George Robert Elford

ZNOVU

V ZELENÉM

PEKLE

ĎÁBELSKÁ GARDA II

Copyright © George Robert Elford

Translation © 2006 by Jiří Dolanský

Copyright © for Czech

Edition Elka Press

ISBN 80-87057-00-7

ÚVOD

Červen 1952

Prapor zatracenců francouzské Cizinecké legie si probojoval cestu zeleným peklem

Kambodže až k Ho Či Minově stezce. Táhli jsme dál, po okraji Rudé dálnice, a cestou jsme rozsévali smrt a zkázu.

Když si nepřítel uvědomil, že nás v kopcovité krajině nemůže porazit, pustil se do poslední zoufalé ofenzívy. Nejen Vietminh, ale celý komunistický svět spojil síly, aby tu poslední a rozhodující bitvu vyhrál. Neměla být vybojována kulomety, ale pomocí tisku, rozhlasu a reproduktorů – a ne v džunglích Indočíny, teď nazývané Vietnam, ale v

kapitalistickém světě.

„Esesáčtí žoldáci z Cizinecké legie masakrují nevinné civilisty,“ vykřikoval

komunistický a levicový tisk.

„Hitlerovští vyvrhelové na svobodě v Indočíně.“

„Jak dlouho ještě bude francouzská vláda tolerovat…?“

„Ukrutnosti! Veřejnost je pobouřena!“

A tak to, co Ho Či Minovy pluky nedokázaly během pěti let, uskutečnila

mezinárodní komunistická pátá kolona za pět týdnů.

Konsternace mezinárodních komunistických stran byla pochopitelná. „Esesáčtí

žoldáci“ pustošili hlavní zásobovací cestu mezi Čínou a Saigonem. Museli nás zastavit za každou cenu. Prapor zatracenců přestal existovat. Přežil 1243 dní, během nichž

zlikvidoval 7466 partyzánů, 221 základen, zásobovacích skladů a táborů Vietminhu,

osvobodil 311 zajatců a civilních vězňů ze zajetí teroristů a prošel pěšky skoro deset tisíc kilometrů.

Děla Nguyen Giapa, partyzánského generála, se mohla znovu bez překážek valit

zemí. Ze stezek v džungli se staly dálnice a pevnosti cizinecké legie ze změnily ve hřbitovy. Francouzští vojáci mohli statečně bojovat a se slávou umírat. Vyhrát jim dovoleno nebylo.

Stejně jako americkým vojákům o deset let později.

Pak přišla pohroma u Dien Bien Phu, ale vietnamská válka tím neskončila.

Neskončila ani pádem Hanoje a ztrátou severních oblastí.

Pokračovala… Stále pokračuje… A bude pokračovat ještě dlouho, protože když

komunisté nemají žádné vnější nepřátele, vrhají se na své přátele a spojence, na své vlastní bratry.

V srpnu 1954 bylo diskrétně znovu povoláno zdravé jádro expertů dřívějšího

Německého praporu Cizinecké legie. Pod krycím názvem Task Force-G bylo oficiálně vzato do služeb saigonské vlády komando o síle tří set mužů – skupina námezdných

vojáků nesvázaných mezinárodními konvencemi ani zákonem. Konečně mohli elitní

zabijáci proti teroristům bojovat tak, jak chtěli, podle zásady: Žádnou milost

nemilosrdným.

Rádio Hanoj jim říkalo Komando smrti.

PRAPOR ZATRACENCŮ

Jih, bezútěšný jih,

horké noci, horké dny,

zeleň, krutá zeleň,

kde smrt číhá na všechny.

Vyčerpaný? Jen dál!

Až do hořkých konců,

jsi z Ďábelské gardy,

Praporu zatracenců.

Jdi! Vpřed! Šlapej!

Do akce, pochodem!

Zeleň, krutá zeleň,

je to peklo – všude kolem.

Jdi! Vpřed! Šlapej!

Vpředu se džungle šklebí.

Vzdoruj! Je tam tvůj hrob,

zbabělci jsou dávno mrtví.

Teď si neodpočineš,

dokud k zemi nepadneš

a nevypustíš duši.

Bodnutí do ledvin,

nebo kulka do hlavy,

tvá odměna, jak se sluší.

Jdi! Vpřed! Šlapej!

Svou stezkou se lopoť,

zabij, nebo budeš zabit,

padni, ale nikdy nezraď.

Jdi! Vpřed! Šlapej!

Až do hořkých konců,

jsi z Ďábelské gardy,

Praporu zatracenců.

Pochodová píseň někdejšího Německého praporu Cizinecké legie v Indočíně.

ČÁST PRVNÍ

ZNOVU V ZELENÉM

PEKLE

1. ZNOVU POVOLÁNI

DO ZELENÉHO PEKLA

Zpočátku jsem ho dokonce ani nepoznal. Přibral na váze, napomádované vlasy měl

rozdělené pěšinkou a nosil malý kartáček připomínající knírek, který jeho tváři dodával vzdálenou podobu s Himmlerem. Nejspíš se mu to líbilo.

Nezměnily se jen jeho neuhýbavý pohled vždy ostražitých ocelově šedých očí a

celkově zastrašující vzhled. Byl chladně zdvořilý a blahosklonně shovívavý. Když jsem vešel do jeho přepychově zařízené kanceláře, těžkopádně vstal, obešel svůj obrovský psací stůl a s širokým úsměvem popošel ke mně.

„Hans Josef Wagemüller.“ Se zářivým úsměvem mi stiskl ruku. Jeho hluboký

dunivý hlas zaplnil místnost. „Noční můra Vietminhu… Rád tě zase vidím, a dokonce v jednom kuse.“

S očividným potěšením ve tváři nápadné hranatou čelistí a s levou paží kolem

mých ramen mě odvedl ke klubovce, pak se také posadil a přitáhl mezi nás nízký stolek se skleněnou deskou. Objednal pití, otevřel víčko krabice z ebenového dřeva

vykládaného stříbrem, naplněné výběrem drahých cigaret, sám si zapálil Royalku a

laskavě se zeptal: „Tak jak se ti žilo mezi těmi Gurkhy?“

Tahle neočekávaná narážka na můj pobyt v Nepálu mě nepříjemně překvapila.

„Pořád dáváš přednost práci s drsňáky,“ pokračoval a poplácal mě přitom po koleně.

Vybral jsem si cigaretu. Připálil mi zlatým zapalovačem. Chvíli jsme jeden

druhého pozorovali. Pak mě přemohla zvědavost.

„Už je to tak dávno, Karle,“ přerušil jsem ticho po chvíli. „Jak jsi mě tam dokázal najít?“

Stahnkeho tváří se mihl náznak úsměvu a jeho ruce se rozevřely ve výmluvném

gestu. „Sledovat významné lidi mám přece v popisu práce, Hansi,“ odpověděl upřímně.

Pak dodal: „Nezapomeň, že tvůj dobrý přítel Erich Schulze je pořád v aktivní službě.“

„Ovšem!“ Erich pracoval na policii v Nové Kaledonii a občas jsme si psali. „Erich

ti řekl, kde jsem, a ty jsi nějak oblafnul Krebitze, aby zaletěl do Káthmandú a ukecal mě, abych se sem vrátil.“

Stahnke znovu rozhodil ruce. „To musím přiznat, Hansi.“ Pak důrazně dodal: „My

tě tu potřebujeme – vás všechny tu potřebujeme.“

Tiše jsem si odfrknul a ironicky jsem se zeptal: „K čemu? Abychom pomohli

Francouzům nést bílou vlajku?“

Zakroutil hlavou a smířlivě prohlásil: „Tak zlé to zase není, Hansi.“

„Copak to může být ještě horší, než to je?“

Chvíli mě zamračeně pozoroval, pak jeho hlas změnil tón. „Možná to ještě nevíš,

ale blíží se veliká změna,“ pokračoval vemlouvavě. „Nebude to trvat dlouho a my už nebudeme sami, Hansi. Naši spojenci se začínají hýbat, v první řadě Strýček Sam.

Korejská válka skončila, ale Mao řinčí zbraněmi proti nacionalistům na ostrovech

Quemoy a Matsu. Také posílá Ho Či Minovi víc vojenského materiálu. Američani

začínají být nervózní. Šestá flotila je ve stavu pohotovosti… Jawohl, mein Junge. Naši přátelé si začínají uvědomovat, že kdyby Francouzi ztratili Indočínu, mohla by zrudnout celá jihovýchodní Asie.“

„Jihovýchodní Asie je už teď dost růžová,“ poznamenal jsem. Pak jsem změnil

téma rozhovoru na příjemnější: „Kde je Erich?“

„Měl by tu být v pondělí,“ ujistil mě Stahnke. „Taky Helmut Riedl a několik

dalších z tvé staré jednotky.“

„Kdo například?“

„Samozřejmě Rudolf Krebitz…“ Otevřel nějakou složku, prohlížel postupně

několik listů a přitom mumlal: „Zdravotní důstojník Kurt Zeisl, Karl Stolz, Sepp Müller, Horst Altreiter, Walter Winar, Otto Janaschek, Wilfred Resch, Gerhart Seyfert…“

„Seyfert?“ přerušil jsem ho. „Toho neznám.“

Obrátil pozornost ke svým papírům. „Máš pravdu. Seyfert je nováček – z Konga, z

Brazzaville.“ Zdvihl hlavu a podíval se na mne. „Tam je taky spousta džunglí… Je to expert… Dva roky v Rusku u SS Einsatzkommanda.“

Stáhl jsem dolní ret.

„Nějaký stahovač kůží z Židů,“ prohlásil jsem s úšklebkem. Zdálo se, že moje

neskrývaná nevole mého hostitele vylekala. Stahnke nejspíš nevěděl o mojí prudké averzi k někdejším Beamten v uniformách SS, kteří „bojovali“ za Vaterland v zázemí tím, že dělali špinavou práci pro Heydricha a Kaltenbrunnera a přitom se obohacovali. Stahnke svraštil čelo. Možná chtěl něco říct, ale ovládl se. Tak či tak, jeho zamračený výraz roztál do pousmání, když říkal: „To je minulost, Hansi – mrtvá a pohřbená. Seyfert jen dělal svou práci, jako tisíce jiných.“

„Fajnovou práci dělal, to tedy ano,“ odsekl jsem.

Stahnke moji poznámku ignoroval a lhostejně pokračoval ve svém snažení.

„Podařilo se mi shromáždit ty nejlepší z tvé staré jednotky,“ řekl. „Někteří byli pořád v Legii. Jiní vzali civilní zaměstnání. Několik drsných hochů přišlo z Francie a z Alžíru…

dokonce i z Německa.“

„Vážně! To musejí být blázni.“

„Ne blázni, ale experti,“ opáčil.

„Jak do toho všeho pasují Amíci, Karle?“

Pomalu zakroutil hlavou, jako kdyby mě chtěl žertem pokárat. „Žil jsi na střeše

světa příliš dlouho a ztratil jsi kontakt s realitou tady dole.“

„Ne tak docela. Dost jsem se naklel, když přišlo Dien Bien Phu, příměří a ztráta

severních oblastí, za které jsme jako šílenci bojovali pět proklatých let, Karle. Jsou tam hroby mých nejlepších druhů.“

Přikývl a dodal ponuře: „Já vím: Bernard Eisner, Pfirstenhammer, Schenk… Ale

od teď to bude lehčí. Území, které je třeba chránit, je menší. Kompaktnější. S každým kouskem, o který komunisté postoupí, jsou Amíci ochotnější spolupracovat. Už teď

Washington financuje větší část války, která by jinak přivedla Francii ke státnímu bankrotu. Taky dostáváme skvělé zbraně. Nic z komunistických arzenálů se jim

nevyrovná.“

„Což je, mám dojem, jediný pozitivní aspekt francouzského debaklu,“ poznamenal

jsem ironicky.

„V jistém smyslu – ano,“ souhlasil Stahnke. „Pro Hanoj příměří nic neznamená.

Pokud jde o rudé, ti podepisují mezinárodní dohody, jen aby si zajistili politické nebo ekonomické výhody.“

„A taky vojenské,“ uvedl jsem na pravou míru. „Legálně nebo ilegálně.“

„Ano, nejsou nijak vybíraví,“ poznamenal klidně můj hostitel. „Podpisy na

Ženevských dohodách ještě neuschly, ale Giap už oťukává naši obranu na severu a podél hranic s Laosem a Kambodžou.“

„Ale pro svobodný svět jsou teď obě tyhle země svobodné a nezávislé.“

Stahnke vydal zvuk svědčící o tom, že ho to pobavilo, i když poněkud trpce.

„Svobodné a nezávislé,“ opakoval pohrdavě. „Princ Souvanna Phouma ve Vientianu má

naprostou svobodu poslouchat Otce Ho, stejně jako král Norodom Sihanuk v Kambodži.“

„Jinak by Hanoj povolila uzdu svým Rudým Khmerům a stoupencům Pathet Laa.“

Stahnke se tiše zasmál.

„Vidím, že jsem se zmýlil, Hansi. Kontakt s realitou jsi neztratil.“

„Existují přece noviny a taky jsem poslouchal rozhlas, včetně Rádia Moskva.“

Následovala krátká přestávka. Upíjeli jsme pivo.

Pak Stahnke položil korbel, naklonil se blíž a vemlouvavě řekl: „Ty důvěrně znáš

tuhle zem i její lid, Hansi. Znáš Thajce, Meosy, horské kmeny. Taky znáš nepřítele, znáš ho lépe, než kdokoli jiný… Teď si říkají Vietkong.“

„Vietminh, Vietkong… v tom není žádný rozdíl. To první znamená vietnamský lid,

to druhé vietnamští komunisté. Je to ta samá vojenská jednotka.“

„Ale jistý rozdíl tu je,“ namítl Stahnke. „Něco, co bys měl mít pořád na paměti.

Příslušníci Vietkongu jsou disciplinovaní a oddaní, vždycky připravení obětovat se za Ho Či Mina a jeho Komunistickou stranu. Podle čínských zkušeností jsou teď guerilly

rozděleny na tříčlenné buňky, aby se usnadnilo naočkování marxistických názorů a

vojenský výcvik. V podstatě je to jako žít pod neustálým dohledem čtyř kritických očí.

Nikdo nemůže vypustit jediné slovo, nebo cokoli udělat, aniž by nebyl okamžitě

informován příslušný politruk, a ten zas udělá všechno pro to, aby proměnil daného jedince v perfektní smrtící nástroj strany.“

„Stejně jako to bývalo v naší SS.“

„Hele! Neříkej mi, že se z tebe stal antinacista!“ zahřímal Stahnke, ale v jeho hlase byl znát jen slabý náznak pokárání.

„No, no,“ zachichotal jsem se. „Copak to není pravda? Vietkong je připraven

rozpoutat válečný požár v jihovýchodní Asii pro Ho Či Mina a Komunistickou stranu.

My jsme spálili půlku světa pro Hitlera a Nacionálně socialistickou stranu… Jaký je v tom rozdíl?“

Moje srovnání vyznělo naprázdno.

Můj hostitel rozvážně řekl: „Rozdíl je v tom, že pro jednou v dějinách jsme na

správné straně, Hansi.“

„Zajímalo by mě, co by na to řekli Němci v sovětské zóně.“

Nastala významná odmlka, plná nevyřčených myšlenek. Vyprázdnil jsem svůj

půllitr a opřel jsem se v očekávání o opěradlo křesla.

Stahnke pokračoval: „Následující měsíce budou pro saigonskou vládu kritické. Jak

asi víš, Francouzi tuhle zem postupně opouštějí a Diem není připravený čelit Hanoji sám.

Tohle přechodné období patrně podpoří zvýšenou teroristickou aktivitu. Bylo by potřeba na to vzít Vietkongu chuť, a nikdo by to neuměl lip než ty, Hansi… Co bys řekl dalšímu krátkému tažení proti nim?“

„Jak krátkému?“

„Dva roky… nanejvýš dva a půl,“ odpověděl a oči se mu rozzářily. „Začínal bys v

hodnosti kapitána. Všechny by vás čekalo povýšení a spousta přídavků k pravidelnému platu.“

„Na odškodnění za takové masové šílenství by měla být skutečně spousta přídavků,

Karle.“

Spokojeně se zasmál. „Pro začátek tři tisíce amerických dolarů pro tebe a Schulze –

samozřejmě měsíčně. Dva tisíce pro ostatní veterány. Patnáct set pro Mannschaft.“

„Nepřátelské kulky nezasahují diferencovaně podle výše platu, Karle. Chci stejnou

částku pro celý tým – řekněme dva tisíce pět set.“

„To se jistě dá zařídit.“

„Co ještě dostaneme?“

„Prémii pět tisíc a zvýšené výslužné.“

„Pro ty, co přežijí,“ doplnil jsem jeho větu. Pokrčil rameny. „Žádná válka není bez obětí, Hansi,“ řekl klidně. „Taky budeš mít spoustu kořisti.“

„Koho by zajímal místní brak?

„Omyl! Dneska vietkongské jednotky cestují s plukovními pokladnami plnými

peněz.“

„Když to říkáš…“

„Cokoli bys našel po boji, bude tvoje.“

Po chvíli jsem se zeptal: „Pověz mi, Karle – kdo stojí za tímhle naším opětným

povoláním do služby?“

„Tvůj dřívější šéf, Simon Houssong.“

„Plukovník Houssong? Myslel jsem, že je ve výslužbě.“

„Po Dien Bien Phu ho znovu povolali.“

„Po katastrofě, kterou předvídal šest měsíců předtím, než nastala.“

„Právě proto ho nejspíš znovu aktivovali – teď jako generálporučíka.“

„To rád slyším. Jeho povýšení přišlo hodně opožděně. Možná proto, že rozumí

místní problematice.“

„Houssong je tvůj upřímný obdivovatel, Hansi.“

„Mám o něm stejné mínění. Jaký projekt mají tedy na mysli?“

„Nezávislou jednotku pod tvým výhradním velením, Hansi. Pod krycím jménem

Task Force-G.“

„Předpokládám, že to G znamená German, německý.“

„Pravděpodobně.“

Tázavě jsem se na něj zadíval. „Budu mít volnou ruku?“

„Absolutně volnou. Tuhle otázku jsem čekal… No, tentokrát se ti do toho nebude

nikdo plést. Budeš mít vlastní základnu, vlastní sklady zásob, vlastní transportní prostředky… Možná dokonce helikoptéry. Taky vlastní fondy.“

„A budu jednat jen s generálem Houssongem,“ dodal jsem neústupným tónem.

„Ano.“

„A žádné vměšování z Paříže, protože ti mají nadání udělat z obtížného nemožné.“

„Pokud jde o Paříž, tak dokonce nebudeš existovat, Hansi,“ odpověděl klidným

tónem Stahnke. „Můžete nosit civil nebo uniformy – jakékoli uniformy, jen ne

francouzské.“

„To mi vyhovuje. Mohli bychom jít za Rusy.“

Zasmál se. „Určitě. Můžete použít jakoukoli lest, jakou si vymyslíte, jenom se

nenechte chytit.“

„Schovat si poslední kulku pro sebe bylo vždy jedno z desatera našich přikázání.“

„No, jenom ji nepoužijte.“ Napřáhl ruku. „ Abgemacht?“

„Než cokoli podepíšu, chtěl bych se setkat s Houssongem.“

„A já bych chtěl vidět Giapovu tvář, až zjistí, že ti zatracení Němci jsou zpátky,“

rozchechtal se Stahnke. „No, tři sta mužů není žádná velká vojenská síla, ale jsou to veteráni a specialisté. Agresivní, útočná sorta.“

„Dobře. Jenom od nás nečekej, že změníme průběh války.“

„Jediné, co musíte udělat, je donutit komunisty, aby za každý metr půdy, které se

zmocní, zaplatili hodně vysokou cenu. Možná Moskva a Peking jednou zjistí, že Otec Ho je špatná investice. Ivan nemá peníze na to, aby financoval lokální války po celém světě.“

Zasmál jsem se na zdvořilý protest. „Neměl bys předstírat naivitu, Karle. Víš stejně dobře jako já, že vyvolávat mezinárodní nepokoje je pro Moskvu vždycky na prvním

místě. Národní prosperita má jen druhotný význam. Utáhnou opasky doma a pořád budou vyrábět kanóny, ať to stojí, co to stojí. Žádný marxistický režim nemůže přežít beze zbraní a pokojný svět revolučním cílům neposlouží.“

Stahnke s přikývnutím moji úvahu odsouhlasil a pak se rozjařeně dal do popisování

výhod nastávající americké pomoci: ultramoderní zbraně, vojenská letadla, ničivé

bomby, přesné smrtící rakety, případná podpora Šestou flotilou a možnost, že Strýček Sam vyšle vlastní vojenské jednotky.

Okamžitě jsem vyjádřil silnou pochybnost o této poslední možnosti. „Strýček Sam

se stěží ujme ztracené věci,“ podotkl jsem suše. „Rád své války vyhrává.“

„Merde alors, Hans, Amíci dali na pamětnou Japoncům. Neříkej mi, že by

nedokázali zvládnout tu vietkongskou chátru.“

„Jistě by mohli, a nejspíš za pár týdnů,“ odpověděl jsem s přesvědčením. „Pokud

by dovolili některým ze svých zkušených generálů vést válku tak, jak to oni pokládají za nezbytné. Strýček Sam má své Rommely a Guderiany, ale bohužel i své Führery a

Keitely, aby je brzdili. Když ti generálové předloží plán vedoucí k vítězství, odmítnou ho slabošští civilisté, z nichž většině je naprosto jedno, co se děje na druhém konci světa.

Pro ně je Vietnam zapomenuté místo, nějakých tisíc mil od civilizace. Pamatuješ, co se stalo v Koreji? Já jsem pořád přesvědčený, že MacArthur mohl čínskou intervenci

zastavit a zabezpečit Korejcům svobodu.“

„Jistě, Hansi – kdyby použili atomovou bombu.“

„Stačila by pouhá hrozba, že ji použijí,“ prohlásil jsem. „ Merde aux yeaux, Karle –

když s ní nejsou ani připraveni pohrozit, tak proč utráceli peníze na její výrobu? Pokud vím, zbraně se vyrábějí proto, aby byly použity.“ Rezignovaně jsem mávl rukou. „Válku nemůžeš vyhrát neustálým ustupováním. Ale to je všechno, co velké západní demokracie tváří v tvář agresi vždycky dělaly. Ústup! Demokracie může být velmi příjemný

společenský systém v době světového míru, ale která demokracie kdy přežila výzvu

mocných diktatur? Jejich seznam můžeme začít starověkými Athénami a ukončit

Francií.“

„Amerika je dostatečně silná, aby komunismus zastavila,“ namítl můj hostitel.

Zavrtěl jsem hlavou. „Není, když ji v každém důležitém rozhodnutí nepodpoří její

spojenci – což je něco, co by nikdy neudělali.“

„Proč ne?“

„Protože podporovat Washington by pošramotilo jejich národní důstojnost, takže to

neudělají, i když si uvědomují, že dělají chybu. Amerika je nejmocnější stát světa a okatě ignorovat silného je výsadou slabých. Slabým to poskytuje iluzi síly. Spojenci Strýčka Sama také nemusí být jeho přáteli. Spojenectví se rodí ze strachu a ne z přátelství.“

Stahnke na mne zíral, celý zmatený. „Proboha, Hansi – ty už nevěříš, že se

komunismus dá zastavit?“

„Když chceš zarazit komunismus, musí být nejdřív eliminován vnitřní nepřítel. Ty

marxistické strany svobodného světa, které se k marxismu otevřeně hlásí, i ty, které to zakrývají. Jejich organizace maskující svou pravou činnost, jejich tisk, polovojenské skupiny, propagandistická centra a finanční zdroje. Protože během války by byli věrní nepříteli a v době míru by mohli svými pouličními demonstracemi a novinovými sloupky způsobit větší škody než dělostřelecké granáty jedné divize Rudé armády v době války.“

Položil ruku na moji, aby mě zarazil. „Ó, du lieber Gott, “ vykřikl žertem. „Z tebe se stal pesimista.“

„Jen se snažím být důsledný,“ odpověděl jsem a vstal jsem z křesla. „Ale než

odejdu, řekni mi ještě jedno, Karle. Jaká je v tom všem tvoje role?“

Stahnke rozhodil ruce. „Absolutně žádná. Jsem jen třetí strana, jen mě požádali,

abych tě kontaktoval, nejspíš protože jsem také Němec. I když, kdybys náhodou narazil na nějakou užitečnou informaci, nebo zajal někoho, kdo ji může poskytnout, ocenil bych tvoji spolupráci, Hansi.“

„Jestli chytíme nějakého vysokého komoušského funkcionáře, budeš první, kdo ho

bude vyslýchat,“ odpověděl jsem.

„Vulkanizovat,“ opravil mě s úšklebkem; použil starý gestapácký slangový výraz

pro výslech třetího stupně.

Setkání dobrých přátel a druhů ve zbrani z mnoha minulých bojů bylo plné radosti.

Pivo a víno tekly proudem a vyprávěly se nesčetné příběhy, provázené ovacemi i

smíchem. Schulze, Riedl, Krebitz a ostatní z Alte Garde byli připraveni zamluvit si místo v pekle, když já udělám totéž; ne pro hodnost, ne pro peníze, nebo aby bojovali proti komunismu – spíše aby oživili ducha starého Kameradenschaft, nebo jak v dobré náladě poznamenal Krebitz: „Abychom se pravidelným fyzickým cvičením zbavili našich

pivních mozolů, tuku a svalových bolestí.“ Jistě použiji jen mírný výraz, když řeknu, že jsme si setkání po tak dlouhé době skutečně užili.

Vyhlídka na to, že budeme nezávislé komando pro forma ve službách

jihovietnamské vlády, vychýlila jazýček vah směrem k našemu souhlasu. K našemu

dodatečnému potěšení, projevenému hromovým voláním hurá a mohutnými ovacemi,

jsme se také setkali se dvěma velmi milými společnicemi: Erich a Riedl s sebou přivedli své ženy, Suoi a Noi, které „neměly chuť zůstat doma, aby utíraly prach z nábytku a myly nádobí.“

„Hlásíme se, pane veliteli!“ pozdravila mě se zářivým úsměvem Suoi a políbila mě

na obě tváře. Byla hezčí, než kdykoli předtím.

„Snad neuvažujete o tom, že se dáte znovu naverbovat?“ zeptal jsem se škádlivě.

„To zcela jistě uděláme!“ prohlásila rezolutně.

Noi dodala: „Nemáme děti, o které bychom se musely starat.“

„Kromě vašich manželů,“ šlehl si Riedl.

„Právě proto jsme se rozhodly jít s vámi,“ řekla Suoi a vzala Ericha za ruku.

„Kde máte své staré polní uniformy?“

„Necháme si ušít nové. Elegantnější.“

Krebitz se tiše zasmál. „No, jsem si jistý, že odstřelovači Vietkongu to ocení.“

Suoi na něj vyplázla jazyk. „Kšá, ty starý himalájský medvěde… S odstřelovači

jsme se už setkaly.“ Poplácala Rudolfa po mírně vystupujícím břiše. „Ostatně, ty pro odstřelovače představuješ lepší cíl.“

Krebitz je obě sevřel do své medvědí náruče. „Rád vás vidím, děvčata.“

„Uvidíš nás dost a dost, Rudolfe.“

S předstíranou autoritou jsem zasáhl: „Smím veselé společnosti připomenout, že

jsem ještě nedal svůj souhlas?“

Suoi se prudce otočila, sevřené pěsti pevně vtiskla do svých útlých boků, svraštila obočí a tónem vyjadřujícím obrovskou neústupnost odpověděla: „Jen si zkus

nesouhlasit!“

Erich vybuchl do celé kaskády smíchu. „Radši by ses měl vzdát pokusů Suoi

zastavit, Hansi,“ zaduněl. „Pokoušel jsem se o to tři roky. Naprosto jsem selhal. V Nové Kaledonii trvala na tom, že půjde s námi, když jsme si to šli vyřídit s bandou lupičů a vrahů.“

„A Noi má diplom chirurgické sestry,“ vložil se do toho Riedl. „Asistovala při

těžkých operacích a Kurtovi může skutečně pomoci.“

Pochopitelně, že Zeisl, vojenský lékař, plně souhlasil. Přijal jsem Suoi a Noi do

stavu, a s tím jsem i oživil svůj starý problém: jejich bezpečí.

Následující den jsme šli na schůzku s generálporučíkem Houssongem. Přijal nás

srdečně a neformálně, položil nám pár otázek o událostech posledních dvou let a pak hned přešel k věci.

„Vaše nadcházející úloha bude odlišná od té předešlé,“ začal. „Za prvé, nebudete

mít ani Legii, ani letectvo na palebnou podporu a zásobování, Wagemüllere. Oficiálně budete ve službách saigonského režimu – poněkud nejisté vlády s armádou nezkušených nováčků, neschopnou poskytnout vám žádnou skutečnou podporu. Dokud jsme ještě

tady, půjde všechno hladčeji, ale Legie brzy z Indočíny odejde, s výjimkou malého

expedičního sboru určeného k ochraně vládních zařízení a francouzského majetku.

Později se můžete spoléhat na to, co berete s sebou a co vezmete nepříteli, ale nikdy se nespoléhejte na to, co vám slíbí místní. Zvlášť ne, když půjde o spolupráci s

jihovietnamskou armádou, kterou jsme s pramalým úspěchem vybavovali a cvičili tolik let.“

„To jsou vážně tak špatní, generále?“ zeptal se Schulze.

„Horší!“ téměř zařval generál Houssong. „V napjaté situaci by mohli odmítnout

bojovat, nebo prostě opustit postavení a masově vzít do zaječích. Říkám vám to proto, abyste měli jasný obraz o situaci. Od místních činitelů nejspíš uslyšíte nadšenější informace.“

„Ach, na to jsme naprosto připraveni, generále,“ odvážil jsem se s úsměvem říci.

„Už jsme místní jednotky viděli v akci. S výjimkou několika vynikajících jednotlivců na mne to, co jsem viděl, málokdy udělalo dojem.“

„To vám věřím,“ přikývl Houssong. „místní armáda nikdy nebyla spolehlivá ani

solidní, ale od rozdělení země se doslova rozpadá. Jediní mladí muži, kteří uposlechnou Diemovu výzvu k mobilizaci, jsou ti, co si mohou dovolit zaplatit padesát tisíc piastrů a koupit si tak výjimku z vojenské služby. Jen vysokoškoláci a synové z bohatých rodin vstupují do armády dobrovolně, protože se brzy stanou důstojníky a dostanou výhodné posty. I když se to může zdát neuvěřitelné, ze sta tisíc povolávacích rozkazů je jen okolo osmi tisíc splněno. Ta armáda má třicet čtyři tisíc dezertérů. Počet mužů pohřešovaných v boji je šestkrát větší než počet mrtvých a raněných. Ti nezvěstní prostě šli domů.“

Byl to chmurný obraz, ale v jistém smyslu jsem místní nedostatek nadšení chápal.

Proč by vietnamský voják měl obětovat život za císaře Bao Daie? Nebo za rodinu Nho Dinh? Za moderní mandaríny, velkostatkáře, kteří neměřili své pozemky v akrech, ale v desítkách čtverečních kilometrů? Nebo zemřít pro provinciální guvernéry a správce, jejichž jedinou starostí bylo obohatit se, dokud sedí blízko rohu hojnosti? Co se dalo čekat od poručíků a kapitánů, kteří získali hodnost pomocí dobrých rodinných vazeb a kteří se stanou majory a plukovníky během dvou let?

„Mějte se na pozoru, Wagemüllere,“ pokračoval Houssong. „Až tu nebudeme,

budete moci počítat s tím, co právě máte, ale nikdy s tím, co byste měli dostat.“

„A co saigonští generálové?“ zeptal jsem se, ale víceméně jsem tušil, co mi

Houssong odpoví.

„Excelují v kreslení rudých a zelených šipčiček na operačních mapách…“

„A v přesouvání imaginárních pluků – ve skutečnosti jen praporů nebo ještě

menších jednotek – proti atraktivním nepřátelským cílům, které tam už nejsou.“ Nemohl jsem se zdržet, abych nepokračoval v kursu Houssongových myšlenek.

„Přesně. Místní štábní důstojníci žijí v luxusních vilách, jezdí v cadilacích a

lincolnech a jejich odpor vůči komunismu je živen jenom výhodami života v

kapitalistickém systému: vyznamenání, peníze a ženy. Plukovníci a majoři falšují

potravinové lístky jednotek, a potraviny a platy pro celé fiktivní pluky jdou do jejich kapes. Pár čestných a oddaných důstojníků je posíláno velet nějaké zapomenuté

základně, jen aby byli Vietkongem zabiti co možná nejdříve.“

Po krátké pauze jsem se zeptal: „Generále Houssongu, můžu se zeptat, proč jste

souhlasil s opětným povoláním do služby?“

„Proč se ptáte?“

„Protože jste člověk, který rád své bitvy vyhrává.“

„Každý generál rád vyhrává své bitvy,“ odpověděl. Pak na mne mrknul a dodal:

„Přijal jsem nový úkol jen proto, že můžu pracovat s vámi a vaším týmem, Wagemüllere

– což znamená vyhrávat své bitvy.“

„Je mi velkou ctí, generále. Pokusíme se vás nezklamat.“

„Měli byste se pokusit nezklamat sami sebe. Předpokládám, že už víte, že nebudete

operovat ve francouzských uniformách,“ pokračoval Houssong a přešel tak k praktickým aspektům naší budoucnosti. „Spíš v uniformách do džungle bez označení pluku a bez

odznaků. Vlastně byste měli nosit černé vietkongské oblečení, když se budete pohybovat v lesích.“

„Přesně to mám v úmyslu, mon général.“

„Ve vaší válce bude hrát hlavní roli důvtip a vynalézavost,“ pokračoval.

„Partyzánské metody proti partyzánům. Bojujte tak, jak to máte nejraději. Stanovte si vlastní pravidla. Diemův režim není svázán omezeními zavedenými ve francouzských

ozbrojených silách. Můžete použít jakoukoli zbraň nebo metodu. Nikdo nebude vaše činy zpochybňovat, je to jen věc vašeho svědomí.“

„Nebo tribunálu v Hanoji!“ zavtipkoval Schulze.

Houssong zakroutil hlavou. „ Ma foi, Schulze, nedopusťte, aby se to někdy

přihodilo.“

„Nebojte se, pane. Držíme dlouhý rekord v přežití ve Vietnamu. Bude to dobrý boj,

nespoutaný konvencemi.“

„Nezapomeňte, že to samé se dá říct o Vietkongu.“

Krebitz pokrčil rameny. „Co na tom, generále? Konvence nebo ne, Otec Ho by nás

pověsil tak jako tak.“

„V každé vesnici jednou,“ zavtipkoval Erich. „Pomalu.“

Generál Houssong se spokojeně zasmál. Pak začal hovořit o našich operačních

zónách, které přesahovaly hranice do Kambodže a do Laosu. „Legie nesměla

mezinárodní hranice překročit. Task Force-G to udělat může, může zasáhnout Vietkong tam, kde to Hanoj nejméně očekává, možná přímo na Ho Či Minově stezce. Místní

ozbrojené síly vám pravděpodobně půjdou z cesty. Musí žít s partyzány, ale z

bojechtivosti Hanoje nemají valnou radost.“

„A co takhle pár pěkných nájezdů do Severního Vietnamu, generále?“ navrhl

neformálně Erich.

Generálovo obočí se zvedlo. „Všechno záleží na vašem rozhodnutí, pánové. Pokud

to budete považovat za proveditelné a budete si myslet, že to zvládnete – přijďte s dobrým plánem, jako byly vaše nájezdy do Číny koncem čtyřicátých let.“

Byli jsme šťastní, že budeme pracovat s generálem Houssongem a vést ten druh

války, kterého jsme si ve Vietnamu cenili. Žádná pravidla. Žádná omezení. Žádné

konvence. Žádné výtky. Vraťte se s výsledky, a nikdo se vás nebude na nic ptát. Ve válce s teroristy to bylo jediné přijatelné pravidlo.

Udeřte v jejich doupěti. Použijte každou dostupnou lest či zbraň. Neberte zajatce, které by nějaký zbabělý nebo terorizovaný činitel hned druhý den propustil, takže ti vrazi by mohli znovu zabíjet. Válka s teroristy musí být totální válka. Zarytí teroristé jsou profesionální vrazi, kteří se už dávno zbavili posledních pozůstatků lidskosti a kteří by chladnokrevně povraždili dvacítku nevinných kolemstojících, jen aby zabili jednoho z řady. Vyhlídka na uvěznění je ani neodstraší, ani neumírní, protože jsou přesvědčeni, že jejich společníci na svobodě je z vězení dostanou buď silou, nebo vydíráním, nebo

dalším terorem.

A na tomto místě bych chtěl dodat, že naše uctívaná a přísně dodržovaná totální

válka v sobě nezbytně nezahrnovala jako vedlejší činnost zabíjení civilistů. Když jsme popravili pochytané partyzány, nikdy jsme nesháněli jejich rodiče, ženy a děti, aby s nimi sdíleli stejný osud – pokud ovšem nebyli chyceni s puškou v ruce, nebo při sabotáži nebo vraždě. Vzpomínám na Alexejevu Makarovou, ruskou ženu z Žitomiru, křehkou,

nesmělou, s jemným hlasem, která ve dne pracovala v naší kuchyni; v noci to byla

důmyslná partyzánská velitelka, která vlastníma rukama popravila třicet německých

zajatců.

Propagandou zpracovaní komunisté jsou zvláštní bytosti, které nezapadají do

žádného logicky ustaveného vzorce chování.

„Nečeká se od vás, že s třemi sty mužů vyhrajete válku,“ uzavřel generál

Houssong. „ Alors, Wagemüllere, jen žádnou zbytečnou statečnost nebo riskování.

Škoďte Vietkongu tolik, kolik budete moci, ale bezpečně, tak, abyste uchránil své muže i sebe.“

Strávil jsem týden tím, že jsem se seznamoval s nováčky Task Force-G. Erich a Riedl zorganizovali v armádní jídelně neformální oslavu. Pozval jsem také Karla

Stahnkeho, za prvé protože byl chodící encyklopedie jmen, míst a událostí druhé světové války, a za druhé kvůli jeho zvláštní schopnosti odhalit nesrovnalosti v přesvědčivých pohádkách, kterými by se někteří odhodlaní chlapíci mohli pokusit zlepšit své „sociální postavení“.

Mezi rekruty byl bývalý Untersturmführer SS, jistý Gerhart Seyfert, vychytralé individuum s krátkým tlustým nosem, drobnýma, hluboko vsazenýma očima a s

upovídanou náturou. Určitě nebyl typický árijec a nejspíš protože byl naštvaný, že se nenarodil vysoký, blonďatý a modrooký, jak by správní Teutoni měli být, byl ještě větší antisemita a rasista, než býval Dr. Goebbels. To se ví, že dokonce říkal Severoafričanům

„špinavý Židi“ nebo přinejlepším “Verfluchte Zigeuner“ – „zatracení cikáni“ – a o Senegalcích mluvil jako o „ňam-ňam kanibalech.“

Naše averze vůči Seyfertovi začala, když nás navštívil poručík Bernard Berger,

pobočník generála Houssonga. Věděli jsme, že Berger je Žid. Dokonce nosil kolem krku malou Davidovu hvězdu. Nám na tom nezáleželo. Už dávno jsme si uvědomili, že

náboženská a rasová diskriminace je dokonalá pitomost. Poručík byl velice příjemný člověk a cokoli nám slíbil, vždycky do puntíku splnil. Dověděl jsem se, že Bergerova rodina byla povražděna v koncentračním táboře Bergen Belsen, přesto ho ani jeho

smutné vzpomínky nepřivedly k tomu, aby dal najevo pohrdání – nám, dřívějším

důstojníkům SS, které by mohl považovat za nepřímo odpovědné za smrt svých rodičů a milionů jiných Židů. Pouze jednou se Berger zmínil o tom, že někteří fanatičtí nacisté slouží v Syrské armádě – fakt, který jsme sami znali. Jak Schulze, tak Krebitz dostali z Damašku a Káhiry lákavé nabídky, které odmítli. Krebitz prostě neměl chuť pomáhat

Arabům zabíjet další nešťastníky a podle Schulze pracovat pro Araby se rovnalo sloužit Moskvě, a komunismus byl pro něj horší než mor. Podle mnoha drobných poznámek

jsem poznal, že Ericha skutečně ohromila izraelská rezolutní obrana a následné vítězství v roce 1948, i když si to nechával pro sebe.

Když poručík Berger odešel, informoval jsem mužstvo o podstatě naší diskuse

ohledně plánů akce. Gerhart Seyfert se informace zúčastnil. Jeho pozornost zaujalo Bergerovo jméno a tvář.

„Poručík Bernard Berger.“ Vyslovil to jméno pomalu a s rozvahou a zašklebil se.

„To mi zní jako Žid“ – použil ukrajinský název, neřekl Jude“.

Riedl ho plácl do zad a blahosklonně prohlásil: „Židovský problém byl pohřben s

tvým starým kámou Kaltenbrunnerem, když ho v šestačtyřicátém pověsili, Gerharte.“

Erich rychle dodal: „My víme, že jsi měl dost velký podíl na Judenfrage, zvlášť na jejím konečném řešení.“

Nechtěl jsem, aby se situace zhoršila, a tak jsem je přerušil. „Myslím, že byste měli tohle téma opustit a nechat Židy být.“

Seyfert stáhl rty a zvedl ramena. „Co na tom záleží. Řekl bych, že dostatečně

zaplatili za všechno, minulé i budoucí.“

Způsob, jakým to řekl, nadzvedl Ericha. „Židi?“ vykřikl. „Za co zaplatili? Za své

ohavné zločiny proti Třetí říši?“

„To nás přece učili, ne?“ kontroval Seyfert. „Někteří lidé mohou své přesvědčení

změnit. Já ne. Jen se ti divím, protože jsi chodil do stejné školy, spolu s kapitánem Wagemüllerem.“

Otočil jsem se k němu a řekl dost ledově: „Mýlíš se , Kamerad. My jsme chodili do školy v Bad Tölz a ne v Treblince nebo Babim Jaru.“

To, jak jsem zdůraznil rozdíl mezi výcvikovou školou bojových jednotek SS a

nechvalně známými místy masového vyhlazování, přimělo Ericha k tomu, že stáhl rty a přikývl.

„Jedno by sis měl zapamatovat,“ pokračoval jsem. „Na rozdíl od toho, v co věříš

ty, my nejsme vůbec hrdí na proslulý způsob, jakým přispěla ta tvoje Einsatzkommandos k válce v Rusku.“

Seyfert zdvihl bradu. Pokusil se postavit na odpor a útok odrazit protiútokem. „Byl jsi s SS v Polsku a v Rusku, veliteli. To jsi nikdy nezabil jediného Žida?“ řekl

pochybovačně a přitom se s nevalným výsledkem pokusil o škodolibý pohled.

„Jasně, že jsem zabil, když ten Žid zrovna nepřetržitě pálil z pušky, nebo byl

chycen s partyzány. Ale když jsem chytil a vyslýchal partyzány, to se ví, že jsem se ptal na rozmístění sovětských jednotek, a ne na rasu a náboženství.“

Pak mi skočil do řeči Schulze: „A já jsem býval velitel tanku, Herr Seyfert“ řekl opovržlivě. „Zastavil jsem dvacet devět tanků T-34, a zneškodnil víc než padesát děl.

Ztratil jsem šest tanků a dvakrát jsem byl raněn. Dostal jsem dva Železné kříže – něco, co se nerozdává chlapíkům kolem pecí v koncentráku.“

Jeho sardonická slova a důrazné „ Herr“, které odpovídá civilnímu stavu personálu Einsatzkommanda, který měli, přestože nosili uniformy SS, dosáhly žádaného efektu.

Schulzův hořký sarkasmus otřásl Seyfertovým egem. „Pece v koncentračních táborech,“

odpověděl podrážděně. „To vážně věříš tomu propagandistickému žvástu? Zastřelili jsme pár tisíc Židů – všichni to byli partyzáni a sabotéři…“

„Partyzáni a sabotéři?“ zarazil ho Erich. „Sedmdesátileté matróny a pětiletá děcka.

No tak, Gerharte, vždyť těm kravinám sám nevěříš. V létě dvaačtyřicátého, když jsem byl krátce hospitalizován v Rize, jsem byl náhodou na stejném pokoji s jedním ze

Standartenführerů generála Heinze Josta. Rozjařeně se přede mnou vychloubal, že v únoru jeho skupina zlikvidovala tři sta tisíc Židů. Existovaly čtyři podobné skupiny hrdlořezů, a pokud si správně vzpomínám, ty jsi patřil k Einsatzgruppe C. Vaše skóre bylo těsně pod stovkou tisíc – řekněme – neozbrojených civilistů. Ale teď jsi mezi skutečnými vojáky, kteří nesloužili Vaterlandu plněním masových hrobů.

Pravděpodobně jsme tu válku prohráli kvůli těm Židům, které jste povraždili, tak příště prostě drž hubu.“

Když musel čelit podrážděnému nesouhlasu ze všech stran, začal se Seyfert trapně

vytáčet. „Jen jsem poslouchal rozkazy.“ Držel se tohoto nejzazšího argumentu, ten ale Erich odmítl ledabylým mávnutím ruky.

„Ach, to jsme dělali všichni,“ poznamenal s posměšným odfrknutím. „Poslouchali

rozkazy… dokonce i ty stupidní.“

Později, když jsme byli sami, mi Erich řekl: „S tím chlápkem, Seyfertem, něco

nehraje, Hansi. Dokonce tady, v zatraceném Vietnamu, se pokouší být nacističtější než Hitler, a já si lámu hlavu proč.“

Během naší služby v Cizinecké legii byl v našem mužstvu ještě jeden židožrout, o

kterém jsem psal v Ďábelské gardě: bývalý příslušník SS Franz Stadler, který svůj záslužný služební záznam získal u pohřebních hranic a pecí ženského koncentračního tábora Ravensbrück. Byl to bývalý příslušník SA a později trestanec, odsouzený za

znásilnění dvanáctileté dívky. Pak byl na Heydrichův rozkaz propuštěn a jako spolehlivá osoba dostal práci v koncentráku. V jakékoli válečné SS Kampfgruppe na frontě by byl Stadler považován za zbabělého bastarda. V našem Praporu zatracenců vedl v podstatě osamělý život.

První dny u nás, když byl ještě přesvědčený, že má mezi námi – jak si myslel –

zatvrzelými nacisty mnoho oddaných posluchačů, se Stadler chlubíval různými svými

statečnými činy v koncentračním táboře. Na nikoho tím dojem neudělal, naopak každého znechutil. Popisoval své neselhávající metody likvidace židovských „kurev“ po slovkách a v co nejkratší době, tak aby se zachovaly užitečné části, jako vlasy na vycpání matrací, tuk na výrobu průmyslového maziva a zlaté zuby.

„Srovnali jsme je do řady jednu těsně za druhou, tak aby jediná kulka složila tři

nebo čtyři ty děvky – ha, ha,“ pochichtával se. „Byl rozkaz šetřit kulkami pro frontu…

Mladé a hezké jsme nejdřív vošukali, aby nešly za Mojžíšem bez trochy zábavy.“

Avšak muži z mého praporu byli zocelení vojáci, kteří prošli pro Führera a Vaterland peklem a pro které byly Himmlerovy koncentráky odporné svinstvo. Po tom, co dostal přezdívku Krematorium Schwein a Kindschaendler – prznitel dětí – Stadler zmlknul. A když byla nějaká zvlášť nebezpečná mise, Erich zajistil, aby ji Stadler nepromeškal. „Byl u SS tři roky a nepřičichl si k jinému střelnému prachu než svému vlastnímu,“ říkával můj přítel. „Jen ať pozná, že nepřátelský prach voní stejně.“

Franze Stadlera zabil Vietminh u Danghkhe, blízko čínské hranice. Pohřbili jsme

ho, ale bez čestné salvy. Takovou poctu si nezasloužil.

I když se to může zdát divné, nebyli jsme slepě nadšení vším, co Němci dělali před a během druhé světové války.

2. OPERACE THOR

Polední slunce nám žhnulo nad hlavami s palčivou drsností a ani silný vítr

nedokázal zmenšit dusné vedro, i když zvedal prach, který stačil zastřít výhled na chatrče a sousedící rýžová pole a donutil nás chránit si ústa lněnými šátky a nosit ochranné brýle.

Napjaté tváře mých vojáků se leskly potem. Byl jsem sám propocený skrz naskrz a dal bych cokoli za doušek vody z blízkého potoka, který tekl, jak jsme dobře věděli, v jasném výhledu vietkongských odstřelovačů.

Vesnice se zdála být mírumilovná, až zlověstně mírumilovná. V dohledu nebyli

žádní dospělí muži, protože žádní muži ve věku, kdy mohli nosit zbraň, by v žádné

vietkongské vesnici nezůstali. Dřina obdělávání polí a rýžových políček zbyla na malé děti, ženy a starší lidi.

Mladší ženy svazovaly stébla suché rýže; jiné oddělovaly zrna tlouky, zatímco staří muži a malé děti vršili snopy do kuželovitých stohů. Jinde skupinky vesničanů

oddělovaly na širokých rohožích zrní od plev a malá děvčata ho přitom provívala

velkými kulatými vějíři. V kalných stojatých vodách lenošili buvoli a v bambusových stájích se malí thajští koníci s chundelatou srstí krmili u koryt vyrobených z vydlabaných kmenů. Ta idylická scenérie by mohla inspirovat každého malíře venkovského života.

Když jsem s Schulzem, Krebitzem, Seppem Müllerem, Jostem Waldmanem a

deseti členy komanda vešel do vesnice, nevěnovali nám domorodci téměř žádnou

pozornost. Několik starších žen se přišlo posadit na nízké balkóny a sousední schody a polohlasně se bavilo. Shromáždila se skupinka dětí, které nás pozorovaly netečnýma, zvědavýma nebo nepřátelskýma očima. Hrstka místních lidí, kterých jsme se pokoušeli vyptávat, tvrdila, že o partyzánech a skrytých skladištích zbraní nebo potravin nic neví, a každý z nich, jakmile nám poskytl svou nevlídnou odpověď, hned odcupital pryč.

Erich na mne najednou promluvil německy: „ Mensch! Tohle místo mi zavání extra velkým skladištěm Vietkongu. Cítím to každým pórem.“

Měl jsem stejný pocit a tak jsem, poněkud v rozpacích, řekl: „Divím se, proč by ho neměli bránit?“

Krebitz se tiše zasmál. „Ale oni ho brání, Hansi.“ Úplně mě šokoval. „Zrovna teď

pozoruji pár opičáků s puškami.“

„Kde?“ zeptal jsem se nervózně.

„Neotáčej se moc rychle,“ varoval mě. „Jsou za hromadou pytlů u toho dlouhého

domu na kůlech. Je tam taky kulomet, vedle studně, mezi tou dvojicí velkých hliněných nádob.“

Pootočil jsem se a pečlivě jsem si prohlížel jižní sektor vesnice, přitom jsem vůbec nevěnoval pozornost místům, která označil Krebitz. Schulze se k mé lstivé hře připojil.

„Už ten kulomet vidím.“ Mluvil mezi zuby a nedbale máchl rukou úplně jiným směrem.

„Je to nejspíš starý ruský Gorjunov opatřený moderním optickým zaměřovačem – který ti opičáci nechali nezakrytý. Pableskuje!“

Krebitz s námi navenek nenuceně konverzoval a přitom nám označil další

partyzány, ležící za různými nenápadnými objekty. Už když přišel do Indočíny, byl

Krebitz obdivuhodný pozorovatel, později se toho hodně naučil o partyzánských tricích od Ghia Xuey, našeho výborného vietnamského průvodce koncem čtyřicátých let.

Sepp Müller zašeptal: „Pravděpodobně drží celý jižní sektor a mají nás jaksepatří

palebně pokryté.“

„Zatím nejsme v žádném nebezpečí,“ odpověděl uklidňujícím tónem Krebitz.

Jost Waldman mu skočil do řeči. „Jak to myslíš, v žádném nebezpečí? Vždyť

mohou každým okamžikem zahájit palbu.“

Krebitz se na něj otcovsky usmál. „Klídek, Joste. Nikdo střílet nebude.“

„Ty s nimi máš nějakou soukromou dohodu, nebo co?“

„Ti opičáci mají hned několik důvodů, proč nebýt netrpěliví,“ pokračoval Rudolf,

nijak nevyvedený z klidu. „Za prvé, je nás jen patnáct a velitel té partyzánské bandy moc dobře ví, že se kousek dál v lesích skrývá větší jednotka. Než se rozhodne k nějaké akci, zjistí si její sílu. Za druhé, my pro něj zatím nepředstavujeme žádné nebezpečí. Za třetí, nezahájí boj, když je všude kolem tolik žen a dětí.“

Waldman se krátce a nervózně uchichtl. „Od kdy se partyzáni starají o ztráty mezi

civilisty?“

Müller ho poplácal po rameni. „Starají se, pokud jsou ti civilisté jejich rodina a příbuzní,“ řekl s jistotou v hlase a vyvedl tím Josta ještě víc.

„Odkud máš tu informaci?“ vyhrkl.

„Logická dedukce,“ vložil se do rozhovoru Erich. „Kdyby ses pět let pořád dokola

honil za komoušema jako Rudolf, udělal by sis teď spoustu správných závěrů sám.“

Jost zakroutil hlavou.

„Šéf téhle jednotky Vietkongu je místní opičák, Joste,“ vysvětlil mu Rudolf, „a

pokud nepostoupíme dál do vesnice, nebo nezačneme prohledávat ty chatrče, neukáže

se.“ Přátelsky na Josta mrknul a pak dodal: „Ale když se najednou místní lidé začnou vytrácet, měl by ses okamžitě vrhnout do úkrytu.“

„Takže – co se bude dít teď?“ ptal se vytrvale Waldman, který pořád ještě vypadal

zmateně. „Oni nezačnou, my nezačneme. Možná bychom měli vztyčit parlamentářskou

vlajku a začít vyjednávat.“

Krebitz ukázal směrem ke mně a Erichovi. „Naši kapitáni vědí, co dělat,“

odpověděl. „Nejspíš si uděláme malý výlet, abychom ten proklatý vítr dostali do zadků, místo do očí.“

Věděl jsem, jak to myslí. Ten silný vítr foukal z míst, kde si ti partyzáni zbudovali pozice. Krebitz chtěl opustit vesnici netknutou, stáhnout se do lesů a pak ji napadnout z jihu, aby Vietnamčíci dostávali větrem hnaný prach přímo do očí.

Malá, ale výborná taktická finta. Partyzáni neměli ochranné brýle a s pískem v

očích by jim mohlo přijít zatěžko přesně střílet.

Bezstarostně mávajíce rukama a snažíce se vypadat co nejspokojeněji jsme odešli

po polní cestě všem na očích až tam, kde se stáčela za kopeček, pak jsme se spojili s Task Force-G, utábořeným v lese. Krebitz svolal Julia Steinera, Waltra Winara a Gerharta Seyferta a odešli na průzkum jižních přístupů k vesnici.

Když jsem stručně seznámil Riedla a Stolze se situací, zeptal se Riedl zamyšleně:

„Co když ti opičáci budou pro nás příliš silní, Hansi?“

Schulze vyloudil mazaný úsměv a odpověděl: „V tom případě, kamaráde, si

laskavě vzpomeň, že jsme elitní jednotka a že dokážeme cokoli, dokonce i nemožné a ještě víc. Prostě se podle toho chovej.“

„ Aber sicher, Herr Hauptmann, “ odpověděl Helmut rozhodně.

„Měl jsem si vzpomenout na ty hovadiny o elitní jednotce.“ A začal na nápěv Tří

malých prasátek zpívat jednu ze svých směšných rýmovaček.

Kdo se táty Ho bojí,

táta Ho, táta Ho,

je jen strašák do zelí,

starej táta Ho.

Dozpíval a obrátil se k Erichovi. „Co když ti opičáci mají přesilu tak pět na

jednoho? Doufám, že pak přijdeš s nějakým dobrým trikem, jak je zblbnout, aby

prohráli.“

„Ne, kamaráde. Při takovém poměru je zblajzneme k snídani. Teprve kdyby byla

jejich přesila větší, začneme možná myslet na triky.“

Po pěšince přiběhl Sepp Müller, ochranné brýle měl vysunuté na předek polní

čapky. „Právě jsme odkrouhli pár místních, co se k nám pokoušeli připlížit,“ hlásil udýchaně.

„Partyzáni?“

„Děvčata z vesnice.“

Schulze mávl ledabyle rukou a pohrdavě řekl: „Tak to jim klidně můžeš říkat

Vietkong… Celá tahle zatracená vesnice je Vietkong. Vycítím to na kilometr proti

větru.“

„Vyrazíme,“ navrhl jsem.

Stáhli jsme se, neustále pod krytím, až tam, kde na vyvýšeném území pokrytém

vysokými křovisky končila rýžová pole. Pak komando, skryté před nepřátelskými zraky, provedlo devadesátistupňový obrat a pokračovalo po imaginárním obvodu půlkruhu až

tam, kde jsme chtěli být – dobrých jeden a půl kilometru jižně od vesnice. Tam jsme se setkali s Krebitzem. Řekl mi, že terén jižně od vesnice poskytuje dobré krytí a že partyzáni jsou pořád obráceni k severu. Odhadoval, že tam jsou asi dvě stovky

vietkongských bojovníků, ale neodvážil se tipovat, kolik civilistů by se k nim mohlo přidat, až boj propukne. Poměr sil byl dva ku jednomu, „slušná fuška“, jak se vyjádřil Schulze.

Krebitz se rozhodl postoupit a obsadit kopeček za vesnicí, odkud by jeho

odstřelovači mohli lehce zasáhnout obsluhu minometů a kulometů a také mnohé špatně se kryjící partyzány.

Vítr naštěstí stále vál směrem k nepříteli a zvedal prach s tím druhem

mikroskopických částeček, které mohou pro oči a nozdry znamenat velké nepohodlí.

Protože jsme nechtěli riskovat změnu větru, připravil se Task Force-G okamžitě na útok.

Vytvořili jsme tři skupiny pod Schulzovým, Riedlovým a mým velením. Každá z nich

byla vybavená dvěma plamenomety, nejúčinnějšími protipartyzánskými zbraněmi.

Bojovníci Vietkongu mohli přečkat bez pohromy silnou palbu z ručních zbraní, ale ne kapalný oheň „pražičů“. Většinou už samotný pach spalujících plamenných jazyků je

stačil horempádem rozehnat. Upřímně řečeno, my bychom udělali totéž. Dal jsem signál k útoku.

Postup byl snadný. Vysoká tráva a porost nám poskytly krytí a pomáhal nám i

zvednutý prach. Ve vzdálenosti asi čtyř set metrů od první chatrče jsme se rozdělili.

Erichova skupina vyrazila na západ, my na východ, zatímco Krebitz obsadil kopeček ve středu.

Poslední úsek jsme překonali krátkými sprinty od keře ke keři a od kupy ke kupě,

pak jsme se plížili pořád blíž, dokud se vzdálenost mezi námi a prvními partyzány

nezmenšila na dohoz granátem. V tu chvíli jsem věděl, že máme nepřítele v hrsti.

Nad chatrčemi vzlétla červená světlice. Krebitz zahájil palbu ze tří kulometů a

dvaceti automatických pušek. Účinek náhlého deště kulek byl drtivý. Partyzáni se otáčeli, nejdříve ohromení, potom vyděšení, a pak se zoufale pokusili neočekávanému útoku z kopce čelit. Gruppe Drei jim nedala šanci přeskupit minomety a kulomety. Odstřelovači začali likvidovat jejich obsluhu. O chvilku později vtrhlo do vesnice Schulzovo

komando. Nepřetržitě pálili z ručních zbraní a z plamenometů podpalovali všechno, co bylo hořlavé. Gruppe Drei přesunula palbu a teď decimovala sousední četu Vietkongu.

Nepřátelům byla jejich snaha málo platná, protože jejich kulomety se snažily mířit na Schulzeho, zatímco moje skupina, útočící z východu, je překvapila na odkrytém pravém křídle. Jen jednomu z kulometů se podařilo krátce vypálit, než jeden z plamenometů Karla Stolze jeho obsluhu z vyvýšeného palebného postavení obehnaného pytli s pískem sfoukl. K rýžovým polím se s křikem rozběhlo pět hořících lidských pochodní, pak jedna po druhé zavrávoraly a zhroutily se k zemi. Během několika minut byly pozice

Vietkongu obsazeny. Zůstaly izolované skupinky a bojovaly bodáky, mačetami a

pažbami pušek, ale když došlo na boj muže proti muži, vítězství se jako vždy klonilo naším směrem. Měli jsme jasnou převahu v síle svalů a nepřátelé byli pořád

znevýhodněni prachem, který jim foukal do tváří. Většina z nich bojovala napůl poslepu a naprosto nekoordinovaně.

Pak Gruppe Drei sestoupila z vršku a vtrhla do středu vesnice. Tím vyvolala hromadný úprk davu křičících civilistů, řítících se k lesu. Ženy, děti, postarší vesničané, všichni běželi o život, nesli jen malé děti a ošuntělé rance; sráželi jeden druhého, krčili se před hvízdajícími odraženými střelami, křičeli a naříkali. Nestříleli jsme na ně úmyslně, ale když kulky létaly všemi směry, byly některé oběti nevyhnutelné, zvláště když se mezi utíkající dav rozptýlila skupina utíkajících vietkongských bojovníků.

Muži Gruppe Drei procházeli od chatrče k chatrči, vykopávali dveře, strhávali stěny, kropili vnitřek salvami ze samopalů. Jedna bouda s pěti partyzány uvnitř byla kulkami prakticky rozříznuta na dvě části. Muži nepoužívali granáty, protože nevěděli, co všechno by mohlo být v chatrčích uskladněno.

Po patnácti minutách organizovaná obrana ustala, ale zabíjení pokračovalo na

volných prostranstvích, v chatrčích, na balkónech podepřených kůly a pod nimi, uvnitř kravských chlévů a kotců pro prasata, tak jak vojáci stříleli přeživší bojovníky

Vietkongu, kdekoli je našli. Možná, že hrstka jich unikla s civilisty, ale i tak Gruppe Drei napočítala dvě stě osmdesát mrtvých, z toho šedesát civilistů.

C'est la guerre. Když partyzáni pálili z chaotického hloučku civilistů, moji vojáci střelbu opětovali.

Cenou za vítězství byli čtyři naši mrtví a šestnáct raněných.

Task Force-G obsadil opuštěnou vesnici a muži prohledali chatrče a hospodářská stavení. Z úkrytů pod podlahami, z kurníků a kotců a z pečlivě zamaskovaných jam

Krebitz vytáhl přinejmenším deset tun zbraní a munice a k našemu překvapení i šest beden granátů pro těžké dělostřelectvo. Možná byla příslušná děla už na cestě na jih někde na Ho Či Minově stezce v Laosu nebo Kambodži.

Doplnili jsme si zásoby ručních granátů a dělostřeleckých min, které jsme mohli

použít. Krebitz sehnal asi stovku slepic a kachen – k obědu. Když byly skrýše zbraní zaminovány a chatrče v plamenech, Task Force-G odpochodoval, dobře viditelný komukoli, kdo se chtěl podívat, ale po dvou či třech kilometrech jsme změnili směr a zmizeli v kopcích.

3. PRŮLOM Z OBKLÍČENÍ

TÁBORA DIZIER

Zrovna jsme pochodovali na sever stinným údolím řeky Song Ba pod dva tisíce

jedno sto metrů vysokými vrcholy „Matka s dítětem“, když mi zavolal generál Houssong a doporučil mi pokračovat až do Camp Dizier, nějakých sto kilometrů na sever. Měl jsem tam jednat s místním francouzským velitelem o možném nájezdu proti táboru Vietkongu v sousedství. Generál Houssong nepovažoval za nezbytné přesouvat do Camp Dizier celé komando. Na projednání plánu útoku bychom stačili já s Schulzem, ale rozhodl jsem se vzít s sebou také Riedla.

Ponechali jsme Task Force-G na vhodném a lehce bránitelném kopci s dostatkem vody a svezli jsme se s jihovietnamským konvojem mířícím do Plei-ku. Do tábora jsme dorazili v pravé poledne. Camp Dizier byla opevněná základna zhruba dvě stě devadesát kilometrů severně od Saigonu a jen padesát kilometrů od hranice s Kambodžou,

situovaná u Route Colonial 19. Francouzské jednotky se právě chystaly pevnost vyklidit a předat saigonské vládě.

Shodou okolností jsme se dostali do masivní partyzánské ofenzívy, podporované ze

Severního Vietnamu. Pravděpodobně byla zahájena s úmyslem zastrašit saigonské

odvedence, kteří zrovna do tábora přijeli, a možná je i vyděsit tak, že by z tábora dezertovali.

Plukovník Desmond D’Arcy, velitel posádky, nás pozval k výbornému obědu a

později k večeři, po které jsme si šli lehnout.

V osm hodin příštího rána již plukovník seděl za svým psacím stolem a sepisoval

seznam důstojníků a mužstva pro povýšení nebo pochvalnou zmínku v rozkaze. Jako

voják s dlouholetou zkušeností D’Arcy věděl, že včasné odměny pozvednou mužům

odvahu a tušil, že poslední tři týdny, než pevnost změní vlastníka, budou těžké.

Plukovník šel spát kolem dvou hodin po půlnoci, když se předtím šel ještě jednou

podívat na postup opevňovacích prací v severovýchodním sektoru. Během posledních

deseti dní silně vzrostla aktivita partyzánů a ženisté mohli pracovat jen v noci, jinak by se stali obětí vietkongských odstřelovačů, nedávno vybavených z Moskvy puškami s

optickým zaměřovačem.

V 8:25 se střecha zákopového velitelství začala otřásat. „Intenzivní nepřátelská

dělostřelecká palba!“ zapsal si plukovník do deníku a pak pospíchal na pozorovatelnu, aby zjistil, co se stalo.

Dlouho očekávaná ofenzíva Vietkongu začala.

Její první salva rozdrtila dřevěnou stěnu kasáren, sfoukla nás z našich kavalců a

vyvolala značný zmatek. Pospíchali jsme do komplexu velitelství, zmítáni blízkými

výbuchy a klopýtajíce přes hromady trosek. „Voilá – ofenzíva Vietkongu,“ přivítal nás plukovník D’Arcy a pak, když si všiml našeho neupraveného vzhledu, se zeptal: „Co se vám stalo?“

„Rien de tôut, mon colonel,“ chraplavě odpověděl Schulze. „Jen nás to sfouklo z našich kavalců.“

„Zasáhli ubikace důstojníků?“

„Jen stěnu.“

Ukázal ke vzdáleným kopcům. „Giap chce další Dien Bien Phu,“ prohlásil vážným

hlasem. „To se mu nepodaří.“

Zatím ještě nebylo nic vidět. Bylo jen slyšet nepřetržité děsivé dunění děl a

minometů; trvalo to třicet minut. V tu chvíli toho velitel nemohl moc udělat, jen

kontaktovat různé jednotky na hranicích tábora a žádat hlášení o situaci. Nepřátelská palba všechny zahnala do úkrytů, což byl přesně její smysl – umožnit útočícím

jednotkám, aby bez odporu postoupily téměř k předsunutým drátěným zátarasům,

zatímco zálohy zaujaly pozice v hustém křovinatém porostu a za obrovskými termitími kopci. Dělostřelecké granáty vyhodily do vzduchu některé z překážek z ostnatého drátu a jednu sekci minového pole v jižním sektoru, kde měl nepřátelský velitel zřejmě v úmyslu zaútočit nejdřív. S výjimkou tří rot Severoafričanů a jedné roty parašutistů se zbytek posádky skládal z nezkušených vietnamských vojáků, kteří v té vřavě vypadali naprosto bezradně. Vietkong přirozeně se silným demoralizačním efektem dlouhotrvající

dělostřelecké palby počítal. Nezkušené jednotky krčící se v krytech a zákopech a

hledající úkryt v podzemních kasematech často přemůže pocit nastávající katastrofy.

Pak náhle děla zmlkla a z kouře a prachu se vynořili první útočící vojáci.

Předsunutá opevnění zahájila palbu a zakopaná samohybná děla se přidala. Chtěli jsme obráncům pomoci a tak jsme se chopili zbraní a spěchali k nejbližšímu kráteru po

dělostřeleckém granátu.

Na první pohled jsem poznal, že prudký vietkongský útok bude masivní, s

nasazením několika praporů. První nepřátelský pokus probít se rozstřílenými překážkami nicméně ztroskotal na odhodlané palbě parašutistů a Severoafričanů. Avšak netrvalo to dlouho a začali jsme mít podezření, že tentokrát není naším hlavním nepřítelem

Vietkong, ale severovietnamská armáda, vybavená polním dělostřelectvem,

samohybnými děly, tanky T-34 a raketomety typu Kaťuša. Partyzáni hráli jen pomocnou roli, většinou postradatelného Kannonenfutteru.

Když byl úvodní útok odražen, zahájila hanojská artilerie znovu palbu, tentokrát po dobu patnácti minut, v nejlepší tradici konvenční války. Dělostřelci museli mít výborné předsunuté pozorovatele, protože po několika Abtastschüsse, nástřelech, jejich střely dopadaly přímo do francouzských pozic. Nejdřív odstřelili další překážky, pak palbu přesunuli na střed a na Fort Ypres, kde bylo velitelství. Bombardování ještě pokračovalo a nepřátelská pěchota už zahájila druhý útok.

Marokánci a Alžířané bojovali houževnatě. Parašutisté byli úžasní, ale zdálo se, že Vietkong se teď rozhodl neodstoupit ani kousíček dobytého území. Nepřátelské přední linie se nehledě na ztráty vrhaly vpřed; jejich ženisté uvolňovali průchod v oslabeném severním sektoru, kde ještě nebyla dokončena nová opevnění; proti ostatním sektorům také útočili, i když s menší zuřivostí.

„Vpřed a zabij!“ ječeli partyzáni svůj válečný pokřik. „Xung – Phong!“ Velitelé čet pobízeli své muže: „ Di! Di!“ Když v opakovaných vlnách útočící jednotky přeskakovaly nebo se plazily přes protrhané drátěné zátarasy a rozervané mrtvoly svých padlých soudruhů, připomnělo mi to naše dřívější boje na pláních Ukrajiny s dunivým

„hurrrá“ a doširoka roztaženými masami pěšáků vrhajících se do útoku.

Navzdory vražedné palbě obránců partyzáni postupovali jako armáda mravenců na

pochodu. Stovky jich skosila kulometná palba nebo roztrhaly na kousíčky nášlapné a dělostřelecké miny a dělostřelecké granáty. Komu čest, tomu čest; bojovníci Vietkongu, se kterými jsme se setkali tady, byli výtečně vycvičení vojáci, naprosto nebojácní tváří v tvář smrti.

Dokonce i náš obvykle pohrdavý Schulze uznal, že útočníci na Camp Dizier nejsou

ani „trpaslíci z džungle“, ani „blbí opičáci Otce Ho“, ale prvotřídní vojáci.

Ale kdo ví? Možná většina z nich nebyli partyzáni, ale řadové severovietnamské

vojsko jenom oblečené jako Vietkong.

Krčili jsme se v trychtýři po dělostřeleckém granátu nedaleko od vchodu do

velitelství, když se Erich otočil ke mně a nenuceně prohlásil: „Herr Kommandant, es ist ein vollbescheissene Angelegenheit hier.“ Volně by se to dalo přeložit jako „Pane veliteli

– situace tady je totálně v prdeli.“

A skutečně byla.

Sotva patnáct set obránců, z toho jen šest set ostřílených vojáků, mělo zastavit útok přinejmenším dvou nepřátelských pluků.

A aby naše obavy ještě zvýšil, pilot jediné helikoptéry v Camp Dizier hlásil, že v blízkých kopcích je severovietnamský prapor s dvanácti sovětskými tanky typů T-34 a Josef Stalin a šest samohybných děl.

Cvičiště a cesty mezi napůl rozpadlými kasárenskými budovami se proměnily v

peklo plné vybuchujících dělostřeleckých i ručních granátů a Molotovových koktejlů.

Nepřetržitě rachotily automatické zbraně. Plamenomety parašutistů chrlily patnáct metrů dlouhé proudy ohně. Muži ječeli, proklínali, skučeli bolestí, řvali v hněvu, strachy, nebo ve smrtelné agónii. Několik kroků od míst, kde jsme se tiskli ke kluzkému svahu našeho kráteru, zvedl francouzský poručík svou Mitru, aby vystřelil na skupinu útočících

partyzánů. Než stačil zmáčknout spoušť, byl zasažen do hlavy a zhroutil se bez života k zemi.

Moje zbraň se zasekla, ale dvě rychlé salvy Ericha a Helmuta nepřítele zastavily.

Přehoupl jsem se přes okraj kráteru a skočil jsem po samopalu mrtvého poručíka, pak jsem se odplížil za transportér, kde se ke mně Schulze a Riedl o pár minut později přidali.

Nebyl to však vůbec žádný úkryt, protože se mi zdálo, že kulky létají ze všech stran a krupobití střel bylo tak intenzivní, že bych rád věděl, jestli vedle obránců se různé skupiny Vietkongu nezasahovaly navzájem.

Nad hlavami nám hvízdaly dělostřelecké granáty a minometné střely a v Rusku

vyrobené raketomety Kaťuše hrály svou smrtící muziku.

Schulze pálil ze samopalu a snažil se ten rámus přeřvat: „Hansi! Tohle vypadá jako skutečná válka!“

„Co na tom?“ zařval Riedl. „Jsme garda samotného ďábla. Ani Lucifer nás

nedostane… Kromě toho – mezi Saigonem a Hanojí existuje příměří.“ A skrčil se, když mu nad hlavou hvízdla kulka.

„Co kdybys teď zazpíval jednu z těch tvých hloupých písniček?“ popíchl ho Erich.

„Kdo se bojí táty Ho?“

Načež Helmut začal okamžitě hulákat:

„Jsme tu v pěkným maglajzu,

maglajzu, maglajzu,

Giap ať jde do hajzlu.

tra la la la la…“

Pak začal rychle pálit po nepřátelských pěšácích, ostřelujících skupinu Marokánců

zabarikádovaných v napůl zbořené jídelně.

Pak se do našeho zorného pole pomalu a těžkopádně našinula severovietnamská

samohybná děla. Mířila ke cvičišti a bez míření pálila na všechno, co ještě stálo. Jejich postupu bránily jen betonové bunkry, dokud je jeden po druhém nezničili nepřátelští ženisté, plazící se přes hromady roztrhaných těl svých mrtvých soudruhů. Než zmlkl Bunker Lafayette na západním perimetru, zaznamenal Vietkong přinejmenším tisíc

mrtvých.

Avšak v Orientu je život laciný. Jak jsem se dozvěděl později, byl to

severovietnamský generál Tan Quang Bun, Giapova pravá ruka, kdo velel útoku, a Giap se odjakživa čerta staral o ztráty – pokud byly výsledky.

Nesmírně mě utěšovalo, že jsem ponechal Task Force-G na bezpečném místě.

Kdyby šel s námi, byl by přinucen bojovat a pravděpodobně by utrpěl ztráty, které by zabránily jeho další akceschopnosti. V hloubi duše jsem si však pořád dělal starosti. Ne kvůli svému vlastnímu osudu, ale lámal jsem si hlavu nad tím, co bude Task Force-G

dělat bez nás. Situace vypadala velmi nebezpečně.

Samotný fakt, že Severovietnamci byli schopni soustředit nějakých deset tisíc

pěšáků, obrněnců a děl sotva tři kilometry od opevnění, aniž by byli zpozorováni

leteckým nebo pozemním průzkumem, nejlépe vypovídal o tom, jaký byl terén, v němž

byli Francouzi nuceni bojovat.

Situace se dále zhoršovala. Po svém počátečním statečném odporu ztratili

Severoafričané elán a měli jediný cíl – přežít. Teď už jen zřídkakdy vystrkovali hlavy ze zákopů a krytů. Hlavní tíhu boje nesli parašutisté, a bili se chlapsky; nejen zastavili postup partyzánů a vyřadili z boje dvojici samohybných děl, ale dokonce provedli

protiútok a znovu dobyli kulometné hnízdo. Severoafričané, kteří by je měli palbou krýt, se krčili v úkrytech a snažili se nebudit pozornost.

Jeden z francouzských chars s rachotem projel kolem zničené důstojnické jídelny, se zhoupnutím zastavil a vyplivl granát do boku sotva třicet metrů vzdáleného

severovietnamského transportéru. Vozidlo explodovalo a na všechny strany se rozlétly roztřepené úlomky pancéřování, přístroje, dráty, cáry uniforem a kusy masa. Oheň, dým a prach pohltily ty, co to přežili a teď řvali bolestí.

Střídajíce palbu, plížení a zase palbu jsme se vydali za tank, ale když jsme tam

dorazili, tak už někteří zranění parašutisté a Marokánci měli obsazená nejbezpečnější místa a mně se nechtělo zneužívat své hodnosti a vyhánět je. V tu chvíli hodnost nic neznamenala. Všichni jsme byli jen zoufalí muži, snažící se přežít.

Zpozoroval jsem ruku, ležící v blátivé strouze a podle stříbrného pečetního prstenu na rozdrceném ukazováčku jsem ji poznal. Rychle jsem přelétl zrakem okolní terén a hledal jsem tělo poručíka André Duprése. Asi o deset metrů dál jsem ho našel, leželo částečně pohřbené v haldě trosek. Popadl jsem kus nějaké látky, sebral ruku, přeplížil se přes změť mrtvol a položil ji vedle rozdrceného zápěstí nebohého důstojníka. Zabil ho šrapnel o velikosti pěsti, který ho zasáhl do hrudníku. Nevím, co mě přimělo k tomu, že jsem opustil bezpečný úkryt a vstoupil do deště kulek jen proto, abych vzdal poslední čest mrtvole. „Zbláznil ses?“ peskoval mě později Erich. „Jestli sis nevšiml, tak tady se odehrává válka.“

Moje spontánní gesto nějak způsobilo, že jsem se cítil spokojený; možná mělo

kořeny v nevysloveném přání nás všech: být pohřbeni v jednom kuse.

Najednou jeden z parašutistů pronikavě vykřikl na výstrahu. Tank se dal do pohybu

– pozpátku. Měli jsme právě tolik času, abychom se skrčili a odvalili mimo nebezpečí.

Několik raněných a dva Marokánci se opozdili. Viděl jsem, jak se pásy přes ně valí, drtí paže a nohy a zatlačují je do rozbrázděné půdy; pak už následovaly jen krátké výkřiky agónie a okamžitá smrt. Bitva se zvrhla na divošskou hromadnou rvačku, kdy se nikdo o nic jiného nestaral. Nepřátelské granáty nás nepřestávaly zpracovávat, vyhazovaly do vzduchu dokonce i naprosté ruiny. Vzduchem létaly krokve, úlomky cihel a ostré kusy střechy z vlnitého plechu a zabodávaly se do země nebo do těl těm, kdo tam náhodou leželi.

Pádili jsme zpátky do našeho kráteru, jediného bezpečného místa kolem nás.

Alespoň jednotky z první frontové linie tomu tvrdohlavě věří. „Blesk nikdy neuhodí dvakrát do stejného místa,“ říká jedno přísloví a my jsme z nějakého hloupého důvodu věřili, že to samé platí i o dělostřeleckých granátech.

Plukovník D’Arcy stál ve vchodu do svého bunkru, chráněném pytli s pískem. Tvář

měl ustaranou a bledou, jako kdyby mu z těla vyprchala veškerá vitalita. Křičel rozkazy, které, jak se zdálo, nikdo neslyšel, natož aby je plnil, a přitom gestikuloval svou zbraní. Z

nějakého podivného důvodu pak vyběhl ze vchodu a zastavil se až na hraně naší jámy.

Zůstal stát, možná omámený, nebo prostě posedlý vztekem z bezmoci, a začal nepřetržitě pálit ze své automatické pistole.

„Er ist voll Verrückt geworden!“ nadával Erich. „Kde si myslí, že je? V lunaparku a střílí na gumové kachny?“ Sáhl nahoru, chytil plukovníka za kotníky, škubl a stáhl ho do jámy.

Všiml jsem si, že se hrstka vietkongských bojovníků řítí ke vchodu do velitelství.

Jeden z nich se zrovna chystal hodit granát, když ho Erich zasáhl do hlavy. Partyzán padl k zemi i se svým odjištěným granátem. Šest jeho druhů ho okamžitě následovalo do

komunistického ráje – do pekla.

Erich si setřel pot a špínu z čela a ležérně prohlásil: „Myslím, že bychom se měli dostat pryč z tohohle bince.“

Zeptal jsem se rovnou: „Dobrá – jak?“

„Probít se na jih.“

„Všichni tři?“ vyjádřil s dušeným ironickým smíchem své pochybnosti Riedl.

„Immer nach dem Lage handeln,“ odpověděl Schulze. „Často je třeba jednat, jak situace vyžaduje.“

„ Warum eigentlich nicht?“ souhlasil Riedl. „Vlastně proč ne? Je tu víc než pět set partyzánů Vietkongu, co je třeba zlikvidovat. Je to hračka… Kinderspiel.“

„Jaký máš plán?“ zeptal jsem se Schulzeho.

Ukázal mi signální pistoli. „Tahle věcička… Kdyby se nám podařilo nahustit

světlici do jednoho z těch samohybných děl, tak by uvnitř rozpoutala peklo a oheň a kouř by možná vyhnal posádku ven. Sebereme ten vehikl a vezmeme roha.“

„Dokud nám tahle děla nepošlou své good night, Charlie,“ vybuchl Riedl.

„Kuhscheiss, „vyjádřil se Erich. „Blbost. Když se budeme hnát pryč od pevnosti, tak na nás Francouzi pálit nebudou a Severovietnamci nás budou považovat za jedny ze svých… Co si o tom myslíš, Hansi?“

„Nemám chuť tady tělem zastavovat kulky, ani viset v Hanoji. Pojďme hledat to

vozidlo.“

Riedl pokrčil rameny. „Vypadá to bláznivě, ale mohlo by to vyjít. Většina z jeho

bláznivých nápadů zabere.“

„Jako ta hráz, co jsme postavili v kopcích, abychom vyplavili ty vietminhské krysy v údolí Cabang v roce 1950,“ poznamenal Erich a zároveň vypálil dávku ze svého

samopalu. „O pět Kongů míň,“ dodal spokojeně.

„Bylo to v jednapadesátém,“ opravil ho Helmut.

„Tak či tak, zabralo to,“ řekl Schulze.

Navrhli jsme plukovníkovi D’Arcymu, aby se k nám přidal, ale teď, když se

poněkud uklidnil, nechtěl velitel tábora ani slyšet o tom, že by opustil svou posádku.

„Musím se vrátit do bunkru,“ opakoval neustále. „K telefonu a vysílačce. Mohla by přijít posila, nebo alespoň letecká podpora.“

Pálili jsme jako šílení, házeli ruční granáty a plazili jsme se přes hromady trosek a mrtvol, dokud jsme ho bezpečně nedoprovodili do jeho bunkru.

V 13:15, po třech hodinách nepřetržitého boje, hlásil kapitán Delmont, velitel

západního sektoru, že další odpor by byl marný a nesmyslný, protože všechny jeho

dělostřelecké pozice a kulometná hnízda byly vyřazeny a jeho rota se skládá z pouhých čtyřiačtyřiceti mužů. Se staženými rysy ve tváři mu plukovník D’Arcy dal souhlas, aby se vzdal; Delmont ten návrh suše odmítl. Místo aby vyvěsil bílý prapor, rozkázal á la bayonette a vyřítil se přímo do nepřátelských řad. O pár minut později ten statečný důstojník padl v boji. Jeho Alžířané kolem jeho těla vytvořili obranného ježka a bojovali, dokud všichni nepadli mrtví nebo ranění. Nakonec si od nepřítele vybrali strašlivou daň.

Jeden ze smrtelně zraněných Arabů předestíral, že je mrtvý, a počkal, až se nepřátelé shlukli ve větším počtu kolem toho místa a začali prohledávat mrtvoly a hledat cennosti.

Pak odpálil celou bedýnku ručních granátů a vyhodil do vzduchu sebe a všechny v

okruhu šedesáti metrů.

Když poručík Clairmons, velitel šesti houfnic ve východním sektoru hlásil, že jeho Marokánci náhle zmizeli a on není schopen ubránit svá děla, znělo to téměř, jako když pláče.

Komunistická propaganda zase jednou trefila do černého. Už několik měsíců

propagandisté Vietkongu přesvědčovali vojáky z francouzských kolonií, aby obrátili zbraně proti svým koloniálním pánům, připojili se k Vietnamské národně osvobozenecké armádě a bojovali za svobodu svých mateřských zemí. „Když nemůžete, nebo nechcete

bojovat proti Francouzům, tak se vzdejte,“ vybízely letáky a rozhlasová vysílání.

„Budeme s vámi zacházet velkomyslně, dostanete odměnu a pošleme vás domů, nebo do

jakékoli země, kterou si vyberete.“

Mnoho koloniálních jednotek této výzvy uposlechlo. Komunisté mají ještě jiné

zbraně než střelné, jsou však stejně účinné.

Kolem 14:30 se situace stala kritickou. Obránci byli nuceni se stáhnout do kruhu

asi šest set metrů kolem velitelského bunkru. Nepřátelské tanky se ani nehnuly. Generál Bun možná nechtěl riskovat své pečlivě opatrované obrněnce během počátečního útoku, a později už nebyly zapotřebí. Celková převaha v lidských zdrojích a dělostřelectvu v této bitvě postačovala k vítězství, i když ne naprostému.

Taková tedy byla situace, když se nám neočekávaně vyskytla šance uskutečnit

Erichův plán. Sotva patnáct metrů od našeho úkrytu zastavilo severovietnamské

samohybné dělo a začalo ostřelovat dělostřelecké stanoviště, stále ještě hájené

parašutisty.

„A je to tady!“ vykřikl Schulze, a než jsme si uvědomili, co se děje, vrhl se

kupředu, vyhoupl se na zadní pancíř, zdvihl poklop pozorovacího otvoru, štěrbinou

dovnitř vstřelil světlici a poklop přibouchnul. Ohnivý projektil musel posádku vystrašit, protože se zadní dveře prudce rozevřely a z mračna kouře vyskákalo pět vojáků

pravidelné severovietnamské armády. Dávka z Erichova samopalu je okamžitě srazila k zemi.

„Honem!“ dal nám znamení a vyšplhal se do vozidla, kam jsme běželi za ním,

uskakujíce před kulkami. „Nechte ty dveře chvíli otevřené,“ křikl Erich, když dopadl na sedadlo řidiče. Riedl se usadil za kulometem a začal zpracovávat hlouček partyzánů řítící se proti nám. Já jsem se začal zabývat otočným kanónem, prohlédl granáty a hlasitě zaklel. Byly to pomalé šrapnely určené proti lidským, nepancéřovaným cílům, které by byly zcela k ničemu, kdyby se nějaký ze severovietnamských tanků rozhodl nás

pronásledovat.

Poklepal jsem Erichovi na rameno.

„Drž se dál od těch tanků,“ křikl jsem. „Se střelami, co máme, bych je ani

nepošimral.“

Když znovu nastartoval, překřičel rámus: „Pokus se odprásknout jejich posádky,

Hansi. Jsou venku a pozorují tuhle show.“

Pak to polopásové vozidlo rozjel a vyrazil po troskami pokryté přehlídkové cestě

ke zdemolovanému východnímu sektoru; valili jsme se přes sutiny, odhozené zbraně,

krátery, mrtvoly a vyvolávali jsme úplnou spoušť mezi zmatenými partyzány, kteří

obsadili dobyté marokánské zákopy, převrhávali jsme polní děla, drtili minomety a

kulomety na zprohýbaný plech a jejich posádky na mleté maso. Když nepřátelští vojáci stojící nám v cestě viděli severovietnamský rudý prapor se žlutou hvězdou, neměli žádné podezření, dokud jsme je nerozdrtili.

Erich si hvízdal a probíjel si cestu skrz hromadu rozlámaných klád a změť drátů,

která kdysi byla branou do tábora a pozorovací věží, zatímco Helmut vysílal dlouhé řádky střel do rozprchávající se skupiny hanojských důstojníků kolem ruského

nákladního auta UAZ s rádiovou stanicí. Vesele si přitom zpíval: „Kdo se táty Ho bojí,…

táta Ho… táta Ho…“

Nic tak nežene člověka k vítězství jako dobrá nálada navzdory nebezpečí.

Najednou Erich zařval: „Připrav se, Hansi.“

Otočil jsem věž o šedesát stupňů a zamířil na nejbližší tank typu Josef Stalin, stojící na okraji lesa, jehož posádka polehávala kolem podsadité střelecké věže.

Dostali můj čtyřpalcový pozdrav přesně do středu a okamžitě sletěli z pancíře;

letěli jako hadrové panenky, zatímco jiní, co byli poblíž, se vrhali do úkrytů. Nabíjel jsem a vypálil rychle za sebou asi pětkrát nebo šestkrát, abych přišpendlil osádky tanků k zemi.

Riedl překřikoval rámus motoru a pásů:

„Vater Ho ist ein Vogelschreck, Bald sitz Er bis zum Hals im Dreck.“

Další ze Schulzových „bláznivých“ nápadů slavil úspěch. Severovietnamská

artilerie na nás nestřílela a francouzská děla nás také nechala být. A my jsme „utíkali.“

Konečně se jeden z tanků T-34 dal do pohybu. Rachotil po hrbolatém terénu a

přitom střílel, kývaje se nahoru a zas dolů, a plival střely s rozptylem dobrého půl akru, zatímco Erich řídil náš mnohem rychlejší polopásák šílenou klikatou čarou. Chvíli jel tank paralelně s námi s kanónem natočeným stranou a střílel naslepo. Ale jelikož „když Pánbůh dopustí, i motyka spustí,“ chtěl jsem ho dostat z cesty. Byl jen jeden způsob, jak toho docílit, a tak jsem zuřivě gestikuloval Schulzemu. Porozuměl a na chvilku zastavil, právě na tak dlouho, abych mohl zamířit na metr před první ozubené kolo T-34. Můj

šrapnel zasáhl dvě prostřední. Pás se přetrhl a rozložil po zemi. Tank se roztočil dokola a zastavil na místě.

„Zdá se, že tohle je náš šťastný den,“ okomentoval to Riedl.

Pospíchali jsme řídkým lesem, až jsme narazili na logistický stanový tábor

Vietkongu, se sklady a stanicí první pomoci. To všechno Erich postupně drtil pásy, zatímco Helmut a já jsme likvidovali prchající skupinky vyděšených partyzánů a zničili čtyři nákladní auta k nepoznání.

„Kolik máme paliva?“ křikl jsem na Schulzeho.

„Mělo by ho být dost na dalších osm kilometrů – pokud ovšem ten zatracený ruský

palivoměr funguje.“

Ukázalo se však, že to neměl být náš nejšťastnější den, protože se nečekaně

objevilo šest stíhacích bombardérů, mířících pravděpodobně ke Camp Dizier – a jako vždycky pozdě.

Dvě z těchto vojenských letadel se odtrhla z formace a řítila se na nás. Marně jsem se je snažil zkontaktovat čínskou radiostanicí polopásáku.

„Ti blbci mají plno raket!“ zařval Riedl. Erich prudce změnil směr a zajel do

houští, právě ve chvíli, kdy cesta za námi vybuchla v oblaku ohně a kouře. Kanón se zakymácel. Udeřil jsem se do hlavy o uzávěr a zaklel jsem. Erich dupl na brzdu. Riedl rozrazil zadní dveře a všichni jsme vystřelili k lesu.

Rakety druhého letadla proměnily náš pohodlný dopravní prostředek v hromadu

šrotu.

„Verfluchte Scheisskerl!“ nadával Erich a hrozil zaťatou pěstí stoupajícímu letounu. „Místo aby vyhodil do povětří ty tanky Otce Ho, donutí nás jít v tomhle

zatraceném horku padesát kilometrů. Kretén jeden!“

O dva dny později Camp Dizier, nebo spíš to, co z něho zbylo, osvobodila obrněná

brigáda.

Plukovník D’Arcy v tu chvíli stále ještě bránil své velitelství proti tankům a

pěchotě se svými přeživšími dvěma sty pětasedmdesáti muži, z nichž většina byla

zraněná. Měli jsme radost, když jsme se dozvěděli, že každý z nich byl později

vyznamenán a povýšen, protože si to skutečně zasloužili.

Erich mi později řekl: „Víš co? Kdybychom tehdy vzali plukovníka D’Arcyho s

sebou, zničili bychom mu kariéru.“

„Patrně ano,“ souhlasil jsem.

Byli jsme však pevně rozhodnutí jednou se tam s Task Force-G vrátit a najít tábor Vietkongu v džungli, odkud ofenzíva proti Camp Dizier začala.

„Vsadím se, že ta základna je přecpaná tanky a děly,“ řekl Riedl. Krebitz

zamyšleně dodal: „Především bych rád našel cestu, kudy se sem ty tanky a houfnice

dostaly.“

4. ZÁCHRANA

TŘETÍHO PLUKU

Protipartyzánské operace ve Vietnamu nikdy nebyly žádný piknik – dokonce ani s

tankovou, dělostřeleckou a leteckou podporou, ale jít do akce během monzunového

období, přicházejícího dvakrát do roka, znamenalo dlouhý pobyt v parném, mlhavém,

promáčeném zeleném pekle. Nepřetržitý déšť rozvodňoval řeky, zaplavoval nížiny a

údolí, znemožňoval start letadlům a vážně bránil pozemní dopravě.

Tahle období dešťů byla přirozeně dobou zvýšené aktivity Vietkongu. Nepřítel

přesouval jednotky, přepravoval zásoby do srdce Jižního Vietnamu a do delty Mekongu a napadal odlehlé základny a opevnění s dvojnásobným úsilím. Monzunové deště byly

někdy tak intenzivní, že zredukovaly viditelnost na nulovou a liják zahladil každý jiný zvuk, obzvlášť v lesích. Unavené hlídky vojenských zařízení pak mohly být lehce

překvapeny a zabity, tábory vzaty ztečí a obsazeny, zásobovací konvoje přepadeny a zabrány.

Týdny jižního monzunu v červenci a severozápadního monzunu v lednu bylo

období, kdy Vietkong v každé provincii získával. Za nepřítomnosti válečných letadel a helikoptér se Mekong mezi hranicí s Kambodžou a deltou jen hemžil utajovanou lodní dopravou. Po tom, co byl Vietkong zásoben čínskými kulomety ráže 12,7 mm a

čtyřicetimilimetrovými protitankovými děly, už se nebál francouzských a

jihovietnamských dělových člunů. Místo aby partyzáni utekli, útočili a často čluny potopili.

Pro francouzské expediční vojsko byla doba monzunů obdobím otupělé nečinnosti.

Severoafričtí vojáci silně trpěli a obvykle upadali do zasmušilé, apatické nálady.

Období dešťů nikdy akce Task Force-G neznemožnilo. Suší nebo mokří, byli jsme v kopcích, plahočili jsme se odlehlými stezkami v džunglích a bažinách a vždycky jsme udeřili na partyzány, když to nejméně očekávali a tam, kde to nejméně očekávali. Hanoji jsme působili nesmírné ztráty na lidech i materiálu. Také jsme snášeli útrapy, ve srovnání s nimiž byla i ruská zima jen mírným nepohodlím.

Task Force-G byl zrovna v pohoří Chu Pong, lemujícím řeku Drang s vesničkou Pleikia, kde se některé horské kmeny, rezolutní nepřátelé Vietkongu, bránily luky a šípy a několika zastaralými puškami.

Bylo to na náhorní plošině Chu Pong, když nás zastihlo nespoutané běsnění bouře,

takže jsme tam uvázli na šestatřicet hodin. Nebyli jsme schopni postoupit ani tisíc metrů, abychom se schovali v lese.

Náš postup se zastavil pod skupinkou stromů, která neposkytovala vůbec žádnou

ochranu. Větvemi burácel a skučel vítr a strhával listy i silnější větve. Příval deště měl téměř prudkost pevné hmoty; kapky padaly jako broky a divoký vítr ženoucí se přímo proti našim tvářím nám znemožnil další postup. Muži sotva unesli váhu vlastní výstroje a když se pokusili s větrem bojovat, tak jimi zatočil a srazil je na zem. Fučel tak zuřivě, že i dýchat bylo najednou obtížné. Jediné, co jsme mohli udělat, bylo otočit se k větru zády, skrčit se na zemi a zabalit se do našich celt.

Zdálo se, že obloha se rozerve na kousky a hřmění se střídalo s údery blesků.

Některé s nepříjemným zvukem podobným dunění těžkého granátu udeřily do

sousedních útesů. Snažil jsem se tu vřavu překřičet a i divokými posunky jsem nabádal mužstvo, aby odložili zbraně a jiné kovové předměty, které by mohly blesky přitahovat.

Když asi po šesti hodinách déšť polevil, začal vítr vát ještě silněji než předtím.

Vztyčit stany nepřipadalo vůbec v úvahu. Nemohli jsme rozbalit celty, nemohli jsme sestavit tyče, protože všechno vítr okamžitě odnesl a roztrhal na cucky. Člověk se může proti chladu nebo horku patřičně obléci, ale proti dešti bičovanému vichřicí se toho moc dělat nedá. Voda si našla skulinky v našich nepromokavých pláštích, u límců a rukávů, a všechno pod nimi promáčela. Ani cigarety, ani jídlo – dokonce ani suchary – se nedaly vzít do ruky.

Po mizerné noci ztratil vítr trochu na své zuřivosti a my jsme se dokázali dovléct do lesa a natáhnout celty mezi větvemi, takže jsme měli alespoň provizorní úkryty.

Vybalili jsme pytle s rezervními uniformami a suchým spodním prádlem a promočené

šatstvo jsme přivázali k větvím, kde je vítr víceméně vysušil. Přesto ještě uplynul další den, než jsme mohli pokračovat v pochodu.

Když jsme překonali asi šest kilometrů, naše předsunutá hlídka narazila na polní

cestu s dřevěným mostem přes řeku Drang, naštěstí netknutým a bez pastí. Buď tam

Vietkong v poslední době nebyl, nebo partyzáni sami most potřebovali – protože to byl jediný most do Pleikia. Za řekou Drang se polní cesta táhla na sever zvlněným

zalesněným terénem mezi dvojicí jejích přítoků, tekoucích asi tři kilometry od sebe.

Už se smrákalo, když jsme udělali krátkou zastávku, abychom se najedli a navlékli

si slaměné klobouky, bambusové přilby a ostatní vietkongský oděv. Naše opatrnost byla zbytečná. Spatné počasí zahnalo partyzány do úkrytů. Krebitz a Gruppe Drei se doplazili na padesát metrů od nejbližších chatrčí, obsazených Vietkongem. Obydlí směrem ke

středu vesnice byla spálená nebo napůl zbořená a mezi nimi ležely mrtvoly. Vesnici obsadili partyzáni, ale malý počet mrtvých v dohledu nás přesvědčil o tom, že se většině obyvatel vesnice podařilo utéct do lesů a snad byli v bezpečí. Pleikia samotná byla pro nás bezvýznamná, ale mohla sloužit Vietkongu jako vhodná základna pro budoucí útoky na Dang-Duc, položený dále na sever na Route Colonial 19.

Rozdělil jsem komando sto třiceti mužů do šesti útočných skupin, z nichž každá

byla vyzbrojena dvojicí kulometů a jedním plamenometem.

Schulze udělal krátkou okliku a postoupil, aby odřízl cestu do Duc-ko, zatímco

Altreiter a Stolz obsadili příkré svahy dvou postranních říček, aby nepříteli zabránili uniknout oběma směry. Krebitz, Riedl a já jsme s šedesáti muži vtrhli do vesnice ze tří směrů. Díky větru a Krebitzovu preciznímu průzkumu naši průkopníci zlikvidovali

dvojici strážných na volném prostranství a tři další, usazené na odpočívadle vystouplého patra domu s doškovou střechou podepřeného kůly. Naši odstřelovači použili tlumiče a střelili je do hlavy, aniž by upoutali sebemenší pozornost. Stejný osud potkal dva partyzány, kteří vylezli z chatrče, aby si ulevili.

Gruppe Drei postoupila až k chatrčím, uvnitř nichž byli partyzáni, jak se zdálo, ve veselé náladě – zřetelně bylo slyšet jejich bezstarostné brebentění a chechot. Uvnitř chatrčí hořely ohně, které osvětlovaly dveře a okna a vrhaly na stěny dlouhé tancující stíny. V největší chatrči někdo hrál na harmoniku a tucet hrdel pělo ráznou revoluční píseň, kterou se nějaký trumpetista pokoušel poněkud falešně doprovázet.

Dva nepoškozené domky vypadaly prázdné. Rudolf správně rozpoznal, k čemu

slouží: byla to dočasná skladiště, kde partyzáni nechali své vybavení a zásoby, většinou dělostřelecké miny, ruční granáty a munici.

Náš útok začal (a možná také skončil) salvou padesáti granátů vhozených do

chatrčí a kolem nich. Jejich kombinovaná síla se rovnala síle velké letecké bomby.

Bambusové slaměné chatrče prakticky okamžitě shořely a dokonce i zbylé trosky se v následujících proudech ohně z plamenometů ztrácely. Sotva za deset sekund ztratili partyzáni sedmdesát procent svého stavu a ti, co přežili, se nedokázali vzchopit. Někteří oslepli, jiní utrpěli těžké popáleniny nebo tržné rány a všichni padli pod kulkami Gruppe Drei. Ani jeden z našich kulometů a samopalů nevystřelil. Nebylo třeba. Omámení, zmatení nepřátelé byli zlikvidováni jednotlivými výstřely z pušek a pistolí a hrstka partyzánů, kterým se podařilo uniknout, narazila na Schulzeho blokační skupinu a pak se vběhla skrýt do nějaké jeskyně, kde s nimi udělal krátký proces plamenomet.

Dokonce i v divočině se zprávy mohou šířit rychle. Sotva za hodinu po tom, co

jsme Pleikia znovu dobyli, přišla do vesnice volným krokem skupina statných horalů se svými ženami a dětmi v těsném závěsu. Obyvatelé slyšeli výbuchy a viděli požár a

neomylně rozhlašovali, že partyzány z vesnice vyhnali „Francouzi.“

Když ztratili své příbytky a zásoby, byli domorodci v politováníhodné situaci.

Ukořistěné zásoby Vietkongu jim mohly vystačit jen na několik dní. Dali jsme jim tolik konzervovaných potravin a obilovin, kolik jsme mohli postrádat; spoléhali jsme se

přitom na nepřátelské zásoby, kterých se můžeme zmocnit později. Kurt Zeisl ošetřil zraněné místní lidi, pak Erich zavedl náčelníka a jeho dva syny do skladu Vietkongu, mávl nedbale rukou kolem a řekl: „Všechno je vaše. Až se tu příště komunisti ukážou, začněte pořádný boj.“

Radost horalů byla nesmírná, zvlášť když jim Krebitz a Stolz předvedli, jak

všechno, včetně dvojice minometů, funguje.

Pozvali nás k dobrému obědu, skládajícímu se z rýže a smažených ryb. Přenocovali

jsme ve vesnici a druhý den ráno pomohli vojáci lidem s rekonstrukcí vesnice. Když jsme odpoledne odcházeli, bylo šedesát procent obydlí znovu postaveno.

Náš pochod na sever pokračoval s pocitem uklidňující jistoty, že jsme za sebou

nechali spolehlivou „posádku“ statečných bojovníků. Pokud jde o mne, nikdy jsem

nepochopil, proč vlastně Francouzi do Indočíny přivedli Afričany, místo aby naverbovali tyhle horaly, kteří byli známí svou vytrvalostí, statečností a spolehlivostí, nehledě na jejich znalost země, jejího klimatu a lidu.

Postupovali jsme k Route Colonial 19 v našem tradičním uspořádání Frachtzug –

„nákladní vlak“. Byl to pomalý, ale bezpečný proces, s Krebitzem a jeho průkopníky kilometr vpředu a s Riedlovou četou jako zadním vojem. Po několika kilometrech jsem dostihl Rudolfa, který zrovna seděl na nějaké kládě, studoval mapu a zapisoval si údaje kompasu.

„Měli bychom tady sejít z cesty a pokračovat lesem směrem k Dang-duc,“ prohlásil

a ukázal nám na mapě navrhovanou trasu a bod, kde jsme chtěli dosáhnout Silnice 19.

„To se chceš vyhnout Duc-ko a francouzské vojenské základně?“ zeptal jsem se,

zatímco jsem dál pečlivě prozkoumával mapu.

Přikývl. „Také se chci vyhnout Dang-duc, a dostat se na devatenáctku někde tady.

Obě vesnice se musí hemžit špehy Vietkongu.“

„V Dang-duc je jen několik saigonských četníků. Snad takových patnáct mužů.“

„Které partyzáni kupodivu nezabili,“ dodal Schulze důrazně. „Pro takovou

neobvyklou umírněnost mají komunisté jistě dobrý důvod.“

Riedl se zeptal: „Máš na mysli nějaký druh, hmm – džentlmenské dohody?… Vy

nás nevidíte a my nebudeme střílet?“

„Něco v tom smyslu,“ potvrdil mu Krebitz.

Řekl jsem: „Rudolf má pravdu. Měli bychom se těm vesnicím vyhnout.“

„Přes tyhle kopce vede dobrá stezka,“ ohromil nás Rudolf. Mezi muži to radostně

zašumělo, protože vyhlídka na prosekávání šestnáct kilometrů dlouhé cesty panenskou divočinou se jim vůbec nezamlouvala.

„Pojďte,“ pokynul nám Krebitz.

Prodírajíce se ostnatými keři, šli jsme za ním houštím po straně cesty a po nějakých padesáti metrech jsme došli na průchodnou cestičku. „Stará stezka Vietminhu,“

vysvětloval Rudolf s rozmáchlým gestem k panenské travnaté cestě s tu a tam rostoucími houbami. „Už měsíce nepoužitá, nebo docela zapomenutá.“

„Jak jsi ji, proboha, našel?“ vykřikl jsem.

„Popovídal jsem si s několika našimi horalskými přáteli,“ odpověděl s úsměvem

Rudolf. „Vždycky jsem ochotný naslouchat užitečným informacím.“

Krebitzových schopností jsem si vysoce cenil. Když jsme byli na misi na území

ovládaném nepřáteli, raději jsme udržovali jen minimální kontakt s místními lidmi, nebo jsme se mu vyhýbali úplně. Statisticky vzato, ze sta místních obyvatel jen asi dvacet bývalo skutečně přátelských. Zbytek se dal rozdělit na čtyřicet neutrálních, třicet sympatizujících s komunisty z ideologických, finančních nebo bezpečnostních důvodů, zatímco zbývajících deset byli bona fide hanojští špehové. Naše první přikázání vyžadovalo, abychom jednali v utajení a abychom nevěřili nikomu mimo naši uzavřenou

„společnost“. Druhá zásada nám připomínala, že bychom se měli vždycky pohybovat

rychle a tiše a zabíjet pohotově. Třetí nás vyzývala k tomu, abychom neměli žádné

slitování s nemilosrdnými nepřáteli a nikoho z nich nešetřili.

Drželi jsme se Rudolfovy stezky a brzo jsme narazili na jeden z bezejmenných

přítoků řeky Drang, které jsme už odedávna přezdívali ženskými jmény, jako Karin,

Suzy, Mitzie, Helga a podobně. Říčka byla rozvodněná dešťovou vodou, ale částečně

shnilá a hrozivě prověšená prkenná lávka spojující oba břehy byla pokrytá uklidňujícími pavučinami. Průkopníci porazili několik stromů a zpevnili vratkou konstrukci a pak Task Force-G přešel na druhý břeh. O dvě hodiny později jsme došli k rozlehlé jeskyni ve skalnatém úbočí. Průzkumná četa zjistila, že je prázdná a suchá, a já jsem rozhodl, že tam zůstaneme celý den. Nesvazovaly nás žádné časové plány. Naším cílem byly sklady

Vietkongu, jejich tábory, zásobovací konvoje, podpůrné základny a stanice první pomoci a nehrálo žádnou roli, jestli na ně udeříme v úterý, v pátek nebo příští pondělí. Cíle nám nikdy nechyběly.

V jeskyni, když uvnitř hořely ohně, vařila se polévka, čaj a káva a sušily se šaty, mi bylo jako v ráji, jako kdybych byl v nějakém prvotřídním hotelu na Francouzské Riviéře.

Lidé přivyklí strádat se dokážou spokojit s málem.

Následující večer jsme dorazili k Route Colonial 19, pět kilometrů za Dang-duc a jen padesát kilometrů od hranice s Kambodžou, aniž bychom potkali jediného místního člověka, přátelského nebo nepřátelského. Nějakých sto šedesát kilometrů dál na západ tekl Mekong. Ta oblast byla známá svou utajovanou přepravou materiálu Vietkongu.

Postupovali jsme v silně roztaženém zástupu, pochodovali jsme, jen když byla tma,

během dne jsme odpočívali v porostu vedle cesty, oblečení stejně jako partyzáni.

Zpozorovali jsme několik nepřátelských skupin, které šly na východ: ozbrojení bojovníci Vietkongu a kuliové Dang Cong, nesoucí náklad, tlačící těžce naložené bicykly, káry a trakaře. Jelikož jsme se nechtěli prozradit, nechávali jsme nerušeně projít konvoje o síle roty a větší. Ty o síle jedné nebo dvou čet jsme vždycky přemohli a zlikvidovali,

operovali jsme hlavně během mlhavých ranních hodin. Gruppe Drei za sebou

nenechávala ani mrtvoly, ani jiné podezřelé stopy a muži vždycky místo naší akce

vyčistili. Nenechali na zemi ležet ani jedinou nábojnici, pokud nebyly použity ukořistěné čínské nebo ruské zbraně. Podél Route Colonial 19 mizely nepřátelské konvoje, ale ty, které dorazily později na místa dřívějších pohrom, nebyly ničím znepokojeny.

Další jednotvárné kilometry. Další lijáky a bouře. Další útrapy. Vlhká mlhavá rána a dlouhé napjaté hodiny čekání: jako pavouk čekající na oběť ve své síti.

Zabili jsme další partyzány. Napočítali jsme jich dvaasedmdesát. Třetina z nich

byli pouzí chlapci, sotva patnáctiletí, ale už vycvičení vrazi a záškodníci, připravení na pokyn Strany provést to nejodpornější zvěrstvo. Šestnáct našich obětí byly ženy,

ozbrojené a divoké a ochotné překonat své muže v brutalitě. Jednu dívku však Schulze ušetřil. Bylo jí jen dvanáct, byla copatá, vystrašená a měla nějaké zkomolené místní jméno. Erich ji přejmenoval na „Hanojskou růži“ a donutil ji jít s námi, připoutanou k opasku Waltera Winara řetízkem, protože by nejspíš překousala jakýkoli provaz.

„Nakonec bude ochočená,“ řekl mi Erich, a já jsem mu popřál mnoho štěstí. Jedinou

alternativou bylo tu dívku také zastřelit.

Od té doby, co jsme opustili Saigon, už bylo v našem rychle se plnícím deníku

zaznamenáno téměř tři sta obětí. Pořád nás nikdo neobjevil a mohli jsme se pohybovat volně, protože jsme nikdy nikomu nedovolili uniknout a rozeznít v Hanoji poplašný

zvon. Nepřítel zatím o našich aktivitách ani místu pobytu nic nevěděl.

Jednoho časného mlhavého rána dorazil Task Force-G na kambodžskou hranici.

Cesta se na severu větvila a z mléčné běloby se vynořily doutnající ruiny malého

opevněného tábora: příšerné místo s mrtvolami Severoafričanů a Jihovietnamců

rozptýlenými široko daleko kolem.

„To je tedy parádní podívaná na přivítanou,“ poznamenal Krebitz, když kolem

tábora rozmístil neviditelný bezpečnostní kordon. Průkopníci a odstřelovači zaujali pozice v prázdných začerněných místnostech. Ostatní hledali někoho, kdo přežil, ale nenašli nikoho. Partyzáni provedli důkladnou práci.

Sepp Müller našel odznak mrtvého Marokánce – planoucí granát s plukovní

insignií REI 3. Nebohý Arab patřil k Troisičme Regiment Etrangerďlnfanterie. Schulze ukázal na odznak a nostalgicky poznamenal: „Třetí pluk… Vloni v červenci hájili most u Fu-li na řece Dai. Jen několik týdnů před příměřím. Ten pluk musel být ze severu stažen docela nedávno.“

„Z jednoho pekla do druhého,“ s ironickým úšklebkem pohotově dodal Jost

Waldman. Přikryl mrtvému Arabovi obličej kusem látky a zatížil ho kameny.

Najednou jsme si uvědomili zvuky vzdálené střelby a tlumených explozí. Krebitz,

Müller a Waldman popadli svou výstroj a vyběhli zjistit, co se děje. Skryli jsme se v opevnění, a zatímco jsme čekali na Rudolfa, Riedl přidal další čtyři příslušníky

Vietkongu na náš seznam obětí. Ti partyzáni neměli ani tušení o naší přítomnosti a potulovali se po objektu a prohledávali mrtvoly s nadějí, že jejich předchůdci nějaké cenné věci přehlédli. Helmut je postřílel, když si přidřepli k několika mrtvým

Maročanům.

Rudolf se vrátil se špatnými zprávami. U řeky Sé Son, tři kilometry od tábora,

právě partyzáni decimovali koloniální jednotku uvázlou v bažinách.

„Pravděpodobně ty, co přežili ze Třetího pluku,“ řekl Erich.

„Maročané, Alžířané a Senegalci,“ vysvětloval Krebitz. „Ti opičáci jsou všude

kolem nich – drží pevnou zem a nějakou vyvýšeninu. Ti koloniální nešťastníci nemohou ani ustoupit, ani se bránit, a pokud tlak na ně neuvolníme, postřílejí je do jednoho.“

„Jak je nepřítel silný?“ zeptal jsem se.

Krebitz chvíli přemýšlel. „Přinejmenším dvě roty… možná víc.“

„Dost nepříznivé vyhlídky,“ poznamenal suše Erich. V duchu jsem posuzoval naše

šance. Bylo nás jen sto třicet, ale ze zkušenosti jsem věděl, že prvek překvapení rychle vymaže třicet procent nepřátelské převahy.

„ Ah, was“ vykřikl Erich. „Už jsme bojovali za horších podmínek a vyhráli.

Vzpomeňte si na Operaci trojúhelník. Bylo nás jen šest set, ale sprovodili jsme ze světa přes tisíc partyzánů Vietminhu.“

„Taky si pamatuji, že jsme měli víc jak sto kulometů a dvacet plamenometů,“

poznamenal jsem klidně. „A také jsme měli Eisnera a Pfirstenhammera.“ Otočil jsem se ke Krebitzovi. „Myslíš, že bychom měli zasáhnout, Rudy?“

„Určitě bychom mohli ty opičáky přistihnout se spuštěnými kalhotami, Hansi,“

odpověděl. „Terén je dobrý. Hodně trávy a křoví, ale měli bychom se pohybovat rychle.“

I když byli moji vojáci po dlouhém pochodu unaveni, akceptovali další útrapy.

Pospíchali jsme k místu akce.

Hned jak jsem uviděl rozlehlé mokřiny údolí Sé Son, věděl jsem, že Třetí pluk je v pěkné bryndě. Vietkong zatlačil koloniální vojáky do bažiny, kterou nedávno řeka

zaplavila, a kde nebylo možné se krýt. Nešťastní muži prožívali zlé chvíle, kdy se prodírali prohloubeninami a jámami plnými točících se vírů; ponoření až po bradu, někdy i hlouběji, málem se topili v mazlavém bahně, jak se snažili dostat se co nejdál od svých trýznitelů. Partyzáni obsadili vyvýšený terén a beze spěchu stříleli na ty snadné cíle.

Severoafričané byli muži z pouští a holých kopců, vržení do naprosto cizího a

nepřátelského prostředí. Teď nemohli stát zpříma a vyprostit se, protože jim bahno pohltilo nohy. Urputně se snažili, vzdorovali dešti kulek, kropícímu vodní hladinu kolem nich a vyhazujícímu gejzíry vody. Jedinou úlevu jim přinášel chabý úkryt v mlžném

závoji, který se zvedal a klesal a valil, vystavuje jedny a skrývaje jiné. Kdykoli se však mlha na chvíli zvedla, střelci zasáhli cíle a několik legionářů ztuhlo, ohnulo se, zhroutilo a potopilo se vahou své výstroje jako kámen. A kdykoli někteří vojáci, odloučení od svého pluku, narazili na malou suchou vyvýšeninu s řídkými keři, další uprchlíci hynuli v urputné snaze najít oporu v křovinách.

Partyzáni se na vynořujících se hlavách cvičili ve střelbě na nehybné cíle,

používajíce jen pušky a pistole opřené o pařezy a klády, přitom se chechtali a nadávali.

Polními triedry jsme viděli, že si předávají bankovky. „Vsadím se, že uzavírají sázky.“

Erich tiše zaklel: Verdammte Gelbschnautze.“

Partyzáni stříleli muže ve vodě a celou tu dobu z kopečka vřeštěl reproduktor,

vyzývající koloniální vojáky, aby se vzdali – v arabštině!

Zpozoroval jsem také několik francouzských důstojníků a poddůstojníků. Vysoký

vousatý kapitán se snažil nabádat vojáky, aby neposlouchali nepřátelskou propagandu a šli dál, ale důstojníci byli prvořadým cílem a odstřelovači je zasahovali jednoho po druhém.

Nebyl čas na nějaké přípravy. Jen jsme se rozdělili do tří Kampfgruppen, umístili minomety a kulomety na nejlepší dostupná místa a zahájili palbu vším, co jsme měli, doufajíce, že zmatený nepřítel nás bude považovat za celý prapor. V plné palbě z ručních zbraní a s nasazenými bodáky naše tři útočné skupiny v běhu smetly Vietkong z

vyvýšeniny. Obléhaným koloniálním vojákům se okamžitě ulevilo. Partyzáni teď měli

před sebou naléhavější činnost než střelbu do terče.

S ohromující rychlostí následovalo naše vítězství.

Kulomety a minomety Vietkongu byly totiž ponechány bez dozoru, zatímco jejich

obsluhy se shromáždily blízko vody, aby se pobavily s pistolemi. Gruppe Drei se jich zmocnila a obrátila je proti jejich bývalým majitelům. V úzkém pásu plochého terénu mezi kopcem a bažinou Stolzovi, Müllerovi a Altreiterovi vojáci dávali na frak menším a lehčím Vietnamcům v boji muže proti muži. Pokaždé, když došlo na boj zblízka, nemohl nepřítel vyhrát. Někteří z našich nejstatečnějších kamarádů prostě vykroutili protivníkovi zbraň z rukou a její pažbou mu rozbili hlavu.

Koloniální vojáci v bažině nezůstali dlouho nečinní. Sebrali se a začali s vlastní cvičnou střelbou do terčů. Teď, když už jim v tom nikdo nebránil, se Maročané a

Alžířané přebrodili na břeh a usadili své kulomety do pozic, odkud kropili střelbou druhou stranu kopce. To nás na okamžik zmátlo, než přiběhl Julius Steiner, sklouzl dolů po svahu a křikl: „V tom lese je další banda těch zasranců!“

Skutečně tam byli – další dvě roty. Dokonalé překvapení, způsobené tím, že jsme

nestihli provést průzkum. Nějaké tři stovky partyzánů, kteří odpočívali v lese, se teď řítily na místo boje. Kulomety Třetího pluku je donutily vzdát se svého úmyslu a místo toho hledat úkryt. Koloniální kulomety suverénně kontrolovaly terén a přišpendlily nepřátelské posily k zemi.

Brzo byl i zbytek koloniálních vojáků na pevné zemi. Nasadili bodáky a zaútočili

na nepřítele pod velením francouzského seržanta, jehož duchapřítomnost proměnila to, co se málem stalo debaklem, v oslnivé vítězství. Náhlý obrat situace rozdmýchal vztek Severoafričanů do nekontrolované zuřivosti. Řvali nějaký zkomolený válečný pokřik, jedni drželi pušky jako kyje, druzí vytasili mačety a vrhali se na nepřátele, ať stáli, nebo leželi, ať byli fit, nebo zranění. Nevšímali si úderů a seků, sráželi soupeře k zemi a rozsekávali je na kusy. Několik kroků od místa, kde jsem se krčil, marocký desátník srazil nějakého partyzána k zemi, přidržel ho rameny a s šíleným řevem mu vyrval krční žílu – i se zuby! Skupina Senegalců servala šaty ze čtyř řvoucích bojovníků Vietkongu, svázala je s roztaženýma rukama a nohama a vyřízla jim genitálie.

Když ostatní partyzáni viděli takovou brutální zuřivost, otočili se a utíkali do lesa, pronásledováni koloniálními vojáky, zuřivými až k nepříčetnosti. Veškerý organizovaný odpor byl zlomen. Naši vojáci už obcházeli kolem kopce a dobíjeli zraněné a zajaté příslušníky Vietkongu. Bitva Třetího koloniálního pluku skončila v džungli, kde bylo nějakých sto šedesát zajatců za zlomyslného smíchu a sprostých nadávek zmasakrováno mačetami.

V tomto střetnutí ztratil nepřítel 376 mužů. Naše ztráty byly tři mrtví a osm

zraněných. Koloniální vojáci dopadli hůře. Ztratili 760 vojínů, 8 důstojníků a 11

poddůstojníků. Z vyšších šarží přežil jediný, štábní seržant Jean Pelletier z Narbonne, šestnáct let profesionální voják.

Zbitý, vyčerpaný a krvácející z několika řezných ran se mi po boji hlásil. Zatímco Zeisl ošetřoval jeho rány, upozornil mě seržant na to, že partyzáni neměli žádná

zavazadla. Obvyklé jutové a plátěné pytle s osobními věcmi na bojišti chyběly. Pelletier si byl jistý, že partyzáni svá zavazadla uložili někde v lese.

Koloniální vojáci milovali kořist a Krebitz jim nabídl pomoc při jejím hledání.

Pytle a brašny byly brzo nalezeny schované v jedné rozsedlině a ve vyschlém potoce, zakryté větvemi. Munice, potraviny, hodinky a peněženky napěchované francouzskými a místními bankovkami, láhve rýžové kořalky, tabák a osm tisíc cigaret byl slušný úlovek.

Kromě dvou tisíc cigaret jsme všechno nechali koloniálním vojákům jako jejich legitimní válečnou kořist.

Ti, kdo z Třetího pluku přežili, byli staženi do Hue, hlavního města provincie, kde šířili divoké historky o nebojácném německém útoku proti „tisícům“ bojovníků

Vietkongu a o své záchraně díky hrdinství Task Force-G.

5. ZRADA A TREST

Task Force-G pokaždé nezvítězil. Ve dvou po sobě jdoucích expedicích jsme nedosáhli svých cílů a utrpěli jsme ztráty na lidech i materiálu, přestože ty neúspěchy nezpůsobilo špatné plánování nebo nedbalost z naší strany. Ani je nebylo možné připsat vynalézavosti Vietkongu.

Byli jsme zrovna v horách Chu-don, několik kilometrů západně od Route Colonial 14, která spojovala Plei-ku se Saigonem a Nhan-trangem u Jihočínského moře. Mezi silnicí a vesnicí Plei-me vedla polní cesta. Vyhnuli jsme se jí a dali jsme přednost únavné cestě divočinou, lemující úpatí pohoří Chu-don. Naše čtvrté přikázání znělo: „Bezpečí má přednost před rychlostí“. Nikdy jsme se neřídili časovým plánem, i kdyby zpoždění mělo za následek, že propásneme nějaký důležitý konvoj Vietkongu. Vždycky bývaly

nějaké jiné.

Naše nájezdy byly pokaždé dlouhodobou záležitostí, málokdy trvaly méně než dva

týdny. Prakticky jsme zůstávali v horách tak dlouho, dokud jsme měli munici. Často jsme mohli doplnit naše tenčící se zásoby z ukořistěných nepřátelských skladů. Potom jsme šli dál, mimo rámec plánované vzdálenosti a trvání expedice.

Tentokrát byl nájezd, naplánovaný generálem Houssongem, založený na čerstvých

informacích výzvědné služby o existenci velkého partyzánského skladu ve spleti jeskyní v jedné strži poblíž Plei-me. Ve skladu mělo být čtyři sta kulometů, třicet minometů, dvojice v Rusku vyrobených vícenásobných raketometů a munice, a to všechno se

Vietkong chystal rozdělit mezi různé partyzánské buňky aktivně působící kolem Plei-me.

Postupovali jsme s krajní obezřetností, protože jsme museli kromě na sebe dávat

pozor také na Suoi a Noi. V mnoha minulých akcích obě dívky prokázaly nebojácnost a výdrž, a já jsem neměl žádný opodstatněný důvod odmítnout jejich žádost jít s námi, i když jejich přítomnost mi opravdu přidělávala starosti.

Gruppe Drei, maskovaná zelenými větvičkami, což dělalo vojáky na pozadí

džungle téměř neviditelnými, se přiblížila ke strži. Zbytek Task Force-G se za ní držel v závěsu ve vzdálenosti asi pět set metrů. Na vhodném místě jsme se zastavili, abychom si připravili zbraně, a už jsme se chystali vyrazit, když mě Rudolf zavolal krátkovlnnou vysílačkou a chtěl, abychom k němu s Erichem přišli. Plní zvědavosti jsme postoupili do míst, kde na travinami porostlém svahu s dobrým výhledem na jeskyně zaujala pozice Gruppe Drei. Rudolf nám bez okolků navrhl, abychom se podívali dalekohledem.

Ty jeskyně byly skutečně nápadné. Půda před jejich vchody nesla stopy nedávné

činnosti – šlépěje, rýhy po těžkých předmětech tažených po cestě a rozlámané kusy

dřevěných beden. Vlastně se v temném vnitřku jeskyní daly rozeznat i obrysy nějakých beden. Aniž by odtrhl polní triedr od očí, zeptal se mě Krebitz: „Hansi, pověz mi, co ti tam připadá zvláštní?“

Podíval jsem se znovu, pak jsem si pečlivě prohlížel okolí, pozoroval jsem stromy, podrost, ale neviděl jsem nic podezřelého. Schulze přelétal dalekohledem z jedné jeskyně na druhou a mumlal: „Podivné… Proč by měli nechávat u vchodu do každé jeskyně pár

beden?“

Teď, když to řekl, jsem si tu podivnost uvědomil také. Podíval jsem se na Krebitze a se spokojeným úsměvem jsem mu řekl: „Protože ti kreténi chtějí, abychom ty bedny viděli a uháněli do té strže, poskakujíce jako malé děti pod vánočním stromkem.“

„Je to past!“ Schulze zlostně zaklel. „Zatracená past!“

„Je to tak,“ souhlasil Rudolf, „a velitel těch opičáků musí být v těchhle končinách nováček, když si myslí, že takovou nešikovnou návnadu spolkneme.“ Odložil triedr na prsa a dodal ke mně: „Měl by ses vrátit k Riedlovi a rychle postavit spolehlivý obranný perimetr, Hansi. Myslím, že tady bude pořádně horko, a to velmi brzy.“

„A co ty?“

„Chvíli budu tohle místo ještě pozorovat.“

„Máš jen šestnáct mužů,“ připomněl jsem mu opatrně.

„Mohl bys potřebovat krycí palbu.“

„Nemám chuť dávat v sázku tvůj život kvůli žádnému z pokladů Vietkongu,

Rudy.“

Zakroutil hlavou. „Tady není žádný poklad Vietkongu, Hansi,“ řekl s jistotou. „Ty

bedny jsou prázdné. Ty jeskyně taky. Ale ta strž by mohla být plná nášlapných min a ty kopce plné partyzánů.“

„Takže se raději vrať s námi,“ odpověděl jsem mu. A abych Rudolfovo rozhodnutí

uspíšil, dodal jsem: „Můžeš to považovat za rozkaz.“

Znovu zakroutil hlavou a usmál se. „Tak dobrá – pojďme – ale opatrně – nesmíme

se moc ukazovat.“

Začali jsme se plížit, nejdřív stranou jako krabi, pak zpátky, od keře ke keři.

„Myslíš, že nás pozorují?“ zeptal se šeptem Erich.

„Vím, že ano,“ odpověděl mu Krebitz.

Pokračovali jsme v našem opatrném ústupu, ale urazili jsme sotva dvacet metrů,

když z převisu zazněl osamělý výstřel a kulka se zaryla do pařezu tři metry od mého ramene.

„Už chápeš, jak jsem to myslel?“ poznamenal Rudolf. „A teď bychom odsud měli

sakra rychle vypadnout.“

V tu chvíli porost na opačné straně strže vybuchl střelbou z automatických zbraní.

Palbu zahájily i dva těžké minomety a vyrvaly ve svahu dva metry hluboké krátery. Už jsme se neplížili, ale vrhali od stromu ke stromu a od balvanu k balvanu a s kulometnými salvami v patách jsme letěli k pasece, kde tábořil Task Force-G.

Nepřátelské minomety střílely přesně, jako kdyby náš příchod očekávaly a byly

perfektně zastřílené. Bůh ví, jaké ďábelské překvapení by nás čekalo, kdybychom do té úzké strže sestoupili.

Riedl a Sepp Müller už postavili naše minomety a horečně ostřelovali les za námi.

Vojáci zaujali pozice podél nízké táhlé vyvýšeniny, připravení odrazit nepřátelskou pěchotu, kdyby nás pronásledovala. A skutečně jsme byli pronásledováni. Sotva jsme dorazili k našim liniím, když se z houští vynořili v neuspořádaném davu bojovníci

Vietkongu, vyrazili přes mýtinu a s křikem „Xung-phong!“ pálili od boku. Na první pohled bylo zřejmé, že nečelíme zkušeným veteránům severovietnamského pravidelného vojska, ale jen bandě komunistických fanatiků, kteří možná mají na svém kontě řadu snadných vítězství nad jihovietnamskými odvedenci. Tohle nebyl ten pravý způsob, jak útočit na Task Force-G.

„Di! Di!“ křičeli ti, co běželi nejvíc vepředu. Mýtina byla asi sto metrů široká.

Prudce útočící partyzáni se dostali pod plnou palebnou sílu mých vojáků na vzdálenost okolo šedesáti metrů a nemohli vydržet dlouho.

„Udržujte palbu!“ nabádal jsem muže. „Ti bastardi nemají ani páru, jak střílet, ale nenechte je přiblížit, aby mohli házet granáty.“

Krebitz zatlačil Suoi a Noi do nějaké prohlubně a muži z Gruppe Drei kolem nich navršili zídku z batohů. Noi protestovala. Chtěla pečovat o raněné. Rudolf ji rázně usadil:

„Žádné raněné nemáme. Až tě Zeisl bude potřebovat, zavolá.“

Přední řady partyzánů zakolísaly, zakymácely se doprava doleva a popadaly k

zemi, jako kdyby jim nějaká gigantická ruka sebrala půdu pod nohama. V ničivé palbě kulometů a samopalů jich zahynulo víc než dvě stovky. Když Stolz a Jost Waldman

začali zametat terén svými plamenomety, tak se ti, co hledali úkryt ve vysoké trávě, zvedli a rozběhli k lesu. Podařilo se to jen hrstce.

Zvedl jsem se na jedno koleno a rozhlédl jsem se kolem. „Nějaké ztráty?“

Muži si tu otázku předávali po délce perimetru. „Žádné ztráty,“ dorazilo ke mně

šťastně potvrzení mého očekávání.

„Kde je Krebitz?“

Altreiter máchl nedbale rukou k lesu za námi. „Odešel zajistit týl.“

„Myslíte, že přijdou znovu?“ zeptal se Waldman, stíraje si prach a špínu z obličeje.

Schulze zakroutil hlavou. „Po tom uvítání, co jsme jim přichystali, určitě ne.“

„Teď zkusí štěstí s minomety,“ poznamenal Sepp Müller. „Myslím, že bychom

měli změnit pozice.“ Byl jsem stejného názoru. Riedl pomohl Suoi a Noi na nohy.

„Zůstávejte při zemi,“ varoval je. „V těch keřích by mohli být odstřelovači.“

Uvažoval jsem o tom, že by minomety Vietkongu ráže 102 milimetry mohly

způsobit spoustu škod, a proto jsem se už chystal posunout naše linie na jih, když k nám dorazil člen Krebitzova komanda a lapaje po dechu mi oznámil: „Cesta k Silnici 19 je volná. Pojďte rychle.“

Sebrali jsme se a utíkali k lesu. Když první nepřátelské minometné střely

explodovaly před a za vyvýšeninou, kterou jsme měli předtím obsazenou, Task Force-G

už byl bezpečně mimo dostřel.

K našemu druhému bezvýslednému pokusu došlo v bažinaté deltě, kde jsme chtěli

zničit množství sampanů, naložených zásobami pro partyzány.

Také zde Vietkong předem věděl o našem cíli a trase postupu. Během kritického

přechodu řeky jsme byli napadeni a měli jsme třicet mrtvých dřív, než jsme se mohli z té velice prekérní situace vymanit.

Tři z našich plamenometů a čtyři kulomety byly defektní – to bylo něco, co se nám

předtím nikdy nestalo. Neúspěšné mise a selhávající zbraně nesly zlověstnou pečeť zrady a my jsme se museli vyrovnat s bolestnou skutečností, že ve svých řadách máme zrádce.

Dvakrát byl Vietkong připraven uvítat nás ve správné době a na správném místě.

Nepřítele někdo musel předem varovat a zbraně někdo musel poškodit.

Ale kdo?

Jak?

Kdy?

Mohli jsme jen spřádat vágní teorie. Špeh v Task Force-G! To bylo stěží

představitelné. Nicméně konkrétní fakta nezvratně ukazovala tím směrem. Ven pronikly drobné detaily, které nemohly pocházet z jiného zdroje než z našeho tábora. K

plamenometům a kulometům neměl přístup nikdo zvenčí.

Sešli jsme se ve Stahnkeho kanceláři, abychom tu vážnou věc probrali. Nad

osobními spisy mužstva se rozvinula dlouhá debata. Nakonec se naše pátrání zúžilo na jména šesti mužů, kteří kromě Schulzeho, Riedla, Stolze, Altreitera a mne znali klíčové detaily. Byli to Julius Steiner, Gerhart Seyfert, Otto Janaschek, Jost Waldman, Wilfred Resch a Walter Winar.

Abychom nevzbudili podezření nebo nespravedlivě někoho neobvinili, předstírali

jsme, že vyslýcháme muže „navržené na povýšení.“ Objektem našeho prvního

vyšetřování byl sedmadvacetiletý Jost Waldman, který právě oslavil deset let v uniformě, nejdřív v německé, potom ve francouzské. Byl to vysoký modrooký chlapík s kudrnatými blond vlasy a bezstarostným mladistvým vzhledem, dost pasivní – to však bylo

zavádějící. Jost byl tvrdý, rázný bojovník s rozsáhlými bojovými zkušenostmi,

nahromaděnými během posledních deseti měsíců druhé světové války.

V dubnu 1944 vstoupil do dvanácté divize SS Panzergrenadier Hitlerjugend. Bylo mu tehdy šestnáct a byl plný fanatického vlastenectví, jako všichni jeho druzi z Hitlerovy mládeže. Přidělili ho k prvnímu praporu pětadvacátého pluku a několik dní po vylodění spojenců ho odvezli do Normandie. Jeho jednotka měla spolu s jinými zpomalit britsko-kanadský postup na Calais.

Waldman se svými druhy, obsluha protitankového kanónu PAK 75, v bojích v

trojúhelníku Calais – Falais – Lissieux vyřadil sedmnáct nepřátelských tanků a

samohybných děl. Účastnil se bitvy o vesnici Carpiquet a o sousední startovací dráhu, které bránilo tři sta šedesát příslušníků Hitlerovy mládeže proti dvěma kanadským

praporům s dělostřeleckou a tankovou podporou. Muži z divize Hitlerjugend, z nichž nebyl nikdo starší než osmnáct let, byli zapálení pro nacistické ideály a připravení pro ně zemřít – tak připravení, že na konci srpna se jejich divize zmenšila na tři sta vojáků, deset tanků a žádné dělostřelectvo. V jediném pozdním červnovém odpoledni Jost ztratil

bratrance, pět spolužáků a téměř všechny nadřízené důstojníky a poddůstojníky, z nichž mnozí byli spáleni zaživa kanadskými plamenometnými tanky. Sám zraněný úlomky

dřeva, Jost svou bazukou Panzerschreck zničil dva tanky. Bylo zajato šest Kanaďanů a zrovna měli být eskortováni do zázemí, když Jost, téměř hysterický a možná v šoku, popadl svůj Schmeisser a zajatce postřílel. Tím se dostal na spojeneckou listinu válečných zločinců.

Po krvavé bitvě o kótu 112, které dali Kanaďané název Calvary Hill, byli Jost a

několik dalších zajati Brity. Jost věděl, jaký osud ho čeká, až nepřátelé odhalí jeho totožnost, proto využil chvilkového zmatku způsobeného krátkodechým německým

protiútokem a zmizel, vrátil se do německých linií a vysloužil si tak Železný kříž.

Věděl jsem, že Waldman kvůli tomu, co provedl v Normandii, velmi trpí. „Ti

nešťastní Kanaďané dělali jen to, co jim poručili,“ slyšel jsem ho jednou naříkat. „Pro ně to mohl být konec války… O rok později mohli být doma u svých rodin. Chladnokrevně jsem je zabil – jako kdybych zároveň zabil jejich rodiče, ženy a děti… Neměli mi dávat Železný kříž, měli mě postavit před popravčí četu.“

Když jsme stříleli pochytané vietkongské bojovníky, nikdy se toho neúčastnil a ani se na to nedíval.

Když vešel do Stahnkeho kanceláře, přivítal ho Stahnke širokým úsměvem a

radostnou zprávou.

„Dnešek je určitě tvůj šťastný den, Joste. Právě jsem se dozvěděl, že tvůj někdejší velitel z Normandie byl propuštěn z vězení.“

Jostova tvář se rozzářila.

„Sturmbannführer Krause?“ vykřikl.

Stahnke zakroutil hlavou. „Ne – ne velitel tvojí Kampfgruppe, ale někdo s vyšší hodností.“

„Standartenführer Wünsche!“

„Ještě vyšší.“

Jost chvíli zíral na Stahnkeho, pak jeho pohled sklouzl na mne a na Schulzeho,

přitom přemýšlel a najednou zdvihl bradu.

„Jen jeden člověk měl vyšší hodnost, starý Panzermeier, “ vykřikl, nazývaje generála Kurta Meiera jeho přezdívkou.

„Správně, Joste,“ potvrdil mu Stahnke. „Je volný.“

„Ale Britové ho přece odsoudili k smrti.“

„Trest byl zmírněn na doživotí, ale Meier byl před několika dny propuštěn.“

„To rád slyším.“ Jost jen zářil. „Neměl být vůbec zavřený, protože nic neudělal…

Dokonce ani nebyl u Lissieux, když jsme – když jsem – zabil ty zajatce.“ Hlas se mu zadrhl.

Řekl jsem tiše: „Všem velícím důstojníkům kladli za vinu činy jejich vojáků.

Tehdy došlo i k jiným zabitím.“

„Já vím… je mi to líto…“

Ubohý hoch vypadal utrápený, znovu pronásledovaný výčitkami svědomí. Jost

zastřelil šest zajatců a nemohl žít s jejich duchy; my jsme zastřelili stovky partyzánů a podruhé už jsme si na ně nevzpomněli.

Julia Steinera z Gruppe Drei, bývalého parašutistu, jsme vyškrtli ze seznamu podezřelých asi za patnáct minut. Jeho pohotové, přímočaré odpovědi na jeho službu v Belgii, Řecku a Itálii se v každém ohledu shodovaly s tím, co jsme měli v jeho složce.

Jeho útěk a cesta do Cizinecké legie do nejmenších detailů odpovídaly naší vlastní zkušenosti. Dokonce znal našeho bývalého francouzského instruktora, seržanta Mauriera.

Walter Winar narukoval do Wehrmachtu v prosinci 1939 a byl vycvičen jako řidič tanku. Jeho bojová služba začala v desáté Panzer divizi generála Heinze Guderiana.

Winar řídil svůj tank (nebo lépe řečeno tanky, protože ztratil čtyři) od Arden, přes Sedan a Noyens do Dunkirku. Když se ho Erich jakoby mimochodem zeptal, jaké jednotky s

nimi sousedily, odpověděl Winar bez zaváhání: „Grossdeutschland a Leibstandarte Adolf Hitler.“

Tři roky strávil ve Francii, byl zraněn Maquis, zúčastnil se okupace vichystické Francie, pak bojoval v ústupových bojích proti Američanům v údolí Rhôny. Byl zajat, ale podařilo se mu utéct a skrýt v Alpách, kde žil jako poustevník v jeskyních a opuštěných boudách. Když se ochladilo, vydal se k moři s úmyslem dostat se do Španělska. V

Béziers ho zatkli četníci, ale nakonec mu Francouzi velkomyslně dovolili, aby si vybral mezi vězeňským táborem a Cizineckou legií. Winar se rozhodl pro druhou možnost.

Otto Janaschek byl v Rusku od prvního dne Operace Barbarossa až do konečného

ústupu. Během posledních týdnů Třetí říše skončil u neviditelné armády generála

Schörnera – Hitlerovy poslední naděje na obranu.

„Byl jsem tam až do samého konce,“ vyprávěl Janaschek. „Když Führer povýšil

Schörnera na polního maršála a rozkázal mu, aby přesunul své divize a osvobodil

Berlín… Ale jaké divize?“ Hořce se zasmál. „Existovaly jen na Führerových operačních mapách. Všechno, co Schörner měl, bylo několik špatně vybavených pluků. Já jsem nesl lehký MG-42 s přesně dvanácti náboji v pásu. Naše divize měla dva obrněnce Vier-H, se špatnými náboji do kanónu, čtyři tanky Jagdpanzer, dvojici samohybných děl Gühring a dva Tigry s asi pěti náboji pro každý a s palivem na třicet kilometrů.“

Janaschkův osobní spis a výslech nevykazovaly žádné nesrovnalosti.

Pokud jde o Wilfreda Resche – toho bychom mohli vyškrtnout ze seznamu bez

jakýchkoli otázek. I když jsem ho předtím, než přišel do Vietnamu, osobně neznal, byl to můj a Schulzův Alte Kamerad z posledních dnů války východně od Liberce v

Československu. Resch byl také nahoře v horském průsmyku, ale patřil k nešťastnému praporu pod vedením plukovníka Steinmetze, který se vzdal Rudé armádě a který byl

zmasakrován na úzké cestě, když pochodoval se zpěvem a bílým praporem dolů ze

svahu. Reschovi se podařilo skutálet do prudce se valících vod ve strži a skrýt se v nějaké trhlině, dokud Rusové – když předtím obrali mrtvoly Němců o cennosti – neodešli. Ve dne se skrýval, přesouval se jen v noci, a tímhle způsobem se vydal do Koblenz ve

francouzské zóně. Byl zatčen a odvezen do zajateckého tábora v Bordeaux. Jednoho dne se tam objevil nějaký major a hledal dobrovolníky do Legie. Resch podepsal.

Takže nám zůstal jen Gerhart Seyfert, jehož doklady z SS Einsatzkommanda činily jeho kolaboraci s komunisty nepravděpodobnou. Samotné jeho stodvacetičlenné

komando postřílelo na Ukrajině patnáct tisíc židů. Po válce byli příslušníci

Einsatzgruppen souzeni a popravováni jak na východě, tak na západě.

Zevrubně jsme prozkoumali jeho osobní spis. Seyfert vstoupil do legie docela

dlouho po válce – v devětačtyřicátém – údajně po tom, co byl identifikován jako bývalý příslušník Himmlerova komanda smrti a shledán vinným z válečných zločinů a zločinů proti lidskosti. Předtím žil v Berlíně pod falešným jménem Gerhart Stahler, a pod tím jménem také vstoupil do Legie, když uvedl falešné údaje o své vojenské službě v době války jako poddůstojník 136. zásobovacího praporu Heeresgruppe B. Po jisté době výcviku v Sidi-Bel-Abbes v Africe se dobrovolně přihlásil ke službě v Indočíně a

nakonec skončil u nás.

Hned první den u Task Force-G Seyfert přiznal své pravé jméno a také to, že nesloužil u Wehrmachtu, ale byl příslušníkem SS Eisatzgruppe C, které velel Brigadeführer Dr. Thomas, z Komanda 4-A s velitelstvím v Poltavě. Vzhledem k tomu, že v Cizinecké legii je zavedená praxe neptat se nikoho na minulost, zeptal se Schulze:

„Jak to, že ses rozhodl dát nám své pravé doklady?“

„Protože jsem vás nechtěl podvést; ani nejsem takový naivka, abych si myslel, že

vás dokážu byť i jen chvíli vodit za nos,“ odpověděl velice přímočarým způsobem

Seyfert.

„To od tebe bylo moudré,“ řekl mu ihned Schulze. „Bylo by divné, kdyby tě

někteří naši veteráni od Kyjeva nachytali při vyprávění nějakých divokých historek.“

Seyfertovo vysvětlení vypadalo logicky a také věrohodně. Mnozí z nás vstoupili do

Legie s falešnými doklady a na jeho místě by udělali totéž. Nikdy jsme se neobtěžovali hlubším pátráním v jejich minulosti.

Teď však začala vycházet na světlo řada nesrovnalostí. Karl Stahnke brzy zjistil, že Einsatzkommando 4-A nesídlilo v Poltavě, ale v Charkově a že v zimě 1942-43 jeho velícího důstojníka Dr. Thomase vystřídal Brigadeführer Rasch.

Pak nám Krebitz připomněl, že Seyfert na našem druhém neúspěšném výletě nebyl,

protože měl bolák na noze.

Seyfert byl častým hostem v kabaretu Grand Monde, jednom z mnoha podniků

řízených organizací Bin Xuyen, což byla saigonská verze italské Mafie. Bin Xuyen

ovládala pomocí dobře vyzbrojené soukromé armády dvou tisíc místních goril desítky barů a restaurací, vedle jiných s nimi nespojených podniků, a většinu městské prostituce.

Stahnke si byl jistý, že Bin Xuyen rozvíjí delikátní vztahy s Hanojí. Bylo to docela dobře možné, protože Hanoj, když šlo o destabilizaci saigonského režimu, nikdy neváhala

zaangažovat dokonce kapitalistické a reakcionářské spojence. Komunisté nejsou vybíraví při najímání spolupracovníků, kteří by jim mohli pomoci vyhrát jejich věc – a později, až se to bude hodit, být pověšeni.

Grand Monde a bary v ulici Cartinet byly hlavními zábavními podniky Saigonu a

přirozeně tam trávilo volné večery hodně vojáků.

Ani my jsme nebyli výjimkou. Saigonské noční podniky však nejsou levné. Přesto

Seyfertovi nikdy peníze nechyběly.

Vynořovala se další a další podivná fakta. Po provedení několika kontrol a

opakovaných kontrol jsme se shodli, že ani jeho armádní žold, ani občasná kořist sebraná mrtvým partyzánům by nemohly stačit na to, aby udržely Seyferta tak „v jednom kole“, při tempu, kterým utrácel.

Zdvořilá kontrola Seyfertových osobních věcí nepřinesla nic podezřelého, kromě

spořicího účtu u Credit Lyonnaise a několika dopisů od jistého advokáta Dr. Fritze Sigela z Mnichova, potvrzujících transfer jisté částky, úroků z investovaného dědictví.

„Nelíbí se mi nepravidelnost těch plateb,“ poznamenal zamyšleně Stahnke, když si

dělal poznámky. „Víš, dividendy a úroky z kapitálových investic se vyplácejí

pravidelně.“

Když jsme si promluvili se Seyfertovými nejbližšími kamarády, dozvěděli jsme se,

že jeho vycházky do Saigonu obvykle končívaly v baru nazvaném Chez Muong, kde měl

Gerhart zřejmě milostný poměr s jednou z číšnic, Yvonne – domorodou dívkou s

francouzským jménem. Vzhledem k tomu, že Chez Muong navštěvovali francouzští a

jihovietnamští důstojníci, považoval Stahnke za pravděpodobné, že tam Vietkong má své

„oči a uši.“ Nechal bar potají sledovat a zbytek příběhu se pak vyvíjel jako nějaký dobrý detektivní thriller.

Ukázalo se, že slečna Yvonne je sestrou místního aktivisty Vietkongu, hanojského

agenta, jehož úlohou nebylo bojovat nebo sabotovat, ale organizovat a podávat

informace.

Nakonec si Stahnke obstaral „jazyka“. To v jeho terminologii znamenalo, že pár

Karlových ranařů potají zatkne někoho, kdo je v tom baru zaměstnán, a přesvědčí ho, aby jim podával zprávy o „zajímavých objektech.“

Náhodně vybraný klient někdy nemohl říci nic o agentech Vietkongu nebo Hanoje,

ale ve většině případů přišel se jmény jiných osob, vhodných k tomu, aby pravidelně informovali Strýčka Stahnkeho. Nakonec, když bylo „vulkanizováno“ několik

prostředníků, došel Stahnke až k agentovi, po kterém pátral.

V dané věci byl agentem jistý pan Trengh Can Thy, všední chlapík po třicítce, jenž vlastnil opravnu radiopřijímačů a televizorů za Petruského lyceem. Stahnkeho půlnoční razie v dílně mu vynesla silnou vysílačku, jež měla výkon tolik kilowatů, že by dokázala předat bratrské pozdravy do Moskvy – o Hanoji nemluvě.

Agent Vietkongu byl diskrétně dopraven do Stahnkeho „laboratoře pravdy“ –

vedlejší budovy tábora Des Mares. Kolem třetí hodiny ráno „soudruh Trengh ztratil

nervy a povolil,“ jak se vyjádřil Karl. Can Thyho doznání představovalo seznam

nepřátelských agentů působících v Saigonu, Da Nangu, Hue a (což už nás nepřekvapilo) jméno jednoho přímo v našem mužstvu: seržant Gerhart Seyfert, poručík sovětské

NKVD, delegovaný do nedávno založené Státní bezpečnosti Německé demokratické

republiky STASI, která se přísně řídila zásadami a pravidly bývalé RSHA, řízené šéfem Gestapa Kaltenbrunerem.

Riedl ji k potěšení nás všech pohotově přejmenoval na „Gestaposi.“

Nechtěli jsme ani oficiální vyšetřování té hanebné záležitosti, ani hromadný

odchod hanojských špiónů. Když jsme celou věc probrali se Stahnkem, vyřešil problém v duchu nejlepších tradic Gestapa.

V sedm hodin ráno byla Trenghova mrtvola zpátky v dílně s úhlednou dírou od

čínské kulky v hlavě. Karl naaranžoval trochu přesvědčivého nepořádku, ze sejfu sebral hotovost, odnesl několik radiopřijímačů a přenechal místo činu saigonské policii, aby nad ním mohla hloubat.

LOUPEŽ A VRAŽDA, oznamovaly noviny. Hanoj neměla žádný důvod ke

znepokojení. Takové a podobné zločiny byly v Saigonu na denním pořádku a dokonce i stopy brutálního fyzického mučení zapadaly do celkového obrazu. Však to také jeden z horlivých reportérů naznačil: „Oběť byla brutálně mučena, patrně aby prozradila

kombinaci svého sejfu.“

Nechtěli jsme, aby se naše aféra dostala na veřejnost. Proto jsem rozhodl, že

Seyfert nebude zatčen a dokonce ani vyslýchán.

Měl by zemřít v akci.

Jak nám Stahnke vysvětlil: „Vy budete rádi, Moskva bude ráda, STASI v Berlíně

bude ráda, no a Hanoj nahradí pana Trengha jiným rezidentem – a já budu taky rád,

protože budeme moci odhalit a postupně likvidovat celou hanojskou špionážní síť…

Samozřejmě žádné zatýkání a soudy – jen vhodné nehody. Jednou automobilová

bouračka, jindy zkrat v elektrickém vedení, jindy zase výbuch plynu. Žádná zatčení, žádná znepokojení. Hanoj bude neustále nahrazovat ztracené agenty a my mezitím

budeme sbírat informace.“

Poslali jsme Seyferta na falešnou misi s Krebitzem a Gruppe Drei. Když se skupina vrátila bez zrádce, řekli jsme mužstvu, že našeho nešťastného druha zabil

vietkongský snajpr.

Jeho rodičům do Berlína jsem poslal krátký dopis s oznámením, že jejich syn padl

v boji; dobře jsem věděl, že ještě téhož dne, kdy dopis dostanou, bude mít NKVD jeho kopii. Ani východní Němci ani Sověti nebudou mít podezření. Seyfert byl do Vietnamu vyslán, aby zničil nenáviděné německé komando zevnitř, a přece se stává, že vojáci v akci umírají.

Z Trengh Can Thyho doznání jsme se dověděli, že Seyfert byl natolik významný

agent, že jeho hlášení byla zasílána přímo severovietnamskému generálovi Tan Quong Bunovi, blízkému spolupracovníkovi nejvyššího velitele, Vo Nguyen Giapa.

„Ten Scheisskerl byl pohřben,“ řekl nám Krebitz, když se vrátil. „Ale poctu jsme mu nevzdali.“

6. NÁJEZD NA

HO ČI MINOVU STEZKU

Bojiště v Jižním Vietnamu se velmi lišila od těch na severu. Džungle byla hustší,

vlhčí a bylo v ní horko jako v parní lázni. V deltě Mekongu bránily transportu a někdy dokonce i pěším operacím stovky potoků, říčních ramen, mělkých průplavů a zrádných bažin – avšak hanojské konvoje neustále proudily na jih, jako po nějaké dálnici. A v jistém smyslu nepřítel skutečně dálnici měl, probíhala ze severní provincie Bui Ciu přes Laos a Kambodžu do srdce jižního Vietnamu. Její větev se dokonce táhla až do delty Mekongu a byla tak chytře zamaskovaná, že ji nedokázal odhalit a zmapovat ani letecký průzkum.

A teď, když Laos a Kambodža byly „plně nezávislé,“ byl hlavní segment Rudé

dálnice odolný vůči nepřátelským pozemním operacím.

Avšak ne vůči operacím „banditů“ z Task Force-G.

Útoky komanda na území ovládaném Vietkongem vyžadovaly přepečlivé

naplánování v naprosté tajnosti. Žádný z našich požadavků na zásoby a dopravu nikdy nešel obvyklou služební cestou. Moje žádosti bývaly předávány osobně generálu

Houssongovi, který zajišťoval vybavení a vozidla a všechno doručoval na naši základnu v nejpřísnější bezpečnostní zóně tři kilometry za městem.

Žádným prostředníkům nebylo nikdy dovoleno znát jediný detail týkající se naší

síly, výzbroje a místa určení. Všudypřítomní špehové Vietkongu tak nemohli získat

žádnou užitečnou informaci.

Task Force-G obvykle vyjížděl v noci v konvoji nákladních aut zakrytých

plachtou, v němž bylo často mnoho prázdných kamiónů. Na předem dohodnutém místě

se vždycky konvoj rozdělil, prázdné kamióny pokračovaly jednou cestou, naložené jinou.

Během hodin, kdy byla tma, nás žádní hanojští pozorovatelé v automobilech nebo na

skútrech nemohli sledovat, aniž by vzbudili pozornost, byli zastaveni a donuceni půl hodiny stát, nebo jet jinudy. Na ty, kdo by přes varování výzvy neuposlechli a jeli dál, by byla zahájena palba.

Plánovali jsme dlouhé tažení – nájezd přes Mekong do Kambodže, a tak jsme s

sebou vzali dostatek zásob na několik týdnů. Expedice vyžadovala pětadvacetikilový batoh pro každého muže plus osobní zbraně. To se rozumí, že jsme po dvou letech

„prázdnin“ byli ještě poněkud z formy. A také jsme byli starší.

Zrovna jsem oslavil své třiačtyřicátiny. Schulze právě překročil sedmatřicet let.

Nejstarší byl Rudolf Krebitz, kterému bylo pětačtyřicet, a Kurt Zeisl, čtyřiačtyřicet, byl na druhém místě. Určitě už jsme nebyli mladí titáni se spoustou muskulatury do rezervy.

Task Force-G chtěl pátrat po nejjižnější odnoži Ho Či Minovy stezky. Rozhodl jsem se začít misi diverzí v deltě, vzdát se pozemního transportu a trvat na dopravě vrtulníky. Po středně ostré výměně názorů s místním velitelem leteckých sil se generálu Houssongovi, našemu „svatému patronovi“, podařilo sehnat letku helikoptér.

V Saigonu se to doslova hemžilo vietkongskýma „očima a ušima.“ Město nemohli

opustit žádní vojáci, aniž by během půlhodinky nebyl nepřítel informován o jejich síle a směru přesunu. Stahnke odhadoval, že uvnitř a kolem hlavního města je přinejmenším padesát tajných vysílaček. Počet příručních krátkovlnných vysílaček s dosahem do

třinácti kilometrů se ani odhadnout nedal.

Stahnke byl přesvědčený, že mezi místními špióny s velitelskými stanovišti

Vietkongu v džunglích a bažinách existuje také trvalý spojovací systém. Vzkazy poslané hlavním agentem byly zachyceny jeho prvním článkem, ten ho předal druhému článku, a tak dále, až se zpráva dostala na místo určení. Všechny sjízdné cesty byly pokryty těmito spojovacími články, zamaskovanými jako prodavači na okrajích silnic, žebráci, nebo prostí venkované, obdělávající svá pole.

Jediným způsobem, jak zmást nepřátelské pozorovatele, byla letecká doprava, ale i

tak bylo nutné opouštět letiště nesprávným směrem.

V síle jen stovky mužů jsme pod rouškou šera odstartovali a pak letěli bláznivou

klikatou čarou, abychom zmátli nepřátelské špehy.

V deltě vojáci vyskákali z vrtulníků, sotva se dotýkajících přistávacími lyžinami

země, během dvou minut. Pak se vrtulníky zvedly a odletěly, pokračujíce ve svém

klikatém šprýmování.

Přistáli jsme na malé mýtině zaplavené několika palci vody, zarostlé vodními

rostlinami a kapradím, a brodili jsme se jižním směrem. Ve vlhkém a teplém vzduchu těch mokřin se nám těžko dýchalo, ale bylo to přesně to místo, kam by se žádné

francouzské nebo jihovietnamské jednotky nikdy neodvážily.

Krebitz zpozoroval skupinku partyzánů mířící k Tra-vinh, maličké vísce v

bažinách. Vypadalo to na dobrý začátek diverze, a tak jsme je začali po té nejhorší možné půdě sledovat – jestli se dá nekonečná bažina nazvat půdou.

Partyzánů bylo asi dvacet a byli určitě místní, protože znali močál natolik dobře, že zvyšovali svůj náskok před námi. Pomocí rádiového spojení jsme se dozvěděli, že minulý večer vyhodili do vzduchu pár vojenských kamiónů v My-tho, městečku jižně od

Saigonu, naštěstí aniž by někoho zabili.

Na chvíli jsme je ztratili z očí, ale Krebitzova sebejistota se nezmenšila.

„Dříve nebo později se uchýlí do jedné ze dvou vesnic v sousedství, kde je pak

můžeme beze spěchu pochytat,“ ujistil mě.

Jediná schůdná cesta sestávala z trsů trávy vyčnívajících nad temnou vodní

hladinu, na nichž partyzáni zanechali dostatek stop, abychom ji mohli sledovat.

Nikam jsme nepospíchali. Cesta, kterou se partyzáni vydali, končila přímo na

pobřeží.

Pár kilometrů před Tra-vinh jsme narazili na kousek pevné země s několika silně

zalesněnými vyvýšeninami. Zčistajasna zavanula vzduchem výrazná vůně grilovaného

masa. Nejmladší z nás, Jost Waldman, vylezl na strom a chvíli tam zůstal a pozoroval okolí.

„Was gibťs?“ zavolal na něj Riedl. „Co se děje?“

„Vidím nějaké chatrče,“ křikl Jost a ukázal rukou tím směrem. „Možná je to nějaká

vesnice.“

Krebitz prostudoval mapu a zavolal nahoru: „Tady by ale žádná zatracená vesnice

neměla být.“

„Není to vlastně vesnice, ale jen pár obydlí… Zdá se mi, že dřevěných.“

„Nějaký pohyb?“ zeptal jsem se.

„Nevidím nikoho kolem.“

Schulze svraštil nos a natáhl vzduch. „Když tu je ten kouř a libá vůně, tak někdo

musí něco péct.“

„Což mi připomnělo, že čas oběda už uplynul, kamarádi,“ upozornil nás Helmut a

poplácal se na břiše. Obrátil oči v sloup a toužebně si povzdechl. „Jaká báječná vůně.“

Waldman sešplhal dolů. „Taky je tu nějaká stezka, asi sto metrů napravo,“ oznámil

nám.

„Dobrá, pojďme po ní,“ řekl Erich a přehodil si samopal přes rameno.

„Kam vede?“ zeptal se Riedl.

„K pečeným žebírkům!“ odpověděl pohotově Erich.

„Pojďme!“ mávl jsem rukou.

Šli jsme do „dobrodružství“, které by se hodilo do comicsu. Bylo to vítané

rozptýlení z naší jednotvárné rutiny.

Z ničeho nic se před námi jako apoštol z Nového zákona zhmotnil šlachovitý,

křivonohý, bělovousý starý mužík. V roztažených rukou držel vodorovně hůl, delší než byl on sám, a zatarasil mi cestu a zapištěl, vtělený zápal a bojechtivost: „Nesmíte jít dál, vojáci neštěstí. Tohle je svaté místo!“

Zvedl jsem přátelsky ruku a Task Force-G se zastavil. Erich vykouzlil svůj nejlaskavější úsměv a zeptal se: „Vy jste kněz, dědo?“

Stařík vysunul bradu a povídá: „Já jsem strážce svatyní.“

Schulze pohotově toho apoštola ubezpečil, že jsme extrémně zbožní lidé, kteří si

hluboce váží místních božstev.

„Víte, dědo – pokaždé, když narazíme na místní chrám, vzdáme hold domácím

svatým.“

„Tady není žádný chrám. Žádní svatí!“

„Tak kdo žije v těch boudách?“ trval na svém Erich s okouzlující prostotou.

„Svatyně… Žádné boudy… Nikdo tam nežije… Jen duchové našich předků.“

„Pečou si něco k obědu?“ vybuchl Riedl a vojáci kolem nás se divoce rozřehtali.

„A co ten kouř?“

„Jaký kouř?“ vykřikl rezavým hláskem patriarcha, pak obrátil oči k nebi a

zanotoval: „Běda mužům, kteří znesvětí svaté hrobky… To, co jste viděli, byly jen

chuchvalce ranní mlhy.“

„Už je po poledni, dědo,“ připomněl apoštolovi klidně Erich.

Stařík trval na svém. „Když se duchové shromáždí, vypadají jako kouř.“

„A voní jako hovězí pečeně!“ pokračoval Helmut ve svých šprýmech a vyvolal tím

další výbuch smíchu.

Řekl jsem klidně: „Je mi líto, otče, ale my si musíme ty vaše svatyně prohlédnout.“

„Což provedeme s velkou úctou,“ dodal Erich.

Dlouhá hůl se znovu zvedla a přitiskla na moje prsa. „V tom případě – mě nechte

jít napřed,“ naléhal apoštol a vzpíral se, když ho Schulze jemně zatahal za rukáv.

„Musím duchy uklidnit a připravit je na to, že je budete obtěžovat.“

Zdálo se, že se ten nezkrotný človíček nedá zadržet.

Krebitz řekl: „Musíte zůstat zrovna tady, dědo. Umíme vyjednávat s vašimi duchy

sami,“ dodal a poplácal pažbu svého samopalu.

Gruppe Drei v tichosti to svaté místo obklíčila a zajala osmnáct kandidátů Vietkongu. Byli to totiž pouze chlapci, hrající si na válku, kteří by se ani nepokusili bojovat, přestože měli čínské pušky a ruční granáty. Skutečně vypadali spíš jako

vyděšení chlapci, které nachytali na švestkách a s plnými kalhotami. Zrovna byli zcela zaujatí pečením masa a ryb. Když zjistili, že jsou v kruhu napřažených bodáků, někteří z nich začali popotahovat a jiní se rovnou rozplakali.

Jejich patnáctiletý „generál“ byl vnukem našeho křivonohého „strážce svatyní“; pět rybářských chatrčí sloužilo jako „velitelství“ a „základna“ pro místní „lidovou

osvobozeneckou armádu.“

Když děda viděl, že jeho vnuk je v ohrožení, přihopkal po stezce, aby ho objal a

ochránil. Vojáci se znovu rozesmáli. Otočil jsem se ke Krebitzovi.

„Also, Herr Krebitz – alles durchsuchen… Seberte výzbroj a podívejte se, co všechno ještě v těch boudách mají.“

Děda dotáhl svého znervóznělého vnuka přede mne. „Nezastřelte ho, pane

důstojníku,“ prosil se slzami v očích a lomil přitom rukama. „Je to jen hloupý chlapec…

Všichni jsou jen hloupí chlapci.“

„Ano, byli dost hloupí na to, aby vyhodili do vzduchu ty kamióny v My-tho.“

„Ale nikdo nebyl zraněn.“

„Šťastnou náhodou.“

„Žádnou šťastnou náhodou,“ protestoval. „Ky to schválně udělal, až když byly

ulice prázdné.“

„Ale proč vlastně udělal takovou věc?“

„Chlapci si mysleli, že když vyhodí do vzduchu ty vojenské náklaďáky, tak je

velitel Vietkongu přijme do svého oddílu.“

„A kdyby je Vietkong přijal, byli by teď mrtví,“ vskočil mu přísně do řeči Schulze.

Pak zvedl hlavu a zeptal se: „Mimochodem, dědo – kde je ten vietkongský velitel?“

Apoštol se najednou nedokázal vymáčknout a pokoušel se trapně vykrucovat. Erich

natáhl závěr samopalu. Krebitz udělal totéž.

„V – v Cán-tho,“ ozvala se váhavá odpověď.

„Jeho jméno?“

Jméno jsme se dozvěděli také. Oblastní velitel partyzánů byl nějaký místní farmář.

Krebitz a jeho muži se vrátili s pytli a bedýnkami.

„Granáty a náboje,“ stručně oznámil Rudolf. „A dalších pět pušek. Už jsme je

zničili.“

„Ostatní rozbijte také. Granáty můžeme použít.“

„Co uděláme s těmi dětmi?“

„Dáme jim rozhřešení za ty náklaďáky v My-tho.“

Zašklebil se a zavolal dva ze svých nejsvalnatějších mužů, Metzlera a Schindlera,

kteří si vyhrnovali rukávy košil, už když přicházeli.

„Přesvědčte ta děcka, že vyhazovat náklaďáky do povětří se nemá,“ doporučil jsem

jim. „Pro dobro jejich duší.“

Kandidáti na partyzány byli jeden po druhém předvedeni před „popravčí“ a

přinuceni položit se na břicho na lavici. Každý chlapec dostal převýchovnou dávku

plochou zákopové lopatky: tucet pořádných ran na zadek. Pak jsme plačící skupinku

rádoby vojáků Otce Ho propustili.

„Jestli se o to pokusíte znovu, vrátíme se, vaši vesnici vypálíme a vás všechny

postřílíme,“ varoval jsem je na rozloučenou.

Zmizeli během okamžiku a my jsme se pak věnovali hromadě pečených dobrot,

které před spálením na popel zachránila Steinerova pozorná péče.

Po obědě jsme šli k hranici s Kambodžou, ale krátce jsme se zastavili v Cán-tho na zdvořilostní návštěvě u vietkongského velitele. Našli jsme ho, jak šťastně spí na třech tunách zbraní a výbušnin, zatímco jeho dva synové měli plno práce s promazáváním

samopalů a jejich balením do naolejovaných vaků. Krebitz a Stolz neztráceli čas, pověsili je na krokvi a pak celý partyzánský dům vyhodili do povětří.

Task Force-G za Lang-xuyenem opustil Mekong a zabočil přes bažinatou planinu na sever, zhruba směrem na Kampong v Kambodži. Někde ve vzdálených horách se měla

Ho Či Minova stezka větvit a protínat několik přítoků Mekongu. Naše „cesta“ končila v rozlehlé zelené bažině plné řas, vodních rostlin a mechu; byla hluboká po kolena a zhoubná, jen se hemžila vodními hady a pijavicemi. Krebitz, jenž se vydal dopředu na průzkum, hlásil, že je tam další řeka. Nebyla zaznamenána na naší mapě a několik

kilometrů dál na západ se vlévala do Mekongu. Takové záhadné řeky a říčky byly ve

Vietnamu běžné.

Na kousku vyvýšeného terénu blízko řeky jsme se přidali k Gruppe Drei. Za protějším břehem se nejasně rýsovaly kilometry a kilometry zvlněného listoví, džungle temná a nehybná, divoká a nezkrotná.

„Řekl bych, že jakmile budem na druhém břehu, najdem rozvětvení Ho Či Minovy

stezky někde docela blízko,“ řekl nám Krebitz, ale nelíbil se mu mírumilovný vzhled vzdálených lesů.

Slunce se zanořilo za kambodžské hory. Močál ožil nepřetržitým sborovým

voláním žab a ostrými skřeky ještěrek. Neustálé bzučení moskytů vyvolávalo nepřetržité klení mužstva. Muži vypadali pod svými síťkami proti komárům, sahajícími jim až po kolena, jako armáda bílých duchů.

Nechtěl jsem rozdělávat žádné ohně. Měli jsme studenou večeři, lančmít a sardinky

s konzervovanými boby plus obvyklé vitaminové pilulky.

Riedl, jenž si pálil pijavice na nohou cigaretou a nonstop klel, si znechuceně

povzdechl: „Až se dostaneme přes tu zatracenou řeku, budeme všichni potřebovat

transfúzi krve.“

Karl Stolz, zaměstnaný stejnou činností, s dušeným smíchem poznamenal: „Až

narazíme na Ho Či Minovu stezku, budeme se možná muset vyrovnat s větším pouštěním žilou.“

Měli jsme před sebou ještě pár hodin, než měla nastat pořádná tma. Krebitz, který

mi připadal poněkud neklidný, chtěl udělat další krátký průzkumný výlet. Svolal několik svých mužů a zmizel s nimi v bažině podél řeky. Vrátil se po dvaceti minutách – sám – a se záhadným výrazem ve tváři.

„Hochy jsem tam nechal, aby na to místo dohlédli,“ řekl nám. „Pojďme!“

„Na jaké místo?“ zeptal jsem se, když jsem se vyhrabal na nohy.

„Skupinka chatrčí. Zřejmě opuštěných.“

Dovedl nás k úzké lávce, vedoucí stěží dva palce nad hladinou, zbudované z půlek

kmenů a větví na krátkých pilířích vražených do bažiny. Muži z Gruppe Drei to místo pečlivě prohledávali dalekohledy. Lávka byla dlouhá. Jak jsme opatrně postupovali

vpřed, vynořila se v našem zorném poli, ještě asi dvě stě metrů hlouběji v močálu, skupinka bambusových chatrčí s doškovými střechami.

Bezejmenná víska v pustině?

Neškodné rybářské chatrče?

Vietkongská skrýš zbraní a munice?

Otočil jsem se ke Krebitzovi, jehož pozornost zřejmě upoutala lávka, protože

opatrně popošel – a pak se najednou zastavil a zdvihl ruku. „Stát!“

Kývl na Steinera, aby šel k němu. Oba muži si podřepli, vytáhli bodáky a opatrně

uvolnili jednu z fošen – a odkryli odjištěný granát, který by při neopatrném našlápnutí vybuchl.

„Ty boudy určitě nejsou prázdné,“ poznamenal, když granát zneškodnil a odhodil

do vody. „Myslím, že jsme narazili na pořádně velké vietkongské skladiště – všude jsou tu šikovně nastražené nevinně vypadající léčky.“

„Je to dobré místo,“ souhlasně poznamenal Erich. „Dobře schované. Není divu, že

si ho helikoptéry nikdy nevšimly.“

„Uvědom si laskavě, že jsme v Kambodži,“ poznamenal Riedl.

Schulze mávl pohrdlivě rukou.

Sepp Müller se tiše zasmál. „Helikoptéry na to kašlou, my na to kašlem, Vietkong

na to kašle… Proč, k čertu, tu je nějaká nezávislá Kambodža?“

„Protože když Britové opustili Indii, bylo zrovna v módě hrát tu hru na

nezávislost,“ odpověděl Erich. „Jde o jakýsi dominový efekt, Seppe. Převrhneš první kostku, a postupně jich spadne celá řada. Brzo každý náčelník kanibalů s tisícem ňam-

ňamů ve svém kmenu bude chtít být králem, prezidentem, premiérem nebo přinejmenším velvyslancem u Spojených národů. Takový je trend doby.“ Pak znovu obrátil pozornost k chatrčím.

Krebitz šel pomalu po lávce dál a přitom postupně objevil impozantní sbírku

ďábelských zařízení, mimo jiné „skákající miny“ ruského původu, které po dotyku

vyskočí do výšky metr dvacet a vybuchnou nezvanému hostu do obličeje. Pouhá ztráta chodidla nebo roztříštěná noha by komunistickou krvežíznivost neuspokojila.

Rudolf a Steiner našli další uvolněné fošny, které aktivovaly střílející zařízení nebo signální rakety. Než jsme došli až na asi třicet krát dvacet metrů velkou plošinu s chatrčemi, Gruppe Drei v naprosté tmě deaktivovala šestnáct léček.

Jejich umístění se dalo vysledovat podle jisté kombinace na první pohled

náhodných záseků sekerou.

Jelikož jsem nechtěl naši přítomnost prozradit použitím baterek, odložil jsem

průzkum chatrčí na svítání. Noc jsme strávili na relativně suché plošině v pohodlí pod síťkami proti komárům.

Chatrče neměly okna a jejich vchody, zakryté bambusovými rohožemi, byly

nechráněné a lákaly ke vstupu. Krebitz však taková pozvání neměl zrovna v lásce, a tak místo aby vešel dveřmi, vyřízl ve stěnách otvory. A dobře udělal. Ve všech vchodech byly nastraženy důmyslné léčky v nejlepší tradici ruských partyzánů, s náložemi dost silnými, aby zmrzačily člověka, ale aby přitom nepoškodily vnitřek skladu.

Hned, jak jsem vstoupil do první chatrče, jsem věděl, že už je naše výprava

úspěšná. Plošina nad bažinou sloužila jako hlavní sklad Vietkongu. Boudy byly

napěchované dřevěnými bednami a kovovými kontejnery s ruskými, čínskými,

československými, francouzskými a k našemu potěšení i východoněmeckými nápisy.

Kulomety, samopaly, pušky, pistole, bazuky, minomety, granáty, polní telefony,

rádiové vysílačky a stovky beden s municí – to všechno znamenalo cenný úlovek, jehož celkovou váhu Krebitz odhadoval asi na třicet tun.

Sepp Müller našel dvacet nákladních říčních člunů s plochým dnem, vhodných pro

dopravu po mělké vodě, což nám také napovědělo, jak se všechny ty bedny dostaly na plošinu. Byly dopraveny po Mekongu a pak proti proudu jednoho jeho přítoku až do

bažiny.

Všechno navzdory našim stíhačkám a helikoptérám, pravidelně hlídkujícím nad

oblastmi kolem hranic. Dokonce když jsme snídali, zpozorovali jsme tři stíhačky letící v perfektní véčkové formaci sotva třicet metrů nad lesem severním směrem.

„Vypadá to, že se ti piloti houby starají o krajinu pod sebou,“ poznamenal Riedl,

když se letadla přehnala nad chatrčemi.

Schulze mávl rukou. „Ah, was – nejspíš si pěkně užívají toho svého výletu, jen aby spotřebovali svůj denní příděl paliva.“

Krebitz se zamyšleně zeptal: „Co s tou partyzánskou výzbrojí uděláme, Hansi?

Vyhodit do vzduchu to nemůžeme. Detonaci by bylo slyšet na třicet kilometrů daleko.“

„Jistě,“ přikývl Erich. „Ti opičáci o nás pořád ještě nevědí. Jinak by zuby nehty

tohle místo bránili.“

Stolz řekl pochmurným hlasem: „Budeme muset všechno rozbít kus po kuse.“

„A co to všechno hodit do bažiny?“ vložil se do debaty Jost.

„Tak by se kulomety a minomety neznehodnotily,“ odpověděl mu Krebitz. „A

náboje jsou vodotěsné.“

Řekl jsem: „Vyber, co ještě uneseme, Rudy, hlavně bazuky a ruční granáty. Zbytek

musíme rozbít.“

Rudolf to udělal a pak jsme se dali do nudné práce s ničením všeho ostatního.

Rozbíjeli jsme úderníky, pružiny uzávěrů, spouštěcí mechanismy, natloukali kusy dřeva do hlavní minometů, rozhazovali náboje a granáty do bažiny. Do jedné boudy s granáty a jinými zbraněmi muži z Gruppe Drei dali nálož s časovým spínačem nastaveným na šestnáct hodin, ale Krebitz ještě u několika beden nastražil výbušninu, jen pro případ, že by si majitelé skladiště pro něco přišli dřív.

Opustili jsme plošinu na člunech; díky Otci Ho jsme najednou cestovali první

třídou. Blízko řeky muži čluny zamaskovali listnatými větvemi a pak jsme postoupili na okraj houštiny při břehu řeky. Jeden člun s Krebitzem, Steinerem, Stolzem a osmi

parašutisty pokračoval na protější břeh.

Za patnáct minut jsem dostal znamení, že vzduch je čistý, a tak jsme přepluli na

druhou stranu a přistáli na pevné zemi. Muži čluny vyložili a pak proděravěli. Krebitz rozděloval bagáž. Ani důstojníci nebyli výjimkou. Erichův spravedlivý podíl tvořil jeden z rozebraných minometů. Já jsem dostal dvě bazuky a batoh s náboji. Riedl nesl kulomet ráže 12,7 mm.

S Krebitzem a jeho průkopníky jako předvojem jsme vyrazili podle kompasu a

prosekávali jsme si cestu, snažíce se nadělat co nejmíň hluku. Jost Waldman občas

vylézal na vysoké stromy a hledal známky lidské přítomnosti v naší blízkosti: kouř a kroužící vrány nebo supy. Po čtyřech hodinách namáhavého postupu, během nichž jsme ušli snad pět kilometrů, začala džungle řídnout. Přesto to místo zvýšení znamenalo snížení naší rychlosti. Řidší les dovoloval jak našemu předvoji, tak ale i nepříteli vidět na větší vzdálenost. Navíc jsme se obávali, že nejjižnější úsek Rudé dálnice nebude daleko.

Podle leteckých snímků měla být před námi nějaká říčka, jen asi dvanáct metrů

široká, ale s rozbředlou půdou na obou březích a docela hluboká. Stejně jako mnoho podobných přírodních útvarů pro francouzské kartografy ta říčka neexistovala.

Všude, kde to bylo možné, sledovala Ho Či Minova stezka řeky a říčky. Tisíce

příslušníků Vietkongu a kuliů neustále v pohybu se stovkami nákladních zvířat, stálé tábory, stanice první pomoci, noclehárny a strážní budovy potřebovaly stálý přísun vody.

Po zbytek dne jsme se utábořili, čistili a kontrolovali zbraně, pak jsme se převlékli do vietkongských oděvů, nasadili slaměné klobouky a bambusové helmice a čekali na

Krebitze, až provede průzkum okolí.

Večer kolem sedmé hodiny se Rudolf se svým oddílem vrátil, když předtím

prosekali cestu k oné bezejmenné říčce. Na jejím břehu nechal čtyři členy komanda s krátkovlnnou vysílačkou.

„Než jsme došli k té říčce, narazili jsme na nějakou pěšinu,“ oznámil Krebitz,

„hned na okraji bažiny… Šli jsme po ní několik set metrů. Vede k fošnovému můstku se strážní budovou… Jen pár pozorovatelů. Za můstkem se pěšina stáčí na západ a nejspíš vede přímo na Ho Či Minovu stezku.“

„Jak daleko může ta stezka být?“

„Ne dál než tři a půl kilometru za řekou, Hansi.“

Erich nás přerušil: „Myslíš, že můžeme můstek obsadit?“

Krebitz zakroutil hlavou. „Poslední pruh země před můstkem je úplně holý,“ řekl.

„Taky je tam telefonní linka vedoucí ze strážní budovy, a kdybychom zaútočili na

můstek, tak hned budou zalarmováni Vietnamčíci dál ve vnitrozemí.“

„Co navrhuješ?“ zeptal jsem se.

„Měli bychom přebrodit řeku a dostat se ke strážní budově v lese na druhém

břehu.“

„Ano,“ řekl Schulze. „Útoku od západu se určitě nebudou obávat.“

„Já si to taky myslím,“ souhlasil s ním Krebitz. „Jejich pozorovatelé by nás

dokonce mohli mít za soudruhy přicházející po Ho Či Minově stezce a mířící k deltě.“

Už byla příliš velká tma, abychom se pokoušeli překonat bažinu a řeku. Přes noc

jsme bivakovali v lese, v naprosté tmě. Kdo chtěl kouřit, prorazil dírku do prázdné konzervy a zářící konec cigarety držel uvnitř.

Krátce před východem slunce komando přebrodilo močál. Přitom jsme místním

pijavicím posloužili jako snídaně, proti čemuž jsme byli naprosto bezmocní a mohli jsme si jen ulevovat kletbami. Stolz se dobrovolně přihlásil, že přeplave říčku a provede průzkum protějšího břehu. Když se začal brodit kalnou mělčinou, sledovali jsme jeho postup plni obav. Obratně se proplétal rozlehlým polem leknínů a plovoucích řas a před sebou tlačil provizorní vor s batohem a samopalem; nejdřív se brodil, pak plaval prsa pomalými tempy a jen mírně přitom čeřil vodní hladinu.

Protější břeh byl tichý, zahalený do toho druhu hrozivého poklidu, ze kterého

člověku naskakuje husí kůže. Měli jsme silný pocit, že nepřítel tam je, ale proč, to jsme nemohli říci. Bylo to jen jakési záhadné tušení. Možná se projevil náš šestý smysl, zbystřený mnoha roky zkušenosti.

Instinkt zvítězil nad logikou už víc než v jednom případě.

V džungli ani ticho nelze vykládat pozitivně. Protivník může být natolik prohnaný, že nechá postoupit jednoho muže, ten pak signalizuje „můžete jít dál“, a celá četa, když je ve vodě, ověšená výstrojí a výzbrojí a neschopná klást odpor, může být lehce

zlikvidována.

Sami jsme tuhle hru hráli snad stokrát – nechat hrstku nepřátel žít, abychom jich

pak zabili stovku.

Naši odstřelovači, zamaskovaní listnatými větvičkami, leželi v houští, neviditelní, s očima těsně u teleskopických hledí, se rty sevřenými do úzkých linií, s ukazováčky na spouštích. Jejich vyhledávači cílů důkladně prohledávali své cílové sektory, pro každého z nich jen dvacet metrů široké. To ticho zvyšovalo jejich napětí.

Může se to zdát divné, ale my jsme vždycky měli radši zvuk výstřelů než zlověstný

klid, zvlášť v džungli, kde nebylo vidět dál než na několik metrů. Když jsme slyšeli hvízdat kulky nad našimi hlavami a tupá bouchnutí, když zasáhly stromy, věděli jsme, kde se naši protivníci skrývají a mohli jsme jim čelit. Krebitz a jeho výteční střelci byli experti na likvidaci snajprů a obsluh nepřátelských kulometů, které dokonce ani neviděli.

Lákali nepřátelé Stolze do léčky?

Naštěstí pro nás to tak nebylo. Najednou porost na protějším břehu explodoval

palbou kulometů a pušek. Do řeky kolem Schulze dopadaly kulky, prorážely hladinu a vyhazovaly malé gejzíry. Ponořil se hlouběji, ale pokračoval nevzrušeně dál, teď se držel víc vlevo a po proudu. Vyhledávači cílů Gruppe Drei začali pečlivě prohledávat houští a odstřelovači měli pušky v pohotovosti. Polohu kulometu jsme určili rychle. Odstřelovači vypálili salvu čtyř výbušných střel – jeden mířil přímo na ústí hlavně, ostatní třicet centimetrů nad a tři čtvrtě metru napravo a nalevo. Kulky byly určeny střelci, jeho pozorovateli a tomu, kdo podával pás nebo měnil zásobník. Kulomet zmlkl, ale pušky na Stolze nepřestávaly pálit. Vietkongští snajpři, ohrožovaní střelbou našich odstřelovačů, uznali za vhodné změnit stanoviště.

Stolz se dostal na mělčinu, řídce porostlou rákosem, a začal házet granáty, hned

nato jsme uslyšeli ostrý štěkot jeho samopalu, následovaný hlubokým tichem. Pak Karl zavolal vysílačkou a klidným hlasem oznámil: „Můžete na druhou stranu, Hansi.“

O patnáct minut později Task Force-G stál na západním břehu, a jak jsme později zjistili, tři a půl kilometru od Rudé dálnice z Hanoje do delty Mekongu.

Naštěstí nebylo poblíž žádné velké vietkongské ležení. Těch šest pozorovatelů

patřilo k četě, která se starala o strážní domek a můstek – bylo to nějakých patnáct partyzánů, z nichž tři veslovali v malém člunu proti proudu, aby zjistili příčinu

předchozího rozruchu. Gruppe Drei je zajala a Krebitz neztrácel čas a hned se je snažil přesvědčit, aby vypovídali. Zajatci byli mladí muži, silní v marxismu, ale slabí, pokud jde o svalstvo. Jakmile jsme je rozdělili a odvedli z dohledu ostatních, rychle ztratili většinu komunistické nezlomnosti. Když jeden z nich uviděl Steinera vycházet z lesa a utírat si rudě potřísněný bodák, okamžitě mu bylo do řeči. Poskytl dobrý popis strážního domku a svých soudruhů v něm, kteří měli jen ruské pušky z druhé světové války. Popsal také druhý strážní domek přímo na Ho Či Minově stezce. Krebitz chtěl tyto údaje

potvrdit, což ochotně provedl po sérii kopů a ran pěstí druhý zajatec. Pouze náš třetí zajatec chtěl zůstat neústupným bojovníkem Otce Ho. Když se ho Rudolf začal vyptávat, vystrčil bradu a pohrdavě se zašklebil. „Qu-ang Ku vám neřekne nic.“

Krebitz stáhl rty a řekl svým mužům, aby zajatce svlékli. Když neohrožený

bojovník Otce Ho ležel v trávě nahý jako Adam v ráji, velitel našich průzkumníků řekl nonšalantně Steinerovi: „Přidělej k dynamitovému roubíku tříminutovou roznětku, Julie.“

Za chvilku se Steiner vrátil s dynamitem. „Co s tím mám udělat?“ zeptal se.

„Trochu ho potři vazelínou a strč ho Quang Kuovi do zadku!“ odpověděl Krebitz.

Zajatec se honem posadil rovně jako svíčka a oznámil: „Quang Ku vám řekne

všechno, co budete chtít.“

Takže jsme se také dozvěděli o existenci stálého tábora Vietkongu třicet kilometrů na jih; o stanicích pro předávání zpráv v padesátikilometrových intervalech, o

pravidelných obchůzkách hlídek podél stezky, o pozorovacích plošinách na stromech a získali jsme ještě řadu různých užitečných informací.

Ty tři jsme svlékli, ponechali jim jen bederní zástěrky a pustili. V džungli nemůže bosý člověk jít rychle. Krebitz jim doporučil vrátit se domů do jejich vesnic. „Vietkong se brzy dozví, že jste nás o nich informovali, a když vás chytí, budete určitě viset…

Tumáte, vezměte si tohle.“

A hodil jim pytel plný konzervovaného jídla a mačetu.

Na západním břehu nebyla žádná stezka. Partyzánské hlídky musely jet na člunu.

Po krátké poradě jsme se rozhodli změnit plán. Riedl, Stolz, Steiner a Jost Waldman měli na člunu plout po proudu, a pokud to bude možné, zneškodnit strážní domek a obsadit můstek. Ostatní překročí řeku a budou postupovat po stezce, o které nás informoval Krebitz.

Oblečení jako partyzáni a krytí převalující se řídkou mlhou, přistáli Riedl a jeho společníci bez problémů přímo u můstku. Nejbližší strážný na ně zamával a zeptal se, co měla znamenat ta nedávná střelba. Riedl mu odpověděl devítimilimetrovou kulkou přes tlumič, zatímco Stolz stejným způsobem naložil s druhým strážným. Pak naše čtveřice vzala ztečí strážní domek, ale nesetkala se s odporem. Šest příslušníků Vietkongu bylo na lůžkách; dva zrovna snídali a třetí četl nějakou Leninovu knihu. Všichni byli během několika sekund mrtví.

Stolz tu knihu zvedl a odplivl si. „Lenin.“ Ušklíbl se. „Ďábel, který všechno to

komunistické svinstvo rozdmýchal.“ Pak, jako kdyby mluvil k tomu mrtvému, dodal:

„Takže, teď se můžeš v pekle přidat k Leninovi a naučit se všechno o světové revoluci přímo od jejího hlasatele – bude ti to hodně platné.“

Jost přeřízl telefonní drát a pak se ti čtyři posadili a čekali na nás. Dorazili jsme k nim o hodinu později, zablácení a vyčerpaní, ale spokojení s tím, co jsme uviděli.

Krebitz chtěl můstek a strážní domek zaminovat, ale Sepp Müller přišel s lepším

nápadem. „Proč bychom nemohli, místo útočení na ty opičáky v druhém strážním domku na Hoově stezce, jich sem pár nalákat?“

„Jak?“

„Podpálíme tuhle barabiznu. Uvidí požár a pošlou sem četu, aby zjistila, co se

děje.“

„Dobrý nápad, Seppe,“ souhlasil Schulze. Já jsem si myslel totéž.

Rozmístili jsme se podél pěšinky a Gruppe Drei číhala v úkrytu dál na západ, aby past sklapla, až budou partyzáni uvnitř. Pak Stolz a Müller zapálili strážní domek a netrvalo dlouho a Krebitz hlásil vysílačkou: „Už jdou, Hansi!“

„Kolik?“

„Dvacet opičáků s puškami.“

„Kinderspiel,“ vyjádřil se Erich. „To bude hračka.“

„Řekl bych, že pro boj s těmihle vietnamskými bastardy by měly stačit samopaly,“

přidal se Riedl.

Zavolal jsem Krebitzovi: „Až projdou kolem vás, Rudy, postup ke křižovatce a

zneškodni strážní domek.“

„Dobře.“

Po pěšince si vyšlapovala skupinka bojovníků Vietkongu. Počkal jsem, až se

přiblížili na padesát metrů, a pak jsem dal rozkaz k palbě.

Když jsme dorazili ke křižovatce s Ho Či Minovou stezkou, zneškodnila už

Gruppe Drei šestadvacet partyzánů a obsadila druhý strážní domek.

Dlouhé hledání bylo u konce. V našich rukou byl důležitý úsek Rudé dálnice –

hlavní tepny Vietkongu, které jsme byli odhodláni chvíli pouštět žilou krev.

To, co uviděly naše překvapené oči, nebyla ve skutečnosti stezka, ale čtyři metry

široká silnice, prosekaná panenskou džunglí přes rokle a hory – výsledek mnohaleté nepřetržité dřiny tisíců lidí. Její povrch tvořila zpevněná zem s úseky pokrytými drobným štěrkem a kládami, položenými v prohlubních, kde se dalo čekat hromadění vody během období dešťů. Na všech holinách v lesích ji před leteckým pozorováním kryla maskovací síť se zelenými kusy plachtoviny.

„Páni! To je fantastické!“ vykřikl Erich. „Tak impozantní, že se to dá srovnávat s Velkou čínskou zdí.“

Byl to skutečně pravý zázrak vynalézavosti Vietkongu.

Poslal jsem stručnou kódovanou zprávu generálu Houssongovi, aby věděl, že Task Force-G dosáhl operačního cíle.

Schulze kolem křižovatky rozmístil hlídky a pak jsme začali diskutovat o tom, co

dál. Měli jsme několik alternativ. Komando mohlo postupovat buď na sever, nebo na jih, a likvidovat všechny nepřátelské cíle, které by mu stály v cestě. Také jsme mohli zůstat tam, kde jsme byli, a chytat do léčky blížící se vietkongské konvoje, přestože zůstávat dlouho na jednom místě bylo proti našim zásadám a dříve nebo později by se Hanoj

začala nad chybějícími konvoji zamýšlet. Nakonec jsme se rozhodli, že budeme několik dní držet křižovatku a pak půjdeme po stezce směrem k deltě Mekongu, protože

partyzáni nejspíš budou chtít shromáždit většinu svých zásob v jižním úseku, pro

konečný útok na hlavní město Jižního Vietnamu.

Nejdříve jsme museli eliminovat některá nepřátelská stanoviště, závislá na stanici, kterou jsme obsadili. Strážní domek byl vybavený primitivní telefonní centrálou,

vyznačující se třemi sadami drátů. Kromě drátů vedoucích ke strážnímu domku u řeky, který jsme zničili, tam byly ještě dvě další linky, pověšené na větvích a směřující k severu a jihu. Abychom se vyhnuli nevhodným hovorům, Krebitz je obě přeřízl. Jakmile se začalo stmívat, poslal jižním směrem četu pod vedením Horsta Altreitera, zatímco sám vyrazil s Walterem Winarem a patnácti vojáky podle drátů nad hlavou na sever. Nakonec došel k dřevěnému můstku přes nějakou rokli s improvizovanou plošinou připevněnou

mezi větvemi stromu. Plošina byla prázdná, ale muži si všimli ústí hlavně kulometu.

Čtyři strážní seděli na bobku na můstku kolem petrolejové lampy a hráli mikádo. Četa, spoléhající se na vietkongské oblečení a kónické slaměné klobouky, se k nim troufale přiblížila. Nic netušící partyzáni vstali a s puškami na ramenou si je prohlíželi. „ Chieu hoi!“ křikl jeden z nich a zvedl na pozdrav ruku. V mžiku byli přemoženi, probodáni bodáky a vhozeni do prudce se valící říčky. Dvojice členů komanda obsadila plošinu s kulometem. Zbytek čety se trmácel dál. Telefonní dráty Krebitze dovedly ke strážní věži.

Tři tamní strážní byli také překvapeni a zlikvidováni. Rudolf nechal ve věži Waltera Winara s pěti muži a vrátil se na křižovatku.

Brzy nato se vrátil Altreiter, který předtím v chatrči tři kilometry jižně od

křižovatky zlikvidoval tři partyzány a nahradil je pěti členy komanda. Teď jsme byli zabezpečení proti překvapení ze všech stran a tak jsme se po směnách střídavě ukládali ke spánku na lehátkách.

Brzo ráno jsme uslyšeli vzdálenou tlumenou detonaci, pak následovala druhá,

silnější exploze.

Krebitz s úšklebkem ukázal směrem k hranici a poznamenal: „Ty chatrče v bažině,

ti chlapci – vybuchují.“ Pak s pohledem na hodinky dodal: „Nešlo to podle časových spínačů, jak jsme je nastavili… Řekl bych, že stateční vojáci Otce Ho si došli pro munici pro nějakou akci – a teď jsou v pekle.“

Schulze, Riedl, Krebitz a Gruppe Drei pak proměnili křižovatku ve smrtící past.

Vojáci přes cestu vykopali deset metrů dlouhý zákop a zakryli ho větvemi a štěrkem. Po obou stranách byly nastraženy jámy s naostřenými kůly uvnitř, všechny pečlivě

zamaskované. Na vhodné pozice byly umístěny kulomety a plamenomety, aby pokryly

tři sta metrů dlouhý úsek Rudé dálnice a všechny možné únikové cesty. Krebitz stále ještě nebyl spokojený, a tak nechal do tuctu vysokých stromů vysekat otvory a zaminovat je, pak natáhl křovím nástražné dráty k jejich spuštění.

V jedné chatrči Jost Waldman našel balíky jutových pytlů, které si muži brali, aby na nich seděli nebo leželi. Krebitz je zrekvíroval, nechal je naplnit hlínou a opevnil s nimi strážní domek, takže se proměnil v bunkr se střílnami směřujícími na stezku.

Naše síť byla rozhozena. Těšili jsme se, až do ní chytíme první rybu. Druhý den

ráno jsme ji chytili – a byla to velryba.

První paprsky vycházejícího slunce sotva zbarvily oblohu na východě, a Winar už

vysílačkou hlásil, že se blíží nějaký konvoj. „Je ještě příliš tma, než aby se daly rozeznat detaily, ale slyšíme skřípot kol povozů a blížící se ťap-ťap mnoha nohou,“ hlásil napjatě.

„Jak jsou daleko?“

„Několik set metrů… Máme tu zůstat, nebo zmizet v lesích, dokud neprojdou

kolem věže?“

„Radši byste měli zmizet,“ radil jsem mu. „Jen pro případ, že by s vámi někdo

chtěl mluvit nebo se na něco zeptat.“

„Když najdou věž prázdnou, mohli by pojmout podezření.“

„To by bylo to menší ze dvou zel,“ odpověděl jsem. „Opusťte věž, ale zůstaňte

blízko ní a mějte oči otevřené. Musíme přesně vědět, z čeho se ten konvoj skládá.“

„Jasně.“

„A nenechte se chytit, jo?“

„Neboj se, šéfe,“ odpověděl se smíchem Winar. „Poslední kulku si schovám pro

sebe.“

„Arschloch!“ poznamenal jsem klidně a zavěsil.

Za deset minut volal znovu a mluvil tlumeným hlasem. „Konvoj jde zrovna kolem

nás… Vepředu dvě roty vojáků Vietkongu… Nějakých třicet volských potahů řízených

muži a ženami, také ozbrojenými… Velká skupina kuliů s ranci… Víc než sto… Počkej!

… Sto padesát bude lepší odhad. Hele! Je tu taky četa severovietnamského pravidelného vojska vedená nějakým oficírem.“

„Dobrá, Waltře, buď opatrný.“

Schulze si odplivl. „Vojáci hanojského pravidelného vojska v neutrální Kambodži,

pochodující do Jižního Vietnamu, se kterým podepsali příměří.“ Pak pohrdavě

pokračoval: „Otec Ho se určitě nezatěžuje nějakými mezinárodními dohodami nebo

státními hranicemi.“

Znovu jsem věnoval pozornost Winarovi. „Kolik jich je?“ zeptal jsem se

vysílačkou.

„Pravidelného vojska? Asi šedesát – ale počkej… Blíží se další volské potahy s

dělostřeleckými kusy… Donnerwetter! Šest houfnic a pár Kaťuší.“

„To je všechno?“

Winar se tiše zasmál. „No no, veliteli? Snad nechceš ulovit celou

severovietnamskou armádu?“

„Kéž bych mohl… Zastavil se někdo u věže?“

„Ne. Klidně jsme mohli zůstat na plošině.“

„Až konvoj přejde, tak se tam vraťte. Na cestě k nám už mohou být další.“

Zavěsil jsem a vyšel ven, kde Erich, Helmut a Rudolf dávali mužům poslední

pokyny. Vojáci se rozešli a každý pospíchal na předem určené místo. Já jsem zůstal v našem bunkru s ostrostřelci Gruppe Drei Paulem Kretzem, Rolfem Schneiderem a Aloisem Fuchsem. Jost Waldman se skrčil za náš těžký kulomet. S výbušnými střelami to byl, prakticky vzato, malý kanón.

Ozvali se muži, které jsme nechali u můstku. „Konvoj jde do první zatáčky,

veliteli.“

Mezi můstkem a křižovatkou byly čtyři zatáčky.

Minuty se vlekly. Nebylo slyšet žádné zvuky, kromě šumění listí nad hlavami a

vzdáleného skřípotu kol.

Napjaté tváře. Ztuhlé ukazováčky na spouštích. Kapky potu.

Konečně do našeho zorného pole vešla první skupina vojáků Vietkongu. Naši,

ukrytí podél cesty, sledovali jejich pravidelný postup krok po kroku. Když se nepřítel přiblížil na sedmdesát metrů, vystřelil jsem červenou světlici.

Na okamžik konvoj ztuhl, pak explodoval bučením volů a řevem mužů a žen,

rozbíhajících se všemi směry – točících se, hroutících a padajících k zemi. Několik volů se splašilo a převrhlo své povozy. Jiní spadli do Krebitzova zákopu. Z obou stran cesty štěkaly automatické zbraně a plamenomety zapalovaly povozy, lidi i zvířata. Poskakující skupinky partyzánů s hořícími šaty kličkovaly v dešti svítících střel a vybuchujících granátů jako šílenci.

Jen si představte, co se stane s těsně namačkanými lidmi a zvířaty, když se

neočekávaně octnou v křížové palbě dvaceti kulometů a osmdesáti automatických pušek a samopalů a v přívalu ručních granátů – ze vzdálenosti od dvaceti do sedmdesáti metrů.

Nelze vydat žádné rozkazy, natož je plnit; žádné čety se neshromáždí, aby zaujaly

obranné pozice; nedá se zorganizovat žádný protiútok. Všeobecná panika a instinkt

přežít, zachránit se divokým útěkem, přemůže všechno ostatní.

Proti strážnímu domku vyrazila četa vojáků Vietkongu a střetla se s řetězcem kulek z těžkého kulometu, které jim doslova vyhazovaly nohy do vzduchu. Partyzáni a kuliové Dang Cong, řvoucí hrůzou a bolestí, se rozběhli do lesa, padali do nastražených jam a nabodávali se na kůly. Severovietnamská četa udělala zoufalý pokus prorazit severním směrem a narazila na Stolzovu a Steinerovu skupinu s plamenomety chrlícími oheň na vzdálenost pouhých patnácti metrů.

Naši odstřelovači, rozmístění tak, aby perfektně ovládali cestu, zachycovali

jednotlivé cíle rychlostí od tří do pěti za minutu. Cesta a její bezprostřední okolí byly holé, zatímco naši vojáci obsadili porost po obou stranách a nastražené jámy a miny blokovaly přístup k lesu.

Jedna skupina zmatených bojovníků Vietkongu se řítila nejdřív jedním směrem,

pak jiným – zoufale hledali nějakou skulinu mezi pastmi a neustále jeden po druhém umírali. Nakonec ti, co zůstali, odhodili zbraně a zvedli ruce nad hlavu. Jejich zbytečná naděje na přežití, když se vzdají, byla nemilosrdně smetena salvami Waldnerova

kulometu.

Nenadále otřásla zemí gigantická exploze a dvojice povozů se rozplynula ve sloupu

ohně a dýmu, který po sobě zanechal deset metrů široký kráter a všechno v okruhu

patnácti metrů smetl z cesty. Kolem strážního domku pršely úlomky dřeva a kovu,

utržené větve a kusy masa. Když se dým zvedl, uviděli jsme roztrhaného vola,

zachyceného na stromě deset metrů nad zemí, a lidskou hlavu, zaraženou do našeho

obranného náspu jako dělová koule. Stromy, které Krebitz zaminoval, byly výbuchy

roztržené a popadané na cestu. Kamkoli jsem se otočil, viděl jsem rozdrcená těla, utrhané ruce a nohy, ramena, mezi nimiž zbyla jen beztvará drť, která byla kdysi hlavou.

Výbuch byl tak mohutný, že jedno naše kulometné stanoviště, vzdálené dvacet

metrů, bylo celé pohřbené pod deštěm trosek.

Náš kulomet přestal střílet. Plamenomety byly vypnuty. Muži z Task Force-G

vyrazili dobít raněné nepřátele.

Přišel Schulze a držel si kapesník u krvácejícího nosu. Když jsem se ho celý

znepokojený ptal, odpověděl, těžce popadaje dech: „Jsem v pořádku, Hansi – to je jen z tlakové vlny, když ty povozy vybuchly.“

„Nějaké ztráty?“ zeptal jsem se s obavami.

Zakroutil hlavou. „Nemyslím… Možná pár střelců zasáhly padající trosky.“

Krebitz se podíval na hodinky.

„Dvacet minut!“ zdůraznil.

Dvacet minut. Za tu dobu jsme zabili 422 nepřátel, z toho šedesát žen a sto téměř

ještě dětí, oklamaných a vtažených do slavné osvobozenecké války Otce Ho… Plus

osmapadesát vojáků pravidelné severovietnamské armády, z nichž většina byla spálena tak, že už se lidem nepodobali.

Task Force-G neutrpěl žádné ztráty, kromě krvácejících nosů a uší, tržných ran a naražených svalů, což způsobily padající trosky.

Oproti našemu původnímu plánu jsme se rozhodli odejít. Bylo by zhola nemožné z

chaosu, který jsme vytvořili, udělat pořádek, a mohutná exploze mohla zalarmovat

vietkongské tábory dál ve vnitrozemí. Rozkázal jsem Winarovi vyhodit do vzduchu

můstek i strážní věž a pak se i s hlídkami hlásit u Task Force-G.

Z několika nepoškozených povozů Krebitz vybral to, co jsme mohli použít, hlavně

ruční granáty. Zbytek výbušnin použil k nástrahám na cestě a v lese kolem ní, včetně strážního domku a cesty k řece. Jak mu nikdy nechyběly nápady, nechal houfnice a

kaťuše zatáhnout do houští, nabít a zaměřit na strážní domek a na cestu na sever; všechno vybavil nástražnými dráty s odjištěnými granáty, z nichž některé vedly k povozům a mrtvolám na stezce. Než jsme odešli, provedl ještě poslední inspekci svých pastí a spokojeně prohlásil: „Takže až ti opičáci přijdou dát tohle místo do pořádku, spustí si pořádnou dělostřeleckou palbu přímo do obličeje.“

„Nebylo by lepší celou tu artilerii zničit, Rudy?“ zeptal jsem se, jak mám ve zvyku být vždycky opatrný.

Ubezpečil mě: „S tou artilerií se netrap, Hansi.“

Všechno nastavil tak, že jakmile jednou vystřelí, houfnice i raketomety odpálí

odjištěné miny a samy se zničí.

Krebitz zřídkakdy ponechával něco náhodě.

7. POHROMA

To, že jsme totálně zničili důležitý hanojský konvoj a neztratili přitom ani jednoho z nás, vzbudilo v našich vojácích nadšení a zvedlo všem sebedůvěru. Byli teď ochotní zaútočit na vietkongské cíle kdykoli a kdekoli, dokonce i na území Severního Vietnamu.

S naším prudce rostoucím bojovým duchem nikdo ani nepomyslel na návrat do Saigonu.

Měli jsme hojnost zásob, jelikož jsme si je už dříve mohli doplnit z ukořistěných

nepřátelských skladů. Během těch tří týdnů v divočině jsme se sotva dotkli našich

konzervovaných potravin, ale jedli jsme to, co jsme sebrali partyzánům: čínské maso v konzervách, ryby a zeleninu. „Velice chutné a snadno k mání,“ jak se vyjádřil Karl Stolz.

„Až půjdeme příště na nějaké tažení, neměli bychom vláčet pětadvacetikilové batohy,“

zavtipkoval. „Jen ruční zbraně a nějaké rezervní zásobníky. Všechno ostatní nám tak jako tak poskytne Otec Ho.“

Směle, ale ne neopatrně, jsme postupovali po Rudé dálnici, ničili mosty,

pozorovací plošiny, strážní domky, tábory a sklady zásob. Stezku za námi jsme

zaminovávali, nebo jsme na ní nechávali výbušné nástrahy a celkově jsme Hanoji

působili nesmírné ztráty na lidech i materiálu. Brzo náš soupis mrtvých vojáků

Vietkongu přesáhl jeden tisíc, stále ještě bez jediné ztráty na životě u nás. Naše „štěstí“

bylo způsobeno jednak naší taktikou a Krebitzovou ostražitostí, jednak prvkem

překvapení. Vyhýbali jsme se otevřeným střetům s nepřítelem a spíš jsme se je snažili překvapit tam, kde byli zranitelní, zatímco sami jsme zůstávali v pečlivě připravených pozicích a nenabízeli žádný cíl, na který by nepřítel mohl střílet. Kulomety a

plamenomety jsme vždycky umístili tak, abychom našim protivníkům zabránili dostat se k nim tak blízko, že by mohli házet granáty. Když jsme zpozorovali partyzány s

bazukami, zlikvidovala je Gruppe Drei nejdříve. Minomety nám zřídkakdy působily potíže. Vietkong je dopravoval rozebrané. Když jsme zahájili palbu, obvykle ze

vzdálenosti od osmdesáti do sto dvaceti metrů, partyzáni je nemohli ani sestavit, ani umístit. Naši kulometčíci je přišpendlili k zemi a odstřelovači zabíjeli ty, kteří se odvážili pohnout z trávy.

Na nějaký čas jsme opustili Ho Či Minovu stezku a šli jsme podél Mekongu.

Schulze a Riedl pomocí bazuk, většinou ukořistěných Vietkongu, zničili sklad paliva a přístavní hráz s deseti bok po boku svázanými říčními čluny naloženými bednami s

municí a připravenými odplout do delty. K našemu stále rostoucímu soupisu jsme přidali další stovku obětí.

Krebitz zajal kambodžskou hlídku, seržanta a pět vojínů. Tu vystrašenou skupinku

jsme odzbrojili a nechali je jít, což je přimělo k tomu, že nám s úklonami děkovali, šťastně se usmívali a nadšeně nám potřásali rukama. Nemohli jsme je vyslýchat,

nerozuměli jsme ani slabice z jejich zkomolených slov díků, protože nemluvili ani

francouzsky, ani vietnamsky, jen khmersky.

„Řekl bych, že ti ubožáci žijí v jakémsi stavu nejistoty mezi svobodou a

komunistickým otroctvím,“ poznamenal pak Riedl, „a dokonce ani nevědí, na čí stranu se přidat.“

Schulze si sarkasticky odfrkl. „Člověk by si neměl dělat zbytečné naděje, že se král Sihanuk postaví proti Vietkongu. Giap může obsadit Phnompenh během jediného dne.“

Poté co jsme skoro úplně zničili partyzánský tábor třicet kilometrů jihovýchodně

od Kompangu, což mělo za následek i zkázu stanice první pomoci Vietkongu a komplex polní nemocnice se čtyřiceti velkými stany a kasáren se všemi uvnitř, vyslechli jsme si hanojské rozhlasové vysílání, kde nás poprvé nazvali „fašistické komando smrti.“ To jméno se ujalo. Během několika dní se hanojská alternativa k Task Force-G stala naším pseudonymem.

Když jsme se potom vrátili do Saigonu, chlapi bůhvíkde sehnali několik set

plátěných odznaků: bílé lebky se zkříženými hnáty v černém čtyřúhelníku, a přišili je na naše polní uniformy, barety a polní čapky.

„A máme tu nové Totenkopf Kommando,“ vykřikl radostně Schulze.

„Podle Hanoje komando fašistických smrtihlavů,“ přerušil ho Riedl. „Mohli

bychom taky přidat prýmky SS.“

„Tobě ne, Helmute,“ odpověděl mu Erich, aby ho přátelsky popíchl. „Divize

Brandenburg, to byl Wehrmacht.“

„Jednotky admirála Canarise,“ poznamenal Krebitz. „Tvrdí hoši.“

„Tvrdší než mnoho příslušníků SS,“ souhlasil s ním Riedl.

Generálporučík Houssong přijal nové insignie našeho praporu s úsměvem.

„Řekl bych, že po všech těch vašich bitkách podél Ho Či Minovy stezky si ty své

lebky a kosti zasloužíte,“ poznamenal. „Vždyť to je také všechno, co jste tam Hanoji nechali, aby si mohli posbírat. Lebky a kosti.“

„Jsme první nová SS Totenkopf Kampfgruppe, “ prohlásil Schulze. Pak zvedl paži jakoby k nacistickému pozdravu a zařval: „Heil Diem!“

Houssong se tiše zasmál. „Jen si nezačněte říkat Sturmführer a Obersturmführer…

I když si nemyslím, že by to Diemovi vadilo.“

Zničení nemocničního komplexu Vietkongu přineslo jednu nepříjemnost:

rozhodnutí – po velkém zdráhání – popravit patnáct lékařů a ošetřovatelů, kteří odmítli naši velkomyslnou a neobvyklou nabídku, aby s námi odešli do Saigonu. Ušetřili jsme čtyři chirurgy a osm zdravotních sester, kteří naši nabídku přijali, a dovolili jsme jim jít s námi. Důrazně jsme je však varovali, že i ten nejnepatrnější nepřátelský čin nebo pokus o útěk bude mít za následek jejich popravu. Takže naše mladá „Hanojská růže,“ s kterou Schulze zacházel dobře a která už nebyla spoutána, měla mít společnost.

Svěřili jsme zajatce do péče našeho vojenského lékaře Kurta Zeisla a Gruppe Drei.

Poprava části nemocničního personálu nebyl nesmyslný brutální čin, byla to jen

smutná nezbytnost. Partyzáni měli vždycky nedostatek léků a problémy se zajištěním lékařské péče. Hanoj by mohla nahradit ztracené bojovníky a zbraně, ale ne lékaře a vyškolené zdravotní sestry. Bez jejich pomoci by tisíce zraněných nebo nemocných

partyzánů nemohly být vyléčeny, aby mohly být znovu nasazeny do akce, a dokonce

drobná zranění by mohla končit smrtí v důsledku infekce a gangrény.

Popravení lékaři byli všichni severovietnamští důstojníci. Když jsem jim nabídl,

aby si vybrali, splnil jsem svou povinnost jako civilizovaná bytost – něco, na co jsem si v džunglích Vietnamu a Kambodže jen zřídka vzpomněl.

Pokračovali jsme v naší devastační činnosti na stovce kilometrů Rudé dálnice. Task Force-G obsadil další tábor, tvořený stany a bambusovými chatrčemi a hájený asi dvěma stovkami vietkongských bojovníků. Nepřítel tam měl pár dobře umístěných kulometů,

které bylo obtížné zneškodnit. Nechtěl jsem riskovat život ani jediného člena komanda, a tak jsem se spokojil s obsazením dominujícího kopce, ze kterého naše minomety a

bazuky za mohutných explozí a požárů ničily jednu nepřátelskou pozici za druhou.

Nakonec partyzáni tábor opustili a stáhli se do lesa.

Jelikož nepřítel pořád ještě ovládal přístupy k táboru, nevstoupili jsme do něj, ani jsme se nesnažili partyzány napadnout, ale udělali jsme tříkilometrovou okliku, abychom tábor obešli a pokračovali dál. Svou práci jsme udělali. Stěží tam zůstalo něco, co by mohl nepřítel zachránit, a vyhlídka na zabití o trochu víc bojovníků Vietkongu nestála za rizika boje v džungli s bdělým a dobře vyzbrojeným protivníkem.

Po této epizodě jsme začali pozorovat první známky zvýšené ostražitosti nepřítele.

Náš postup začal být obtížnější. Krebitz a jeho průkopníci se střetávali se silně

bráněnými překážkami. Ty tam byly dny, kdy jsme se po Ho Či Minově stezce svižně

proháněli. Do Hanoje dorazily zprávy o předcházejících katastrofách a začala působit jejich protiopatření.

Task Force-G odešel ze stezky a zamířil na východ směrem na Tan-vinh, jednu pohraniční vesnici. Náš pokus o odvedení pozornosti však nepřítele nezmátl a v předhůří tisíc metrů vysoké hory Ba Dinn jsme narazili na první z vojenských útvarů Vietkongu rozmístěných tak, aby nám zatarasily zpáteční cestu do Jižního Vietnamu.

Nepřátelský velitel trasu našeho postupu předvídal.

Hrál svou hru rafinovaně a nezačal střílet na Krebitze a jeho předvoj tvořený deseti muži, i když už byli na tři sta metrů od nízkého zalesněného kopce s křovisky na vrcholu, kde číhala v úkrytu partyzánská rota s houfnicí ráže 124 mm a dvojicí kulometů. Zbytek vietkongského uvítacího výboru, další dvě roty se dvěma houfnicemi, čekal na

východním svahu a na blízkých vyvýšeninách, připravený naši kolonu obklíčit. Avšak současně nepřátelský velitel, který perfektně znal naši sílu, dovolil Krebitzovi nerušeně postoupit, s nadějí, že nás tak všechny vláká do pasti.

Pouze několik nedopalků čínských cigaret a odhozené zápalky přivedly našeho

bystrozrakého Rudolfa do stavu pohotovosti. Nedopalky byly suché, a musely tedy být odhozeny jen pár hodin předtím. Kdyby byly dokonce jen jeden den staré, tak by tabák po ranní rose zvlhnul. Krebitz byl okamžitě ve střehu a dokázal vidět i to, co bylo neviditelné.

Průzkumná skupina pomalu zahnula širokým obloukem na sever a přitom narazila

na podezřelejší stopy: pomačkané trsy trávy a hluboké koleje, vyjeté koly nesoucími těžký náklad.

Krebitz se vrátil do lesa, kde jsme čekali. „Kopec před námi obsadil Vietkong s

polním dělem a pravděpodobně i s kulomety,“ prohlásil. „Na sousedních kopcích by jich mělo být víc, nejspíš taky s děly.“ Odmlčel se, chvíli pozoroval mě i Ericha, a pak se zeptal: „Co hodláš udělat?“

„Co navrhuješ?“

Chvilku přemýšlel, než odpověděl. „Nemůžeme jít dál volným terénem. V těch

kopcích může být rozvinut celý prapor.“

Schulze zamyšleně dodal: „Když si dali tu práci a vlekli houfnice do téhle

divočiny, tak nás zřejmě chtějí jaksepatří vyřídit.“

„Měli bychom zamířit na jih,“ navrhl Riedl.

Krebitz zakroutil hlavou. „Na jihu jsou bažiny.“

„Tak co?“

„Myslím, že pořád ještě můžeme vsadit na moment překvapení.“

„Jakého překvapení?“ zvolal Riedl. „Vždyť o nás vědí.“

„Ale nevědí, že my víme o nich,“ odpověděl Krebitz s úsměvem. Řekl jsem:

„Pověz mi, jaký máš plán.“

„No, za prvé, nepřítel ví, že je nás jen sto,“ začal Rudolf, „měli bychom se rozdělit a vytvořit tři skupiny. První o síle dvaceti mužů by měla obsadit první kopec s tou houfnicí. Druhá skupina o čtyřiceti vojácích by měla zabezpečit vrcholek před

protiútokem. Zbytek Task Force-G by měl postupovat volným terénem k bažinám na jihu, ale mimo dostřel kulometů. Nepřátelský velitel se bude bát, že bychom mohli

uniknout, a nejspíš opustí úkryt a přesune jednotky.“

„Počkej chvilku!“ vskočil mu do řeči Schulze. „Když uvidí čtyřicet mužů odcházet

pryč, uvědomí si…“

„Ne, neuvědomí,“ přerušil ho Krebitz. „Máš samozřejmě na mysli těch chybějících

šedesát.“ A s triumfálním výrazem ve tváři se vytasil s pádným argumentem: „Jejich vojáci na kopci uvidí stovku mužů unikajících z míst léčky. Naši plnou sílu! Protože k těm čtyřiceti vojákům se připojí zajatci a muži budou nést figuríny oblečené do našich náhradních uniforem a baretů.“

Okamžitě jsme Krebitzovu lest odsouhlasili.

Vojáci se hned dali do práce. Vždy ve dvojici dávali z vhodných větví provizorně

dohromady figurínu, patřičně ji oblékli a zavěsili na tyč, kterou pak měli nést na ramenou. Za necelou hodinu se naše třetí skupina o síle čtyřiceti mužů proměnila ve stodesetičlennou jednotku, včetně zajatců, kteří byli přinuceni nést své vlastní panáky.

Jelikož samotní muži byli maskováni zelenými větvičkami, ze vzdálenosti jednoho a půl kilometru pro nepřátelské pozorovatele na kopci museli naši strašáci vypadat docela realisticky.

Falešná stovka našich pod velením Horsta Altreitera vyrazila směrem k jižním

mokřinám a držela se z dostřelu nepřátelských kulometů, ale plně na očích Vietkongu.

Netrvalo dlouho a Jost Waldman, který z koruny stromu pozoroval nepřáteli

obsazený kopec, hlásil pohyb.

„Zdá se mi, že otáčejí houfnici na druhou stranu,“ zavolal stručně. „Asi tak rota

odchází ze svahu jižním směrem.“

„Zahradit cestu Altreiterovi,“ řekl Schulze.

„Fašistickému komandu smrti,“ opravil jsem ho žertem.

Krebitz zavolal Altreitera vysílačkou. „Pozor na ně, Horste! Jdou po tobě.“

„Viděl jsem je,“ ujistil nás Altreiter. „Poslal jsem dopředu pár hochů s

plamenomety.“

„Kolik nádrží ti zbývá?“

„Čtyři.“

„Měl bys je používat úsporně… A co zajatci?“

„Pořád poslušní jako hodné ovečky.“

„Jenom si je nenech ve zmatku zdrhnout.“

„Kam by šli? Do bažin?“

Když jsme si byli jistí, že nepřítel už nevěnuje pozornost naší části lesa, udělali jsme nepozorovaně široký půlkruh a bez problémů jsme dorazili ke křovinatému kopci.

Sepp Müller, Walter Winar a čtyři členové komanda se pak pustili do únavného plížení do svahu. My jsme se zatím rozmístili v hustém křovinatém porostu a postavili našich osm minometů a jedenáct kulometů tak, aby mířily na sousední kopec, ale také aby

mohly v případě nutnosti poskytnout palebnou podporu Altreiterovi. Plamenomety jsme rozmístili v první linii.

Houfnice na vrcholku, bráněná jen dvanácti partyzány, zahájila palbu na

Altreiterovu skupinu, teď už pochodující dost daleko na jihu. Müller, Winar a ostatní čtyři využili toho, že partyzáni byli zaměstnáni jinak, a vyřítili se, nepřetržitě pálíce ze samopalů, na vrchol a vrhli granáty na obě kulometná hnízda. Zlikvidovali obsluhu

houfnice i její obránce. Neočekávané napadení přežili jen čtyři partyzáni, kteří se teď snažili uniknout dolů z kopce, ale odstřelovači je zabili dřív, než stačili uběhnout padesát metrů.

Čtyři kulky. Čtyři mrtví. Zásahy do hlav a tváří.

Müller a jeho muži se zmocnili houfnice a zahájili palbu na nepřátelská děla na

okolních kopcích, zatímco Schulze a já jsme rozptýlili naše skrovné síly tak, abychom bránili Seppa před protiútoky.

Sepp Müller a Walter Winar byli zkušení dělostřelci. Nepřátelskou houfnici na

nejbližším vrcholku zničili třetím výstřelem a její obsluhu smetli bez ladu a skladu dolů ze svahu. Během několika minut zmlkla také druhá houfnice. Naši na vrcholu pak

obrátili pozornost na řadu nepřátelských minometů na úbočí. Skvělá čtyřka u

ukořistěného děla pracovala jako tým robotů, nabíjela, zaměřovala a pálila rychle po sobě. Winar byl neustále v pohybu a měnil náměr, ostatní hýbali lafetou. Houfnice za nepřetržitého dunění vyhazovala do povětří kopce obsazené nepřítelem, ničila minomety a kulomety, zabíjela jejich obsluhy; pak Sepp Müller přenesl palbu na partyzány v

otevřeném terénu.

Roty, které šly po Altreiterovi, se teď obrátily a hnaly se ke kopcům, ale hned první šrapnel vybuchlý mezi nimi donutil běžící vojáky hledat úkryt. V Rusku jsem byl

svědkem mnoha skvělých dělostřeleckých soubojů, ale nikdy takového mistrovství, jaké předvedli Sepp a Walter.

Altreiter, teď zbavený tlaku, provedl výpad proti ustupujícím rotám, přibitým k

zemi Müllerovou kanonádou. Viděli jsme, jak Horstovy plamenomety chrlí oheň,

spalující trávu a křoví. Horst už musel být dost blízko nepřítele.

„Co to sakra dělá?“ vykřikl s obavami Erich. „To si myslí, že skutečně má stovku

mužů?“

Smrákalo se, viditelnost klesala, ale také mizela beztrestnost Seppa Müllera. Rota Vietkongu, rozvinutá v houštinách, teď vyrazila kupředu v zoufalém pokusu umlčet

houfnici a vražedné kulomety. Několik těžkých minometů na odvráceném svahu

sousedního kopce, mimo Müllerův dohled, začalo zasahovat svah, kde jsme zalehli, ale jakmile jejich obsluhy opravily úhel náměru, začaly se detonace šinout k vrcholku.

Z kouře, prachu a padající hlíny se vynořili Krebitz a Steiner, celí černí od špíny a potu. Skutáleli se do prohlubně, v níž jsem ležel.

„Zavolej Seppa a řekni mu, aby odtamtud okamžitě vypadl!“ udýchaně ze sebe

vysoukal Rudolf. „Jde na ně celá rota s bazukami. Rozdrtí je.“

Nahoře znovu zahřměla houfnice. Zavolal jsem Müllera vysílačkou. „Seppe!

Vyhoď to dělo do vzduchu a pojď sem dolů, dokud ještě můžeš,“ zasípal jsem.

„Dobře, Hansi jen ještě pár výstřelů…“

„Okamžitě!“ zařval jsem. „Plazí se k tobě Vietnamčíci s bazukami.“

„Už jim dávám kapky.“

Dělo ještě dvakrát zahřmělo. Šrapnel přistál uprostřed postupujících nepřátel. Tucet partyzánů udělalo přemet ve vzduchu; ostatní se vrhli do trávy.

„Viděl jsi to?“ jásal Sepp do vysílačky. „Říkáš rota? Až sem dorazí, bude to jen

četa.“

„A co ty kulomety u vás?“

„Došla munice.“

„Pojď dolů, ty idiote!“

„Už jdu, za chvilku,“ snažil se získat čas Sepp.

Otočil jsem se k Schulzemu. „Dejme Müllerovi veškerou podporu, jakou můžeme.“

Ukázal jsem na partyzány, plazící se do svahu jako mravenci. „Je v průseru.“

Po dalším výstřelu houfnice následovaly téměř okamžitě dvě silné exploze.

Partyzáni nahoře propukli v divoký jásot.

„Seppe!“ opakovaně jsem křičel do vysílačky. Žádná odpověď.

Altreiter, který měl lepší výhled na vrchol, zavolal: „Hansi! Myslím, že Sepp to

koupil. Po celém vrcholku jsou partyzáni.“

Riedl si zakryl tvář dlaněmi. Erich vydechl jako rozzuřený býk před výpadem a já

jsem byl zoufale sklíčený.

„Nepřestávej střílet, ty idiote!“ zařval Krebitz na Riedla. „Na truchlení není čas.

Ten vrchol je ztracený, ale my bychom měli zastavit ty posily.“

„Myslím, že bychom měli odsud vypadnout,“ řekl jsem chraplavě, „než na nás

začnou házet granáty.“

„Schulze! Kam to sakra jdeš?“ zařval Rudolf, ale Erich už byl z prohlubně venku a

svolával své muže.

„Jdu nahoru na ten vrchol!“ zavolal.

„V žádném případě!“ zařval jsem, ale on už tam nebyl, odplazil se pryč a do svahu.

Asi třiceti partyzánům se podařilo probít naším kruhem a dostat se na vrchol.

Zbytek byl odražen Steinerovým a Stolzovým plamenometem. Nepřátelé na chvíli našli úkryt v houští, ale když začalo hořet, vylezli z úkrytů a rychle utíkali pryč. Vběhli přímo do Altreiterova palebného pole a hromadně umírali.

Vietkongská četa na vrcholku, netušící, že jejich soudruhům dole pod nimi hrozí

pohroma, oslavovala vítězství nad Seppem řevem a jekotem. Schulze jim však nedovolil, aby se radovali dlouho. Jen s dvaceti vojáky vzal vrcholek frontálním útokem a střetl se s nepřítelem v divokém boji muže proti muži. Jak byli jeho muži plní zuřivosti, rozdrtili partyzány, dvacet jich zabili a patnáct zajali. Stolz a Steiner pak houfnici obrátili proti četám na planině, které ještě kladly odpor. Když jsme už nebyli vystaveni palbě seshora, rozkázal jsem svým mužům postoupit proti zbytku vietkongských rot, nějakým dvěma

stovkám demoralizovaných partyzánů, zbavených houfnic, minometů i kulometů. Spojili jsme se s Altreiterem a provedli koordinovaný útok ze dvou směrů. Nepřátelé několik minut houževnatě vzdorovali, ale když je začaly sežíhat plamenomety, pod pláštíkem šera ustoupili. Nechali na místě své vybavení a zásoby a utekli severovýchodním

směrem. Našli jsme i mrtvolu jejich velícího důstojníka. Přestože měl na sobě obvyklé oblečení Vietkongu, podle jeho dokladů to byl major 266. pěšího pluku hanojské armády.

Schulze a Krebitz získali zpět polonahé mrtvoly Seppa Müllera, Waltera Winara a

jejich druhů. Partyzáni jim noži a bodáky vyřezali do prsou pěticípé hvězdy a uřezali jim nosy a uši.

I během prudkého boje si našli čas provést tenhle bestiální čin. Podle výrazu

utrpení ve Winarově tváři jsme poznali, že když k tomuhle barbarství došlo, náš

nešťastný druh ještě dýchal.

Měli jsme ještě další ztráty. Dohromady šestnáct druhů jsme s vojenskými poctami

pohřbili v jednom kráteru a to místo jsme označili balvany, položenými do tvaru kříže.

Naše raněné ošetřil Zeisl a zajatí chirurgové a zdravotní sestry. Chirurgové

dokonce operovali – pod kužely světla baterek vyňali kulky a hluboké rány zašili.

Schulze svých šestnáct zajatců nechal zabít bodáky. Soupis našich obětí přesáhl

dva tisíce.

Task Force-G také v tomto jediném střetu spotřeboval osmdesát procent své munice, všechny nádržky plamenometů a všechny ruční granáty. Gruppe Drei strávila několik hodin prohledáváním bojiště a sbíráním použitelných nepřátelských zbraní a munice na cestu domů, protože jsme byli prakticky odzbrojení.

8. PŘÍCHOD AMERIČANŮ

Pokud šlo o naše Komando smrti, začala americká angažovanost ve Vietnamu

příjezdem kapitána Mika Spaty a štábního seržanta Joe Starra, veteránů druhé světové války a protipartyzánských expertů, dvou mužů s podobnou profesionální kvalifikací, ale s velice rozdílnými povahami.

Spatu a Starra nám představil generál Houssong jako jakési polooficiální

pozorovatele vyslané Armádou Spojených států amerických, aby si přímo na místě

udělali představu, jaká je ve Vietnamu situace.

Spata, bývalý učitel chemie na univerzitě, byl typický intelektuál. Byl střední

postavy, měl dozadu sčesané světle hnědé vlasy, modré oči a brýle se zlatými

obroučkami. Mluvil tiše, byl vždy klidný a vysoce kultivovaný, prostě podle samotného jeho vzhledu by nikdo ani nepomyslel, že kapitán Spata je voják. Právě naopak, vypadal jako pravý protiklad čehokoli vojenského.

A přece to byl mnohokrát vyznamenaný důstojník s mnohaletou bojovou

zkušeností, nejdřív s nacionalisty v Číně, pak v Barmě a později na pacifickém válčišti proti Japonsku.

Joe Starr byl vytáhlý, ale svalnatý; měl tmavé nakrátko ostříhané vlasy a hranatou čelist. Byl to člověk s optimistickým, až lehkomyslným založením. Pokud se dobře

pamatuji, pocházel z Colorada. Na první pohled byl pomalý, ale když bylo třeba, dokázal být rychlý jako útočící zmije. Jeho vybavení tvořily: uniforma do džungle, revolver Colt 0,45 v pouzdře plném nábojů na opasku westernového stylu, vysoké texaské boty a batoh napěchovaný vitamínovými pilulkami, tabletami proti malárii, prostředky na dezinfekci vody a spreji na nohy. Vojáci pro něj okamžitě vymysleli přezdívku Šerif, stejně jako pro Spatu Profesor.

Starr sloužil za války v komandu americké námořní pěchoty. Prošel všemi

možnými pekly od Guadalcanalu po Okinawu. Od prvního dne jsme ho považovali za

zkušeného kamaráda a nám rovného v každém smyslu tohoto slova. A potom, co jsme ho uviděli trefit z revolveru rychle za sebou pět plechovek, získal Starr také respekt ostrostřelců Gruppe Drei.

Američané byli jen pozorovatelé a oficiálně měli zakázáno zúčastnit se

ozbrojených akcí, ale kapitán Spata měl averzi k vysedávání mezi čtyřmi stěnami

kanceláře a raději byl v terénu. Joe Starr byl očividně docela ochotný zapomenout na jisté předpisy a nařízení, se kterými nesouhlasil – zvlášť když šlo o „výměnu pozdravů kalibru pětačtyřicet s těmi zkurvenými komouši.“

Hrozně zuřil kvůli tomu, jak Spojené státy pomáhaly Rusům přežít válku – jen aby

se krátce poté dočkaly podrazu od Stalina – a byl přesvědčený, že za to všechno mohl Roosevelt, který ochotně uvěřil všemu, co mu Strýček Joe nakecal.

Erich mu se smíchem připomněl, že to není nic nového. Dokonce i Churchill po

blokádě Berlína v roce 1948 prohlásil, že spojenci zapíchli nesprávného vepře.

Starr měl rád boj. Čím byl nebezpečnější, tím víc se mu to líbilo. Když jsem se ho hned první den zeptal, proč se vlastně dobrovolně přihlásil do našeho zeleného pekla, Starr s pokrčením ramen odpověděl: „Abych si koledoval o problémy, řekl bych.“ Vojáci propukli ve smích a od té chvíle byl oblíbený.

„No, Joe – dočkáš se všech problémů, co jich tu je!“ ujistil ho Schulze a přátelsky ho šťouchl do zad.

Naši dva pozorovatelé měli strávit většinu svého času u jihovietnamské armády, ale jak se vyjádřil Starr, „bylo tam prd na pozorování.“ Místo toho oba dali přednost jít s Task Force-G a podílet se na našich útrapách a nebezpečích. Kapitán Spata fotografoval svým miniaturním fotoaparátem Minox a dělal si poznámky. Starr byl na svém druhém

výletě zraněn, což považoval za něco jako křest ohněm – tentokrát komunistickým. Už ho totiž předtím dvakrát „pokřtili“ Japonci.

Byli jsme zrovna v předhoří hor Khon Tran, asi dvě stě čtyřicet kilometrů

severovýchodně od Saigonu, a útočili jsme na tábor Vietkongu na mýtině uprostřed lesů.

Nepřátelé odpověděli důraznou palbou a my jsme mohli postupovat jen plazením od

stromu ke stromu. Víc než hodinu brzdil náš postup kulomet, ukrytý v dutině jednoho stromu. Starr ležel vedle mne v mokré strouze a Riedl ho chtěl poškádlit, a tak se ho zeptal: „Hej, Joe – co si myslíš o Vietkongu teď?“

Star se napůl otočil a odpověděl ve stejném duchu: „V boji nemyslím – prostě

bojuju!“

Pak nás požádal o dva granáty. Julius Steiner mu vyhověl.

„Co chceš dělat?“ zeptal jsem se trochu nervózně, protože jsem se nechtěl vracet do Saigonu a hlásit generálu Houssongovi smrt jednoho z jeho pozorovatelů.

„Nemůžeme tu tvrdnout do Vánoc,“ odpověděl rázně Joe. „Jdu toho burana vyhnat

z jeho díry.“

„Nemáš bojovat, Joe,“ připomněl jsem mu, ale on se už plazil jako ještěrka, ze

strany se blížil k nepřátelskému kulometu, zatímco zelenou spleť kolem něj kropily kulky.

„Tedy zbabělec to určitě není,“ poznamenal Steiner a začal nepřetržitě střílet ze

svého samopalu, aby Starra kryl. Pak si zavěsil zbraň na záda a plazil se za Joem. Já jsem také začal střílet, abych odvedl pozornost partyzánských střelců, a přitom jsem přemýšlel o tom, jak bude kapitán Spata zuřit, až se dozví o Starrově riskantní bojové akci. Riedl se přidal k mojí snaze přišpendlit k zemi odstřelovače, střílející směrem, kde se

nebojácnému seržantovi – proti všemu očekávání – podařilo dostat až na dvacet metrů od nepřátelského kulometu.

Pak jsme uslyšeli dvojitý výbuch a uviděli oheň a kouř. Dutý strom se nachýlil a

pak se skácel, pohřbil hrstku partyzánů a rozdrtil pod sebou kulomet. Schulze a Riedl svolali své muže, provedli výpad a vyhnali nepřátele z lesa.

Našel jsem Starra, jak sedí na pařezu a tiskne si kapesník k horní části paže, která mu silně krvácela z tři palce hluboké řezné rány. Krebitz mu ji provizorně obvázal a odvedl ho k naší improvizované stanici první pomoci, kde Zeisl, Suoi a Noi ošetřovali raněné.

Starr si zhluboka oddechl a svalil se na kládu.

„Kulka?“ zeptala se Noi, když odvinula krví nasáklý obvaz.

„Střepina,“ odpověděl bezvýrazně Joe a škubl sebou, když se část rozervané kůže

odtrhla spolu s gázou.

Noi ránu vydezinfikovala a zavolala Zeisla. Ten Starrovu ruku prohlédl, požádal

ho, aby zahýbal ramenem a prsty, a pak žertem dodal: „Tak dobře, seržante – nebudeme ji muset amputovat.“

„To je od vás milé, doktore.“

„Ani vazy, ani nervy nejsou poškozeny. Stejně jste měl štěstí.“

„Tak vy tady tomuhle říkáte štěstí?“ vybuchl Starr. „Byl bych mnohem šťastnější,

kdyby mě to vůbec netrefilo.“

Zašátral v kapse po cigaretě. Zeisl mu připálil.

„Obávám se, že vaše paže bude vyžadovat trochu šití,“ řekl Zeisl. „Už mi nezbyl

novokain, takže se na to radši připravte.“

Nabídl Starrovi polní láhev s koňakem. Američan si loknul a přikývl. „Dejte se do

toho, doktore. Už jsem tak plný bolesti, že mi rozhodně nemůže být hůř.“

Noi mu vpíchla protitetanovou injekci.

Erich, Helmut a Krebitz zaháněli partyzány na srázný hřeben, který se tyčil nad

jejich hořícím táborem. Po rozhořčeném boji z bezprostřední blízkosti, kdy se většinou používaly bodáky, mačety a pažby pušek, se na východním konci náhorní plošiny

objevily první známky vítězství. Riedlovi se tam podařilo zatlačit partyzány k okraji sto metrů hluboké propasti. V severním sektoru měl Krebitz obtížnější postup, avšak jakmile odstřelovači zlikvidovali nepřátelské kulometčíky, také jeho útok dostal impuls. Bitva skončila, když Erich přitiskl největší vzdorující skupinu ke skále a Stolz proti nim nastoupil s plamenomety. Hanojí pověřený politruk se rozhodl pro kapitulaci a ne pro upečení. Ušetřili jsme ho, společně s velitelem Vietkongu a pár aktivisty Komunistické strany, které jsem měl v úmyslu poslat Karlu Stahnkemu. Kolem sto čtyřiceti partyzánů jsme pak svrhli do skalnaté propasti spolu s jejich zbraněmi.

Zrovna jsme se chystali odejít z plošiny, když se najednou objevil Starr s koltem ve své zdravé ruce.

„Jdeš pozdě, Šerife,“ přivítal ho Erich. „Je po boji.“

„Nepovídej!“ vykřikl Američan. Pátral očima kolem a se zklamaným výrazem

pozoroval mrtvé nepřátele, pak se obrátil k Schulzemu. „Žádní zajatci?“ zeptal se, poněkud zmatený.

Erich kývl na Starra, aby šel za ním, pomalu došel k propasti a mávl rukou v

rozmáchlém gestu. „Tam dole!“

Joe zíral na rozbité zbraně a mrtvoly. „Jak to?“

„Hromadná sebevražda,“ zalhal Stolz s tím nejnevinnějším výrazem ve tváři, jaký

dokázal. „Když ti opičáci zjistili, že jsou v pasti, seskákali s převisu dolů… Takové věci se tady stávají dost často. Tihle vojáci Otce Ho jsou úplní fanatici. Vidíš, dokonce ani nechtěli nechat prokletým imperialistům své zbraně.“

„A co tamti hoši?“ ukázal seržant na skupinku komunistických prominentů, které

Krebitz odváděl dolů se svahu.

„To jsou členové hanojské Komunistické strany,“ odpověděl nedbale Erich,

„chycení na poslední chvíli. Jeden z nich je zampolit Severovietnamské armády.“

„Zampolit? Co to sakra je?“

„Promiň… To je ruský název pro politického důstojníka.“

„Severovietnamský důstojník tady?“ Náš šerif vyvalil oči. „Tak blízko Saigonu?“

„O, tenhle druh turistů ze severu je tu dost často, Joe. Proč by nás nemohli

navštívit? Vždyť je příměří.“

Vždycky jsme se – ku vzájemnému prospěchu – snažili ušetřit naše americké

přátele „nevhodné podívané.“ Pokaždé, než jsme postříleli zajaté nebo zraněné bojovníky Vietkongu, jsme přiměli Spatu a Starra pod nějakou záminkou jít jinam. Naši američtí pozorovatelé byli ve Vietnamu nováčky, byli ještě plní lidských citů, rytířskosti a Ženevských dohod. Jelikož jsme spolu vycházeli velmi dobře, nechtělo se mi zavdat

nějaký důvod ke sporům. Kapitán Spata by jistě proti některým z našich zavedených

praktik vehementně protestoval.

Když kapitán Mike Spata přišel za mnou a Erichem do naší kanceláře poprvé, měli

jsme krátkou diskusi o aspektech neobvyklé války, jakou jsme ve Vietnamu vedli.

Během našeho rozhovoru Spata poznamenal: „Víte dobře, že mnoho lidí ve Státech si

myslí, že Vietkong jsou stateční vlastenci, kteří bojují za svobodu, podobně jako naši předkové bojovali pod Washingtonem.“

Schulze stáhl rty a nevzrušeně řekl: „Vy Američané jste idealisté, důvěřiví a

benevolentní. Vietkong jsou napůl zvířata. Pokud jde o ně, neměli byste plýtvat svou důvěrou.“

Spata se uchechtl. „Myslel jsem, že idea nadlidí - podlidí zemřela s Hitlerem,“

ostře zareagoval.

„Tady ne,“ prohlásil můj přítel pevně. „Možná to nebude dlouho trvat a budeš stát

tváří v tvář skutečným pololidem-polozvířatům, Miku. Dokonce i vypadají jako opice.“

Do místnosti vstoupil Riedl. Slyšel poslední Schulzeho větu, obrátil oči v sloup a začal deklamovat s posměšnou obřadností: „Před Bohem si jsou všichni lidé rovni, ó lidé

– včetně papuánských kanibalů a vietkongských opičáků… Jediný problém je v tom, že tady se Bůh nazývá Lenin a Ho Či Min je jeho prorok. A nějakých tisíc šest set kilometrů na sever je tím prorokem Mao.“

Vytáhl jsem ze zásuvky knížečku s rudým přebalem a postrčil jsem ji ke Spatovi.

„Miku, než ve Vietnamu zahájíš jakékoli pozorování, měl by sis raději přečíst tohle.“

Spata knížečku opatrně zvedl a přečetl si její název. „ Revoluce zvítězí…“ Zdvihl hlavu a podíval se na mne. „Co to má znamenat?“

„Vietkong… Autor, Truong Ching, je šéfem hanojské propagandy, ale to jméno je

jen přezdívka a znamená Dlouhý pochod. Truongovo pravé jméno je Dang Xuan Khu. V

padesátém jsme ho málem chytili. Utekl Krebitzovi o mizerných pět minut.“

Kapitán Spata knížku otevřel, prolistoval pár stránek, přečetl si názvy kapitol a

svraštil nos. „Musí to být hromada rudých nesmyslů.“

„Vietkong podle zásad sepsaných v tomhle rudém nesmyslu bojuje a často vítězí.“

Do debaty se vložil Erich: „Truongova knížka je naprostý plagiát Maa,

zformulovaný tak, aby odpovídal místním podmínkám. Přesto je to vietkongská verze

Boží pravdy.“

„Jakmile si ji přečteš, snadněji pochopíš, proti jakému druhu nepřítele bojujeme,“

dodal jsem rozvážně.

„Copak ty jsi ji četl?“ zeptal se Spata poněkud skepticky.

Přikývl jsem. „Ovšem, Miku – a taky Maa, Čou En-laje a řadu dalších prací

napsaných na téma partyzánské války ruskými a západními experty.“

„Jenomže francouzské nejvyšší šarže by se nikdy takové laické literatury ani

nedotkly,“ dodal Riedl.

Spata se zeptal: „To jsou Francouzi vážně tak neschopní?“

Zakroutil jsem hlavou. „Nepoužil bych termín neschopní. Většina důstojníků generálního štábu jsou výteční teoretici, jenomže tvrdohlavě odmítají uvěřit, že

primitivní rebelové se mohou účinně postavit moderní mobilní armádě. Tento jejich

názor neovlivnila ani katastrofa u Dien Bien Phu a ztráta třinácti severních provincií.

Západní vojenští vůdci mají tendenci ignorovat fakt, že tihle primitivní rebelové už bojují proti moderním armádám patnáct let, včetně japonské okupace.“

Následovala pauza. Spata pak zamyšleně prohlásil: „Snad máš pravdu… Jde o

odvěkou chybu – podceňování nepřítele. Dokonce i naši generálové často mluví o

Vietkongu jako o ‚těch nekoordinovaných malých bastardech v černých pyžamech.‘“

Bylo to určeno hlavně Erichovi, když jsem s pousmáním odpověděl: „My také

říkáme partyzánům trpaslíci z džungle, opičáci Otce Ho, Schweinhunde, nebo Scheisskerle, ale za takovými hanlivými názvy už není žádné odsuzování, spíš jen frustrace. Se svým zaslouženým vítězstvím na severu partyzáni také získali náš respekt a v jistém smyslu dokonce náš obdiv.“

„Jistě,“ vyhrknul Erich. „My je vždycky postřílíme s velkým obdivem, Miku.“

Avšak také uznal, že Vietkong dokázal to, co francouzský generální štáb považoval za

„snění a fantazírování“ – soustředit čtyři sta osmdesát kilometrů od jejich operační základny v tonkinském okrese čtyři pěší divize, vybavené těžkým dělostřelectvem a

perfektně zásobené, přestože Vietkong postrádal motorizovanou dopravu a jeho jednotky byly pod stálými leteckými údery. To „snění a fantazírování“ proměnili ve skutečnou noční můru, když zaplavili a dobyli Dien Bien Phu i s generálem de Castris a jeho

štábními důstojníky.

Z příběhu Dien Bien Phu jsem udělal pro vojáky Task Force-G povinné studium, aby lépe porozuměli povaze vietkongského nepřítele: už to nebyla otrhaná tlupa místních desperátů, ale disciplinovaná a dobře organizovaná armáda komunistů oddaných straně, která své vojáky počítala v divizích, brigádách, praporech a plucích.

Spata si lokl trochu whisky a pak tiše řekl: „Hansi, při bojích v džungli proti

Japoncům jsme se naučili pár triků.“

„Určitě,“ připustil jsem, „ale i když to byl tvrdý protivník, Japonci byli pravidelná armáda, a to Vietkong není. Ti bojují jako divoká zvěř.“

Do debaty se vložil Schulze: „Kdyby jenom bojovali, ale oni nebojují, jen

chladnokrevně vraždí, mrzačí a ničí. Zabíjejí nemluvňata v kolébkách a mrzačí dokonce i mrtvé. Věřte mi, Miku – když s nimi člověk jedná lidsky, považují to za příznak slabosti a strachu. Od Vietkongu nelze čekat ani špetku dobré vůle, natož aby dobrou vůli

opětovali.“

„Proto se je snažíte vyhubit.“

Jeho reakce nás na chvilku vyvedla z rovnováhy.

„No, bezesporu se snažíme zabít co nejvíc bojovníků Vietkongu,“ řekl jsem.

Chvilku si mě upřeně prohlížel. „Ten nemocniční personál v Kambodži nebyl

zrovna Vietkong, Hansi,“ řekl pak kousavě.

„Vy o nich víte?“

„Vím, že Task Force-G nepřijímá žádnou kapitulaci a nebere zajatce.“

„Dal jsem těm lidem na výběr.“

Kapitán Spata si podrážděně povzdechl. „Možná – ale stejně musíme být

civilizovaní, kulturní lidé… Uznávám, že někdy by mohlo být velmi těžké zůstat

civilizovaný.“

„Počkejte, až uvidíte některá zvěrstva, kterých se ti bastardi dopouštějí,“ řekl Riedl.

„Potom budete hlasitě volat po vodíkové bombě, nebo alespoň po nějakém bojovém

plynu.“

Po několika týdnech relativního klidu, kdy jsme se angažovali jen v méně

významných výpadech kolem Saigonu, se měli naši američtí přátelé zúčastnit skutečné akce a být svědky do nebe volající krutosti, s jakou se umírá ve Vietnamu.

Jen deset kilometrů od míst, kde se sbíhaly hranice Jižního Vietnamu, Laosu a

Kambodže, se francouzská armáda, saigonští vojáci a Task Force-G účastnili rozsáhlé ofenzívy proti vietkongské vesnici s opevněným partyzánským táborem na blízkém

kopci. Vesnici a tábor chránila řeka Sé Kong a shluk srázů a hlubokých roklí.

V hustých lesích se tam skrývaly dva pluky Vietkongu s dělostřelectvem.

Byla to pravá symfonie smrti: ostré neustávající staccato ručních zbraní, hvízdot

dělostřeleckých granátů, krátký sykot klesajících dělostřeleckých min a jekot střemhlav se řítících stíhacích bombardérů, následovaný ohlušujícími detonacemi jejich bomb a raket. Nad partyzánskou základnou na zalesněném kopci se tyčil rychle se rozšiřující trychtýř dýmu, který se postupně proměnil ve třicet metrů vysokou stěnu. Na vrcholek padaly stále další a další výbušniny, trhaly listoví, vyvracely stromy z kořenů,

převrhávaly vysoké balvany. Stěna dýmu se zvětšovala jako nějaká záhadná nestvůra.

Valila se a vzdouvala, jakási beztvará živoucí entita, a nabývala na objemu, jako kdyby z té zkázy čerpala život a sílu. Avšak pro nás to byla důvěrně známá nestvůra. Znali jsme ji z bitev v Polsku a Rusku.

Z mraků se vynořila další letka stíhacích bombardérů a vrhla se střemhlav do té

kouřové stěny, shodila svůj náklad a pak vystřelila k obloze.

Kapitán Spata, pozorující to divadlo polním triedrem, poznamenal: „Rád bych

věděl, jestli tam zůstalo ještě něco, co by stálo za bombardování.“

Schulze mluvil ze své zkušenosti, když ho ubezpečil, že naši nepolapitelní

protivníci jsou docela šikovní v tom, jak takovéhle vražedné zpracováváni přežít.

„Artilerie a letectvo v tuhle chvíli pravděpodobně vyhazují do povětří spoustu prázdných chatrčí, palivových barelů a beden, Miku,“ řekl bezstarostně. „Taky makety

dělostřeleckých postavení s dřevěnými děly a minomety z kouřových rour, zatímco

partyzáni si to až do konce odsedí v bezpečné vzdálenosti, spolu se svou skutečnou výzbrojí.“

Seržant Starr zdvihl bradu. „Copak to nevědí?“

„Kdo?“

„Například ti letci.“

Erich pokrčil rameny. „Nejspíš to vědí,“ odpověděl objektivně.

Američané jen nevěřícně zírali. Starr zavrtěl hlavou. „Tohle všechno je pro mne

španělská vesnice… Tak k čemu, sakra, je potom všechno to bombardování?“

Riedl se tiše zasmál. „Jen se podívej na to skvělé divadlo, Joe… Ta letadla také točí filmy a dělají fotky. Jak to všechno bude krásně vypadat ve filmových týdenících a naplácané na stránkách novin! Doma budou generálové a otcové vlasti jeden druhému

gratulovat a říkat si, jak dobře to tady všechno jde.“

„To je naprostá hovadina,“ vyjádřil se Joe.

„Celá tahle prokletá válka je hovadina,“ odpověděl mu Erich. „Tohleto je nejspíš

poslední francouzská účast ve velkém měřítku ve vietnamské válce. Cizinecká legie

odsud brzo odejde, ale chce odejít s gloire.“

„Chceš tím říct – že tohle je jen představení na rozloučenou?“ zeptal se nevěřícně Spata.

„Něco takového, Profesore.“ Schulze přikývl. „Proč by tu jinak bylo tohle mohutné

soustředění mužů a palebné síly? Jen se rozhlédni kolem. Severoafričané, francouzští parašutisté, Jihovietnamci, dělostřelectvo, samohybná děla a tanky… Tábor Vietkongu na kopci přece na takovou přehlídku síly není dost důležitý.“

„A co ty dva pluky Vietkongu v lesích?“ zeptal se se zjevnými pochybami Spata.

„Jen pár kilometrů odtud jsou laoské a kambodžské hranice, Miku. Kdyby něco

nevyšlo, tak by se ty dva pluky prostě stáhly za hranice a utábořily tam, kam je ani Francouzi, ani Vietnamci nemohou pronásledovat.“

„Ale vy ano,“ prohlásil Starr.

„Jistě,“ poznamenal Schulze. „ Task Force-G se dvěma sty sedmdesáti pěti muži proti dvěma plukům Vietkongu… To už bychom nebyli Komando smrti, ale mrtvé

komando.“

Starr se zazubil a řekl: „No jo, vypadlo mi to z paměti. Nejste divize.“

V 11:30 bombardování skončilo. Prapory koloniálního vojska a jihovietnamští

vojáci vyrazili do útoku na opevněnou vesnici, která byla do té doby ušetřena. Ve

skutečnosti ji Vietkong vůbec nehájil.

Výpad vedli senegalské a marocké roty; prvně jmenovaní ječeli jako šílení a mávali zbraněmi, jako kdyby to byly oštěpy nebo kyje – a vrhli se přímo do vražedné křížové palby partyzánských kulometů, minometů a polních děl. Ta palebná smršť nepřicházela z vesnice, ale ze spleti zeleně, která ji obklopovala.

Útok téměř okamžitě ochabl. Koloniální vojáci se zbaběle otočili a utíkali zpátky k řece Sé Kong, kterou francouzští ženisté překlenuli pontonovým mostem.

„Voilá,“ poznamenal Krebitz sarkasticky. „Tak tady máme ofenzívu na padesát metrů.“

Jelikož naším úkolem nebylo účastnit se otevřeného boje, odvedl jsem Task Force-G širokým poloobloukem pryč z bojiště. Využil jsem toho, že břehy řeky byly porostlé vysokými keři a nepřítel byl zaujat jinde, a chtěl jsem obsadit dominující vyvýšeninu, ze které Vietkong, nebo spíš asi Severovietnamci bombardovali postavení Severoafričanů.

Jak jsme očekávali, nesetkali jsme se s odporem. Partyzáni zaměřili svou pozornost na koloniální vojáky a na Jihovietnamce, teď stísněné kolem mostu. Zase jednou jsme se převlékli za partyzány a obešli jsme kopec na druhou stranu, odkud vedla polní cesta na vrchol. Tam byly jen řídce rozestavěné hlídky v síle jediné čety, roztažené do širokého oblouku. Šest strážných, kteří nám stáli v cestě, rychle zabili naši odstřelovači. Ti, co stáli ve větší vzdálenosti, nás považovali za své soudruhy a přátelsky na nás mávali.

Pozdravy jsme jim máváním a křikem opětovali a pak jsme zmizeli v zeleni a stoupali na vrchol, odkud koloniální vojáky ostřelovala dvojice houfnic. Těsně pod vrcholem jsme se zastavili a Krebitz šel na průzkum. Z místa, kde jsme se schovávali, byl přímý výhled na bitvu zuřící dole pod námi, kde se jak mravenci hemžily stovky bojovníků Vietkongu a pomalu, ale neúprosně se blížili k řece a k mostu.

Krebitz se vrátil. „Je to dobrý, Hansi… Jsou tam jen obsluhy děl a nějakých patnáct opičáků s puškami.“

Vstal jsem. „Pojďme!“

Naše komando se nahrnulo na vrcholek kopce, zlikvidovalo zmatené dělostřelce i

pěšáky a zmocnilo se 102 milimetrových děl. Vojáci přesunuli lafety, Schulze a Krebitz změnili zaměření houfnic a zahájili palbu. Jeden střílel na nepřátelská děla na sousedních kopcích, druhý zpracovával partyzány útočící na most. Náš nečekaný zásah způsobil dole na pláni velký zmatek, který se brzy proměnil v neuspořádaný ústup.

Pak Schulze začal vyřazovat z provozu nepřátelská děla. Vrátil jsem se s Riedlem,

Stolzem, Altreiterem a Američany k řece.

Ty partyzánské jednotky, které dříve útočily, nyní utekly do vesnice. Francouzské a jihovietnamské transportéry a polopásová samohybná děla vyjely ze svých

zamaskovaných pozic na druhém břehu a přejely po mostě. Koloniální vojáci jásali.

Zamračené nebe prořízla červená signální raketa, líně tam vykreslila oblouk a začala se snášet k zemi. Samohybná děla, minomety a polní děla zahájily palbu. Připojily se

jihovietnamské kulomety.

Na vesnici se řítily dlouhé řetězce svítících střel. Mezi domy explodovaly

dělostřelecké granáty, vyhazovaly do vzduchu trámy, cihly, bambusové stěny a prkna a všechno proměňovaly v oharky a popel. Ze stoupajícího mračna kouře se ozývaly zoufalé výkřiky. Během několika minut se vesnice proměnila v běsnící inferno, které,

rozdmýchané větrem, rychle pohltilo všechno hořlavé a rozšířilo se do sousedících

rýžových polí, kde plameny zastavila voda.

Zpozoroval jsem něčí štíhlou siluetu; ten člověk vyrazil z vesnice, řval strachy,

přeskakoval krátery, doutnající dřevo, mrtvoly, kličkoval mezi šňůrami svítících střel.

Rozšklebený senegalský desátník si podepřel pušku o pařez a zamířil.

„Člověče, nechte ho jít!“ zařval francouzsky kapitán Spata. „Je to ještě dítě.“

Desátníka to nevyvedlo z míry a stiskl spoušť. Chlapec se zapotácel, zatočil a klesl k zemi.

Senegalec si odplivl. „V téhle zemi takoví kluci, jako je on, zastanou spoustu

střílení,“ prohlásil chladně. Pak ve své mateřštině něco vykřikl na svého druha a celá jejich skupina začala postupovat k chýším.

Kolem s rachotem projelo samohybné dělo, zvedlo oblak prachu a nalevo napravo

rozházelo bláto. Riedl křikl: „To nemůžeš jet pomaleji, Scheisskerl?“

Hřmot motoru jeho slova přehlušil, ale uviděli jsme, jak se za pancéřovou deskou

vynořila dělostřelcova hlava. Jeho helma, sluchátka i tvář byly pokryty šedou krustou prachu, rozbrázděnou stružkami potu. Během toho, jak sebou kodrcal nahoru a dolů

podle pohybu svého vozidla, udělal neslušné gesto pravou rukou, které se dalo vyložit jako tiché „naser si!“

„Gibt es dein Mutti!“ vrátil mu Helmut jeho projev zdvořilosti. „Udělej to svojí máti!“

Podíval jsem se polním triedrem na vrchol kopce obsazený Schulzem, Krebitzem a

Gruppe Drei a s úlevou jsem uviděl, že všechno je v pořádku. Pořád ještě ostřelovali pozice Vietkongu.

Severoafričané a saigonští vojáci vtrhli do vesnice, hájené jen vlažně. Většina

partyzánů se stáhla dál na západ do tábora Vietkongu a vesnici ponechala na milost a nemilost koloniálním vojákům. První byli ve vesnici Senegalci, kteří při útoku hulákali –

ne aby zastrašili nepřátele, ale aby si sami pozvedli kuráž. Afričané jsou pověrčiví. Tma a ticho je děsí. Proto měli Senegalci ve zvyku křičet a zapalovat všechno, co uviděli.

Také zmasakrovali každého, kdo jim přišel do cesty.

Z té podívané plné bezuzdné krutosti byli naši Američané zděšeni.

„Tohle není válka, to je genocida,“ prohlásil opovržlivě Spata. „Něco podobného

tomu, co dělali Japonci v Číně a Bataanu.“

Riedl mávl rukou. „Počkej, dokud neuvidíš zbytek toho masakru… A laskavě si

zapamatuj, že téhle podívané se ‚nacisté‘ nezúčastnili.“

Koloniální vojáci vesnici Vietkongu prakticky srovnali se zemí. Vstoupili jsme do

ní dvacet minut po tom, co byla dobyta. Trosky ještě hořely a několik jihovietnamských pomocných zdravotníků ukládalo mrtvoly do nějaké strouhy.

Většina z obětí byly ženy, děti a staří lidé. Jen pár tuctů těl bylo oblečeno do úboru Vietkongu. Koloniální vojáci, věrní své tradici, šetřili střelivem. (Náboje a granáty se totiž daly na černém trhu v Saigonu proměnit v peníze). Oběti byly zabity bodáky,

rozsekány na kusy mačetami, nebo měly hlavy roztříštěné pažbami pušek. Zašlapané do prachu tam ležely mrtvoly znetvořených dětí a rozmačkaných nemluvňat. Když to naši Američané uviděli, okamžitě vzplanuli rozhořčením. Když jsme později narazili na

nějaké Afričany, utábořené vedle hromady zmrzačených těl – kteří přežvykovali, hráli v kostky, chechtali se a vzájemně si ukazovali, co ukořistili – Spata a Starr je chtěli za každou cenu zdecimovat několika dávkami ze samopalů.

„Nedělej ukvapené závěry,“ radil Erich Spatovi. „Jenom si ty chlapíky dobře

prohlédni a představ si je svlečené, jen s bederní zástěrkou, jak v rytmu tam-tamů mávají štíty a oštěpy při nějakém divokém válečném tanci. Stejně jako Vietkong to jsou napůl zvířata, kterým sebrali jejich oštěpy a luky a oblékli je do uniforem, aby mohli přijmout požehnané výhody civilizace – kulomety, automatické zbraně a plamenomety. Umějí

stěží počítat dál než do dvaceti a ze svých smrtících hraček mají velkou radost… Je to přece švanda, zapalovat domy plamenomety místo loučemi.“

„Proč se tak rozčilujete, mon général?“ reagoval sarkasticky jeden marocký seržant na to, že mu Spata vehementně vynadal. „Bac Ko byla vesnice Vietkongu a my máme rozkaz srovnat vesnice Vietkongu se zemí.“

„Včetně nemluvňat a čtyřletých dětí?“ odseknul pohrdavě Spata. Šlachovitý

Maročan mávl rukou, jako kdyby se chtěl zbavit něčeho, co ho nudí. „Tohle je vesnice banditů, generále…“

„Jsem kapitán!“ přerušil ho Američan.

Maročan pokrčil rameny. „Kapitán, plukovník, generál – pro mne v tom není žádný

rozdíl – pane,“ dodal po chvíli. „Lidé z banditské vesnice musí zemřít. Vyberete si nějakého desetiletého chlapce – a on umí střílet jako nějaký elitní střelec komanda.“

„Mluvili jsme o čtyřletých dětech!“ vložil se do jejich rozhovoru Starr.

Seržant si znovu odplivl. „Děti vyrostou a stanou se z nich partyzáni. Dneska

nechám nějakého kluka jít, a on mi zítra podřízne krk.“

Ten večer neměli Američané chuť k jídlu a velice si stěžovali na africké hrdlořezy.

„Jak jen můžou v noci klidně spát?“ vykřikl kapitán Spata vztekle.

Schulze mu vysvětlil, že ti afričtí hrdlořezové spí docela dobře. „Dospívali v muže za neustálého vzájemného vraždění v kmenových válkách a zabíjení je jediná tvůrčí

činnost, které jsou schopni,“ řekl.

Jihovietnamci se pustili do lovu psů; stříleli je okamžitě, jak je zpozorovali – to se naučili od našeho bývalého Praporu prokletých. Jakmile totiž armáda odejde, bude

vesnice znovu postavena a Vietkong ji znovu obsadí. Proto se vojáci jednoho dne vrátí, aby ji opět srovnali se zemí. Když tam nebudou žádní psi, nepřítele nezalarmuje jejich štěkot.

Bitva o tábor Vietkongu asi jeden a půl kilometru západně od vesnice Bac Ko

pokračovala celý den. Koloniální vojáci a Jihovietnamci na něj útočili od vesnice a TaskForce-G dobýval zadní přístupy. Parašutisté se akce nezúčastnili, jen zabezpečovali komunikace a most. Boj skončil kolem čtvrt na osm večer, když Riedl a Krebitz

skoncovali s posledními skupinkami, které ještě kladly odpor kolem hořící chatrče se spojovací centrálou. Gruppe Drei, Schulze a Riedl zajali kolem sto padesáti partyzánů, kteří se raději vzdali, než aby čelili našim plamenometům, a zajistili si tak nový život. S

ohledem na naše Američany jsme je předali saigonským vojákům, kteří je pořádně

zmlátili, ale nezastřelili je.

Náhle jsme si mezi ostatními zvuky uvědomili hukot rotujících vrtulí a na chvilku

muži ztuhli a ohromeně zírali na zelenou helikoptéru, která se vynořila z lesa sotva sto metrů od míst, kde jsme stáli.

„Schau‘mal das an!“ vykřikl Erich s napřaženou rukou. „Ein verdammte

Hubschrauber.“

„Je ruská!“ zařval Altreiter. Krebitz se na mne rychle tázavě zadíval.

Přikývnutím jsem mu dal souhlas. „Dej se do toho, Rudy!“

„V té helikoptéře určitě necestují žádní desátníci a seržanti,“ dodal Stolz, když

Gruppe Drei zahájila palbu na motor a vrtulové převody.

Z rozervaného krytu motoru najednou vystříkl proud tmavého oleje. Motor začal

kašlat.

Pás kouře. Helikoptéra padá zpátky do stromů. Praskot větví. Hukot ztichne. Riedl

a Krebitz se vrhají mezi stromy, s tuctem vojáků v patách.

O pár minut později se k nám připojili Spata a Starr. Schulze chtěl jejich pozornost upoutat k zástupu zajatců, které zrovna eskortovali k řece, a tak s důrazem řekl: „Tak tady je máme – zajatci.“

„Zdá se, že jste tady udělali kus dobré práce,“ pochválil nás Starr, když si prohlédl tu spoušť.

„Nemůžem si stěžovat,“ odpověděl mu vlídně Erich a zavolal Altreitera. „Hele,

Horste – co takhle ukázat našim přátelům ukořistěné zbraně a střelivo?“ A když se

Američané dívali směrem k Altreiterovi, ukázal na druhou stranu tábora.

„Jawohl, šéfe!“ přikývl Horst na znamení, že porozuměl, a pak ti tři odkráčeli tam, kde jsem je chtěl mít.

Brzo nato přiběhl Riedl a už zdálky křičel a gestikuloval. „Hádej, co máme?“

„Pár hanojských vysokých šarží.“

Chytil mě za paži. „Rusáky!“ odpověděl triumfálně. „Tři… A severovietnamského

plukovníka nádavkem… Pojď!“

Dál už nás pobízet nemusel. V čele s Helmutem jsme pospíchali na mýtinu, kde

Krebitz hlídal zajatce.

„Jeden major, jeden kapitán a jeden poručík,“ oznamoval Rudolf.

„Himmel, Gesaess, und Naehgarn!“ vykřikl Erich, nevěřícně valící oči na tu zasmušilou skupinku. „Es kann nicht wahr sein. To nemůže být pravda.“

„A hanojský plukovník,“ připomněl nám Riedl.

Zasalutoval jsem té rudé čtveřici, oni můj pozdrav mrzutě opětovali. Chvilku jsme

jeden druhého pozorovali, odhadovali, zvažovali.

Celková situace se nezměnila od konce čtyřicátých let, kdy jsme zajali a popravili čtyři sovětské poradce a pak je pohřbili pod tunami kamení v horách severního

Vietnamu, abychom předešli diplomatickým nepříjemnostem mezi Paříží a Moskvou.

Samozřejmě jsme věděli, že ruští a čínští vojenští poradci aktivně slouží v

severovietnamské armádě a tedy u bojovníků Vietkongu, kteří se od roku 1954 nedali rozeznat od vojáků pravidelné hanojské armády.

Jak Moskva, tak Peking podstupovaly vykalkulované riziko, že některý z jejich

delegátů může padnout v akci, nebo, což pro ně bylo ještě horší, padnout do zajetí. Podle sovětských morálních norem bylo lepší ztratit důstojníka v boji, než kdyby ho zajal nepřítel. Zajatci by byli vyslýcháni, podrobeni intenzivní kapitalistické propagandě a možná posláni zpátky jako agenti. Tomuto principu byla přisouzena velká váha při

sovětském rozhodnutí nepřipojit se k Ženevským konvencím. Jak uvažoval Stalin, kdyby jednotky v prvních liniích věděly, že s nimi bude nepřítel dobře zacházet, mohly by před smrtí v zákopech dát přednost dezerci, nebo by se radši vzdali.

Mrtví vojáci ani nemluví, ani se nevracejí jako nepřátelští špióni.

Nemohli jsme samozřejmě s tím, že máme sovětské zajatce, vyjít na veřejnost, aniž

bychom nezatáhli Paříž do politického zmatku a Moskvě nedali impuls k ostrým

obviňováním, nestydatým lžím a možná i k odvetě.

Francouzi by je nepřijali. Diemova vláda by také nevěděla, co s nimi, a já jsem si je nemohl nijak dlouho nechat, aniž bych se nedostal do sporu se Starrem a Spatou, kteří by je nejspíš chtěli poslat do Ameriky. A kdybych s tím souhlasil, za týden by Moskva posílala protestní nóty do Washingtonu a Pravda by fantazírovala o tom, že „ze severovietnamského území unesli agenti USA tři sovětské občany, kteří tam dohlíželi na rozdělování nemocničního vybavení darovaného ruským Červeným křížem.“ Kremelští

vládci byli skvělí lháři.

Spata a Starr by určitě ztropili děsný kravál, kdyby padl návrh zajatce zastřelit. Už jsem si nějakou dobu lámal hlavu s hledáním alternativního řešení, když se mě moji druhové zeptali, co chci udělat. Řekl jsem jim rovnou, že Rusy nejspíš propustím, že je to podle mne nejlepší způsob, jak náš ošidný problém vyřešit. Schulze a Krebitz s tím souhlasili.

Pak jsem věnoval pozornost té zasmušilé skupince zajatců.

Sovětský major byl docela milý člověk: podsaditý, světlovlasý, s buclatým

obličejem a zdravými červenými tvářemi. Když uviděl nás dva s Erichem, správně

usoudil, že jsme velící důstojníci. Vstal a znovu nám stroze zasalutoval, což okamžitě napodobili sklíčený sovětský kapitán s očima plnýma úzkosti a severovietnamský

plukovník s plochým obličejem a huňatým obočím. Představil jsem sebe i Schulze a hned jsem si všiml, že samotná naše jména okamžitě v jejich tvářích vyvolala zamračené a znepokojené výrazy. Našim nevítaným hostům byla ta jména známá, tím jsem si byl jist.

Major začal upjatě: „Jsem major Vladimír Lazarev. Mí společníci jsou kapitán Jurij Larkin a pilot poručík Alexej Kolosov.“ Pak ukázal na hanojského důstojníka.

„Plukovník Quang Ho Tanh je naším hostitelem v Hanoji.“

„Hanoj je odsud hodně daleko, majore Lazareve,“ odpověděl jsem s pousmáním.

„Ale přesto, vítejte v Republice Vietnam.“ Snažil jsem se vypadat vesele, abych zmírnil zděšení Rusů, avšak kamenný výraz majorovy tváře se nezměnil.

Pokračoval: „Žádám, aby s námi bylo jednáno jako s důstojníky Rudé armády a

válečnými zajatci, kteří nesmějí být nuceni podávat nepříteli žádné důležité informace.“

„Nepříteli, majore?“ zeptal jsem se ostře. „Pokud vím, tak my nejsme ve válce se

Sovětským svazem.“

Jelikož se zdálo, že major umí velice dobře nasadit tón hlasu přesně mezi zdvořilý a agresivní, uznal jsem za vhodné ho pokárat a tak jsem klidným tónem dodal: „Můžete o cokoli poprosit, ale ne tvrdě vyžadovat, tovarišč major. A protože nejsme ve válce, můžeme jako s válečným zajatcem zacházet s plukovníkem Quangem, ale s vámi ne.“

Ve tváři severovietnamského plukovníka bylo okamžitě znát, jak se mu ulevilo.

Když si bral ze svého zlatého pouzdra cigaretu, třásly se mu prsty. Erich mu nabídl zapalovač. Vyjádřil svou vděčnost za to zdvořilé gesto úsměvem, který vypadal jako skoba v celtě. Pak major pokračoval, avšak už ne agresivně, ale přátelským tónem.

„Potom, když to tak máte raději, nás můžete prostě považovat za tři obyčejné sovětské občany v nesnázích, kapitáne Wagemüllere.“

„Ano, to zní lépe,“ vložil se vtipnou poznámkou do rozhovoru Riedl. „Skupinka

turistů, která zabloudila ve válečné zóně… To se přece stává.“

„Mezi dvěma vietnamskými státy existuje příměří,“ řekl major stísněným hlasem a

jako zázrakem se mu v hrdle nevzpříčila slova, když ten vtip vypouštěl z úst. Alespoň při tom vypadal poněkud rozpačitě.

Okamžitě přišla Erichova ironická reakce. „Existuje příměří?“ ptal se nevinně a

přitom se rozhlížel kolem, jako kdyby hledal potvrzení. „Předpokládám, že ta bitva, která skončila před půlhodinou, byla jen hra na kovboje a indiány a těch několik stovek mrtvol tu je jen proto, aby byla víc vzrušující.“

Major si odkašlal. Pak poprvé promluvil kapitán Larkin: „Vietkong není

severovietnamská armáda,“ řekl ponuře.

„A co tedy je?“ zeptal se vlídně Schulze.

„Jihovietnamští dělníci a rolníci, kteří bojují za svobodu proti utlačovatelskému

režimu.“

„Amen,“ dodal můj přítel s pohrdlivým mávnutím rukou. „No tak, tovarišč kapitan, vždyť na tenhle Dreck sám nevěříte… Dokonce i v Rudé armádě člověk potřebuje mít jistý stupeň inteligence, aby se stal kapitánem.“

Kapitán tuhle kultivovanou urážku spolkl a do rozhovoru se vložil Riedl. „A když

mluvíme o dělnících bojujících proti utlačovatelskému režimu – co ty demonstrace

minulý červenec ve Východním Berlíně?“

„Jsme ve Vietnamu a ne v Berlíně,“ smetl major Lazarev nepohodlné téma. Zjevně

se mu nechtělo dostat se do bezvýchodného politického sporu.

„Přestaň dotírat na naše hosty,“ řekl jsem Riedlovi s hranou přísností. „Zatraceně dobře víš, že cokoliv ti můžou říct, bylo už napsáno v nesčetných ideologických

svazcích.“

Otočil jsem se k majorovi, „ Alors, majore Lazareve – co mám s vámi udělat?“

zeptal jsem se mírně pobaveným tónem. „Jistě chápete, že vaše přítomnost tady musí být udržena sověršenno sekrětno, protože byste tu vůbec být neměli.“

Ruský výraz sověršenno sekrětno důstojníky šokoval.

„Vy jste byl v Rusku,“ řekl kapitán Larkin, jako kdyby nekladl otázku, ale

oznamoval fakt.

„Skoro tři roky.“

„Předpokládám, že jako příslušník německého Wehrmachtu…“

„Jako příslušník německého SS,“ opravil ho Erich. „Tankista SS… Dvakrát

vyznamenaný Železným křížem – přirozeně za zločiny proti lidskosti, kapitáne Larkine.

Myslím, že kdybych zastřelil pár stovek židovských dětí nebo ruských válečných zajatců, dostal bych také Rytířský kříž… Za takové věci je přece udělovali.“

Majora Lazareva Erichův sarkastický výbuch nerozházel a tak promluvil

vyrovnaným, i když mírně káravým tónem. „Nejdřív jste sloužili Hitlerovi, pak

Francouzům – a teď jste žoldnéři ve službách Diemova režimu… Samozřejmě, že jsme o vás slyšeli, kapitáne.“

„Jsem si jistý, že ano, majore. Naše styky s komunistickými sdělovacími

prostředky byly vždycky prvotřídní.“

Major se otočil ke mně. „Je o vás známo, že své zajatce střílíte. Jestli to chcete udělat, tak nám dovolte napsat pár řádek našim rodinám, které jim doufám přepošlete, a bez dalších ponižujících okolků s tím skoncujte. Oba jsme důstojníci a oba známe

pravidla hry. Vy máte své ideály, my máme svoje, a hádat se o to, kdo má pravdu a kdo ne, by bylo zbytečné.“

Řekl jsem nevzrušeným tónem: „Nemám v úmyslu vás zastřelit, majore Lazareve.

Naopak. Rozhodli jsme se, že vás necháme jít.“

„Kam jít?“ vyhrknul, naprosto vyvedený z míry.

„Zpátky do Hanoje… Domů…“

Odjakživa jsem si vážil charakteru a statečnosti, a Lazarev určitě prokázal ty

nejlepší důstojnické vlastnosti. Moje nečekané prohlášení však způsobilo, že Rusové na mne naprosto vyjeveně zírali. Kapitánovi vypadla cigareta z prstů. Lazarev něco

nesrozumitelného zamumlal a začal si utírat potem se lesknoucí obličej.

„Rozhodli jste se udělat – co?“ chtěl se ujistit.

„Nechat vás jít,“ zopakoval jsem, pobavený výrazem v jeho tváři. „Ve jménu

našeho starého nepřátelství,“ dodal jsem žertem. „Přece proti sobě bojujeme už od

července 1941. Můžete se vrátit do Hanoje. To se však netýká plukovníka Quanga,

protože ten bude muset do Saigonu a vysvětlit tam spoustu věcí.“

Hanojský plukovník se znepokojeně zavrtěl, ale neříkal nic. Patrně čekal, že bude

ihned zastřelen a nabízenou alternativu rád přijal.

Rusové byli pořád ještě rozrušení z toho, co nejspíš považovali za nějaký fašistický trik – jako slogan „Arbeit Macht Frei“ nad vchody koncentračních táborů, nebo nápis SPRCHY na dveřích plynových komor.

Kapitán Larkin podrážděně řekl: „Chcete nás střelit do zad?“

„ Slušajtě, tovarišč kapitan,“ ostře jsem ho pokáral. „Ještě nikdy jsem svůj slib neporušil, takže mě nemusíte urážet. Iditě!“

Pak jsem dodal k majorovi: „Obávám se, že vás čeká dlouhá procházka, majore.

Nejbližší tábor Vietkongu je odsud asi pětadvacet kilometrů – v Laosu. Možná narazíte na nějaké partyzány s vysílačkou a budete moci požádat o další helikoptéru.“

Pak jsem se otočil ke Krebitzovi. „Rudolfe, dej našim ruským kolegům pár polních

lahví s vodou, nějaké potraviny, kompas a mapu téhle oblasti.“

Erich sebral tři rudoarmějská pouzdra s automatickými pistolemi a ležérně je vrátil zmatené trojici, pořád ještě na nás civící nevěřícíma očima.

„Jen si je vezměte, tovarišč major. Dlouhá cesta džunglí může být nebezpečná.

Kromě Vietkongu tam volně pobíhají i jiná divoká zvířata. Vlci, leopardi, medvědi –

dokonce i tygři.“

Doprovodili jsme naše zmatené zajatce na stezku, jež vycházela z partyzánského

tábora a mířila kamsi do zelené spleti.

„Jděte tímhle směrem,“ řekl jsem a ukázal rukou. „Jděte, dokud nenarazíte na první hlídku Vietkongu, ale buďte opatrní, protože oni někdy nejdřív střílejí a teprve pak se ptají… V každém případě by vám vaše sovětské uniformy měly pomoci.“

„Je ještě dost světla na to, abyste ušli pár kilometrů,“ vložil se do rozhovoru Erich.

„Možná byste se měli někde přes noc utábořit a pokračovat ráno… Dasvidanija.“

Rusové se ještě pořád neuklidnili. Major si utíral obličej, zatímco kapitán Larkin těkal pohledem mezi stezkou a naší mlčící skupinkou. Na Schulzovo gesto si naši muži pověsili zbraně na ramena a to konečně majora Lazareva přesvědčilo, že se za naší

velkorysostí neskrývá žádná ďábelská lest. Zamumlal nesměle: „Spasiba gospodin kapitan… Děkuji, pane kapitáne. Vážně nevím, co říci.“

„Neměl byste říkat nic, ale konečně vyrazit! Stmívá se.“

Obrátil se ke svým společníkům. „ Pajďom, tavarišči. Pojďme, soudruzi.“

Byli natolik slušní, že nám zasalutovali, pak vyrazili po stezce. Nejdřív šli opatrně; letecký poručík a Larkin se pořád otáčeli, dokud naše zbraně, stále zavěšené na ramenou, nerozptýlily poslední zbytky jejich přetrvávajícího podezření. Pak se dali do svižnější chůze. Za pár minut ti tři důstojníci Rudé armády zmizeli v džungli.

Krebitz mi podal pouzdro s mapami, které sebral v havarované helikoptéře. „Jsou

tam nějaké ruské dokumenty, Hansi. Chceš se na ně podívat?“

Mávl jsem odmítavě rukou. „Pošli všechno Stahnkemu, Rudy. Moje ruština není

dost dobrá, abych porozuměl, o čem to je.“

9. GENERÁLMAJOR

CLINT McCORY

Generálmajor Clint McCory byl hezký, stříbrovlasý, podsaditý muž něco přes

padesátku, mluvil tichým hlasem a vyzařovala z něj téměř hmatatelná solidnost. Vlasy měl ostříhané nakrátko. Měl opálenou tvář s jemnými rysy, tenký knírek a přívětivé modré oči. K jeho svalnaté postavě se perfektně hodila úzkostlivě čistá uniforma, jejímž význačným rysem byly stužky dvanácti vyznamenání. Celkem vzato byl ten typ muže,

který by vypadal elegantně oblečený i v jutovém pytli.

Přijal nás srdečně a rozsadil nás kolem oválného konferenčního stolu, na němž už

byly připraveny sklenky s různými drinky s ledem. Byly tam také keksy, krabičky cigaret a doutníky. Posadil se do svého křesla, obklopený majorem Royem Cookem, kapitánem

Mikem Spatou a kapitánem Ryanem Dartem ze Special Services. Přítomni byli také generál Houssong a jeho pobočník, poručík Bernard Berger, dále kapitán Pierre Dessault z francouzské vojenské rozvědky a jeden jihovietnamský generál. Také tam byl vysoký, dokonale oblečený, stříbrovlasý a velice vznešeně vypadající civilista, jistý Jeff Robertson. V době války byl majorem OSS a teď pracoval pro Central Inteligence Agency. Okamžitě jsme mu dali přezdívku Hrabě ze CIA.

„Pánové, rád vás poznávám,“ začal se samolibým úsměvem generál McCory. „Jak

už asi víte, vyslala mě sem moje vláda, abych se blíže seznámil se stavem věcí ve

Vietnamu.“

Podíval se na mne. „Mám za to, že tady kapitán Wagemüller je pověřen velením

Task Force-G… Tohle písmeno G se dá interpretovat jako German, nebo G-men – v obou případech to znamená dostatečně tvrdé chlapy.“

Jeho slova vyvolala kolem stolu tichý smích a na Erichově tváři spokojený úsměv.

Generál se otočil k němu a klidným tónem pokračoval: „Kapitán Schulze, zástupce

velitele, je voják odvážné, prudké povahy a rychlých reakcí… Poručík Krebitz, váš

velitel průzkumníků a vynálezce důmyslných lstí… Poručíci Riedl, Altreiter a Stolz…

Nebuďte překvapení, ale já už o vás vím dost dlouho a cením si toho, co jste před rokem 1952 vykonali.“

Pak se generál pohodlně opřel o opěradlo svého křesla, chvilku nás pozoroval a pak dodal: „Nejdřív bych byl rád, kdybyste mě informovali o současné situaci – tím myslím několika slovy.“

Protože svou otázku položil, když se díval na Schulzeho, můj přítel se domníval, že je vhodné odpovědět poněkud neformálně a bez dlouhých cavyků.

„O současné situaci vás mohu informovat, pane, čtyřmi slovy – odpusťte mi,

prosím, mou terminologii - je totálně na hovno.“

Tiše, jen pro sebe, jsem se zasmál. Major Cooke úsměv potlačil. Jeff Robertson se

zašklebil. Generál McCory vypadal mírně pobavený.

„No, abych pravdu řekl, očekával jsem to,“ poznamenal v dobré náladě. „Že to tu

stojí za pendrek, se doneslo až do Washingtonu a je to také jeden z důvodů, proč tady jsem. V čem je podstata problému?“

Řekl jsem: „Špatní lidé na špatných místech, pane. Nekompetentní lidé v

zodpovědných funkcích si pohrávají s životy tisíců vojáků jako při nějakém pinballu.“

Generál McCory zaklonil hlavu a rozesmál se. „Tohle není schůze NATO, že ne?“

zeptal se s kultivovaným pochichtáváním. Pak si otřel čelo a tvář a zeptal se? „Souhlasíte s tím, kapitáne Schulze?“

„Stoprocentně, generále,“ odpověděl Erich.

McCory se obrátil na mne. „Myslíte, že by jiný způsob vedení mohl válku dovést k

úspěšnému konci?“

Rozhodil jsem rukama. „Vyhrát tuhle válku bude velice obtížné, pane.“ Snažil jsem

se získat čas. „Buňky Vietkongu jsou všude a jsou dobře integrované do městských i vesnických společenství. Zbývající francouzská a jihovietnamská opevnění jsou

vystavena neustálým útokům. Hanoji je úplně jedno, že je podepsáno příměří…“

„To víme,“ skočil mi generál do řeči. „Pro Hanoj válka tady na jihu nemá se

severem nic společného. Vietkong jsou podle nich nespokojení místní dělníci a rolníci bojující proti utlačovatelům.“ Vrhl na mne rychlý pohled. „Prosím pokračujte.“

Pokračoval jsem. „Možná existuje způsob, jak z jihu udělat nedobytnou pevnost a

přerušit vměšování Hanoje, ale pochybuji, že by o něm byl někdo ochotný uvažovat.“

„Povězte mi to. Mě to zajímá.“

„No, pane – podle mého názoru místo abychom se pokoušeli bojovat s

jednotlivými nepřátelskými buňkami a odráželi agresi po celé zemi a ve všech směrech střelky kompasu, bylo by lepší podél hranic s Laosem a Kambodžou vybudovat dlouhou obrannou linii.“

„Máte na mysli něco jako Maginotovu linii?“

„Něco takového, pane,“ odpověděl jsem. „Kusy holé země široké třicet metrů, s

ostnatými dráty, minovými poli a betonovými bunkry, v pravidelných intervalech a se stálými posádkami. Taková obranná linie by udělala z Ho Či Minovy stezky

nepoužitelnou věc. Zabránila by pronikání vojáků a dopravě zásob ze severu, a bez zásob by místním partyzánským buňkám jednoduše došel dech.“

Přerušil mě kapitán Dart. „Vybudovat takovou opevněnou linii by bylo velice

drahé, kapitáne Wagemüllere. Hranice jsou dlouhé přes patnáct set mil.“

Řekl jsem nevzrušeně: „Zbytečné letecké útoky, dělostřelecké údery a každodenní

boje mohou být také velice drahé, pane. Nemluvě o tom, kolik stojí životů. Jsem

přesvědčený, že dlouhodobě – protože bychom měli uvažovat v perspektivě řady let – by taková obranná linie vyšla levněji.“

Do diskuse se vložil Schulze: „Nezapomínejte, prosím, že Sověty vyvolaná

Železná opona je desetkrát delší a dobře víme, že překročit ilegálně ruské hranice je velice obtížné.“

„Hmm…“ Generál McCory si odkašlal. „Každopádně váš návrh není něco, co by

se mělo bez uvážení pustit z hlavy. Určitě o něm budu přemýšlet, kapitáne.“

Prolistoval nějaký spis, rychle prolétl pár stránek a pak zvedl hlavu. „Prozatím

znovu věnujme pozornost aktuální situaci, jež by se měla zlepšit. Moje vláda je

připravená podstatně zvýšit podporu.“

„V tom případě bychom pořád ještě mohli vyhrát,“ pokusil se zavtipkovat Riedl.

Generál pokračoval: „Předem vám však musím říct, že Washington má rád čistou

práci.“

„To nám nevadí, pane,“ přestal se kontrolovat Erich. „My nikdy nenecháváme

někoho přežít, aby pak dával interview tisku nebo svědčil před Spojenými národy.“

Schulzova nehoráznost vyvolala další vlnu tlumeného smíchu.

Generál smích potlačoval. „Vidím, že jsem měl místo čistou práci říct čistou

válku,“ opravil se, zdůrazňuje slovo válku.

Zvedl jsem ruku. „Bohužel proti Vietkongu nemůžeme bojovat podle

mezinárodních pravidel a konvencí, pane,“ řekl jsem klidným hlasem. „Oni konvence, základní morální zásady a civilizované chování naprosto ignorují. Mírnost v nich pouze vzbuzuje podezření. Určitě by v nich nikdy nevyvolala vděčnost. Když komunistického partyzána ušetříte, nebude vám za to vděčný, ale bude vás považovat za slabocha, za někoho, koho lze lehce vystrašit a zlikvidovat.“

Generál McCory přikyvoval na znamení, že mi porozuměl. „Tenhle paradox si

uvědomujeme.“

Do debaty se vložil Hrabě ze CIA, Robertson: „Kapitáne, nepozoroval jste v

poslední době nějakou podstatnou změnu v taktice a výzbroji partyzánů?“

„Ovšem. Vietkong teď má polopásové transportéry, přístroje na noční vidění,

houfnice ráže 102 milimetrů, raketomety typu Kaťuša a tanky Josef Stalin.“

„Uvnitř Jižního Vietnamu?“ zeptal se s údivem major Cooke.

„Ne permanentně, pane. Ale tanky, dělostřelectvo a raketomety se vloni zúčastnily

útoku na Camp Dizier, který byl pro nepřítele málem úspěšný. Jinak je jejich těžká vojenská technika rozmístěna v Laosu a Kambodži, nedaleko od hranic.“

„Mají ty tanky a bojová vozidla severovietnamské insignie?“

„Ano, mají, pane. Jak už jsem řekl, Hanoj kašle na mezinárodní dohody a hranice.“

Generál McCory ze mne nespouštěl zrak. „Kapitáne, mohl by Task Force-G

zaútočit na základny těch mechanizovaných jednotek?“ zeptal se věcně.

„Už jsme takové výpravy dělali, generále.“

„Uvnitř Laosu a Kambodže?“

„Nám na tom nezáleží. Tak jako tak nejsme vázáni žádnými zákony.“

„Naštěstí!“ dodal Erich, „Jinak bychom teď možná čichali ke kytičkám z metru pod

nimi.“

„Kdybyste náhodou plánovali nějaký takový nájezd, dejte mi vědět.“

„Mně také,“ přidal se náš Hrabě ze CIA. „Mohly by tam být jisté přístroje a

dokumenty, na které bych se chtěl podívat.“

„Až budeme připravení, dám vám vědět, majore Robertsone…“

„Říkejte mi Jeff,“ řekl. „Mohli bychom spoustu věcí dělat společně.“

„Dobře, Jeffe. Detaily můžeš prodiskutovat s Rudolfem Krebitzem. On je skvělý

dodavatel komunistických lahůdek.“

Obrátil jsem se znovu ke generálovi McCorymu. „Pane, my vlastně uvažujeme o

nájezdu na samotný Severní Vietnam.“

Moje prohlášení vyvolalo v obličejích přítomných mužů pár skeptických a

zmatených výrazů smíšených s obdivem.

„Proč ne?“ pokračoval jsem. „Když může Hanoj vést vojenské operace v Jižním

Vietnamu, nechápu, proč bychom jim tu laskavost nemohli vrátit.“

„Taková akce by mohla být extrémně nebezpečná, nemyslíte?“ poznamenal kapitán

Dart, pohrávaje si s tužkou na mapě, kterou měl před sebou rozprostřenou.

Zakroutil jsem hlavou. „Nebyla by nebezpečnější než operace v Laosu nebo

Kambodži proti Vietkongu,“ odpověděl jsem mu pevným hlasem.

„Vietkong není severovietnamská armáda.“

„V poslední době mezi nimi není velký rozdíl. Vrchní velení Vietkongu sedí v

Hanoji.“

„To je nám známo,“ poznamenal major Cooke.

„Mimochodem, náš někdejší Prapor zatracenců operoval výhradně na území, které

je dnes Severním Vietnamem,“ pokračoval jsem. „Tamní terén dobře známe. Dobře

známe každou cestu, každou stezku a každou vesnici, kde měli komunisté posádku.“

McCory si zamnul ruce a řekl: „Dobrá, žádnou takovou akci nemohu ani

odsouhlasit, ani zamítnout, ale když si myslíte, že ji můžete s úspěchem podniknout, pusťte se do toho. Přeji vám hodně štěstí.“

Pak poprvé promluvil jihovietnamský generál. „Možná několik nájezdů do

Severního Vietnamu, které jim přijdou pěkně draho, přiměje Hanoj, aby zmenšila rozsah nepokojů, které vyvolává v naší části země,“ řekl zadrhávající angličtinou. „Ho Či Min udělá všechno možné, jen aby náš demokratický systém zničil.“

Poslední prohlášení vyvolalo kolem stolu zdvořilé pobavené úsměvy.

„Možná bychom měli říkat semidemokratický systém,“ poznamenal generál Simon

Houssong, což vyvolalo v řadách Američanů tichý smích.

Vytáhl jsem z aktovky list papíru s oficiální severovietnamskou hlavičkou a pečetí.

„Tohle je direktiva Komunistické strany číslo 2342, kterou jsme sebrali zajatému

funkcionáři Vietkongu,“ vysvětlil jsem a pak jsem nabídl listinu generálovi McCorymu.

Ten ji svým americkým kolegům přečetl nahlas.

„– Lao Dong. Ústřední výbor. Pátá sekce Politického oddělení, a tak dále…

Ženevská dohoda vyžaduje příměří mezi Lidovým osvobozeneckým hnutím a

francouzskými ozbrojenými silami a mezi dvěma Vietnamy. To by však nemělo

znamenat konec našeho boje proti kapitalistům a reakcionářským silám v Saigonu.

Rozdělení naší země je jen dočasnou dohodou. Ta nám umožňuje připravit se na konečný zápas. S Diemovou vládou je třeba skoncovat. Jižní oblasti musejí být osvobozeny. Proto musíme naše řady posílit a zdvojnásobit naše úsilí získávat nové kádry na jihu školením, přesvědčováním a s marxistickou nezlomností je podněcovat k povstání. Při

uskutečňování tohoto ušlechtilého cíle by se naši místní aktivisté v jižních provinciích neměli rozpakovat uzavírat spojenectví s nespokojenými skupinami a jednotlivci; ani kdyby to byli lidé otevřeně reakčního a antimarxistického založení. Odpovědní soudruzi by neměli zapomínat na to, jak po japonské invazi do Číny soudruh Mao Ce-tung

nejenom uzavřel mír s Čankajškovými nacionalisty, ale proti nebezpečnějšímu nepříteli vnějšímu se s tímto vnitřním nepřítelem i spojil. Ale po vítězství nad okupanty soudruh Mao zlikvidoval také tohoto vnitřního nepřítele. Neměli bychom váhat tento vyzkoušený čínský příklad následovat. Po našem vítězství a sjednocení naší vlasti by naši

reakcionářští spojenci mohli být převychováni, nebo, pokud to bude nezbytné,

zlikvidováni… Podepsán Truongh Chin.“

Generál zdvihl hlavu. „Kdo je to?“

„Severovietnamská obdoba našeho doktora Goebbelse, generále,“ poučil jsem ho.

Během krátké přestávky na drinky se na mne obrátil Hrabě ze CIA se slovy: „Tohle

je přesně ten druh dokumentů, které bych rád sbíral a studoval, kapitáne.“

„Říkej mi prostě Hans, pokud ti to nevadí… Tenhle druh dokumentů jsme obvykle

vyhazovali, kvůli váze, Jeffe.“

„To je chyba.“

„Příště ti je necháme. Myslím, že náš zpravodajský šéf, Karl Stahnke, ještě nějaký materiál má.“

„To už jsem prostudoval,“ odpověděl otevřeně Robertson, což mě trochu

překvapilo.

„Vážně?“

„Bylo tam dokonce několik sovětských dokumentů.“

„To vím. Byly zajímavé?“

„Pro mne je každý nepřátelský dokument zajímavý. Kde jste je získali?“

„Od několika zajatých Rusů po bitvě u Bac Ko… Proč? Stahnke ti o tom neřekl?“

„On je poněkud uzavřený člověk, Hansi.“

„To už k jeho práci patří.“

„Co jste s těmi Rusy udělali?“

„Nechali jsme je jít.“

Jeff na mne vyvalil oči. „Kam jste je nechali jít?“

„Zpátky do Hanoje,“ odpověděl jsem mu. „Co jiného jsem s nimi mohl udělat?“

Robertson zakroutil hlavou a káravě řekl: „Příště mě laskavě nechte, abych si s

nimi nejdřív popovídal.“

Rozevřel jsem náruč. „Teď, když jsme se seznámili – proč ne? Ale ruští zajatci jsou vzácní jako bílé vrány.“

Pak nás všechny generál McCory požádal o pozornost. Diskuse pokračovala, teď se

měla soustředit na výzbroj, kterou jsme potřebovali.

Zdvořile jsem se zeptal: „Máte na mysli zvlášť nás, nebo obecně francouzskou

armádu?“

„Mluvme o Task Force-G, kapitáne Wagemüllere. Francouzské požadavky jsem už probral s generálem Elym.“

„Připravil jsem seznam, pane.“

„Dobrá. Podívám se na něj.“

Schulze podal příslušné dokumenty kapitánu Dartovi, ten je podal generálovi a pak

rozdělil kopie mezi všechny ostatní. Generál je začal rychle prohlížet, tu a tam přikývl a tužkou si položku označil. Po chvíli zvedl hlavu a řekl se sympatickou prostotou: „Vaše požadavky nejsou zrovna skromné… Čtyři samohybná děla, pět obojživelných tanků,

deset transportérů, dvacet snajperských pušek s nočními mířidly, padesát plamenometů, dva tisíce nášlapných min, dvacet vysílaček, deset těžkých kulometů, padesát lehkých kulometů.“ Přestal číst a zdvihl hlavu. „Vy tady říkáte kulometům ráže 12,7 milimetrů lehké kulomety?… Počkejte! Dvacet pět tisíc výbušných nábojů do pušek a lehkých

kulometů? Obávám se, že výbušné náboje jsou Ženevskými konvencemi zakázány.“

„Stejně jako otrávené šípy, šipky a ostré bambusové bodce, generále McCory,“

odpověděl jsem nezvýšeným hlasem. „Také bambusové bomby a cholerou infikované

exkrementy házené do studní a natírané na granáty a kulky – to je snad nejoblíbenější zvyk Vietkongu.“

„To je možné, ale Pentagon to tak jako tak vyškrtne.“

„Pochopitelně,“ vložil se s mírnou ironií do debaty Hrabě ze CIA. „Ve

Washingtonu nikdo nestřílí otrávené šipky.“

Schulze oslovil generála McCoryho: „Můžu vás požádat, generále, abyste vyškrtl

slovo výbušné a zaměnil ho za prázdné?“

Generál vypadal zmatený. „Jenom mi řekněte, co myslíte tím prázdné?“

„Prostě náboje bez olověné náplně,“ vysvětlil mu Erich. „My si je můžeme naplnit

sami.“

„Výbušninou?“

„Ano, pane – a předejít tak všem možným námitkám z Washingtonu,“ vyřešil

problém s nevinným úsměvem Erich a vyvolal tak zdvořilé úsměvy i potlačovaný smích.

Pak promluvil kapitán Dart. „Jsem přesvědčený, že takové náboje vyrobit lze, ale

mohlo by to zabrat spoustu času.“

„Ach, my můžeme počkat,“ trval na svém Erich. „Později přijdou vhod.“

Generál McCory zakroutil hlavou. „Lidičky, vy jste nezkrotní,“ s předstíraným

pohoršením poznamenal zvýšeným hlasem. „Generál Houssong měl pravdu, když

charakterizoval Task Force-G jako nepostradatelnou bandu divochů.“

Schulze přikývl. „To jsme, pane. Ale pochybuji, že byste raději pracoval s bandou

králíků.“

Teď se zasmál i generál a rezignovaně máchl rukou. „Uvidím, co se dá s těmi

vašimi projektily udělat.“ Krátce se zasmál, zakroutil hlavou a znovu věnoval pozornost našemu seznamu, ale téměř okamžitě zase zvedl hlavu.

„Chcete dva kluzáky s přídavnými motory a infračerveným fotografickým

zařízením… Sakra, k čemu?“

„Víte, generále, letecký průzkum je velmi podstatná součást práce, kterou tu

děláme,“ vysvětloval jsem mu. „Partyzáni jsou neustále v pohybu podél Ho Či Minovy stezky, v horách Jižního Vietnamu, na řekách a průplavech delty Mekongu. Mohou je

objevit jen letadla a helikoptéry, ale ty bohužel nadělají spoustu hluku. Partyzáni je už zdaleka slyší přilétat, a když piloti dorazí na místo, je všechno bezpečně ukryté pod listovím. Větroně se k nim mohou tiše přikrást a zastihnout ty opičáky nepřipravené.“

„Rozumím.“

„Pokud jde o mne, považuji to za dobrý nápad,“ řekl major Cooke. „Ale k čemu

jsou ty motory?“

Robertson mu to vysvětlil: „Pro získání dostatečné výšky, když chybí stoupavé

vzdušné proudy, a k návratu na základnu za bezvětří.“

Generál McCory se zeptal: „Máme takové kluzáky, Jeffe?“

„Ano, generále. Dvousedadlové, vybavené motory o síle pětačtyřiceti koňských sil.

To je výkon asi jako má Volkswagen Brouk.“

„A ta infračervená udělátka?“

„Jsou k dispozici, pane.“

To mě naplnilo optimismem. „Generále, tyhle kluzáky způsobí Vietkongu během

jednoho měsíce větší ztráty, než by mohla udělat letka bombardérů B-26 za půl roku,“

řekl jsem nadšeně.

„Dobrá. Podíváme se na zbytek.“ Znovu se zabýval naším seznamem. „Dvanáct

tlakových nádob pro akvalungy, potápěčské masky a tak dále – a jeden kompresor,“ četl nahlas. „Vietkong přece nemá žádné námořnictvo.“

„Ale má, pane,“ oponoval mu Schulze. „Čtyři a půl dělového člunu s kulomety a

dvoupalcovými kanóny.“

Nikdo z Američanů Erichův žert nepochopil. Zmatený kapitán Dart se zeptal: „Co

jste myslel těmi čtyřmi a půl dělovými čluny?“

„Tím jsem chtěl říct, že ten pátý poručík Krebitz vyhodil do vzduchu,“ odpověděl s úsměvem můj přítel. „Polovina z něj se potopila, příď s protiletadlovým dělem zůstala nad vodou. Partyzáni ji teď používají jako stacionární dělovou plošinu.“

Ujal jsem se slova. „Vietkong má velké množství prostředků říční dopravy,

generále, má nákladní říční čluny, sampany, vory – některé z nich jsou motorizované.

Normálně cestují v noci a přes den leží zamaskované na břehu, kvůli hlídkujícím

bojovým letadlům a helikoptérám. Byly by nesmírně lehce napadnutelné útoky pod

vodou.“

„To se mi zdá rozumné,“ poznamenal Robertson.

„Taky že je.“ Erich zatloukl hřebík nadoraz. „A ty kluzáky by měly nasměrovat

Task Force-G v pravý čas na pravé místo.“

Už několik týdnů na mne jak Erich, tak Krebitz dotírali ohledně potápěčského

vybavení a já jsem měl zvláštní dojem, že vymýšlejí něco speciálního a tajného, nějaký plán, ve kterém bude ta potápěčská výstroj hrát důležitou roli. Avšak pokaždé, když jsem o tom něco kritického poznamenal, byly moje námitky smeteny vyhýbavými

nekonkrétními odpověďmi. Erichův plán musel mít něco společného s kapitánem Spatou, kterého si můj přítel začal intenzivně předcházet. Skutečnost, že Američan býval

učitelem chemie, ve mně vzbudila jisté nápady, ale žádný z nich nebyl moc rozumný, ani se nedal ověřit.

Schůzku jsme opouštěli ve výborné náladě. Generálporučík Clint McCory a jeho

důstojníci, zvláště major Cooke s jeho nikdy nevyhořelým doutníkem, na nás udělali dobrý dojem a podstatně zvýšili náš optimismus.

Americká pomoc by jistě silně ovlivnila rovnováhu sil a mohla by zhatit záměry

nepřítele. Přirozeně jsme neočekávali okamžité a významné změny k lepšímu s velmi

rychlými vítězstvími na celém území, ale americká pomoc by určitě mohla posunout

časový plán Hanoje a možná by saigonské vládě poskytla dostatek času k vybudování

soudržné armády.

Když jsme si na rozloučenou potřásali rukama, promluvil na mne Hrabě ze CIA

Robertson poprvé německy, „ Also glück auf.“

To nás překvapilo, protože během našich předchozích setkání mluvil jen anglicky

nebo francouzsky.

„Budu hádat, vy jste Rakušan!“ vykřikl Erich s odkazem na Robertsonův akcent.

Hrabě ze CIA odpověděl s úsměvem: „Moje matka pochází – z Eisenstadtu v

Burgenlandu.“

„Proč jste nám to hned neřekl a místo toho jste nás to celé nechal přetrpět až do

konce v angličtině?“ zeptal se Riedl.

Robertson se zašklebil. „Nejdřív jsem chtěl tajně trochu poslouchat vaše soukromé

žvanění,“ odpověděl vesele a zamrkal. „Patří to k mé práci.“

Pak se obrátil ke mně a zeptal se: „Doufám, že ti nevadil můj malý, hmm – trik,

Hansi? Tak jako tak, ty jsi nebyl licoměrný.“

Byl jsem v povznesené náladě, a tak jsem mu nonšalantně řekl: „Ganz

Amerikanisch gesagt, Jeffe, – chuck you, farlie.“1

1 Kapitán Wagemüller musel být skutečně v povznesené náladě, když použil tohle typicky americké spojení. Pozorný čtenář si jistě všiml, že přehozením začátečních písmen prvního a třetího slova vznikne velice neslušný výraz. První dvě slova z něj jistě nemusím překládat, jsou dnes už prakticky mezinárodní; charlie s malým C na začátku znamená – pitomec, moula, trouba…

ČAST DRUHÁ

KOMANDO SMRTI

10. KOMANDO SMRTI

Nadešel čas navštívit základnu Vietkongu, odkud spojené síly partyzánů a

severovietnamské armády s podporou tanků a dělostřelectva napadly Camp Dizier.

Task Force-G v síle dvou set osmdesáti mužů vyjel ze Saigonu v konvoji

nákladních automobilů a zamířil ke Camp Dizier, který se měl stát naší operační

základnou. Plukovník D’Arey a jeho Severoafričané tam už nebyli, ale nový velící

důstojník, plukovník Ca Phan Cop z jihovietnamské armády nás přijal srdečně.

Opevněný tábor byl znovu vybudován a předán saigonské vládě. Teď jeho posádku

tvořily dva tisíce místních vojáků a četa francouzských parašutistů.

Ubytovali nás ve dvou pohodlných kasárenských budovách z kamene a dřeva s

oddělenými dvoulůžkovými důstojnickými ubikacemi se záchody a sprchami. Všechno

tam bylo velice čisté a moderní.

Dokonce i letmý průzkum tábora odhalil dostatek důkazů o americké pomoci.

Vojáci měli zbrusu nové americké automatické pušky, přílby, opasky, polní lahve. Viděli jsme americké kulomety, transportéry, rychlopalná děla, houfnice, bazuky, tanky a těžké minomety. Stará děla ve Fort Lafayette byla nahrazena těžkými šestipalcovými a bunkry byly také vybaveny raketomety.

Jihovietnamští vojáci byli mladí, veselí, zdraví chlapíci a zdálo se, že mají důvěru v budoucnost. Už museli o Komandu smrti slyšet, protože se nám snažili pobyt v táboře udělat co nejpříjemnější a dělali všechno možné, aby se nám zavděčili.

Plukovník Ca Phan Cop, neustále se usmívající malý, tlustý muž, nás s hrdostí po

táboře prováděl, aby nám předvedl důležité změny a vylepšení Camp Dizier, teď

přejmenovaného na Camp Liberty. Upozornil nás na šest nových bunkrů s jednou hlavní a šesti vedlejšími střílnami, které posádce umožňovaly bránit se útokům ze všech stran.

Pohonné hmoty a munice byly umístěny v podzemních skladech, zakrytých vrstvou

betonu. Také cisterny s palivem byly šest metrů pod povrchem a chráněné betonovými deskami.

Plukovník nám ukázal svou dvojici helikoptér, které byly zaparkované uvnitř

hlubokých výkopů, krytých masivní síťovinou, která se musela zdvihat pomocí navijáků.

Byly tam tři vrstvy sítí z ocelového pletiva s padesáticentimetrovými mezerami

mezi nimi. „Proti dělostřeleckým minám,“ řekl plukovník. Ocelové články sítí měly

zachytit padající projektily, aniž by explodovaly – byl to jeho vlastní nápad, který bychom rádi viděli v akci. Bylo to něco jako sítě proti torpédům v první světové válce, ponořené do moře podél trupů bitevních lodí.

„Žádné útoky Vietkongu na Camp Liberty už nás nepřekvapí,“ prohlásil rozhodně

plukovník. „V okruhu tří kilometrů kolem tábora máme ve všech směrech hlídky. Kdyby se o to partyzáni znovu pokusili, dostanou pořádně na frak. Jsme na ně připravení.“

Obranu tábora posilovala rozsáhlá minová pole s automatickými signálními

přístroji, tři metry vysoké překážky z ostnatého drátu a protitankové zátarasy. Původní dřevěné pozorovací věže vystřídaly zavalité bunkry bez oken, jen se střílnami.

Tábor působil silným a výhrůžným dojmem.

Během oběda v důstojnické jídelně jsme se seznámili s několika plukovníkovými

podřízenými a také s velitelem francouzské speciální parašutistické jednotky majorem Charlesem Lapautrem, se kterým jsme si příjemně popovídali. Pozval nás na drink do přilehlého baru a představil nás svému zástupci. K našemu nesmírnému potěšení se

ukázalo, že to je dřívější poručík, nyní kapitán, Jean Marceau – jeden ze zajatců, které jsme před čtyřmi roky osvobodili ze zhoubné jámy Vietminhu. Nemusím snad říkat, že to šťastné setkání jsme řádně oslavili nekonečným potřásáním rukama a přípitky. Marceau svému nadřízenému podrobně vylíčil, jak po měsících deprimujícího zajetí zázračně

unikl jisté smrti.

„Když jsem požádal o víc jídla pro své muže, tak nás velitel Vietminhu donutil jíst exkrementy,“ vzpomínal. „Řekl, že jíst hovna vietminhských hrdinů je pro koloniální prasata velká pocta… Ale potom si zase oni užili své obědy.“ Zasmál se. „Vzpomínáš, Hansi?

Donutili jste je, aby snědli své letáky, a pak jste jim místo pudinku dali tiskařskou barvu.“ Rozchechtal se. „Kdyby nás Wagemüller nenašel, byli bychom všichni mrtví.“

„Neměl jsem na tom hlavní zásluhu, Jeane. Byl to Bernard Eisner, ten donutil ty

komouše, aby vyzradili vaši kobku.“

„Ach ano, Eisner… ten chlapík, který přidělal jednomu teroristovi pod kulky nálož, aby donutil ostatní mluvit. Co se s ním stalo?“

„O pár měsíců později padl v akci, Jeane,“ řekl smutně Schulze.

Marceauovi úsměv z tváře zmizel. „To je mi líto,“ řekl zasmušile. „Byl to tvrdý

voják.“

„A také energický a efektivní ve všem, co dělal,“ dodal jsem.

„Byl tam s vámi taky nějaký přátelský Vietnamec…“

„Ghia Xuey, náš průvodce. To on první objevil vaše stopy.“

„Je tu s vámi?“

„Není. Bohužel nevíme, kde Xuey je. Rád bych to věděl.“

Obrátil se ke mně major Lapautre. „Co máte teď v plánu, kapitáne Wagemüllere?“

zeptal se vesele. „Chystáte se rozpoutat peklo v Hanoji?“

Tiše jsem se zasmál. „Možná jednoho dne přijde Hanoj na řadu a dostane návštěvu

Task Force-G,“ odpověděl jsem žertem. „Otec Ho je na našem seznamu hodně vysoko.

Tam na severu je moc velký klid.“

„Není divu,“ poznamenal Marceau. „Otec Ho všechny své problémy drží pěkně na

jih od sedmnácté rovnoběžky.“

„Kam odtud půjdete?“ zeptal se Lapautre.

U stolu bylo také několik vietnamských důstojníků a tak jsem raději na jeho otázku neodpověděl. „Promluvíme si o tom později, majore,“ utrousil jsem.

Přikývl. „Máte pravdu… Co kdybyste se k nám večer přidali, na kávu nebo na

drink?“

„Tady ne…“

„U mne.“

„Bien sûr. Proč ne?“

Pak se Marceau zeptal: „Co si myslíte o Camp Liberty?“

„Abych byl upřímný, neudělal na mne moc příznivý dojem,“ řekl Krebitz. „Proč

ne?“

„Bunkry, zákopy, překážky z ostnatého drátu, artilerie a minová pole – zatímco

sousední vršky jsou ponechány nepříteli, aby si na ně klidně vylezl… Zrovna jako u Dien Bien Phu.“

Marceau se zasmál. „Ano, taky mě to napadlo… Kam tihle saigonští vojáci

nemohou dojet, tam jít nechtějí… Amíci jim s těmi všemi džípy, náklaďáky a

transportéry udělali život příliš pohodlný.“

„Umísti pár děl a minometů tam na ty vrcholky, a můžeš tenhle tábor rozstřílet na

cucky,“ dodal Krebitz. Pomalu přitom kroutil hlavou. „Copak se tihle lidé nikdy nepoučí ze svých minulých debaklů?“

„Ne, nepoučí,“ řekl major Lapautre. „Není to možné bez velícího generála, který je schopný se sám poučit – a žádný generál nikdy nepřipustí, že jeho válečné znalosti jsou nedostatečné.“

„To je pravda,“ přikývl souhlasně Schulze. „Jak se poučil Hitler ze Stalingradu?

Poučila ho snad Voroněž a ten Kesselschlacht u Kurska?“

Večer, když jsme byli sami s majorem Lapautrem a Marceauem v majorově pokoji,

jsem je informoval, že jdeme po základně Vietkongu, z níž byl napaden Camp Dizier.

Major Lapautre, který během toho útoku ztratil nějakých osmdesát parašutistů, byl plný nadšení.

„Chystáte se uskutečnit náš sen, Wagemüllere.“ Jen zářil. „Přenést tuhle válku

přímo do doupěte těch šakalů, něco, co nám nikdy nedovolili. Za hranicemi by měla být pěkná kořist.“

„To taky doufáme. Děla, raketomety, samohybná děla, tanky… a spousta paliva a

munice.“

„Někde v těch západních kopcích musí být obrovská základna s dobrou cestou na

sever,“ dodal Erich.

„V Kambodži,“ prohlásil s přikývnutím major Lapautre. „V kopcích Ratanakiri.“

„Jste si tím jistý?“

„Pokud tam ta severovietnamská děla a tanky ještě jsou.“

Krebitz řekl: „Oni nikdy nic nestahují, jen sem lifrují další. Jestli tam ta

severovietnamská jednotka pořád je, tak ji najdeme.“

Marceau řekl: „A až vyrazíte do Kambodže, počítejte s námi.“

To mě dost překvapilo, a tak jsem se Lapautra zeptal: „Vy se chcete k našemu boji

přidat, majore?“

„Bien sûr, pourquoi pas?“ odpověděl klidně. „Jasně, proč ne?“

„Můžete to udělat? Chci říct, vaši…“

„… nadřízení v Saigonu?“ doplnil se smíchem tu větu. „Ti teď mají moc napilno s

balením zavazadel. Mne sem poslali, abych pevnost chránil, když byla v přestavbě. Teď je ta práce hotová, a když nemám žádné jiné konkrétní rozkazy, řekl bych, že se můžeme svobodně rozhodnout.“

„Nemáte se vrátit do Saigonu?“

Major Lapautre na mne mrknul. „Ale my se přece do Saigonu vrátíme. Kdo by ale

mohl něco namítat proti malé oklice?“

„Kambodžou?“ vtipně poznamenal Erich.

„Jasně,“ zabručel Krebitz. „Ho Či Minova stezka je prý lepší a bezpečnější než

mnohé z našich dálnic.“

Vyhlídka, že s sebou budeme mít šedesát ostřílených parašutistů, nám udělala

radost.

Když jsem celou věc prodiskutoval s Schulzem, Riedlem a Krebitzem, rozhodl

jsem se nechat naše Američany v pevnosti. Nemohl jsem riskovat, že v Kambodži

upadnou do zajetí Vietkongu. Toho by jistě komunisté do krajnosti využili, rozehráli by to až do Spojených národů a přirozeně by tomu dali velkou publicitu ve světovém tisku, i s náležitě připravenými a podepsanými „doznáními.“ Když jsem to však našim přátelům navrhl, oba na mne okamžitě vyjeli a bombardovali mě spoustou argumentů.

„Krucinál, Hansi – všechny naše dokumenty, identifikační známky, fotografie a

dokonce i osobní dopisy necháme v úschově u plukovníka. Oblékneme se stejně jako vy a stejně jako vy si schováme i poslední kulku. Mrtví nepodepisují žádná přiznání,“ navrhl rozhněvaný kapitán Spata.

Zůstal jsem neoblomný. „Nemohu hlásit Houssongovi, že jste se sami zastřelili,

abyste se vyhnuli zajetí,“ odpověděl jsem mu stroze. „Moje odpověď zůstává – ne.“

Nakonec se rozmrzelí Američané s mým rozhodnutím smířili. Erich je utěšoval

slovy: „Nikdo tady nepochybuje o vaší odvaze, Miku, a vzali bychom vás s sebou rádi…

Vážně rádi. Ale jen si to pořádně promysli. Vaše vláda se snaží udržet Laos a Kambodžu nezávislé a neutrální tak dlouho, jak to jen bude možné, a nějaký incident by tuhle snahu vážně ohrozil. Nevyrážíme proti partyzánům, ale proti vojákům pravidelné hanojské

armády. Příště, až potáhneme do Kambodže nebo Laosu proti Vietkongu, tedy s menším rizikem, půjdete s námi. Nejde o to, že bychom nevěřili vašim schopnostem nebo

odhodlání postavit se nebezpečí, musíme jen brát ohled na závažnější faktory.“

Major Lapautre s mým rozhodnutím souhlasil. „Kdyby se les Americains něco stalo, kladli by to za vinu vám, mon ami. Jejich prezident by se naštval a Task Force-G

by mohl ztratit podporu.“

Také mi potvrdil, že ode mne bylo prozíravé neříkat nic o našem cíli během oběda

v důstojnické jídelně. „Ne že bych nevěřil plukovníkovi Ca Phanovi a jeho důstojníkům, považuji je za výtečné společníky, ale…“

„Ano – ale,“ přerušil jsem ho klidně. „Tohle ale je ve Vietnamu všudypřítomné, majore. Tvrdá zkušenost nás naučila, že je lepší se mu zcela vyhnout. Proto jsme také až do teď přežili.“

S porozuměním přikývl. „Kdy máte v úmyslu vyrazit?“

„Pozítří.“

„Ráno?“

„Ano, za úsvitu – a po Silnici devatenáct.“

„Směrem na Plei-kiu?“

„Jen několik kilometrů – dokud se nedostaneme z dohledu zvědavých očí. Pak z té

hlavní silnice sejdeme a prorazíme si cestu lesy směrem na Moc-den.“

„Zkratka džunglí?“ zeptal se s pozvednutým obočím.

Erich rozvinul svou mapu. „Víme o zapomenuté stezce Vietminhu, v těchhle

místech.“ A vyznačil naši plánovanou trasu.

„Musí být nějakých sto šedesát kilometrů dlouhá,“ poznamenal zamyšleně kapitán

Marceau.

„Sto třicet,“ řekl Krebitz. „Vzdušnou čarou… Vím, že parašutisté uvažují v

kilometrech, které proletí k cíli, ale přes kopce a propasti se to spíš bude blížit dvě stě čtyřiceti.“

Zeptal jsem se Lapautra: „Zvládnou vaši parašutisté takovou dlouhou cestu?“

„Pochodovali jsme čtyři sta osmdesát kilometrů Laosem, abychom uvolnili tlak na

Dien Bien Phu,“ odpověděl. „Moji muži jsou připravení skočit do pekelného ohně a

nikdy si nepostěžují.“

„Kéž by tu bylo deset divizí takových vojáků, jako jste vy,“ poznamenal Schulze.

Major Lapautre se zasmál. „Totéž se dá říct o vašem komandu. Pak by v Severním

Vietnamu nebyl žádný komunismus.“

„V Severním Vietnamu?“ pohotově zareagoval rozjařený Riedl. „Nebyli by žádní

Rudí nikde v Asii!“

„Nepřeháněj,“ zavtipkoval Erich. „Na osvobození Číny bychom potřebovali pár čet

navíc.“

Druhého dne ráno Krebitz s dvanácti muži Gruppe Drei vyrazil na dlouhou

průzkumnou cestu. Rudolf si chtěl prohlédnout místo, kde byly před napadením Camp

Dizier rozmístěny nepřátelské tanky a samohybná děla. Jihovietnamci samozřejmě to

místo už několikrát prozkoumali, ale já jsem se na to raději plukovníka Ca Phana ani jeho podřízených nevyptával. Mohli by si pak domyslet, jaký je náš cíl.

Krebitz a jeho muži odešli, aby získali odpovědi tím těžším způsobem. Šel s nimi

také Riedl, protože se zúčastnil nájezdu a dobře to místo znal.

Bylo už pozdní odpoledne, když se průzkumná skupina vrátila, promočená a

zablácená, ale docela spokojená.

„Dobře jsme si to místo prohlédli,“ řekl Krebitz. „Není tam žádná cesta v pravém

smyslu toho slova. Samohybná děla a tanky jely lesem.“

„Našli jsme stopy po jejich slalomu mezi stromy,“ přerušil ho rozjařený Riedl. „Ty, které nemohli objet, vyvraceli z kořenů.“

Od toho útoku už uplynuly měsíce, ale navzdory monzunovým dešťům a rychle

rostoucí vegetaci Gruppe Drei dokázala vysledovat koleje, vyjeté těžkými vozidly v promáčené půdě.

„Nešli jsme celou cestu do Sé San,“ řekl nám Krebitz, „ale ty stopy pokračují

směrem k řece.“

„Museli vybudovat nějaký most,“ řekl zamyšleně Schulze.

„Nevzpomínám si, že bych na průzkumných fotografiích zahlédl nějaký most,“ řekl

Jean Marceau.

„Po ústupu od Camp Dizier ho mohli odstranit,“ navrhl Riedl. „Nebo ho možná

postavili třicet centimetrů pod hladinou.“

„ Aber sicher!“ vykřikl Erich.

„Jako přes Sa Lo na severu. Tehdy jsme Vietminh překvapili, když přes takový

most přecházeli,“ vysvětlil jsem Francouzům.

Všichni jsme si připomněli bitvu u Sa Lo, ve které padl Bernard Eisner.

Krebitz pokračoval: „Najít místo, kde ta vozidla překročila řeku, nebude těžké.

Stopy jsou pořád vidět.“

Major Lapautre a kapitán Marceau s tím souhlasili.

Lapautre řekl: „Myslím, že teď je to tažení méně nebezpečné, než by bylo okamžitě

po útoku Vietkongu. Tehdy nepřítel svou ústupovou cestu určitě střežil, ale už uplynulo pět měsíců a to je dlouhá doba.“

„Ta základna by mohla dokonce být mezitím opuštěna nebo přemístěna,“ řekl

Horst Altreiter. „Nebo, pokud tam ještě je, by teď mohla být ještě větší.“

Krebitz řekl: „Jsem si jistý, že tam pořád je, přecpaná obrněnci a děly, a všechno je perfektně skryté v džungli.“ Pozorně zkoumal mapu a ukazováčkem na ní kreslil

pomyslnou čáru. „Laoský úsek Ho Či Minovy stezky sleduje tok řeky Sé Kong. Pod

soutokem Sé Kong a Sé Kamane stezka překračuje řeku a pak pokračuje jižně na

kambodžské území – k Siem Pang – odkud vede polní cesta přes Sé San do Ratanakiri.“

Tužkou nakreslil na mapě kruh. „Základna by měla být někde uvnitř tohohle

kruhu!“

„Taky si to myslím,“ prohlásil Lapautre.

Erich se narovnal v ramenou. „Jestli tam je, tak ji určitě najdeme,“ prohlásil

rezolutně.

Příští ráno jsme odešli směrem na Plei-kiu na severu, ale jakmile jsme byli z

dohledu, udělal Task Force-G, posílený parašutisty, půlkruh směrem k Moc-den, pak pokračoval ve směru řeky Srépok, která teče jižně od Ratanakiri. Šli jsme podle kompasu a většinou jsme si cestu prosekávali. Vepředu šla Gruppe Drei, za ní Lapautre a Marceau s parašutisty. Schulze a já jsme postupovali čtyři sta metrů za nimi a Riedl s padesáti vojáky tvořili zadní voj.

Při této výjimečné příležitosti vzrostla naše celková síla na tři sta padesát mužů; šestnáct těžkých a devadesát lehkých kulometů, sto dvacet samopalů, dvacet

plamenometů a třicet lehkých minometů plus bazuky a ruční granáty.

Task Force-G ještě nikdy nebyl tak silný a my jsme hleděli s důvěrou na naši budoucí akci.

Před Moc-den jsme narazili na těžko schůdný terén a náš postup se zpomalil.

Museli jsme překonávat kanály a říčky, prosekávat si cestu skrz trnité houštiny a zdolávat prudké srázy, zůstávali jsme však mimo dohled nepřátelských očí a nepotkali jsme žádné místní lidi.

Trvalo nám tři dny, než jsme se dostali k nějakému rameni řeky Srépok a přešli

jihovýchodně od Ratanaki do Kambodže, kde jsme bivakovali na zalesněném vrcholku

kopce.

Krebitz ztratil rovnováhu a spadl do nějaké pukliny a podvrtl si kotník levé nohy.

Zeisl mu doporučil, aby zůstal v klidu alespoň deset hodin. Aby Rudolfovi umožnili odpočinek, odešli Riedl a Karl Stolz na průzkum té oblasti místo něj; sledovali přitom pořád staré stopy tankových pásů. Několik kilometrů hlouběji v Kambodži se

prozkoumávaný úsek kolem stop rozšiřoval a naši průzkumníci našli důkazy různých

vylepšení. Byly tam odstraněny pařezy, také prohlubně i bahnité úseky byly vydlážděny balvany a kmeny stromů.

Podle údajů kompasu cesta vedla k silnici mezi Stung Treng a Moc-den, která,

pokud byly naše propočty správné, byla odtamtud deset kilometrů na jih.

Tekla tam mělká říčka, široká snad čtyři metry, kterou nepřátelské tanky přejely, a Riedlova četa překonala bez problémů. Byl to přítok řeky Srépok, která se dál na západě spojovala s řekou Sé San a jejich spojené vody se pak po sto třiceti kilometrech vlévaly do Mekongu.

K Riedlovu úžasu se náhle ze spleti zeleně vynořila stezka, dva metry široká a

mířící na sever. V těch místech se nepřátelský konvoj rozdělil. Tanky a samohybná děla pokračovaly jihozápadním směrem, zatímco džípy UAZ a náklaďáky zahnuly směrem

severním.

Aby ušetřil čas, poslal Helmut Stolze s pěti muži sledovat stopy tanků a sám šel po stezce, kterou se vydala lehčí vozidla. Ti dva se domluvili, že se na té křižovatce asi za čtyři hodiny sejdou, tedy přibližně v půl šesté večer.

Jakýsi instinkt Helmutovi napověděl, že se dostal blízko k významnému objevu,

proto prohledával partyzánskou stezku s dvojnásobnou pozorností. Po několika

kilometrech jeho četa dorazila na mýtinku, odkud stezka pokračovala roklí. Tam se

objevily běžné důkazy lidské přítomnosti – odhozené odpadky. Rozhodl se sejít ze stezky a prosekat si cestu přes sousední kopec.

Helmutovi se jeho opatrnost bohatě vyplatila. Z vrcholku kopce ke svému úžasu

uviděl velké čtvercové vojenské ležení.

Strážní domy, kasárna z kombinace dřeva a kamene, shluk stanů, několik

nákladních vozidel a tankové věže – všechno bylo ukryto pod hustým listovím.

Našel tábor s nepřátelskými obrněnci a děly.

Aby se vyhnul nebezpečí, že nepřítele uvede do pohotovosti, překonal Riedl silnou

touhu připlížit se blíž a shromáždit detailní informace. Řekl si, že Rudolf Krebitz jistě bude vědět líp, jak to udělat. Vrátil se tedy po svých stopách a pak šel ke křižovatce, kde našel Stolze a jeho muže, jak už obědvají. Stolz se prodral až do míst, kde se cesta do Siem Pang spojovala se silnicí ze Stungu do Moc-den.

„Ty tanky pokračovaly směrem na Siem Pang,“ hlásil Stolz. „Je tam strážní domek

a na křižovatce je zátaras obsluhovaný vojáky pravidelné kambodžské armády.“

Pak si oba vyměnili své poznatky a porovnali si na mapě vzdálenosti. Riedl si z

toho všeho vyvodil, že někde deset až třináct kilometrů od mostu přes Sé San musí být odbočka k severovietnamské základně, kterou objevil. Vykalkuloval si přibližnou polohu tábora a pak průzkumná skupina vyrazila na dlouhou cestu zpátky k Task Force-G.

Uprostřed lesů je zastihla tma a postup začal být velice obtížný. Protože si muži po absolvování nějakých čtyřiceti kilometrů během dne potřebovali pořádně odpočinout, rozhodl se Riedl přes noc bivakovat.

Na pořadu dne bylo nepoužívat vysílačky, ale krátké, předem domluvené signály

ve větších intervalech byly povoleny. Stolz nám poslal „všechno je OK,“ což nás

osvobodilo od celodenního stavu úzkosti.

Svítání už nás zastihlo na stezce. Riedlovu skupinu jsme potkali na zalesněném

kopci nad říčkou.

Helmut nás vzrušeně informoval o situaci a objev nepřátelské základny nás naplnil

elánem. Krebitz trval na tom, že už je v pořádku, a chtěl si základnu v džungli zblízka prohlédnout a udělat si její jednoduchý náčrtek. Vedle Riedla, který znal cestu a sám se přihlásil, že ten výlet bude absolvovat ještě jednou, si Krebitz vybral Josta Waldmana, Julia Steinera, Paula Kretze a deset mužů z Gruppe Drei. Kapitán Marceau a šest parašutistů chtěli jít s nimi, a protože to byl společný podnik, ochotně jsem souhlasil.

„Ani se odtud nehněte, dokud se nevrátím,“ radil mi Krebitz před odchodem. „A

taky si o nás nedělejte starosti. Mohl by to být dlouhý výlet a možná tam zůstaneme přes noc. Jestli to je ten tábor, který chceme dostat, bude nepřítel se všemi těmi obrněnci a artilerií silný a náš plán musí být perfektní. A moment překvapení musí být absolutní.“

Byli jsme stejného názoru a Marceau řekl žertem: „Rudolf je jako dobrý

parašutista, který by nikdy neskočil do velkého neznáma.“

„Tady nikde nenajdeš místo, kde by se dalo seskočit,“ poznamenal Riedl. „Všichni

byste přistáli v korunách stromů.“

Krebitz a jeho skupina odešli a my jsme se rozhodli založit základnu přesně tam,

kde jsme byli, a připravit si výzbroj a výstroj na nadcházející útok. Vojáci roztáhli celty mezi nižší větve a začali třídit svou výbavu, dávali stranou všechno, co si nevezmou s sebou, většinou potraviny a náhradní oblečení. Parašutisté udělali totéž a odložili i své osobní věci, dokumenty a armádní známky. Major Lapautre znal naše „pravidla hry,“ z nichž jedno předepisovalo, že za sebou nesmíme nechávat žádné své mrtvé.

Severovietnamci, Číňané a Rusové mohli bez povolení vstoupit na území

Republiky Vietnam, ale kdyby se tam, kde jsme byli, našla jediná mrtvola nebo zajatec, který by se dal předvést na mezinárodní úrovni, komunisté by začali křičet, jako když je na nože bere, o „nejnovějším francouzském porušení příměří a agresi proti neutrální Kambodži.“

Komunistická arogance a licoměrnost neznaly mezí. Zapřeli by vám nos mezi

očima a každého, kdo by byl ochoten poslouchat, by se pokoušeli přesvědčit, že černé je bílé a dělostřelecké miny jsou mírové holubice. A pro svobodný svět byl – bohužel –

Otec Ho statečným vůdcem malého zaostalého národa, který se vzepřel japonským a

francouzským kolonialistům, protože byl po desetiletí urážen a vykořisťován. Přirozeně by nepadly zmínky o takových maličkostech, nevýznamných detailech, jako jsou cesty, mosty, nemocnice a školy, které postavili Francouzi. Nebýt Francouzů, byla by většina domorodců jen zaostalí analfabeti.

Hordy Otce Ho nikdy nic nevybudovaly. Pouze ničily.

Vysoko na noční obloze zářil měsíc v úplňku, když Krebitz zapípal našim

předsunutým hlídkám náš poznávací signál a vrátil se do tábora: řada nehlučně se

pohybujících postav se začerněnými tvářemi a rukama a s botami omotanými hadry,

tlumícími zvuk.

Krebitz, Riedl a Marceau chtěli okamžitě probrat výsledky svého výletu, ale já

jsem zdvihl ruku a Riedlův rozjařený úvod jsem zabrzdil.

„Nejdřív se najezte,“ navrhl jsem. „Nepřátelský tábor už tu je docela dlouho a ti

Vietnamčíci teď najednou neodejdou.“

„Ten tábor se jen hemží hanojským pravidelným vojskem,“ jásal Marceau.

„Čtrnáct tanků, dvacet polopásových samohybných děl, čtyřicet náklaďáků UAZ, některé z nich mají v závěsu houfnice…“

„Všechno je tam úhledně seřazeno, Hansi,“ skočil mu do řeči Helmut. „Připraveno,

jen to poslat k čertu.“

„Tak povídej, Rudolfe.“

Krebitz si vzal slovo: „No, obešli jsme jejich obranný perimetr kolem dokola,“

vyprávěl mezi sousty a doušky z polní lahve, „Je to určitě severovietnamská jednotka, pohodlně ubytovaná v dřevěných kasárnách a osmatřiceti stanech.“

Rozprostřel plánek na plochém balvanu, který jsme použili místo stolu. Schulze a

Stolz ho nasvítili svými zpola zakrytými baterkami.

„Tady!“ pokračoval Krebitz a ukázal na plánku. „Velitelství, telekomunikace,

důstojnická ubytovna… Tady jsou napůl zakopané sklady paliva a munice… Nejdřív

jsme šli po cestě, kudy jely džípy, ta vede k jižnímu vchodu. Napravo jsou cisterny s vodou propojené potrubím s říčkou. Tady je malý domek s čerpadly.“

„Co jsou tyhle tečky?“

„Latríny,“ odpověděl Krebitz. „Mimo ohrazenou část. Hlavní vchod je tady, na

západě, a od něj vede polní cesta na hlavní silnici do Siem Pang a do vesnice Vo-sai na řece Sé San.“

„Jak daleko je ta vesnice?“ zeptal se Erich.

„Asi deset kilometrů, řekl bych. Nemohli jsme jít tak daleko, ale je tam telefonní linka spojující strážní domek s táborem a možná s dalšími opěrnými body u vesnice.“

„Pravděpodobně,“ řekl Schulze. „Nenechali by most bez ochrany. Asi tam je i

strážní domek.“

„Nebo další tábor,“ vložil jsem se do debaty.

Major Lapautre, když si prostudoval mapu, sledoval po ní prstem cestu do Laosu.

„Tohle je možná cesta, kudy se ta vozidla dostala ze Severního Vietnamu do

Kambodže,“ řekl. „Siem Pang, Ban Phone, Chephone a Quang Binh nad demarkační

linií. Tahle základna je jistě stálá a Hanoj ji považuje za imunní proti útoku.“

„Určitě,“ souhlasil s ním Krebitz. „V táboře je zakryté elektrické osvětlení a strážní věže jsou vybaveny světlomety.“

„Kolik je tam strážních věží?“ zeptal jsem se.

„Šest. Všechny jsou pod úrovní vrcholků stromů.“

„Kvůli vzdušnému průzkumu,“ poznamenal Schulze.

„Celý tábor je schovaný pod stromy,“ řekl Krebitz. „Seshora nemůžeš vidět zhola

nic. Ani ze sousedních kopců.“

Zeptal jsem se: „A co přístupy?“

„Výborné,“ odpověděl Riedl. „Ze všech stran zalesněné kopce s vysokou trávou a

křovisky až ke drátům na hranici tábora.“

„Ostnaté zátarasy?“

Zakroutil hlavou. „Obyčejné drátěné pletivo.“ Obrátil jsem se na Krebitze:

„Minová pole?“

„Žádné miny, žádné nástrahy.“

Do debaty se vložil major Lapautre. „Ti bastardi se musí v Kambodži cítit jako

doma.“

„Ale oni jsou doma,“ odpověděl mu Erich. „Tuhle zem řídí Ho Či Min a to, že Hanoj raději zatím nechává Kambodžu formálně nezávislou a neutrální, je jenom

součástí jejich strategie. Za prvé to drží francouzské vzdušné síly mimo spojovací cesty Vietkongu a za druhé jim to umožňuje úplně olemovat hranice základnami pro konečnou invazi do Jižního Vietnamu.“

„Sicher,“ řekl Riedl. „Kdyby Otec Ho někdy obsadil Saigon, nepřežije nezávislá Kambodža ani rok.“

„Šest měsíců,“ opravil ho Erich. „Ani Laos by nepřežil. Hanoj sní o jihoasijské

říši.“

Lapautre se obrátil na Krebitze. „Máte nějaký návrh, jak zaútočit?“

Rudolf přikývl. „Za soumraku, po celém obvodu tábora,“ řekl, skloněný nad

mapou. „S minomety na východních kopcích můžeme tu základnu poničit a pak tam

vtrhnout současně ze všech směrů. Podívejte.“ Přitáhl naši pozornost k nějakým

značkám. „Tanky a nákladní auta srovnané v řadách.“

„Rychlý útok bazukami a plamenomety by všechno úplně zničil,“ řekl Stolz.

„Jestli jsou ty tanky pojízdné, tak bych jich pár ušetřil,“ prohlásil Erich a vyvolal tím zvědavé pohledy ostatních. „Proč?“ zeptal se Stolz.

Schulze mu odpověděl: „Ty se ještě ptáš? Sám jsi byl řidičem tanku. Copak by to

nebyla sranda, zařádit si s několika T-třicetčtyřkami a Staliny?“

Stolz se zasmál. „Jsem pro, Erichu.“

„Můžu pokračovat, pánové?“ vskočil jim do řeči Krebitz.

Erich rozhodil rukama. „Ale ovšem, Rudy. Jen pokračuj.“

Krebitz obrátil pozornost na plánek. „V tom táboře by nemělo být moc pěšáků,“

pokračoval. „Devětatřicet stanů, každý může pojmout asi šest mužů, to by dalo

dohromady kolem sto osmdesáti mužů, budou to možná posádky tanků a samohybných

děl a dělostřelci. Mohly by tam být tak dvě čety pěšáků, jako posádky strážních domků, věží a palebných postavení děl.“

„Kde jsou?“ zeptal se Lapautre.

„Podél téhle polní cesty,“ odpověděl mu Marceau.

Schulze řekl Krebitzovi: „Postarám se o severní sektor. Gruppe Drei by měla přibít k zemi osádky a zabránit jim, aby se dostaly k tankům.“

„Přesně to mám v úmyslu,“ přikývl Krebitz.

Erich rychle přelétl zrakem po plánku. „Nijak moc pěšáků, co?“

Riedl se uchichtnul. „To potvrzuje i velikost jejich latrín,“ řekl s úšklebkem.

„Sitzbank mit vierzehn Löcher. Místo pro čtrnáct prdelí. Pro zadky nejvyšších šarží tam jsou samozřejmě privátní latríny uvnitř objektu.“

S pomocí Krebitzova náčrtku jsme sestavili plán útoku.

Krebitz s Gruppe Drei, Schulze s pětasedmdesáti muži a Riedl s šedesáti vojáky měli postupovat podél říčky, zničit domek s čerpadly a postavit minomety na východní a severní vyvýšenině. Erich by se pak měl přesunout do výchozí pozice k útoku proti

zaparkovaným tankům a polopásovým vozidlům, zatímco Riedl by zaútočil na sklad

paliva a hlavní vchod. Parašutisté majora Lapautra měli udeřit na strážní domky a

kulometná hnízda podél polní cesty, přerušit telefonní linky a zničit muniční sklad. Já se zbytkem mužů bych zaútočil na tábor z jihu.

Hlavní útok měl začít na signál rudou světlicí.

Vyrazili jsme ráno ve 4:15 a v 7:00 bylo našich třicet minometů v pozicích a pět

útočných skupin obsadilo svá stanoviště.

Poprvé jsme porušili ticho v éteru, abychom se ujistili, že jsme všichni připraveni.

V 7:12 jsem řekl Jostu Waldmanovi, aby vystřelil světlici.

Jako naše předchozí překvapivé útoky, i tento okamžitě vyvolal zmatek. Čirou

náhodou střely z první zastřelovací salvy přistály na střeše budovy s komunikační

centrálou a rozmetaly ji na kusy. Pak se na tábor snesl déšť ohně a oceli, když zahájilo palbu všech třicet minometů a zasahovalo kasárna, velitelství, zaparkované houfnice a stany. Současně Schulze vyhodil do povětří dva severní strážní domky a úsek drátěného plotu a jeho vojáci začali bazukami a plamenomety ničit obrněná vozidla. Zároveň

hromový výbuch, rychle stoupající plameny a kouř oznamovaly, že Riedl dosáhl svého hlavního cíle, zničit sklad paliva.

Moje stovka vojáků pumpovala kulky do hroutících se stanů, náhle plných spoře

oděných bojovníků Vietkongu a vojáků hanojské armády. Svítící, zápalné a výbušné

střely zkrápěly tábor po celé délce. Ze zborcených stanů a kasáren vybíhali napůl šílení vojáci a slepě utíkali všemi směry. Strážní domky a kulometná hnízda byly brzo

zneškodněny. Cisterny s vodou, proděravělé stovkami kulek, rozlévaly svůj obsah na kluzkou zem, kde smíšený s hořícím benzínem a naftou ze zničených aut plynul do

středu tábora a pohlcoval další vozidla a polní děla.

Mezitím parašutisté majora Lapautra a kapitána Marceaua obsadili strážní domky a

kulometná hnízda u polní cesty, přeřezali telefonní dráty a výbuchy vyhloubili přes cestu příkop, aby zabránili útěku tanků nebo nákladních vozů. Ukázalo se, že tohle preventivní opatření nebylo nutné, protože Erich se už zmocnil zaparkovaných obrněnců a zrovna měl napilno s jejich vyřazováním z provozu, kromě dvou tanků typu Josef Stalin, které ušetřil.

Krebitzovi odstřelovači, skrytí v křovinatém porostu, likvidovali zmateně

pobíhající nepřátele a malou skupinku, která se pokusila vzdorovat.

Vysílačkou jsem rozkázal zastavit minometnou palbu, protože už jsme byli uvnitř

tábora a chystali jsme se demolovat všechno, co ještě stálo. Moji muži se prohnali komplexem stanů, které již byly srovnané se zemí deštěm kulek a hořely a uličky mezi nimi byly poseté mrtvolami. Krebitz zajal velitele tábora, majora hanojské armády, a jeho pobočníka, nějakého kapitána. Ostatní důstojníci už byli mrtví, stejně jako většina jejich vojáků.

Zamířili jsme ke středu tábora, kde se k nám přidali major Lapautre a několik jeho parašutistů. Naštěstí žádná z pěti útočných skupin neutrpěla ztráty, protože nepřátelé neměli čas zorganizovat nějakou soudržnou obranu. Nemohli ani uniknout – celý obvod tábora byl kryt parašutisty a Gruppe Drei. O půl hodiny později se boj uvnitř tábora postupně zastavil, ale kolem cesty do Siem Pang potyčky pokračovaly.

A pak nečekaně nabyly na intenzitě.

Vedle vesnice, na druhém břehu řeky, totiž byl tábor vietkongských pěšáků, což

jsme nevěděli. Byl uveden do pohotovosti, možná vysílačkou. Musel to být velký tábor, protože parašutisté, kteří střežili bunkry a kulometná hnízda, hlásili, že přijelo dvacet nákladních aut plných partyzánů, kteří se rozvinuli po cestě a pokoušejí se postupovat.

Lapautre a Marceau se zrovna chystali nastoupit do nákladního vozu UAZ a jet zpátky ke křižovatce, když je Schulze zastavil.

„Pokuste se zablokovat křižovatku, majore, a řekněte svým mužům, ať nestřílejí, až uvidí, že se blíží dva tanky Josef Stalin. Budou naše!“

„ Magnifique,“ odpověděl major. Marceau vklouzl za volant, jejich eskorta

parašutistů naskočila na korbu a odjeli.

„Běž pro ty tanky,“ řekl jsem Erichovi. „Honem!“

Schulze přivolal Karla Stolze a Josta Waldmana a pospíchal k hořícímu

automobilovému parku.

Zavolal jsem Riedla. „Kolik náklaďáků je provozuschopných, Helmute?“

„Čtyři.“

„Shromáždi své muže a pospíchej ke křižovatce. Paragáni budou potřebovat

pomoc.“

„Co znamená ta intenzivní střelba venku?“

„Nepřátelské posily z tábora u vesnice.“

„ Scheisse!“ Odplivl si. „Kolik?“

„Dvacet náklaďáků.“

„To mohou být až dvě stovky Vietnamčíků.“ Náš rozhovor přerušily nezaměnitelné

detonace v dálce. Přiběhl Krebitz a hned za ním Steiner a Paul Kretz.

„To jsou dělostřelecké granáty!“ zařval.

O chvilku později zavolal vysílačkou kapitán Marceau. „Musíme se vypořádat s

několika samohybnými děly, Hansi. Zbyly ti nějaké bazuky?“

„Posílám vám něco podstatnějšího než bazuky,“ řekl jsem mu. „Schulze k vám

zrovna vyráží se dvěma Staliny.“

„Bůh mu žehnej!“ vykřikl Marceau. „Měl by si pospíšit.“

„Udržíte se?“

„Chvíli – určitě, ale začíná tu být horko. Už nám nezbyly žádné granáty, ale

naštěstí to ti Vietnamčíci nevědí.“

Dva těžké tanky Josef Stalin s několika vojáky z Gruppe Drei, přidřeplými nebo sedícími na zadním a předním pancíři, s rachotem projely hlavní branou tábora. Za nimi jela tři nákladní auta s Riedlovými muži, vyzbrojenými bazukami. Schulze a Stolz, stojící v tankových věžích, mi zamávali.

„Tak zatím!“ přeřval Erich rámus motorů a pásů.

Pak konvoj zmizel směrem ke křižovatce. Otočil jsem se ke Krebitzovi. „Musím

znát počet partyzánů v táboře u řeky a jejich výstroj a výzbroj. Kde je velitel tábora a jeho pobočník?“

„Zavřel jsem je v jedné z důstojnických latrín,“ odpověděl Rudolf. „Je to jediná

ubikace, která ještě stojí.“

„Přiveď je sem.“

Přivedli hanojského majora a kapitána.

„Kolik bojovníků Vietkongu je v táboře u vesnice?“ zeptal jsem se bez okolků.

„Dost na to, aby vás smetli, fašističtí bandité,“ odsekl s úšklebkem major. Otto

Janaschek ho silně udeřil hřbetem ruky, až se zapotácel. Málem upadl na Rudolfa, ten ho chytil za klopy a vytáhl bodák.

„Poslouchej dobře, ty rudý bastarde, my nemáme čas na výměnu zdvořilostí. Kolik

partyzánů je ve vesnici a jak jsou vyzbrojeni?“

Nevrlé, pohrdavé mlčení. Krebitz otázku zopakoval, chvíli čekal, pak pravou pěstí

švihnul dopředu a vrazil bodák do velitelových slabin. S popleteným výrazem v očích major zalapal po vzduchu, zbledl, chytil se za břicho a klesl k zemi. Krebitz

chladnokrevně očistil bodák o pobočníkův kabát a řekl: „Možná budeš chtít být

rozumnější, tovarišč.“

„O-osm set,“ vykoktal kapitán. „Šest samohybných děl… Nákladní auta a džípy s

kulomety.“

„Co ještě?“

Kapitán zakroutil hlavou. „Nic jiného.“

Velitel tábora ještě pořád sténal v agónii. Krebitz vytáhl pistoli a prostřelil mu hlavu.

„Vaše Rádio Hanoj nám říká Komando smrti,“ řekl kapitánovi ledovým hlasem.

„To je všechno, co od nás kdy můžete čekat – smrt! Ale vy jste byl rozumný a tak vás necháme jít. Vraťte se do Hanoje a povězte tam, co jste tu viděl. Takových podívaných bude víc. Mnohem víc.“

Oslovil stráže. „Odveďte ho zpátky do té latríny a nechte ho tam, dokud nebudeme

připraveni odejít. Pak ho pusťte.“

Adjutanta odvedli. Řekl jsem Rudolfovi: „Zničte všechno a pak se vraťte do našeho

tábora, Rudy.“

Vyvalil oči. „A co ty, Hansi?“

„Já jdu pomoct kapitánu Lapautrovi.“

„Ale skutečná bitva právě začala,“ protestoval.

„A ty už jsi z ní venku, spolu s Gruppe Drei. Už jste toho udělali víc, než by měl dělat váš podíl. A tvůj kotník si potřebuje odpočinout.“ Všiml jsem si, že kulhá.

„Ale…“

„Žádné ale.“ Otočil jsem ho čelem vzad. „En avant marchez!“

„Jawohl.“

Odkulhal a začal svolávat své vojáky. Shromáždil jsem svou skupinu a

odpochodovali jsme ke křižovatce. Když jsme tam dorazili, přesunuly se zvuky bitvy severním směrem. Uviděl jsem spálené kostry dvou samohybných děl a řadu zcela

zničených nákladních aut. Před poničeným strážním domkem na mne čekali major

Lapautre a kapitán Marceau.

„Vietnamčíci utíkají směrem k řece,“ informoval mě Lapautre. „Schulze a Riedl je

pronásledují, ale než přijely ty tanky, bylo to tu vyrovnané.“

„Ztráty?“

Majorova tvář se zasmušila. „Pět mrtvých a šestnáct raněných… někteří těžce.“

„Přivolal jste Zeisla?“

„Už se jim věnuje.“

„Kdybych mohl nějak pomoci, neváhejte mě o to požádat.“

„Mohli bychom použít ty náklaďáky k převozu raněných.“

„Do Camp Dizier?“

„Proč ne?“ zeptal se kapitán Marceau. „Vede tam cesta.“ Pokrčil jsem rameny.

„Máte pravdu. Když po ní mohli projet Severovietnamci, proč bychom nemohli my?“

Po cestě se, zvedaje mračno prachu, přihnal džíp UAZ se seržantem a dvěma

parašutisty. Smykem zastavili. Seržant vyskočil ze sedadla řidiče a zasalutoval.

„Vietnamčíci utíkají k laoské hranici,“ hlásil Lapautrovi; pak se otočil ke mně a se spikleneckým úsměvem dodal: „Vaši muži právě s těmi tanky ruinují Vo Sai, kapitáne.“

„To si umím docela dobře představit,“ odpověděl jsem upřímně. „Můžu si půjčit

váš džíp?“

„Jistě, pane.“

Vklouzl jsem za volant, kývl na Altreitera a Steinera, aby se ke mně přidali, a pak jsem se rozjel k řece. Na desetikilometrovém úseku polní cesty se dala najít spousta důkazů Erichova díla: další tři zničená samohybná děla, pět zdemolovaných nákladních aut s převrhnutými přívěsy, množství mrtvol na cestě i kolem ní.

Když jsme se dostali k řece, uslyšeli jsme silný hluk tankových motorů, ale žádné

výstřely, ani výbuchy. Zastavil jsem na mostě v místech, kde vrchol oblouku umožňoval dobrý výhled na severní břeh. Pár set metrů napravo byl tábor Vietkongu – jeden velký zmatek. Hromady doutnajících trosek. Strážní domek u mostu byl vyhozen do povětří a skončil v řece a četa kambodžské pravidelné armády seděla pod stráží.

Erich a Karl Stolz řídili tanky Stalin a vesele s nimi řádili ve vesnici, projížděli domy a zahradami a všechno v dohledu planýrovali. Utíkajících obyvatel si nevšímali.

Skutečně jsem viděl, jak zastavili a počkali, než nějací místní lidé odtáhli své plně naložené kárky mimo nebezpečí, nebo než zachránili své rance, a teprve pak zdemolovali jejich obydlí.

Když si mě Erich všiml, zajel k mostu a zařval z věže: „Zdá se, že jsme vyrovnali

účet za Camp Dizier, Hansi.“

„I s úroky,“ zakřičel jsem odpověď. „Ale proč, sakra, planýrujete tu vesnici?“

Pokrčil rameny. „Myslel jsem, že bychom měli dát místním lidem ponaučení, že

když poskytnou ubytování Vietkongu, mohli by si koledovat o trable.“

„Volovina! Oni přece s Vietkongem nemohou nic dělat.“

Schulze rozhodil ruce. „ Alles in Ordnung, Hansi. Ty tanky patří Hanoji. Phnom Penh teď může poslat Otci Ho protestní nótu.“

„Dobrá, ihned nechte toho vašeho hraní a vraťte se na křižovatku. Máte dost

paliva?“

„Mám navíc devatenáct set litrů z partyzánského tábora.“

„Sehr gut. Zpátky do Camp Dizier pojedeme.“ „D as ist aber nett, Hansi,“

odpověděl. „To je od tebe hezké. Máme nějaké raněné, které je třeba převézt.“

„Kolik náklaďáků?“

„Čtyři.“

„Myslím, že máme o dva víc. Taky nějaké džípy.“

„Přijeďte se vším ke křižovatce, Erichu.“

„A co ty tanky?“ zeptal se.

„Vyhoďte je do vzduchu,“ odpověděl jsem bez přemýšlení.

„Kuhscheiss, Hansi. Proč si je nenechat?“

Mávl jsem rukou. „Pro mě za mě, nech si je, ale pohni kostrou!“

Jel jsem zpátky na křižovatku. O dvacet minut později přijeli Erich a Stolz s tanky a za nimi tři nákladní auta a několik džípů UAZ. Lapautre se se smíchem zeptal: „Co máš v úmyslu dělat s těmi chars? Nemůžeš je přece prodat na černém trhu.“

„Možná je daruji plukovníkovi Ca Phanovi, nebo je dovezeme do Saigonu.“

„Než se tam dostanete, budou ty pásy sjeté úplně naplocho,“ zavtipkoval Marceau.

„Kde je Rudolf?“ zeptal se Schulze.

„Poslal jsem ho zpátky do našeho tábora.“ Pak jsem řekl Riedlovi a Altreiterovi:

„Měli byste tam zajet s džípy a vzít Krebitze a naše zavazadla na silnici do Moc-den.“

„Most přes Sé San jsme vyhodili do povětří,“ oznámil Stolz jakoby mimochodem.

„Výborně! To je zaměstná na celý týden.“

„Náš osobní dárek Giapovi,“ dodal Schulze.

V šest hodin večer jsme už byli na druhé straně hranic a za Moc-den a s muži

Gruppe Drei sedícími obkročmo na střeleckých věžích a pancířích jsme vesele uháněli po koloniální silnici ke Camp Liberty. Plukovník málem zkolaboval, když uviděl, jak se do pevnosti valí dva těžké tanky se severovietnamskými znaky a s řadou vozidel v

těsném závěsu.

Schulze a Stolz vyskočili z věží. Erich s rozmáchlým gestem směrem k tankům

řekl ohromenému veliteli tábora: „Dárek pro vás, pane… Malá pozornost od Task Force-G. Až se tu příště Vietkong ukáže, můžete jim připravit největší šok v jejich životě.“

Ukořistěné džípy a nákladní auta jsme použili k přesunu zpátky do Saigonu.

„Můžete si je nechat,“ řekl mi generál Houssong mezi drinky. „Ta vozidla jsou vaše legitimní válečná kořist.“

Krebitz, Stolz a Riedl prodali kořist za slušnou sumu peněz několika místním

statkářům. Bylo by pro nás obtížné sehnat pro ta vozidla náhradní díly.

O několik týdnů později jsme se ze zpravodajských hlášení dozvěděli, že náš

nájezd stál Hanoj okolo čtyř miliónů dolarů ve zničeném vojenském materiálu a dvanáct set mrtvých.

11. ZKÁZA BIN XUYEN

Rok 1955 začal problémy ve Francii, ve Vietnamu a na mořích kolem Číny. Po

vleklé politické krizi v Paříži francouzský prezident Coty konečně jmenoval premiéra, pana Mendès-France. Nová vláda dlouho nevydržela. Padla za měsíc. Deset dní byla

Francie bez vlády. Dlouhotrvající politická krize napomohla rozvoji socialistických idejí, reprezentovaných novou vládou Christiana Pineaua, jehož jmenování v saigonských

vojenských kruzích vyvolalo pramálo nadšení.

V té době bylo už tradicí, že socialisté začínají své sociální reformy snížením

rozpočtu ozbrojeným silám, naprosto bez ohledu na mezinárodní politickou a vojenskou situaci. Jejich hlavním úkolem mělo být nepromyšlené znárodňování, které by narušilo rovnováhu výroby a dopravy. Zdálo se, že generálporučíkovi Houssongovi a jeho

pobočníkovi spadl kámen ze srdce, když hned druhý den po jmenování nevyslovilo

Národní shromáždění Pineauově vládě se čtyřmi socialistickými ministry důvěru.

„To je dobrá zpráva, Wagemüllere,“ řekl mi po večerním rozhlasovém

zpravodajství rozjařený Houssong. „Než mít socialistickou vládu, to bych raději neměl vládu žádnou. Socialismus je prvním krokem ke komunismu. Pineau má možná spoustu

dobré vůle, ale jeho ministři by byli během několika týdnů infiltrováni komunistickými triky.“

Když získala radikální vláda Edgara Faurého důvěru parlamentu, muselo být slyšet

až v Paříži, jak si v Saigonu oddechli úlevou.

Ten budižkničemu císař Bao Dai trávil většinu času na Francouzské Riviéře a státní záležitosti ponechával na prozatímním předsedovi vlády Ngo Dinh Diemovi. Lidé v obou Vietnamech pořád ještě doufali ve všeobecné volby, které by určily budoucnost národa.

Avšak ani Ho Či Min, ani Diem svobodné volby, stanovené v podmínkách příměří,

nechtěli. Komunisté je nepotřebovali, protože svou část Indočíny bezpečně ovládali, a saigonský režim si je nemohl dovolit. Neudělal totiž naprosto nic, aby zlepšil způsob života obyvatel. Diemova pozice byla jistě nezáviděníhodná. Samotná saigonská vláda kromě toho, že byla nucena čelit neustálým útokům ze severu, byla na pokraji zmatku.

Premiér, buclatý mužík, který se při chůzi kolébal jako kačer Donald, se hlavně staral o to, jak v Republice Vietnam založit cosi jako dynastii Ngo Dinh s rodinnou hegemonií.

Nikdy ani nepomyslel na podporu alespoň základních sociálních reforem, zvláště ve

prospěch zbídačených rolníků. Ve skutečnosti Diema ovládal jeho bratr Nhu – ohebný muž křehké postavy, něco jako saigonský Martin Borman. Nhu z nějakého důvodu

považoval za velice zábavné pronásledovat buddhistické kněze, čímž si z nich udělal zapřísáhlé nepřátele. Vpodstatě vynikal v tom, jak proměnit nejen kněží a nevzdělané masy, ale i inteligenci v stoupence komunistů.

A oba v Saigonu nejvýše postavené muže ovládala Nhuova introvertní, nesmírně

ambiciózní a cynická manželka, která se už viděla vietnamskou císařovnou.

Všeobecnou nespokojenost šikovně využívala místní verze sicilské Mafie, tak

zvaná Společnost Bin Xuyen, která prostřednictvím dvoutisícové armády gangsterů

ovládala stovky místních podniků a většinu městské prostituce.

Bin Xuyen byl v podstatě stát ve státě. Tahle organizace neplatila žádné daně,

zákony nebrala na vědomí a každý měsíc vybírala výpalné od tisíců malých podnikatelů, kteří chtěli jen přežít. Ustanovovala a odvolávala obvodní správní úředníky, soudce, prokurátory a policejní funkcionáře, a dokonce se jí prostřednictvím generála Van Viena, ministra veřejné bezpečnosti, podařilo proniknout i do ozbrojených sil. S Vienovou podporou se mnoho místních policejních stanic dostalo pod kontrolu Bin Xuyen.

Saigonské předměstí Cholon zcela podléhalo místním diktátorům, dokonce až do té míry, že se gangsteři z Bin Xuyen starali o kontrolní stanoviště bok po boku s místní policií.

Byly tu také dvě militantní a fanatické náboženské sekty, Cao Dai a Hao Hoa. Obě

měly hluboké kořeny ve starobylých feudálních tradicích a obě byly vášnivými oponenty sociálních reforem, ve kterých viděly hrozbu pro svou existenci. Tyto dvě sekty byly prozatím v klidu, stejně jako pára pod pokličkou, a čekaly na nevyhnutelný rozhodující boj mezi vládou a Bin Xuyen. Čekaly, kdo zvítězí, a teprve pak se chtěly rozhodnout, na čí stranu se přidají.

Karl Stahnke měl už dlouho podezření, že mezi saigonským podsvětím a

Vietkongem, tedy Hanojí, existuje nějaké delikátní spojení. Vzpomínám si, že jednou řekl: „Ekonomičtí a političtí gangsteři mohou docela dobře spolupracovat. Činnost Bin Xuyen vede k vnitřnímu převratu, a to se Hanoji hodí, je to v souladu s jejich

dlouhodobými plány.“

Když jsme prováděli průzkum mokřin Cao Lanh blízko Mekongu, zajali jsme

sampan s několika bednami se samopaly, puškami, minomety a municí. Čtyři muži na

palubě nemohli tak těžké bedny sami naložit. Krebitz si byl jistý, že to jsou jen přepravci, prostí lodníci, dopravující zboží za úplatu. To se také potvrdilo při jejich výslechu, který nebyl proveden v rukavičkách. Po několika úderech pěstí a pošimrání bodákem přiznal majitel sampanu, že náklad převzali v Tan Chan, vesnici blízko kambodžských hranic výměnou za malý balíček ovinutý voskovaným plátnem, zřejmě peníze. Schulze chtěl

vědět, kdo bedny dopravil na palubu. Majitel sampanu prý neměl ani tušení. „Myslím, že nějací místní lidé,“ odpověděl vyhýbavě, ale Krebitz mu rychle osvěžil paměť a když se Erich zeptal: „Co si myslíš teď?“ myslel si majitel sampanu, že to byl Vietkong.

Bedny měly být dopraveny po proudu Mekongu a pak jeho přítoky a průplavy do

My-tho, kde mělo čekat několik lidí ze Saigonu s chladicím vozem nesoucím označení Ca Ba Meat Company.

Nejdřív nikdo z nás nepochyboval, že zbraně jsou určeny místnímu Vietkongu.

Poslal jsem kódovanou zprávu Karlu Stahnkemu a požádal jsem ho, aby se k nám

připojil v My-tho. Rozhodli jsme se, že Krebitz, Stolz, Altreiter a Jost Waldman se převléknou do místních oděvů a doprovodí říční člun na místo určení.

Když jsme dorazili na místo, Stahnke se už nákladního auta zmocnil. Řidiče a jeho

šest společníků dopravil na své velitelství v táboře Des Mares společně s bednami a vozidlem masné společnosti. Majiteli sampanu a jeho druhům jsme dovolili odejít.

Já s Schulzem jsme se zúčastnili „výslechů“. Dvojice urostlých Mitarbeitern –

Stahnkeho asistentů – Herr Wachtel a Herr Rosner, kteří měli na sobě jen volné kalhoty, cvičky a trička, nejdřív zajatce svlékli donaha. Třetí hora svalů, Herr Stoppel, se posadil na nízkou stoličku a pohrával si s gumovým obuškem. Ve tváři měl výraz naprosté nudy.

Herr Wachtel rozložil na dlouhý stůl s lavicí papíry a tužky a odměřeně řekl:

„Jméno, adresu, zaměstnání, jméno vašeho Schweinhund velitele a jeho adresu. Kdo a kde vám dal peníze na zaplacení toho nákladu?“ Našpulil své masité rty a dodal s

ledovým důrazem: „Za každou jednotlivou lež – deset minut tělesného cvičení v péči Herr Stoppela.“

Zajatci zírali, zaražení a vystrašení. Tři z nich začali psát, ale po několika řádcích přestali. Ostatní psát vůbec neuměli. Náhle se u nich ocitli Herr Rosner a Herr Wachtel, trhnutím je postavili na nohy a řvali: „ Marsch raus! Ven!“

Protestující skupinka zmatených saigonských občanů pak byla nahnána do

sousední místnosti, kde na špinavých a krví zacákaných stěnách visely železné háky a řetězy a na dřevěných lavicích ležely zlověstně vypadající nástroje. Herr Stoppel jim začal nadávat. „Vy proklatí rudí bastardi Otce Ho,“ řval, když házel zajatce Rosnerovi, který je zase posílal dál k Herr Wachtelovi, přičemž každý z nich jim uštědřil několik tvrdých úderů a kopů, a všichni tři neustále řvali.

„Verdammte Terroristen!“

„Komunistický bastardi!“

„Zasraný rudý zkurvysyni!“

Samozřejmě mezi dalšími brutálními ranami pěstí, údery a kopy.

Herr Wachtel křičel: „Někteří z vás, Ho Či Minovi šupáci, ani neumějí psát, ale řeči kulometů rozumíte, co?… Teď byste měli zpívat o zbraních a munici, o místních hanojských kádrech, o vašem výcviku… Buď zazpíváte, Scheisskerle, nebo vám nejdřív rozšmelcujeme koule a pak dostanete kulku mezi oči.“

Zajatci začali vzlykat a dokonce ještě silněji protestovat proti tomu, že jim říkají komunisté a Vietkong. Jejich protesty byly rychle umlčeny dalšími ranami, když se

svalnatá trojice pustila do pořádné práce. Mezi stěnami začal zápas ve volném stylu, kdy si neustále klející svalovci naháněli své bolestí ječící oběti.

Těm jejich křik, vřískot a zoufalé prosby nebyly nic platné. „Vulkanizace“

pokračovala.

Stahnke, který mezitím pokuřoval cigaretu, prohodil: „Já vím, že naši zajatci

nepatří k Vietkongu, ale ke gangu Bin Xuyen, který má v plánu v Saigonu udělat pěkný virvál, a to velmi brzo.“

Na konci změkčovacího procesu se zajatci sotva dokázali pohnout. Leželi ve

vlastním svinstvu – směsi krve, exkrementů a moči – a všichni přiznali, že během dvou dnů v Saigonu propuknou masové nepokoje, které povede Bin Xuyen, podporovaný

vzbouřenými vládními vojáky a také Vietkongem.

Stahnke si je pečlivě prohlížel a pak – s instinktem zrozeným ze zkušenosti – si

vybral šlachovité individuum s propadlými lícemi, jistého Na Bhan Nhoma. Německy

nám řekl: „Tenhle je ze všech největší slaboch.“

Přivolal si Herr Stoppela. „Vezmi tohohle chlapíka do mé kanceláře.“

Herr Stoppel vyvalil oči. „Vždyť je samá krev a hovna.“

„Máš hadici s vodou, ne?“ „ Ja – natürlich, šéfe.“

Stahnke na mne kývl, abych s ním šel nahoru, kde mi nabídl nějaké drinky.

„Já jsem to čekal,“ řekl klidně. „Teď už každým dnem… V Saigonu a kolem něj je

sto třiašedesát policejních stanic. Devadesát z nich ovládá Bin Xuyen.“ Mávl rukou.

„Není divu, když veřejnou bezpečnost řídí generál Van Vien. Je to jako udělat kozla zahradníkem.“

„Van Vien měl dnes ráno předat svůj úřad plukovníkovi Ngoc Lee,“ řekl jsem.

„To bohužel neudělal. Místo toho kolem svého ministerstva rozmístil ozbrojené

hlídky.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Herr Stoppel přivedl zajatce. Ten byl teď umytý, oblečený a daný trochu dohromady, ale pořád se třásl jako osika.

„Posaďte ho do křesla,“ řekl úsečně Stahnke.

Stoppel přitáhl křeslo a zatlačil muže do něj. Bručel přitom: „Jestli se vysereš na koberec, tak ti ucpu prdel zátkou ze stolitrového soudku… Nekruť tím svým zatraceným krkem – jsem tady. Seď klidně!“

Stahnke vstal, obešel psací stůl, otočil další křeslo před psacím stolem a posadil se do něj. „Cigaretu?“

„Jestli – jestli můžu…“ blekotal užaslý zajatec.

Karl mu dal cigaretu a připálil mu, pak se pohodlně opřel o opěradlo křesla,

přehodil nohu přes nohu a tichým, vyrovnaným hlasem spustil: „ Also mein Junge, já jsem Strýček Stahnke, zdejší hlavní zpovědník. Ve své podstatě jsem zvědavý, ale také netrpělivý… Dej si dobrý pozor na to, co mi teď povíš, protože jedna jediná lež tě dostane zpátky do sklepa a tentokrát jednosměrnými dveřmi… Kdy to povstání začne?“

„Pozítří,“ ozvala se odpověď slabým hláskem.

„Pane,“ připomněl mu Karl s důrazem na tom slovu. „My tady jsme velice zdvořilí lidé.“

„Ano – pane.“

To je lepší. V kolik hodin?“

„Kolem poledne, pane.“

„Kde?“

„Mají v úmyslu zahájit palbu proti Paláci nezávislosti, pane.“

„Tam je Diemova kancelář,“ poznamenal Karl. Pak se otočil zpátky k zajatci. „S

čím?“

„S několika minomety.“

„S kolika minomety?“ zvýšil Stahnke hlas. „Podívej, synu, nenuť mě k tomu, abych z tebe tahal slova rumpálem.“

„Mělo tam být patnáct minometů, pane.“

„Ale teď jich tam bude jen devět, protože jsme jich šest ukořistili.“

„Ano, pane…“

„Co dalšího bude napadeno?“

„Já – já nevím, pane.“

„Chceš se vrátit dolů?“

„Ne, pane… Prosím, ne.“ Chlapík prosil se sepjatýma rukama. „Přísahám Bohu, já

to nevím. Měli jsme za úkol přebrat ty bedny a dopravit je panu Thy do Ca Ban Meat Company… Vládci nám nikdy neřeknou nic důležitého.“

„Vládci, co?“ řekl Stahnke a přikývl. „Kdo je Thy?“

„Vedoucí skladu. Hon Thuy Thy.“

Karl vstal, což bylo znamení, že výslech skončil. „ Herr Stoppel. Odveďte tohohle chlapíka zpátky do jeho cely.“

„Do jeho cely? In Ordnung. “ Svou těžkou rukou vytáhl zajatce ze židle a postavil ho na nohy. „ Komm, Ferkel. “ Nazval Bhana prasetem a pak ho odvedl ke dveřím.

Muž se nervózně zavrtěl a otočil. „Prosím vás, pane,“ řekl Stahnkemu. „Nic

dalšího už nevím… Už mě nebijte.“

„Půjdeš do své cely. Jestli jsi mi řekl pravdu, budeš za několik dní volný.“

Posadil se za svůj psací stůl a zavolal pobočníkovi generála Houssonga. „Poručíku

Bergere, víte něco o jistém Hon Thuy Thy, zaměstnaném u Ca Ban Meat Company?“

„Ne, to jméno mi nic neříká, ale můžu se zeptat kapitána Dessaulta.“

„Udělejte to, prosím.“

Za několik minut Berger znovu zavolal. „Hon Thuy Thy je bývalý policejní

komisař na penzi.“

„Nepracoval na Cholonském policejním okrsku?“

„Správně. Jak to víte?“

„Jen jsem hádal.“

Berger řekl: „Společnost Ca Ban řídí lidé z Bin Xuyen, a bývalý ministr veřejné

bezpečnosti vlastní pětatřicet procent jejích akcií.“

„Generál Van Vien?“

„ Oui.“

„Proč jste řekl bývalý?“

„Van Vien byl před dvěma hodinami degradován,“ řekl Berger. „Na Diemův

příkaz.“

„Nevíte náhodou, kde teď je?“

„Předpokládám, že doma. Proč?“

„To je příliš dlouhý příběh, než aby se dal vykládat po telefonu. Je generál

Houssong ve své pracovně?“

„Do čtyř hodin odpoledne.“

„Informujte ho, prosím, že k němu jedu s Wagemüllerem a Schulzem probrat

velice naléhavou záležitost.“

„Hned to udělám. Jde o tu rebelii?“

„Ano. Začne pozítří v poledne.“

„Tak si pospěšte k nám.“

„Ještě jednu věc, Bergere. Kdo je šéfem společnosti Ca Ban?“

„Počkejte chvilku.“ Následovala další krátká přestávka a pak Berger řekl:

„Předseda Thiu My Lanh.“

„Mockrát děkuju.“

Stahnke zavěsil telefonní sluchátko, zamnul si ruce a rozjařeně oznámil: „Přátelé, proslulá mašinérie Strýčka Stahnkeho se dala do pohybu.“ Pak zavolal své tři gorily.

Herr Rosner, jděte zjistit, kde bydlí předseda společnosti Ca Ban, Thiu My Lanh.“

„Jawohl – a co pak?“

„Pak se dejte do práce.“

„Ausradieren?“ zeptal se Rosner. „Zlikvidovat?“

„Chci tu mít Thiu v jednom kuse – ještě dnes večer! Ale udělejte to s maximální

diskrétností.“

„Sehr gut. Es wird gemacht,“ odpověděl Rosner. „Uděláme.“

Když ta trojice svalovců odešla, řekl Karl: „Víš, Hansi, oni nejsou jen svaly bez

mozku. Tihle hoši jsou docela inteligentní a naprosto spolehliví. Dáš jim ten

nejnemožnější rozkaz a oni si najdou způsob, jak ho splnit.“

„Jak jsi k nim přišel, Karle?“ zeptal jsem se s úsměvem. „Jsou to tví staří kámoši z Gestapa?“

„Jsou to bývalí policisté – během války pracovali u kriminální policie v Mnichově.

Naverboval jsem je přímo z Německa.“

„Jak, ksakru?“ vyhrknul zmatený Schulze.

Stahnke se zasmál. „Pomocí přátelské intervence některých starých kámošů z

Gestapa,“ odpověděl vesele.

Herr Stoppel a jeho společníci byli skutečně schopní. Ještě ten den večer sebrali předsedu společnosti, společně s jeho limuzínou Citroën, šoférem a čtyřmi ozbrojenými osobními strážci, přímo před jeho sídlem v Cholonu.

Pak je všechny, spoutané a se zavázanýma očima, odvezli do Stahnkeho

„laboratoře pravdy“ a zavřeli v oddělených celách.

Herr Stoppel hlásil: „Monsieur Thiu je v chládku, spolu se svým řidičem a čtyřmi dalšími blbci.“

„To je dobře,“ řekl Karl a mnul si přitom ruce. „Mašinérie je v pohybu… Viděl vás

někdo?“

„Vrátný a stráž v parku.“

„To je zlé!“

Herr Stoppel zakroutil hlavou. „Není, jsou mrtví!“ odpověděl a přes jeho tváře s masivními kostmi se rozlil úsměv.

„Tak to je zase dobré. Teď jděte a najezte se.“

Pak Karl navrhl, abychom se také najedli a pak si popovídali s panem Thiu.

Předseda masné společnosti měl blízko k šedesátce a nebylo třeba ho přesvědčovat,

aby zazpíval. Zpíval dobrovolně. Jako vysoce postavený člen organizace Bin Xuyen

mohl zazpívat přesně ten druh písniček, jaké Stahnke rád poslouchal. To, co Thiu

prozradil, bylo nanejvýš důležité a urgentní. Ráno Karl mohl poslat kapitánu Dessaultovi třicetistránkovou zprávu s kopií pro velitele expedičních sil. Za několik hodin ležela zpráva na stole Ngo Dinh Nhua, bratra a prvního rádce předsedy vlády Diema.

Vedle Van Viena byli jako povstalci placení společností Bin Xuyen označeni ještě

další dva generálové, Nguyen Van Ty a Van Sang. Místní zpravodajská služba pak

mohla sestavit seznam sto šedesáti důstojníků, kteří s Bin Xuyen tajně osnovali spiknutí.

To však nebylo všechno. Soudci nejvyššího soudu, prokurátoři, a třicet oblastních šéfů policie řadu let dostávali dvojí plat: jeden od státu a druhý, větší, od gangsterského impéria, v němž zastávali různé formální funkce, jako předseda, ředitel, vedoucí, nebo inspektor. Nebylo divu, že jen velmi málo banditů z Bin Xuyen vidělo vězení zevnitř.

Počátek povstání byl stanoven na 28. dubna ve 13 hodin, kdy měly být signálem k

jeho zahájení útoky na Diemův úřad, armádní velitelství a Ministerstvo veřejné

bezpečnosti. Povstalecké síly se soustředily na Rue Gallieni a jejich první útočná skupina se shromáždila v lyceu Petruského, kde byl také uskladněn arzenál Bin Xuyen.

V deset hodin dopoledne byli vojáci loajální vládě připraveni zahájit preventivní

úder, ale z nějakého nevysvětlitelného důvodu se Diem pořád nedokázal vyjádřit a

rozkaz k útoku nevydal. Poděkoval za včasné varování a přestěhoval se do méně

exponovaného křídla svého paláce. Také přijal pomoc francouzských tanků, které mu

poslal generál Ely na ochranu jeho osoby, ale iniciativu nepřevzal.

„Diem je idiot,“ rozčiloval se Erich. „Nabídneme mu Bin Xuyen na stříbrném

podnose, a přesto je chce dostat tím těžším způsobem.“ Jak generál Houssong, tak

kapitán Dessault byli stejného názoru. Chování předsedy vlády zůstalo jednou z

nerozluštěných záhad jihovietnamského hlavolamu.

Přesně jak nás Monsieur Thy informoval, začali povstalci střílet na Palác

nezávislosti ve 13 hodin a zároveň zaútočili na různé další vládní budovy. Vládní síly nakonec přece, až kolem půl třetí, začaly odpovídat palbou, pak následovala ofenzíva.

Také Task Force-G dostal rozkaz k akci, a to až od tak vysokého činitele, jako byl nový ministr veřejné bezpečnosti plukovník Ngoc Lee. Požádal mě, abychom zaútočili na

povstalce, kteří obsadili tucet budov na Rue Paulus. Bez váhání a dost chladně jsem ministrovi oznámil, že nechci obětovat jediného muže v pouličním boji od domu k domu, protože to vůbec není jejich určení. Plukovník byl šokován. Nejdřív se mi pokusil

rozkazovat, pak mě naléhavě žádal, vyhrožoval a nakonec prosil. Potom zatelefonoval Houssongovi, který mi ihned zavolal a plně moje rozhodnutí schválil.

Byli jsme veteráni nesčetných městských bojů, od Stalingradu po Berlín, a moc

dobře jsme věděli, co to znamená držet čtyřpatrovou budovu, když nepřítel obsadil

podobnou budovu na druhé straně ulice. Věděli jsme, jaké důsledky mají boje ve

sklepeních, v podkroví a na střechách, z místnosti do místnosti, nahoru a dolů po

schodech; jaké těžké ztráty lze utrpět granáty explodujícími v úzkých uzavřených

prostorách; nebo výstřely do zad od snajprů, jejichž likvidace si vždycky vyžádá několik obětí.

Velitel, který své vojáky vede do boje ve městě, se musí smířit s

padesátiprocentními ztrátami. Já jsem nebyl připravený akceptovat ani tak málo jako pět procent, jen protože nerozhodný premiér nechtěl povolit včasný a dobře připravený

preventivní úder, který by zastihl povstalce nepřipravené.

Nakonec ten ošidný problém vyřešil generál Houssong. Protože věděl, že Diem s

tím nebude nikdy souhlasit, řekl plukovníkovi Lee, že Task Force-G zaútočí na povstalecké pevnosti s padesáti plamenomety, jako jedinou účinnou zbraní proti

nepřátelským vojákům bojujícím od sklepů po podkroví. Padesát pražičů by mohlo spálit půlku Saigonu. Nemusím říkat, že plukovník okamžitě souhlasil s tím, že Task Force-G

by se měl ponechat celý pro válku proti Vietkongu. Načež jsem velkoryse nabídl, že pomůžeme v lyceu Petruského, kde byli vládní vojáci zastaveni minovým polem, které tam vzbouřenci položili.

Krebitz myslel, že s několika těžkými kulomety s výbušnými náboji může pro

vojáky otevřít cestu. Našel vhodný činžovní dům s okny do parku lycea. Muži saigonské bezpečnosti postupovali od zadních místností a dírami ve stěnách a dopravili tam šest kulometů. Gruppe Drei s použitím stolů a beden improvizovala kulometné plošiny a kulomety na ně umístila, zatímco naši odstřelovači se zabývali hlavami a hrudníky

rebelů, které se občas objevily. Když bylo všechno připraveno, kulomety zahájily palbu na minové pole a s metodickou precizností pročesávaly trávu a květinové záhony: tři kulomety horizontálně a další tři vertikálně, přičemž kulky zasahovaly v půlmetrových intervalech. Nepřetržité ostré praskání kulek často přerušovaly hlasité výbuchy

explodujících min. Park zakryly oheň, kouř a létající štěrk a z oken lycea se ozvaly výkřiky. Z jednoho z horních oken vykukovalo do ulice ústí samopalu, ale ruce, které ho svíraly, nedostaly nikdy příležitost zmáčknout spoušť. Kretz a Schindler zasáhli střelce mezi oči, stejně jako zlikvidovali každého, kdo se pokusil zamířit z ostatních oken.

Naše těžké kulomety vyoraly minovým polem vzbouřenců tři široké pruhy a pak,

když vládní vojáci vyrazili na zteč, přesunuly palbu na okna. Těžké kulky rozbíjely improvizované barikády a zabíjely rebely za nimi; probíjely se zdmi a dveřmi a uvnitř rozsévaly zkázu, přišpendlovaly obránce k podlaze a nepustily je na místa, odkud by mohli útočit na vládní vojáky. Začali jsme vrhat do budovy puškové granáty, což tam způsobilo ještě větší zmatek. Mezitím vojáci vtrhli dovnitř branou vyhozenou do povětří a obsadili přízemí.

Muži Gruppe Drei pak pohodlně a z bezpečí svých krytých střílen začali

odstřelovat jednotlivé prchající vzbouřence, kteří vybíhali z lycea.

V

ostatních obvodech hlavního města pokračovaly boje celý den a způsobily

mnoho požárů a velkou zkázu. Jiná silná skupina rebelů obsadila armádní ubytovací

středisko a kanceláře armádních novin Caravelle, kde se redaktoři a novináři, mezi nimi i syn generála Gambiera, úspěšně bránili, dokud blokádu nezlomili parašutisté. Také tábor Des Mares dostal svůj díl minometných střel, které zranily pět vojáků.

Kolem půlnoci se boje přesunuly na předměstí. Task Force-G vyrazil, aby vyhnal povstalce ze čtvrti Cholon, přitom čistil policejní stanice a jednotlivá ohniska odporu, střílel ozbrojené civilisty a uniformované vzbouřence; chycení vojáci a policisté

přežívali, nebo umírali, podle momentální situace. Když byli zajati v přítomnosti

saigonských důstojníků, byli eskortováni do nějakého z táborů a předáni bezpečnostním složkám plukovníka Lee. Když nebyli nablízku žádní nevhodní svědci, zastřelili jsme je, na bílé vlajky nebo zvednuté ruce jsme nehleděli.

„Odmítli se vzdát, nebo nedbali našich výzev, aby se zastavili,“ formuloval Krebitz naše oficiální zdůvodnění. Mrtvé buřiče nemohl nikdo amnestovat, aby se pak znovu

chopili zbraní a zabíjeli další lidi.

Poslouchali jsme půlnoční zpravodajství Radia Saigon. Premiér Diem oznámil, že

větší část povstaleckých sil byla zabita nebo zajata a že císař Bao Dai mu zavolal z Cannes a laskavě se informoval o stavu věcí v hlavním městě! Myslím, že kdyby byl Bao Dai ve městě, tak bychom ho také zastřelili.

V časných ranních hodinách jsme si ukradli trochu spánku na prázdných kavalcích

opuštěných vzbouřeneckých kasáren.

V jedenáct hodin příštího dne bylo povstání v podstatě potlačeno dobytím kabaretu

Grand Monde – poslední vzbouřenecké pevnosti, nebo toho, co z ní zbylo. V předměstích a na venkově pokračovaly ojedinělé boje ještě několik dní. Task Force-G se jich s nadšením zúčastnil. Boj v otevřené krajině se nám zamlouval víc. Zvlášť když Diem

oznámil, že boj bude pokračovat, dokud nebude organizace Bin Xuyen zcela

zlikvidována. Vzali jsme premiérovo prohlášení doslova.

Francouzská čtvrť, chráněná parašutisty a obrněnou brigádou, neutrpěla žádné

škody, ale ve městě nějakých dvacet tisíc lidí zůstalo bez přístřeší. Nemusím říkat, že v těch kritických dnech nezůstal Vietkong nečinný. Během šestatřiceti hodin hanojští partyzáni zaútočili na dvacet tři vojenských i civilních zařízení v různých provinciích, od My-tho v deltě Mekongu po Da Nang na severu: na osamělé pevnosti, policejní stanice, mosty, telefonní ústředny, automobilové parky, přistávací plochy, transformátory a jiné.

Útoky Vietkongu byly dokonale koordinovány s událostmi v hlavním městě.

S výjimkou chlapíka, který Stahnkeho informoval o plánech Bin Xuyen, byli

všichni zajatci v Karlově „laboratoři pravdy“ zastřeleni, včetně předsedy společnosti Ca Ban. Mrtvoly byly naloženy do limuzíny a chladírenského vozu a Herr Wachtel a Herr Rosner je odvezli do Cholonu. Tam je zaparkovali a granáty je vyhodili do vzduchu.

„Nešťastný zásah minometem,“ poznamenal s úšklebkem Stahnke. „Během

povstání a pouličních bojů se takové věci stávají. Stejně byli všichni mafiáni.“

Když jsem se ho nenuceně zeptal, co se stane s některými skutečně nevinnými

lidmi, které do své „laboratoře pravdy“ zavlekl, odpověděl mi Stahnke s jistotou

profesionála: „Můj milý Hansi – když se rozhodnu někoho sem zavléct, jsem už na

devadesát procent přesvědčený o jeho vině. Zbývajících deset procent se obvykle ukáže, když svého klienta několik minut vyslýchám. Většina mých klientů jsou profesionální banditi a teroristé, kteří se nikdy nezmění k lepšímu, jedině k horšímu. Nejlepší řešení je ku prospěchu lidstva zlikvidovat.“

Karl Stahnke měl velice špatné mínění o soudních procesech, které pohrdavě

nazýval „to slavné hraní domina soudců proti právníkům.“ Řekl: „Když někoho chytíš při činu, je vinen. Když ho zavřeš do vězení, jenom ho proměníš v ještě horšího lumpa.

Právě ve vězení se drobný zlodějíček naučí metody zločineckého cechu. Profesionální lump zůstane profesionálním lumpem a jediný způsob, jak ho zastavit, je vpálit mu kulku mezi oči. Slušná společnost potřebuje místo policie deratizátory. Tak je to. Komanda smrti, příteli. Když chceš skoncovat se zločinem, násilím, zneužíváním drog, vraždami, musíš na to jít radikálně. Je to jediná možnost. Žádný obhájce, žádný soudce, a místo vězení kulku do hlavy. A to mi věř, když postřílíš první dvě stovky lumpů, tak zbývající změní profesi.“

Nemohl jsem ho za to odsuzovat, protože jsme měli stejný názor na komunisty.

Schulze s pomocí Krebitze a Gruppe Drei obracel cholonskou čtvrť vzhůru

nohama a hledal vůdce Bin Xuyen.

Podle tipu, který dostal od Karla Stahnkeho, se mu podařilo zahnat do úzkých

jednoho z nejvýše postavených padrinos, jistého Ngo Binh Try, muže číslo tři v té kriminálnické společnosti, spolu s jeho společníky a gorilami. Vojáci, kteří vytvořili kordon kolem obrovského parku, kde stálo bossovo honosné sídlo, nadělali spoustu vtipů na účet Komanda smrti, jak půjde vyhnat toho mafiána z jeho hnízda rozkoší. Ve

skutečnosti se ukázalo, že to hnízdo rozkoší je chráněno ploty nabitými elektrickým proudem, pancéřovanými vraty, nášlapnými minami a ocelovými kopulemi v parku s

těžkými kulomety a protitankovými kanóny PAK ráže 40 mm, které by byly určitě

schopné odrazit i útok obrněnců. Gorily pana Binh Try tvořily malou armádu zkušených gangsterů a představovaly elitu zabijáků Bin Xuyen.

Netrvalo dlouho a Erich mě požádal o pomoc, protože zatím mohl jen zabránit

jejich útěku z oploceného parku.

Odjel jsem do Cholonu se sto padesáti vojáky a dostali jsme se tam právě včas,

abychom mohli odrazit pokus o proražení blokády konvojem pěti luxusních limuzín, v jejichž čele jela nákladní auta s pancéřovými deskami opatřenými střílnami, z nichž prskaly výstřely z mnoha kulometů. Když Waldner a Janaschek rozžehli pár

plamenometů a poslali jim přes cestu ohnivý pozdrav, konvoj se zastavil a dal se na spěšný ústup. Prchající gangsteři se stáhli do paláce. Pak se dal do práce Krebitz. Julius Steiner vyhodil bránu do povětří bazukou a my jsme se pod ochranou dýmovnic, které oslepily kopule s kulomety, rozvinuli v parku a postupně jednu kopuli po druhé

zneškodnili.

V zahradě, asi sto metrů od paláce, byla fontána se sochou. Znázorňovala anděla

troubícího na trubku. Riedl trval na tom, že je to Anděl smrti troubící o Soudném dni, což jsme pokládali za docela vhodnou alegorii. Helmut, kterému nikdy nescházel smysl pro legraci, přivázal náš černý prapor se smrtihlavem na bodák, doplazil se k andělovi a zaklesnul mu ho mezi zbývající prsty. Lebka se zkříženými hnáty měla na gangstery v paláci neočekávaný účinek.

K našemu překvapení se v prostředním okně objevilo velké bílé prostěradlo a ozval

se hlas, zesílený tlampačem. Žádali, abychom souhlasili s příměřím a přijali vyjednávače.

Souhlasil jsem a z masivních dřevěných vrat vyšli tři dobře oblečení muži, kteří vypadali spíš jako vedoucí pracovníci nějaké obchodní společnosti než jako teroristé. S Schulzem, Krebitzem a Riedlem po boku jsem vyslance Bin Xuyen přijal před fontánou. Mluvčí té delegace, asi padesátiletý upjatý člověk s nevýraznou tváří, nám jménem pana Binh Try drze nabídl půl miliónu dolarů, když je necháme volně odejít do My-tho.

Tato nenuceně předložená obchodní nabídka vyvolala v našich řadách divoký

řehot, ale tváře vyslanců zůstávaly kamenné, nepohnul se v nich ani jeden sval.

„Kde je těch pět set tisíc dolarů?“ chtěl vědět Erich.

Erichův skeptický sarkasmus s upjatým mluvčím gangsterů ani nehnul. Udělal

nějaký posunek směrem k paláci. Vrata se znovu otevřela a na podestu schodiště někdo položil velký kufr.

„Támhle!“

„Faut-il prendre cet argent?“ zeptal se Krebitz, ale Schulze zvedl ruku, aby ho zadržel.

„Půjdeme si pro ně sami,“ řekl. „Pojď se mnou.“

Zavěsil si samopal na rameno, šel ke krytému sloupořadí s mramorovými schody a

sebral kufr, na chvilku ho otevřel a hned zase zavřel. „Vypadá to jako půl miliónu, bez pochyb.“

„Pokud nebyly ty dolary vytištěny v Hongkongu, nebo přímo tady, v Saigonu,“ řekl

Krebitz.

„Ty bankovky nejsou nové,“ řekl Schulze.

Pak se vrátili s kufrem k fontáně. Vrhl jsem rychlý tázavý pohled na Schulzeho.

Ten přikývl. Krebitz se rozesmál a Riedl se k němu přidal. Trojice z paláce na ně

zmateně zírala.

Rudolf chytil mluvčího za klopy jeho drahého obleku a zasmál se. „Tak, a teď mi

pověz, šéfe – co nám může zabránit, abychom nevzali palác útokem, neusmažili všechny uvnitř a stejně si peníze nenechali?“

„Protože v tom případě byste nezískali ani cent,“ dostal monotónní odpověď.

„Palác je zaminován a zrovna tak fontána, u které teď stojíme. Stačí zmáčknout tlačítko.“

„Blufujete,“ řekl Erich.

Vyslanec s nevýraznou tváří pokrčil rameny, zvedl ruku a o chvilku později na půl

cesty k paláci vybuchla s pronikavou explozí štěrková cestička.

„To byla mina, určitě,“ poznamenal souhlasně Rudolf.

„Neblufuju,“ řekl mluvčí Bin Xuyen s náznakem úsměvu. Roztáhl kvetoucí keře

hned vedle míst, kde jsem stál, a odhalil tam nášlapnou minu s připojenými dráty.

„Jsou tady ještě tři takové miny, veliteli.“

„Vy byste vyletěli do vzduchu s námi.“

„Ano, šli bychom do pekel společně… Tak co říkáte?“

Řekl jsem nedbale, jen tak z legrace: „Zvedněte to na milión a můžete klidně jít.“

Souhlasil s dvojnásobnou částkou a nehnul přitom ani brvou. „Dobrá, veliteli.

Nestřílejte.“

„Máte něco proti tomu, když – hm, se přesuneme?“

„Vůbec ne. Jenom nechte peníze tam, kde jsou – zatím. Když se nás pokusíte

podvést, budete z nich mít jen oharky.“

„Nemějte obavy. My vždycky dodržíme naši část dohody.“ Podíval jsem se na

hodinky. „Máte čas do půl sedmé.“

„To stačí.“

Pak ti tři muži odešli. Bílé prostěradlo v okně zůstalo. O pět minut později se vrata znovu otevřela a na podestu byl položen druhý kufr.

„Voici comment conclure la guerre,“ zavtipkoval Riedl. „Takhle se má ukončit válka.“

„Zajímalo by mě, kolik takových kufrů mají ještě připraveno,“ poznamenal Erich.

„Co chceš udělat, Hansi? Nechat je jít?“

Pokrčil jsem rameny. „Proč ne? Za volný průchod zaplatili dobře a Bin Xuyen není

Vietkong. Veškerého majetku téhle organizace, včetně těchhle peněz, se stejně chce zmocnit Diem.“

„To je pravda,“ souhlasil Riedl. „Proč bychom se nemohli odškodnit za všechny

trable posledních třech dní?“

„Jsem zvědavý, kam chtějí jít,“ řekl Erich.

„Určitě ne do Hanoje,“ odpověděl jsem. „My-tho znamená Kambodža. Příjemný

výlet člunem po Mekongu do Phnompenhu a odtud do Bangkoku. Za pár týdnů budou

předsedové, ředitelé a vedoucí z Bin Xuyen sedět v přepychových hotelech v Paříži, Římě, Londýně a New Yorku a za měsíc nebo dva už budou řídit nové společnosti.

Peníze otevřou každé dveře.“

Jejich mluvčí s nevýraznou tváří se k nám vrátil s druhým kufrem. „Milión dolarů,“

řekl s úšklebkem. „Chcete si to přepočítat?“

„To není třeba. Bylo by od vás velice hloupé, kdybyste nás podvedli. Váš šéf teď

může odjet do My-tho i se svým doprovodem. Necháme ho projet.“

Chtěl jsem naložit kufr do džípu, ale Krebitz mě zarazil. „Nech mě, abych se na to nejdřív podíval,“ řekl důrazně. „Máme co do činění s gangstery.“

„Myslíš, že tam je nástraha?“

Vysypal obsah kufrů do dvou jutových pytlů a zavázal je. „Hrají to s námi poctivě, Hansi,“ poznamenal.

Za dvacet minut vyjel z parku konvoj limuzín. První vozidlo se zastavilo u zničené brány. Zadní okno sjelo dolů a uvnitř jsme uviděli Monsieura Ngo Binh Try s jeho ženou a třemi dětmi. Byl to asi pětačtyřicetiletý muž příjemného zevnějšku. Kývl na mne, abych se k němu naklonil blíž.

„Všechno, co v paláci najdete, je vaše,“ řekl tiše. „Perské koberce, čínské vázy,

starožitný nábytek…“

„A když si to budem brát, vyletíme do povětří?“ zeptal se Krebitz.

Try se podíval na své zlaté hodinky. „Máte na to devadesát minut. V sedm třicet

pět palác vyletí do vzduchu. Diem a jeho klan si pak můžou přijít ty trosky posbírat.“

Řekl jsem: „Co s tím? Na koberce a čínské vázy nemáme místo.“

„Jak chcete.“

Mávl jsem rukou. „Můžete jet. Bon voyage.“ Konvoj vyjel na ulici a zmizel směrem na Tan-an, na cestu do My-tho.

Erich poplácal vaky s penězi. „Tohle je jeden z důvodů, proč s tebou rád pracuji,

Hansi.“

Plesknul jsem ho do zad. „Dobrá, pojďme domů.“

„Co takhle poohlédnout se po dalším velkém zvířeti?“ zeptal se Riedl. „Konec

konců, teď jsme žoldáci.“

Krebitz svraštil nos. „Tenhle termín nemám rád, Helmute.“

„Tak dobrá, vojáci štěstěny.“

„A štěstěna nám teď dopřála nějakých tři tisíce dolarů pro každého,“ dodal jsem.

Dali jsme dvacet tisíc dolarů Karlu Stahnkemu a jeho statným asistentům. Vždyť k

té bonanze nás vlastně přivedl Karlův typ.

Kapitán Spata a seržant Starr na nás čekali v mapové místnosti, oba dost nervózní.

„Jaká je situace?“ zeptal se stručně Spata.

„Vy jste neslyšeli rozhlasové zpravodajství?“ trochu jsem si rýpnul.

„Kdo má sakra rozumět tomu místnímu bla-bla,“ zamručel Mike. „Jsme tu jak na

jehlách, od minulé noci zavření v tom vašem koncentráku, Hansi.“

„Jak to?“ vložil se do debaty Krebitz.

„Vy dobře víte jak. Strážní nás nechtěli pustit ven.“

„Na můj výslovný rozkaz,“ vysvětlil jsem Američanům. „Po celém Saigonu střílejí

povstalci – většinou zezadu, a my jsme nemohli riskovat, že vás ztratíme, Miku.“

„Líbí se mi tvoje dobré srdce, veliteli, pane,“ odpověděl ironicky Spata, ale v

koutcích úst mu pohrával úsměv. „Odsud jsem toho jistě mohl hodně pozorovat.“

„Jak to vypadá teď?“ zeptal se Starr.

„Už je po všem. Povstalci jsou buď mrtví, nebo za mřížemi. Jen hrstce se podařilo

utéci.“

Postrčil jsem po stole svazek bankovek. „Tohle je vaše.“ Vyvalili oči. „Co k

čertu…“

„Šest tisíc čertů. Váš podíl.“

„Náš podíl z čeho?“

„ Task Force-G dostal prémii v hotovosti za vyčištění města.“

„Od koho?“ chtěl vědět Starr. „Od vlády,“ zalhal jsem roztomile.

„Netahej mě za nohu.“ Spata mávl rukou. „Žádná vláda neplatí tak rychle… Kromě

toho, my jsme se přece ničeho nezúčastnili.“

„Máme pět mužů v nemocnici a také oni dostali svůj podíl… Krucinál, Miku, jeden

den trváš na tom, že budeš s Task Force-G spolupracovat, a druhý den odmítneš svůj podíl. Víš, my jsme úzce stmelená společnost, jestli sis toho ještě nevšiml.“

Nakonec se s tím smířili.

O několik dní později přistál v Saigonu americký generál Lawton Collins, osobní

posel prezidenta Eisenhowera, aby prodiskutoval technické záležitosti související s oficiálním závazkem vlády Spojených států zajišťovat výcvik jihovietnamské armády.

Tři dny po Collinsově příjezdu do Saigonu parlament svrhl císaře Bao Daie. Diem

převzal plnou zodpovědnost za stát.

Sekty Hao Hoa a Cao Dai, které zůstaly během povstání neutrální, teď spěšně

vyjádřily svou loajalitu Diemově vládě. Kdyby zvítězili povstalci, zaujaly by totéž loajální stanovisko k Bin Xuyen či ke generálovi Van Vienovi.

12. NÁJEZD

DO SEVERNÍHO VIETNAMU

Generál Houssong povolal Schulzeho, Krebitze, Riedla a mne na schůzku do

mapové místnosti jeho velitelství, kde jsme se také setkali s kapitánem Dessaultem z vojenské zpravodajské služby, s poručíkem Bergerem, kapitánem Spatou a americkým

majorem Royem Cookem.

Major si s námi všemi potřásl rukou, zapálil si doutník, se zájmem si nás chvíli

prohlížel a pak řekl příjemným, vyrovnaným hlasem: „Pánové, velice rád se s vámi

znovu setkávám a doufám, že spolu budeme dobře vycházet. Byl jsem přidělen do

tohohle tábora ve funkci poradce, a i když neoficiálně, patří sem i Task Force-G.

Přirozeně jsem o vás slyšel už dřív a četl jsem i několik zpráv o vašich úspěších, které mi generál Houssong laskavě dal k dispozici. Měl jsem také dlouhou diskusi s kapitánem Spatou, který se zúčastnil některých z vašich nedávných akcí. Z toho všeho jsem poznal, že bych se měl věnovat pouze saigonské armádě. Vy skutečně nepotřebujete, aby vám

někdo radil, protože zatraceně dobře víte, jak se vypořádat s jakoukoli situací.“

Tohle úvodní prohlášení jsme přijali velmi dobře a také vyvolalo zdvořilé úsměvy

a tiché souhlasné mručení. Okamžitě vzbudilo naše sympatie, protože největší odpor jsme měli k tomu, když se k nám chovali povýšeně důstojníci s vyššími hodnostmi, kteří byli ve Vietnamu poprvé.

„Nemusíte pokračovat, majore Cooku.“ Schulze jen zářil. „Budeme spolu vycházet

velmi dobře.“

„Ale já musím pokračovat,“ vesele mu odpověděl major, bafající z doutníku. „Za

prvé, protože jsem za to placený, a za druhé, protože, a to mi věřte, pánové, občas dokonce i vy potřebujete poradit – když ne, co máte dělat, tak co dělat nemáte.“

„Existují dvě věci, které nikdy neděláme, majore,“ vzal si slovo nezkrotný Erich.

„Nikdy neutíkáme.“

„Ale když ano, tak dopředu!“ skočil mu do řeči Riedl a vyvolal kolem dušený

smích.

Schulze pokračoval: „Za druhé, nikdy nedopřejeme chvilku klidu hanojským

teroristům, ať to jsou obyčejní bandité, nebo se vydávají za bojovníky za svobodu nebo vlastence.“

Generál Houssong se spokojeně usmál. Major Cooke zvednutím ruky požádal o

klid. Místnost ztichla.

„No, je tu ještě třetí věc,“ znovu se důrazně ujal slova. „Upřímně řečeno, měli

byste víc myslet na zlepšení své reputace ve světě a neměli byste nikdy dovolit, aby to zvíře ve vás získalo převahu.“

Následovala krátká pauza. Řekl jsem klidně: „Majore Cooku, my víme, jak jsou

Američané citliví k veřejnému mínění, ale s námi je to jinak. My už jsme se dávno

přestali starat o to, co by si lidé o nás mohli myslet nebo o nás říkat. Víte, pane – čím zkreslenější je obraz, který o nás komunisté malují, tím víc se budou Task Force-G

zdaleka vyhýbat.“

Erich mu skočil do řeči: „Narazit na prokleté Němce je už teď ta nejposlednější věc pod sluncem, jakou by komunisté chtěli.“

„Na německé fašisty!“ opravil ho Riedl.

Cooke zakroutil hlavou. Vypadal pobaveně. „Máte mnoho nepřátel, a nejen na

straně komunistů,“ poznamenal. To však byl fakt, o kterém jsme dobře věděli.

Krebitz řekl: „Už víc než šest let se ve Vietnamu snažíme ze všech sil, abychom

posbírali tolik nepřátel, kolik je jen možné.“

Generálu Houssongovi zazářily radostně oči. Major Cooke řekl: „Musíme také vzít

v úvahu západní svět.“ Řekl to mírným tónem. Jeho zdvořilá připomínka, která nebyla ani souhlasná, ani odsuzující, však vyprovokovala Erichovu reakci.

„Máte na mysli tisk, pane?“

„Především tisk.“

„No, naši svobodní, demokratičtí, ale mírně levičáčtí novináři nás už očernili do té míry, že jsme teď černější než Senegalec v uhelné šachtě, majore. Pro bývalé příslušníky SS neexistuje žádné vykoupení, takže nemáme zapotřebí být najednou zbabělí, nebo jak vy byste to nazval, humánní. V očích světa jsme divoká zvířata, a tenhle postoj se nikdy nezmění. Už jsme si s tímto stigmatem zvykli žít.“

„Ale v tom se mýlíte, kapitáne Schulze,“ řekl Cooke se zdviženým ukazováčkem.

„V Německu jsou tisíce rehabilitovaných bývalých příslušníků SS. Pracují, podnikají, žijí normálním civilním životem. Vy také nemůžete pořád jen bojovat.“

„Na to jsme příliš bojovní, než abychom se někde usadili, žili civilním životem a

stali se z nás slušní, zákonů dbalí občané, majore. Jsme zvyklí rozkazy vydávat, a ne je přijímat. Naším povoláním je válečnictví a zbraně jsou jedinými nástroji, které dobře známe. Nemyslím, že bychom se někdy vyrovnali s drobnými rozčilujícími

nepříjemnostmi každodenního civilního života: s úzkoprsými byrokraty, úředním

šimlem, užvaněnými dopravními strážníky – s různými restrikcemi. Proč?“ dodal se

smíchem. „Kdyby se mi nějaký policajt pokusil dát blokovou pokutu za zvýšenou

rychlost, asi bych ho s namířenou pistolí donutil, aby ten bloček spolkl.“

Major Cooke rozhodil ruce. „V tom případě,“ odpověděl trpělivě, „jsem si jist, že

by mnohé z vás rádi přijali do nového německého Wehrmachtu – ehm, jak tomu říkáte?“

„Bundeswehr,“ napověděl jsem mu.

Erich mávl odmítavě rukou. „Ne, díky,“ řekl. „Unudil bych se k smrti.“

„Jsem si jist, že nová německá armáda bude znamenitě vybavená a docela aktivní.“

„Aktivní, kde?“ chtěl vědět můj přítel.

„V oblasti praktického výcviku, kde budou nejvíc zapotřebí důstojníci s vašimi

zkušenostmi.“

Erich zakroutil hlavou a rozvážně odpověděl: „Majore Cooku, nám se nelíbí

představa, že bychom si hráli na vojáky. My jsme vojáci. Bundeswehr je jen miniaturní reinkarnace bývalého Wehrmachtu, a nikdy mu nebude dovoleno vyrůst v obra.“

„A proč by mělo?“

„Z jednoduchého důvodu – protože Rudá armáda už obr je. Jenom Německo může

zabránit bolševizaci Evropy.“

„Ale dnes už Německo není samo,“ připomněl major Cooke Erichovi tichým

hlasem. „Máte přátele, s mou vlastí v první řadě.“

„No, pane – Amerika toho moc neudělala, aby pomohla dalšímu příteli a spojenci,

Francii, u Dien Bien Phu, kde by jediný nálet takových rozměrů jako na Hamburg nebo Drážďany smetl Giapa a jeho vietminhské divize během půl hodiny… Já bych tak jako

tak dával přednost Německu, které by žádné ochránce nepotřebovalo.“

Všiml jsem si, že Erichova zmínka o Dien Bien Phu byla pro majora úderem pod

pás, a tak jsem si pomyslel, že bude moudré zasáhnout dřív, než můj poněkud zatrpklý přítel zničí přátelskou atmosféru schůzky.

„Majore Cooku,“ řekl jsem, „generál Houssong mě informoval, že nám přinášíte

nějaké dobré zprávy.“

Zdálo se, že s vyhlídkou na změnu tématu se majorovi značně ulevilo. „To, co vám

přináším, nejsou zprávy, ale výzbroj.“ Najednou celý zářil. „Několik věcí, o které jste požádali generála McCoryho. Dva kluzáky s přídavnými motory, potápěčské vybavení,

těžké a lehké kulomety, některé z nich s infračervenými zaměřovači a odstřelovačské pušky, také vybavené pro noční střelbu – a dvacet tisíc těch vašich speciálních nábojů.“

Dřívější dobrá nálada na schůzce se okamžitě obnovila.

Major Cooke se otočil ke mně. „Nuže, co budete s těmi svými novými hračkami

dělat, kapitáne?“

„Mohli bychom začít řádit jako tajfun v Severním Vietnamu,“ řekl jsem, jako

kdyby to byla maličkost.

Majorovo obočí se zdvihlo. „To myslíte vážně?“

„O Hanoji a Vietkongu nikdy nežertujeme.“

„Jak se tam chcete dostat?“

Pokrčil jsem rameny. „Ho Či Minova stezka v Laosu je zcela vyhovující pro

dvousměrný provoz, majore. Když může Vietkong pochodovat na jih, tak je Task Force-G naprosto schopen postupovat opačným směrem.“

Generál Houssong se ke mně naklonil a konspiračním tónem mi tiše řekl: „Už jsme

pro vás možná takovou výpravu celou naplánovali, Wagemüllere.“

„S nějakou dobrou kořistí, mon général?“

„Přijďte do mé kanceláře pozítří kolem čtvrté odpoledne. Vezměte s sebou

Krebitze, Riedla a samozřejmě také toho vašeho impulzivního přítele, Schulzeho.“

Zeptal jsem se Houssongova pobočníka: „Kdy můžeme ten americký materiál

dostat?“

Poručík Berger zašátral ve svých dokumentech a řekl: „Do zítřejšího poledne –

kromě kluzáků, ty zůstanou na letišti.“

„Samozřejmě.“

Kapitán Spata si posunul křeslo a poklepal mě na předloktí. „Říkal jsem ti, že když se Strýček Sam rozhodne pohnout, tak se pohne rychle.“

„A co obojživelníky a pěchotní transportéry?“

„Připlují nákladní lodí.“

Už jsme se nemohli dočkat, až ty americké „lahůdky“ budeme mít. Nejvzrušenější

z nás byl Krebitz, zvlášť kvůli infračerveným teleskopům. „ Mensch!“ jásal. „Představte si, jak sedíme na nějakém převisu, je tma jako v pytli, a my odstřelujeme vojáky Otce Ho, kteří jdou dole po stezce.“

Tu noc dokázalo usnout jen málo z nás.

Druhý den ráno vjelo do našeho tábora šest armádních náklaďáků v čele s džípem

poručíka Bergera. Přivítali jsme ho jako děcka, radující se z příchodu Ježíška.

Po uspěchaném obědě jsme jeli na letiště se Spatou a Starrem a našimi třemi

kandidáty na piloty, které Krebitz a Schulze „odkryli“ v mužstvu: Stefanem Escherem, Hubertem Mohrem a Hansjürgem Wossem, kteří už před válkou na kluzácích létali.

Task Force-G měl bohaté lidské zdroje. V našem mužstvu sloužili kováři,

elektrikáři, experti na nálože a demolice, strojní mechanici, řidiči tanků, dělostřelci, ženisté, zbrojní technici a dokonce i jeden expert na námořní miny a torpéda.

Žádný z našich pilotů samozřejmě nikdy neviděl kluzák s motorem, a tak žasli nad

speciálním vybavením a přístroji pro noční let, pozorování a fotografování. Nádrže kluzáků mohly pojmout dostatek paliva na tříhodinový let s motorem, což podle Eschera a Wosse nemělo moc společného s doletem, protože většinu času by kluzáky měly být

poháněny větrem a stoupajícími proudy. Motory sloužily pouze k tomu, aby kluzák

nabral výšku, když to bylo nutné, nebo pro zpáteční let na základnu za bezvětří.

Příští den odpoledne jsme se ohlásili v kanceláři generála Houssonga, kde jsme

našli stejné důstojníky jako na minulé schůzce, včetně majora Cooka. Zeptal se nás na vybavení a dostalo se mu našich upřímných díků.

Pak generál Houssong zahájil poradu. „Wagemüllere, budete mít příležitost

zopakovat svůj skvělý nájezd do Man Hao v Číně z počátku padesátých let.“

„Ma fois, mon général, doufám, že nás nechcete znovu poslat do Číny,“ zeptal jsem se s hranými obavami.

„Ne, tak daleko ne.“ Houssong se dušeně zasmál, zatímco major Cooke znovu

rozžhavil svůj věčný doutník. „Máme na mysli pěkný malý výlet do Ho Či Minovy říše.“

„Samozřejmě záleží jen na vás, jestli ten úkol přijmete, nebo odmítnete,“ dodal

Dessault.

Schulze se zeptal: „Jaký je náš cíl?“

„Kousek na sever od sedmnácté rovnoběžky. Blízko hlavního města provincie Hue

Tien.“

„Dong Hoi?“ zeptal jsem se. „Oui. Co si o tom myslíte?“

„Nájezd je možné uskutečnit přes Laos, ale co tam stojí za zničení?“

„Kapitán Dessault vám to poví,“ odpověděl generál Houssong.

Dessault zdvihl hlavu a odkašlal si. „Tři kilometry jižně od Bo Trech je velký sklad paliva a munice,“ vysvětloval zpravodajský důstojník. „Tři čtvrtě miliónu litrů benzínu a nafty v sudech. Šest částečně zakopaných skladů dělostřeleckých granátů, nábojů do ručních zbraní a dynamitu.“ Podíval se krátce do svých listin a pokračoval: „Také dvě stě tun nášlapných min a ručních granátů.“

Krebitz tiše hvízdl. „Až ty věci vyletí do vzduchu, bude detonace slyšet až v

Pekingu.“

„Doufáme, že to uslyší až v Moskvě,“ odpověděl mu major Cooke. „Většina té

výzbroje totiž pochází ze SSSR. Tanky T-34 a Stalin, nákladní auta Molotov, artilerie a pěchotní transportéry.“

Kapitán Dessault postrčil po stole plnou hrst leteckých snímků. K některým z nich

byly připojeny diagramy, rozpracované do detailů, s šipkami, kroužky a legendami.

„Odkud máte ty snímky?“ zeptal jsem se. Ani francouzské, ani vietnamské letadlo

by se nikdy neodvážilo na sever od demarkační čáry.

„Z Pentagonu,“ řekl Cooke.

„Vaši piloti odvedli skvělou práci, majore,“ pochválil Schulze. „Ty fotografie

musely být snímány z velmi malé výšky.“

„Byly brány z výšky pětapadesát tisíc stop, speciálními kamerami ve speciálních

letadlech.“

„No, to musely být hodně speciální, aby byly tak zřetelně vidět strážní věže a

tanky… Je tam dokonce most, nebo něco podobného, který vede z břehu někam do

prázdna.“

„Severovietnamci postavili pontonové molo,“ vysvětloval Dessault. „Aby usnadnili

vykládání z čínské transportní lodi Huang-Po. Patnáct tisíc tun vojenského materiálu. Ta nákladní loď má připlout za týden, ale nemůže se přiblížit k pobřeží blíž než na dvě stě padesát metrů.“

„To je také jeden z důvodů naší dnešní schůzky,“ poznamenal generál Houssong.

„Mohli byste zabít dvě mouchy jednou ranou, Wagemüllere. Skladiště i loď.“

Cooke se mě zeptal: „Co si o tom myslíte?“

„Ráno budeme připraveni vyrazit, majore Cooku.“

Houssong se naklonil k majorovi. „Říkal jsem vám, že Wagemüllerův tým před

ničím neucouvne.“

Pak promluvil kapitán Dessault: „Musíte na to jít s velmi malým oddílem.

Maximálně pětadvacet mužů – letět do Hue, pak nákladním autem k laoským hranicím…

Někam blízko Khe Kanh. A odtud už sami.“

Omluvil jsem se a šel k velké nástěnné mapě. Schulze, Krebitz a Dessault se ke

mně připojili. Ukazovátkem jsem začal rýsovat pomyslnou dráhu našeho výletu.

„Z Khe Kanh do Lang Mo, kolem osmdesáti kilometrů… Odtud podél řeky Hoi

kopcovitou krajinou do Bo Trenh, dalších čtyřicet kilometrů.“

Krebitz mě přerušil: „Zkrátíme si cestu přes hory. Možná můžeme být za týden u

cíle.“

„To musíte!“ zdůraznil Dessault. „To bude zrovna Huang-Po spouštět kotvy. Měli

byste udeřit, dokud ji nevyloží.“

„Musíme udeřit na loď i na sklad současně a pak utíkat jako o život,“ řekl s

úšklebkem Riedl.

„Nemůžete se vrátit stejnou cestou,“ připomněl mi Dessault.

„To vím.“ Přikývl jsem. „Všechny posádky budou v pohotovosti.“

Krebitz, který si mezitím pozorně prohlížel mapu, řekl: „Můžeme pokračovat

směrem na Bai Dinh na severozápadě a pak vstoupit do Laosu u cesty do Phao.“

„V Bai Dinh je silná posádka,“ varoval nás Dessault. „Měli byste se mu vyhnout.“

Schulze stáhl rty. „Zpátky do Khe Kanh je to zhruba sto šedesát kilometrů

obtížným terénem.“

Riedl řekl: „Vojáci Vietminhu šli z Tonkinu do Dien Bien Phu šest set čtyřicet

kilometrů.“

„Po cestách,“ řekl generál Houssong. „Vy půjdete přes hory a neprosekaným

lesem.“

„Denně šestnáct kilometrů,“ poznamenal Krebitz. „I kdybychom cestovali

nalehko.“

„To je další věc,“ vložil se do diskuse major Cooke. „Měli byste cestovat nalehko a vyhnout se problémům s Laosany.“

„Budeme oblečeni jako Vietkong, majore Cooku,“ řekl jsem Američanovi. „Černá

pyžama, přílby z palmových větviček nebo z bambusu a zeleň zastrčená do síťky z

provázků. Ale kdyby náhodou došlo k boji, budu nucen zabránit případným svědkům

dostat se do Vientianu a vykřikovat o francouzském vniknutí na území Laosu.“

Pak, když jsem si všiml znepokojeného výrazu v Cookově tváři, jsem řekl: „V

tomto ohledu si nemusíte dělat starosti, majore. Už jsme překonali stovky kilometrů, aniž by si nás všimli jak Laosané, tak Kambodžané. V umění vyhnout se nechtěným

kontaktům jsme skutečně dobří.“

„Ale co když by vás někdo uviděl z dálky a vy byste o tom nevěděli?“

„Z dálky budeme pro všechny náhodné pozorovatele Vietkong. Vientian by mohl

protestovat v Hanoji.“

„To je něco, co nikdy neudělají,“ poznamenal Houssong.

Major Cooke důrazně prohlásil: „Neměli byste zapomínat, že Washington se snaží

udržovat s Vientianem a Phnompenhem přátelské vztahy.“

Rozhodl jsem se v mé nepřítomnosti nechat s Task Force-G Ericha pro jiné úkoly a pro expedici jsem vybral jen dvacet mužů, včetně Riedla, Krebitze, Josta Waldnera, Julia Steinera a šesti odstřelovačů Gruppe Drei. Čekal jsem, že Schulze spustí záplavu argumentů proti tomu, že jsem ho vynechal, ale k mému příjemnému překvapení se

zdálo, že pochopil, že jsem nemohl nechat Task Force-G bez schopného velitele.

Dokonce přátelsky nabídl, že provede nějakou výraznou diverzi v jiném směru, aby

odvrátil pozornost Hanoje jinam.

Muži, které vybral Krebitz, byli ti nejzkušenější veteráni. Nadcházející zkoušku

síly přijali s nadšením. Už dávno chtěli vrazit pěsti Giapovi přímo pod nos a uvítali možnost hrát si na Vietkong v Ho Či Minově vlastní zemi.

Krebitz a Riedl vybírali naše vybavení s mimořádnou pečlivostí. Nálože s

časovými spínači, plastické výbušniny a zápalné bomby byly mezi prvními položkami

našeho seznamu. Měli jsme si vzít samopaly a přesné pušky s tlumiči a používat výbušné střely vlastní výroby. Byli bychom si rádi vzali americké pušky s infračervenými

přístroji, ale baterie, teleskopy a speciální svítilny by představovaly velkou zátěž.

Omezili jsme celkovou váhu výbavy na patnáct kilogramů pro každého, včetně zbraně, munice a šesti granátů, takže na potraviny už moc nezbylo. Vzali jsme si sušenky,

sardinky, polévky v kostkách, čaj a kávu, což muselo stačit až do doby těsně po útoku.

Na zpáteční cestě bychom si mohli opatřit jídlo i pod pohrůžkou násilí, kdyby to bylo nezbytné. A vždycky bychom mohli počítat s tím, že najdeme nějaké mangovníky,

pomerančovníky a chlebovníky, které rostly všude.

Většinu letu a cesty nákladními auty jsme strávili podrobným studiem map a

leteckých snímků zóny, do které jsme chtěli proniknout. V archivech zpravodajské

služby byla hojnost fotografií, a Krebitz načrtl nejlepší cestu přes pohoří Giai Truong.

Také označil nepřátelské cíle, kterým jsme se měli vyhnout: vesničky, venkovské

posádky, základny, silniční zátarasy a strážní budovy.

Julius Steiner se nabídl, že povede komando proti čínské nákladní lodi, a muži,

které pro tuto práci navrhl, byli všichni výteční plavci a experti na demolice. Nálože a zápalné bomby tam měli dopravit v malých nafukovacích vacích, nastříkaných černou

barvou. Doufali jsme, že o půlnoci, kdy měla akce proběhnout, bude lodní posádka tvrdě spát.

Na můj výslovný rozkaz zastavili řidiči náklaďáků tři kilometry před Khe Kanh; tu

vesnici jsem chtěl obejít. Když jsme se vydali na pochod, úsvit zrovna rozjasňoval obzor, a první sluneční paprsky nás už zastihly za vesnicí vysoko v horách, kde jsme

postupovali podle malého přítoku Sé Kong. Ze skalnatých výšin jsme měli dobrý výhled na cestu a na laoskou pohraniční stanici s hrstkou vojáků kolem strážní budovy a závory.

Na cestě nebyl prakticky žádný civilní provoz, a když kolem projížděl konvoj Vietkongu, tak se Laosané diskrétně otočili na druhou stranu a pozorovali flóru a faunu sousedních kopců. Dokazovali tak, že mírová koexistence s komunisty je možná, pokud se dodržuje zásada: „Vy nás nebudete obtěžovat, a my vás necháme žít.“

Krebitz postupoval podle kompasu směrem na předpokládaný bod na kótě 1883,

osm kilometrů severně od laoské vesnice Tse Pong. Prosekávali jsme si cestu zelenou spletí popínavých rostlin a ostnatých keřů a stále v utajení jsme šli ve stopách našich průzkumníků. Na stanovený bod jsme se dostali po pěti hodinách. Po krátkém odpočinku komando pokračovalo severovýchodním směrem, k severovietnamské vesnici Lang Mo,

vzdálené asi třiadvacet kilometrů vzdušnou čarou. Tak, jak jsme se vlekli klikatým půlkruhem, se to spíš blížilo ke čtyřiceti kilometrům. Občas jsme narazili na stezky vyšlapané lovci, dřevorubci nebo příslušníky horských kmenů. Pokud Krebitz prohlásil, že se po nich dá bezpečně jít, rychlost našeho postupu podstatně vzrostla. I když Krebitz skutečně vybral nejschůdnější trasu, nevyhnuli jsme se několikrát obtížným výstupům a kluzkým sestupům.

Vstoupili jsme do Severního Vietnamu. Hranici tvořila džungle věkovitých

vějířových palem napadených popínavými rostlinami, kterou jsme si museli prosekávat dlouhý tunel. Na jednom blátivém svahu Riedl uklouzl a dopadl zadkem na vyčnívající kořen. Posadil se a lapal po dechu. Krebitz a Steiner se k němu rozběhli. „Poranil ses?“

ptal se s obavami Rudolf, když mu pomáhal vstát. „Jsi v pořádku?“

„Jasně, že jsem,“ zasípal Riedl, napodobuje Erichův hlas. „Cítím se skvěle. Jsem

superman z Task Force-G, který může šlapat dál, bojovat a vítězit – i s rozdrcenýma koulema… Víš, Rudy, máme velké štěstí, že jsi našel tu nejsnadnější cestu, ta je jen mučivá. O trochu těžší by byla smrtící.“

Terén se zvedal a klesal a občas příkré skalnaté stěny střídaly strmé srázy propastí.

Někdy jsme museli k sestupu ze zvláště prudkého svahu použít provazy s háky. A celou dobu, co jsme si museli prosekávat stezku, jsme šli podél pohodlné cesty dole v údolí, která sledovala tok nějaké říčky s nesčetnými peřejemi a procházela malými vískami.

Naše komando se trmácelo panenskou džunglí, stržemi s hrozivými převisy, přes a pod viklany, vystavené neustále nebezpečí sesuvů půdy. Riedlův předchozí odhad, že budeme postupovat rychlostí šestnáct kilometrů za den, se ukázal být silně nadhodnocený, a já už jsem se začal obávat, jestli dodržíme časový plán. Muniční sklad mohl počkat, ale

nákladní loď Huang-Po by už mohla být vyložená, až by k ní Steiner dorazil.

Během války na ruské frontě jsem někdy četl Liviův popis Hannibalova přechodu

Alp. Teď mi připadalo, že naše cesta se velmi podobá tomu, jak se Kartaginci probíjeli horskou divočinou. S tím rozdílem, že Hannibal velel desetitisícům mužů, kteří

odstraňovali překážky a v momentě postavili cesty.

Tu a tam, kde se strže natolik rozšiřovaly, že tam bylo možné skromné pěstování

rýže nebo tabáku, se tísnilo pár tuctů chatrných bud, postavených z bambusu a se

střechami pokrytými několika vrstvami trávy, svázané do snopků ve tvaru kříže. Občas náš předvoj i těsně pod vrcholem kopce narazil na obydlí, kde se hrstka rodin živila chovem prasat a pěstováním obilí a máku na svazích, jejichž divoká vegetace byla kdysi vypálena. Ta neúrodná černá políčka nás vždycky varovala, že tam někde jsou lidé, a někdy jsme museli udělat několikakilometrovou okliku, aby nás neobjevili.

K opovrhovaným Thays – zápaďákům – by se každý pozorovatel choval

nepřátelsky.

Pokaždé, když nebetyčné srázy a strmé propasti ustoupily kousku rovné půdy,

zřídka většímu než dva až tři kilometry v průměru, určitě tam bylo víc chatrčí a také rolníci, kypřící úzké pruhy orné půdy a pachtící se za svými motyčkovitými pluhy

taženými buvoly.

Po čtrnácti hodinách úmorného pochodu jsme ušli kolem třiceti kilometrů. Když

jsme dorazili na malou holinu s vodou bublající ze skály, rozkázal jsem zastavit. S

použitím kostek pevného lihu, které hoří bez kouře, si muži připravili jediné teplé jídlo toho dne, a pak jsme přenocovali.

Vstali jsme za úsvitu a já jsem mužům naposledy připomněl: „Dejte pozor, ať nic

po sobě nenecháte, zvlášť ne papírové kapesníky, zápalky, krabičky od cigaret a

nedopalky. Když se něčeho budete chtít zbavit, měli byste to spálit. Pokaždé, když přijdeme na písčité nebo bahnité kusy země, měli by poslední muži naše stopy zahladit větvemi.“

Pak jsme se plahočili dál, několik set metrů za Krebitzem.

Přes všechna naše preventivní opatření jsme nečekaně narazili na nějakého rolníka, který si se svým desetiletým synkem vyšel na lov, a průzkumníci je chytili. Tento

nanejvýš nepříjemný incident nás zdržel dvě hodiny. Zajištění bezpečnosti naší skupiny vyžadovalo, aby byli zajatci zlikvidováni, ale tentokrát i Krebitz byl proti tomu, abychom je zabili. Ten muž byl invalida, ztratil levou ruku v boji proti Japoncům. Jeho syn byl hubený vystrašený chlapec s velkýma vypoulenýma očima, který pořád popotahoval.

Prostě pustit jsme je však nemohli. Žili ve vesničce o dvanácti chatrčích v údolí, vzdálené jen pár set metrů. Rudolf se tam šel podívat a všiml si, že k Lang Mo vede dobrá cesta a v ohradě je několik thajských koní. Když se vrátil, řekl mi dost mrzutě, že jezdci na koni by trvalo jen hodinu, než by se dostal k nejbližšímu vojenskému táboru a spustil poplach v celém okrese.

Jost Waldman vyřešil naše dilema docela vynalézavě. Všiml si, že trochu výše ve

svahu je nějaká jeskyně a navrhl, abychom tam zajatce dopravili, svázali je a vchod zatarasili takovým způsobem, aby jim pak trvalo několik hodin, než se dostanou ven. Jost také vymyslel, jak to udělat. Vysvětlil svůj nápad Rudolfovi, a ten ho odsouhlasil jako proveditelný.

Vystrašené dvojici jsme svázali zápěstí a kotníky a opřeli o balvan. Krebitz zavěsil nad rolníkovými stehny lovecký nůž v pochvě; druhý konec provázku upevnil k větvi, kterou zasunul do štěrbiny ve skále s dynamitovou roznětkou a časovačem, to všechno v bezpečné vzdálenosti. Vystrašeným domorodcům pak vysvětlil, že za dvě hodiny

roznětka vyhodí do povětří větev a nůž spadne staršímu z nich do klína. „S trochou námahy ho dokážete vytáhnout z pochvy a přeříznout si pouta.“

Rolník neustále přikyvoval. Pochopil, že je nezabijeme, a všechno ostatní mu

vyhovovalo. Rudolf předstíral, že jdeme opačným směrem a vyptával se ho na cestu do Ne Nhom v Laosu a jestli jsou na hranicích vojáci.

Také toho člověka přísně varoval: „Až se vrátíte ke své rodině, zůstaňte doma a o

všem mlčte. Jestli zjistíme, že jste mluvili, vrátíme se a vaši vesnici srovnáme se zemí se všemi uvnitř.“ Rolník, šťastný, že přežije, vrtěl hlavou. Určitě nepromluví.

Nechali jsme jim polní láhev s vodou a jídlo, které si přinesli s sebou, a pak jsme volnými balvany zatarasili vchod do jeskyně. Spočítali jsme si, že než se dostanou do své vísky, uplyne pět až šest hodin.

Pak se komando znovu vydalo na cestu s dvojnásobným úsilím, aby co nejvíc

zvětšilo vzdálenost mezi jeskyní a námi. Všem spadl kámen ze srdce, jak jsme ten

obtížný problém vyřešili.

Druhou noc jsme strávili na vrcholku hory nad údolím Hoi, kde byla další osada s

dvaceti chatrčemi a domkem milice. Krebitz napočítal dvanáct vojáků s puškami a

jednoho se samopalem, to byl pravděpodobně jejich velitel. Ze strážního domku se táhla na sever telefonní linka, upevněná k hrubě osekaným mladým stromkům. Chování

severovietnamských vojáků nenasvědčovalo žádnému stupni poplachu. Krebitz měl

nejspíš pravdu, když tvrdil, že ten rolník bude mlčet.

V jedenáct hodin jsme měli za sebou dalších jedenáct kilometrů a já jsem

odhadoval, že k Lang Mo to máme ještě dobrých třináct kilometrů. Avšak za daných

okolností i těch jedenáct kilometrů postačovalo. Zdolávali jsme nahoru a dolů svahy, kde postup o pět set metrů vyžadoval sedmdesát minut. I když bychom se nedokázali dostat k té čínské lodi včas, považoval jsem bezpečí svých mužů za důležitější než zničení celého nákladu zbraní. Kdybychom Huang-Po propásli, spokojili bychom se s destrukcí

skladiště.

Příští den jsme šli dál. Náš předvoj byl daleko před námi a mimo dohled, a tak jsme se řídili krátkými signály Krebitzovy krátkovlnné vysílačky. Dorozumívání vysílačkami bylo zakázáno, ale měli jsme asi pětadvacet signálů složených z dlouhých a krátkých pípnutí, které znamenaly nebezpečí, cesta je volná, civilisté, vesnice, strážnice, tábor, zastavit a čekat, zahájit palbu, zastavit palbu, obklíčit, žádám o posilu a podobně.

Přišli jsme na místo, kde telefonní vedení přetínalo říčku a pokračovalo na naší

straně rokle. Byl tam most z klád a hrubě opracovaných fošen a skupina chatrčí na kraji otevřeného pozemku, kde se pěstoval tabák. Půl druhého kilometru za vesnicí jsme

narazili na klesající cestičku, která vedla ke stezce podél říčky. Krebitz, Stolz a Jost sestoupili dolů a přerušili telefonní linku tak, aby to vypadalo na přírodní nehodu.

Skáceli telefonní sloup do říčky a na místo, kde dřív stál, přivalili velký balvan.

Naše expedice pokračovala bez incidentů a devátý den naše jednotvárné trmácení

skončilo na zalesněném kopci – osm set metrů od obrovského severovietnamského

skladu a asi jeden a půl kilometru od pobřeží, kde na konci pontonového mola kotvila nákladní loď Huang-Po.

K naší úlevě bylo zřejmé, že vykládací práce měly teprve začít. Na pobřeží stála

zaparkovaná nákladní auta, dvě z nich s jeřábem.

Rozhodl jsem, že na oba cíle zaútočíme o půlnoci. Julius Steiner, Jost Waldman a

čtyři demoliční experti měli ve 22 hodin odejít na pobřeží, doplavat k lodi, vylézt na palubu a zaminovat nákladní prostory s časovači nastavenými na půl jedné. Ve stejnou dobu bychom provedli svou práci ve skladu a nastavili časovače na tři čtvrtě na jednu.

Počítali jsme s tím, že jakmile vyletí do povětří loď, budeme už zpátky na kopci, kde se k nám připojí Steiner a jeho skupina a okamžitě odejdeme směrem na Bai Dinh a k hranici s Laosem.

Krebitz ležel v podrostu a kreslil cestu, kudy měl Steiner jít přes železniční koleje a silnici, kde se orobinec a křoví táhlo až téměř k pobřeží. Provedl poslední kontrolu náloží, plováků a časovačů a pak obrátil pozornost ke skladu zásob.

„Tohle je největší verdammte Lager, s jakým jsem se kdy ve Vietnamu setkal,“ řekl Riedl, když svým dalekohledem přejížděl po oploceném okraji objektu. „Dvě strážnice, jedenáct strážních věží, šest muničních skladišť, přinejmenším pět tisíc sudů s palivem…

Dokonce mají i železniční vlečku.“

„A náklaďáky, tanky, džípy, pěchotní transportéry a děla,“ dodal Karl.

„Dvaatřicet tanků T-34 a osm Stalinů,“ doplnil Krebitz seznam. „Patnáct děl…

Vypadají jako stopětimilimetrové houfnice… Dvacet nákladních aut Molotov s 12,7 mm kulomety… Šestnáct džípů s 37 mm kanóny.“

„Heilige Strohshack!“ jásal Jost Waldman. „Je tu dost materiálu, aby to udrželo v chodu celou obrněnou divizi odsud až do Saigonu.“

„Tam také nakonec chtějí jít,“ řekl Stolz.

Sklad ležel blízko železnice a silnice do Hanoje a asi jeden a půl kilometru na jih jsme zpozorovali vojenský stanový tábor s dalšími auty, tanky a děly.

„Moskva a Peking při vybavování Giapa určitě neztrácejí čas,“ bručel Krebitz s

očima přilepenýma k polnímu dalekohledu. „Jedna věc je jistá, Hansi, ten vojenský…“

„… tábor vylučuje přímý útok na sklad,“ dokončil jsem větu za něj.

„Richtig,“ řekl a současně přikývl. „Ať uděláme cokoli, musí to být v absolutní tichosti.“

„Ten zatracený tábor na těch leteckých snímcích nebyl,“ řekl Riedl.

„Za to americká zpravodajská služba nemůže,“ odpověděl jsem mu. „Museli ho

sem přidat nedávno.“

„Jsou to jen stany,“ řekl Krebitz. „Dají se postavit během několika hodin.“

Přenesli jsme pozornost zpátky na sklad.

Krebitz málem vykřikl: „Strážní věže každé tři stovky metrů. Jednoduchý plot z

ostnatého drátu, ale v noci osvětlený žárovkami v dvacetimetrových intervalech.“

Podrbal se na hlavě a zasmušile se na mne podíval. „Dostat se dovnitř bez střílení bude velice těžké, Hansi.“

„Vypadá to tak.“

Do naší rozmluvy vpadl Jost Waldman: „Měli jsme zařídit načasovaný přelet

letadla, aby museli při leteckém poplachu zhasnout kvůli zatemnění.“

Krebitz vysunul bradu a rychle se otočil. „ Fliegeralarm hast g’sagt?“ zajásal.

Jawohl! Letecký poplach! Tys na to kápnul, Joste. Jenomže my nepotřebujeme letadla, abychom si tu zařídili tmu.“

Waldner vyvalil oči, celý zmatený. „Kápnul, na co?“

Avšak Krebitz už zase věnoval pozornost oplocenému pozemku. „Koukni se,

Hansi,“ řekl po chvíli. „Co vidíš na tom dvojitém pylonu mezi těmi třemi dřevěnými baráky a plotem?“

Namířil jsem dalekohled na místo, které mi označil, a hned jsem pochopil, co má

na mysli. „Transformátor vedení vysokého napětí od silnice.“

Rudolf přikývl. „Když použijeme tlumiče, měly by ho dvě výbušné střely vyřadit z

provozu.“

„Ve strážní věži uslyší výbuch.“

„Zkratované kondenzátory skutečně explodují,“ řekl Riedl. „A budeme mít pěkný

výpadek proudu.“

„Je v tom ale háček,“ řekl zamyšleně Stolz. „Vojenské tábory mívají obvykle pro

případ nouze generátor.“

„Tady ho mají taky,“ souhlasil Krebitz. „Je nejspíš v té dřevěné boudě vedle

pylonu… Vidíte ty izolátory a kabely? Ale v době, kdy ho ti Vietnamčíci budou

nahazovat, my už budeme uvnitř pokládat miny.“

„A jak se dostaneme ven?“ zeptal se Riedl.

Krebitz se zašklebil. „Až budeme připraveni z tábora vypadnout, Kretz vyřadí také

generátor, bazukou.“

„Zdá se to být proveditelné,“ poznamenal jsem. „Ale všechno musí být načasované

na sekundu.“

„Nech veškeré načasování na mně,“ řekl Rudolf uklidňujícím tónem. „Budem s tím

skladem hotovi za deset minut.“

„Deset minut by nemuselo stačit. Sklepy s municí jsou jistě zamčené a my

nemůžeme zámky prostě odstřelit.“

„A kdo chce dovnitř?“

„Jak to myslíš?“

„Teď vypadáš jako začátečník.“ Rudolf zakroutil hlavou. „A co všechny ty sudy s

palivem, vybuchující blízko muničních sklepů? Pamatuješ, co se stalo v Man Hao?

Hořící palivo poteče přímo do těch sklepů.“

Rudolf měl samozřejmě pravdu. Vybuchující sudy by vytvořily jezero benzínu a

motorové nafty, které by zaplavilo celý pozemek a teklo jako láva, bičované

následujícími detonacemi.

Řekl jsem: „Máš pravdu, Rudy. Umísti dva odstřelovače tři sta metrů od

transformátoru a další dvojici blízko boudy s generátorem.“

„Doufám, že tvůj plán bude fungovat,“ řekl Stolz. „No, jen se ujistěte, že máte s

sebou něco, čím se dá psát,“ zavtipkoval Riedl. „Proč?“

„Podepsat se do knihy hostů starého Petra – pro případ, že by Rudyho plán selhal.“

Jost Waldman, který neslyšel předchozí větu, vyvalil oči. „O jakém starém Petrovi

mluvíš?“ zeptal se, celý zmatený.

„O svatém.“

Za soumraku jsme si seřídili hodinky. Když byla dostatečná tma, Jost Waldman,

Steiner a čtyři vojáci odešli k pobřeží.

Když byla naše akce do posledního detailu naplánována, leželi jsme v metr vysoké

trávě a čekali. Krátce před půlnocí se naše skupiny připlížily blíž k hranicím tábora, teď osvětleným silnými žárovkami. Riedl a já se šesti muži jsme měli proniknout západním úsekem drátěného oplocení a zaminovat sudy s palivem a některé ze zaparkovaných

nákladních aut. Krebitz, Stolz a pět mužů by současně vniklo do objektu ze severu.

Minuty se vlekly v nervózním očekávání. Vzduch byl horký a vlhký a já jsem cítil,

jak mi po zádech a prsou stékají potůčky potu a promáčejí mi nátělník. Muži měli nervy napjaté k prasknutí a neklid vepsaný ve tvářích. Každou chvíli se někdo podíval na hodinky.

Sekundy se pomalu plazily přes minutovou značku a minuty se zdály být dlouhé

jako staletí.

13. ČÍNSKÁ NÁKLADNÍ LOĎ

Julius Steiner, Jost Waldman a jejich skupina na cestě k pobřeží nepotkali nikoho.

Na silnici nebyl žádný provoz, jen občas projela vojenská vozidla, jejichž světlomety bylo vidět na kilometry daleko. Huang-Po byla osvětlená jen skrovně, stejně jako

pontonové molo, po němž sem a tam přecházely hlídky při svých nudných stometrových obchůzkách. Dál na jihu mezi stromy probleskovala světla Dong Hoi, ale Bo Trach na severu byl zahalen ve tmě.

Našich šest mužů se rychle svléklo, šaty složili na hromadu ve škvíře mezi balvany, nafoukli své malé plováky a brodili se mělkou vodou.

„Doufám, že tu nejsou žádní žraloci,“ zašeptal Jost Steinerovi.

Ten si z něj chtěl vystřelit. „Máš přece ostrý útočný nůž, Joste.“

„Útočný nůž,“ zhnuseně zasupěl Waldman.

„Ale,“ řekl demoliční expert Kurt Seidlinger. „Každý žralok, který zkusí po tobě

jít, se zakousne do té pěkné plechovky s TNT a bude z něj čínská polévka ze žraločích ploutví, už uvařená.“

„Díky za útěchu,“ odpověděl suše Jost. „Řekl bych, že my pak budeme ty nudle.“

„Pssst!“ zasyčel tiše Steiner. „Ta vaše gurmánská konverzace se nese po vodě až

do Japonska.“

Pak plavali prsa pomalými tempy a mířili ke kotevnímu řetězu na přídi, jehož

články by měly být dost velké, aby jim poskytly oporu.

Trup lodi se nad nimi tyčil pořád blíž a blíž. Komando se zastavilo. Chvíli viseli na plovácích a pečlivě si prohlíželi loď. Steiner napočítal osm osvětlených oken a světlíků v boku lodi, ale nikde nebylo vidět žádné strážné a všechno se zdálo být v klidu. Na molu hlídkovali čtyři vojáci.

Posádka, zřejmě věrná učení velkého Maa, který ve své rudé knížce napsal, že

„muži, kteří v noci dobře spí, ráno lépe pochodují,“ nejspíš ulehla ke spánku. Důstojníci byli buď ve svých kabinách, nebo odešli navštívit Dong Hoi, možná na pozvání svých místních hostitelů.

Kotevní otvor v boku lodi byl dost blízko paluby, aby se na ni dalo vylézt.

Steiner vytáhl z vodotěsné kapsy plováku dalekohled a znovu si nástavbu lodi

prohlížel od přídě na záď a zase zpátky. Prozkoumal stěžně, můstek, a také molo, kde si všiml dvou vojáků s rybářskými pruty. Ti by však nemohli na kotvu na boku lodi

obráceném k moři vidět.

Opatrně, aby nenadělali hluk, plavali muži z komanda ke kotevnímu řetězu. Jost se

vytáhl na jeho články a počkal, až mu Steiner zavěsí na opasek automatickou pistoli a nálože, pak začal šplhat. Julius a ostatní následovali těsně za ním.

Nehlučně se přehoupli na palubu a skrčili se do úkrytu mezi bednami a krabicemi,

které tam už byly naskládány a připraveny k vyložení. Štěstí je neopouštělo. Velký kryt nákladního prostoru byl otevřený a nad ním byl jeřáb, připravený na ráno. Dole se v tlumeném světle nouzových světel rýsoval náklad.

Steiner ukázal prstem na ocelový žebřík, vedoucí do nákladního prostoru.

Jost se podíval na hodinky. „Máme patnáct minut na ty bedny a dalších patnáct na

cestu ke břehu.“

„Jdeme na to!“ zašeptal Steiner.

Členové komanda jeden po druhém sestoupili dolů a rozsvítili své zastíněné

baterky. Steiner a Jost si rychle prohlédli náklad. Nápisy na bednách byly v čínštině a ruštině, ale díky všeobecné negramotnosti v Maově říši byly také přepečlivě vyzdobeny nálepkami, znázorňujícími granáty, patrony, dynamit, minometné střely a nášlapné miny.

„Možná to jsou místní ekvivalenty varovného nápisu: Pozor, výbušniny“ zašeptal

Jost.

Pohybujíce se jako stíny, začali muži pokládat miny a zápalné bomby. Vybírali si

přitom místa, kde nálože nemohly být ani zpozorovány, ani lehce zneškodněny. Když

byla práce z poloviny hotova, hledal Steiner přístupovou cestu na záď. Z několika

ocelových dveří si vybral ty nejvzdálenější, které vedly na chodbu vedoucí kolem

strojovny a kotelny. Tam komando narazilo tváří v tvář na dvojici ohromených

námořníků, vlekoucích podnos s nářadím. Jost a tři členové komanda je zneškodnili dřív, než mohli vydat nějaký zvuk. Rychlým bodnutím do srdce. Muži pak skryli mrtvoly pod haldu nepromokavého šatstva a šli dál.

Zadní ložný prostor obsahoval nákladní auta, polopásová vozidla a děla. Jeden člen komanda objevil dvacet beden s ručními zbraněmi a municí, které pak muži rychle

zaminovali. Cestou zpátky na příď Steiner umístil dvě zápalné bomby mezi několik sudů s naftou a pak dal signál k odchodu.

V půli cesty ke břehu se zastavili a podívali zpátky. Na palubě Huang-Po vládlo

uklidňující ticho. První část nebezpečné mise byla splněna.

O půlnoci Paul Kretz a Ernest Landauer z Gruppe Drei vypálili čtyři výbušné střely do budky s transformátorem. Uviděli jsme oslnivý záblesk a transformátor vzplanul.

Světla v táboře zhasla.

Rozběhli jsme se k hranici tábora, roztáhli drátěný plot a hrnuli se dírou dovnitř.

Chvilku jsme čekali, než se zorientujeme, a pak jsme se rozběhli, každý k objektu, který mu byl přidělen. Zaslechl jsem vzdálené výkřiky a krátkou hádku. Kolem kasáren,

strážnice a železničních vagonů blikaly baterky, ale žádný světelný kužel se nestočil naším směrem. Nepřátelé byli pořád ještě plně zaměstnáni hořícím transformátorem.

Zaminovat sudy s naftou na patnácti místech nám zabralo jen pár minut. Riedlova

skupina se mezitím postarala o nákladní auta. Pak s tlumeným duněním nastartoval

generátor. Světla na hranicích tábora začala blikat a pak se rozsvítila, i když mnohem tlumeněji než dříve. Drželi jsme se ve stínu, mimo dohled strážních věží. Na dvou z nich se rozsvítily reflektory a pročesávaly prostor kolem plotu. Kolem strážnice a kasáren proběhly skupiny vojáků. Až do míst, kde jsme se krčili, pronikal tlumeně zvuk výkřiků a rozkazů. V tu chvíli bych moc rád věděl, jak si vedou Krebitz a Stolz.

Ve čtvrt na jednu Metzger a Schindler vypálili dvě střely z bazuky do boudy s

generátorem. Světla na hranicích tábora podruhé zhasla a my jsme vyběhli k plotu.

Exploze spustila kakofonii výkřiků a pronikavých rozkazů. Z kasáren se hrnuli vojáci.

Stovky kapesních svítilen teď pročesávaly východní část komplexu a začala výt siréna na ruční pohon.

Poplach!

Pak se nebe nad mořem rozsvítilo oslepujícím zábleskem a čínskou nákladní loď

rozervala gigantická detonace. Huang-Po se úplně rozpadla ve vysokém sloupu ohně a kouře. Tlaková vlna zničila molo a v táboře zdvihla oblaka prachu. Když jsem utíkal k našemu shromaždišti, myslel jsem na to, co by se stalo, kdyby v tu chvíli všechno to palivo a munice za námi explodovaly.

K mé velké úlevě už byli Steiner a Jost zpátky, unavení, ale spokojení. Krebitz a

Stolz se objevili o pět minut později.

„Pojďme odsud vypadnout!“ sípal Rudolf. „Za patnáct minut tu bude nová

Hirošima… Podařilo se mi vlámat se do jednoho z těch sklepů od podlahy ke stropu

plných dynamitu a pořádně ho zaminovat.“

Bez břemene výbušnin se nám teď lehčeji pospíchalo na západ. Už jsme se

neskrývali a šli jsme po polní cestě. Sklad za námi, odsouzený k zániku, teď ozařovaly světlomety aut, z nichž mnohá mířila k bráně.

„Na evakuaci toho místa je už pozdě,“ poznamenal Riedl, ale ta vozidla se jen

přemístila do takových míst, odkud mohla svítit na oplocení.

„Brzo budou mít světla mnohem víc,“ poznamenal Krebitz, pak se podíval na

hodinky a vykřikl: „K zemi!“ Zalehli jsme do trávy.

Zem pod námi se zvedla a otřásla. Krajina směrem k Bo Trach zmizela za

stoupající stěnou kouře, uvnitř níž další a další exploze vrhaly plamenné blesky všemi směry. O chvilku později k nám došla tlaková vlna, porážela stromy, trhala křoví a trávu a vyrazila nám vzduch z plic. Všechno pokryla hlína a prach, jako kdybychom byli v písečné bouři někde na Sahaře. Když se prach konečně usadil, uviděl jsem tisíce letících kovových úlomků a hořících kousků dřeva, které padaly jako déšť na les a pole.

Vzduchem hvízdaly dělové a minometné střely. Druhotné exploze vyhodily do povětří

palivo na železniční trati a na silnici. Telefonní sloupy se kácely. Vedení vysokého napětí podél silnice se zřítilo. Dong Hoi zmizelo v černočerné tmě.

Kretz a Schindler byli veteráni od Stalingradu a Alois Fuchs prošel peklem v

Monte Casinu, ale nikdo z nich si nemohl vzpomenout, že by někdy viděl takovou zkázu.

Když se kouř na chvíli zvedl, pozorovali jsme to místo polními dalekohledy, ale

viděli jsme jen hořící pustinu. Budovy, strážní věže, ploty a železniční vagóny zmizely, byly totálně zničené a jejich trosky výbuch roznesl do moře a do sousedních polí, kde hořely stovky ohníčků.

Komando pochodovalo celou noc. Když se blížilo svítání, zpozoroval Krebitz v

dálce za námi tři páry reflektorů. Přešli jsme říčku po dřevěném mostě, který pak Steiner a Stolz zničili granáty. Rozmístili jsme se na protějším břehu a čekali s bazukami, do nichž nám zbylo ještě šest střel.

Už jsme se necítili jako při hře na schovávanou s nepřítelem.

Ze zalesněné zatáčky se vynořila nákladní auta s četou vojáků a nárazník na

nárazníku zastavila před zříceným mostem. Někdo vykřikl: „Vysedat!“, ale vtom do

předního vozidla vletěl projektil z Kretzovy bazuky. Než by člověk stačil mrknout, zasáhli Schindler a Landauer druhý a třetí vůz. Ostatní muži zahájili palbu na

rozprchávající se vojáky.

Nevěnovali jsme pozornost nahodilým výkřikům přeživších, zvedli jsme se a odešli

jsme. S trochou štěstí by mohly uběhnout hodiny, než se okresní velitel o incidentu dozví. I kdyby v jednom z vozidel byla vysílačka, s největší pravděpodobností byla zničena nebo poškozena.

Byli jsme už pět set metrů od říčky, když Severovietnamci spustili divokou střelbu do prázdného křoví na břehu, ale nikdo se nehrnul, aby nás pronásledoval.

Východ slunce nás zastihl blízko silnice mezi Bai Dinh a Tuyen Hou u strážního

domku s telefonními dráty nahoře. Naši odstřelovači odstřelili telefonní linku, pak jsme rychle obsadili domek s osmi strážnými, z nichž jen tři náš bleskový útok přežili. Krebitz se pokusil získat nějaké informace o rozmístění vojáků podél silnice do Bai Dinh, ale zajatci mu je odmítli poskytnout. Nemohli jsme ztrácet čas s třetím stupněm výslechu.

Krebitz a Stainer s nimi skoncovali.

Muži pak prohledali strážnici a sebrali všechny potraviny schopné dopravy,

většinou rýži a sušené ryby, ale také nějaké konzervované fazole, bambusové výhonky a maso, což všechno jsme si rychle rozdělili. Protože jsem nevěděl, co by mohlo být před námi, rozhodl jsem, že sejdeme ze silnice a znovu zmizíme v panenské divočině s

postupně vyššími a vyššími kopci, které nakonec přecházely ve vysoké hory.

Bezpečí má přednost před rychlostí! Už jsme tam nebyli na zapřenou, teď jsme byli

lovná zvěř.

Aby zmátl možné pronásledovatele, šel Krebitz se svými muži ještě asi osm set

metrů po silnici a zanechávali tam stopy své přítomnosti, které naznačovaly, že jsme šli na jih. Pak šli zpátky po svých stopách a společně jsme vešli do džungle.

Na západě, už na laoském území, se na obzoru rýsovalo pohoří Chiai Truong s

vrcholky ve výšce od osmnácti set do dvou tisíc metrů. Při rychlosti, jakou jsme

postupovali, vypadalo jako konec světa, beznadějně mimo náš dosah.

Vytáhli jsme mačety a vydali se na další mučivý výstup, během něhož jsme si

vysekávali a prořezávali cestu popínavými rostlinami a keři. Naše ubohé místní oblečení nás nijak nechránilo před trnitým býlím, ostrými odštěpky a hrubou kůrou. Po dvou

hodinách trýznivého postupu a na konci svých sil jsme byli snad tři kilometry hluboko v divočině. Kolem jedenácté, s bolavým každým svalem a k smrti unavený, jsem u

nějakého potoka rozkázal zastavit a na jeden den se utábořit. Muži byli tak vyčerpaní, že se nikdo neobtěžoval s mytím dva dny staré špíny nebo s jídlem; prostě klesli k zemi tam, kde zrovna stáli, a usnuli.

Následoval jsem jejich příkladu.

Krebitz postavil hlídky, které se v půlhodinových intervalech střídaly. Jinak by

totiž muži na hlídce usnuli. Vlastně jak Jost, tak Kretz skutečně usnuli, a poprvé za mnoho let, i když jen na krátkou dobu, záviselo jen na náhodě, jestli přežijeme.

Když jsem se v půl páté odpoledne probudil, stáli Rudolf a Helmut v potoce,

svlečení do spodního prádla, a myli se. Vlezl jsem k nim do té chladné vody také a po koupeli jsem se cítil mnohem lépe.

Muži pořád ještě chrápali pod svými moskytiérami, teď chránícími proti mouchám.

Krebitz uvařil trochu kávy a snědli jsme poslední sušenky a sardinky.

„Od teď budeme na místní stravě,“ poznamenal Rudolf, zvedl kus sušené ryby k

nosu, pokrčil ho a zašklebil se.

Otočil jsem se k Helmutovi: „Radši muže probuď. Měli by se umýt a něco sníst a

pak bychom měli jít dál. Do soumraku se chci dostat blíž k hranicím.“

„Jestli nás ti opičáci Otce Ho najdou a začnou nás pronásledovat, tak je hranice

nezastaví, Hansi,“ připomněl mi Krebitz.

„To vím, ale budeme blíž k domovu.“

„Pravda, Laos leží blíž k Německu,“ zavtipkoval Rudolf.

„Německo?“ zdvihl bradu Riedl. „Už jsem dokonce zapomněl, jak vypadá.“

Krebitz se krátce zasmál. „No, teď nevypadá tak, jak si ho pamatuješ, na to můžeš

vzít jed.“

„Měli bychom se podívat domů,“ posteskl si Helmut.

„Tak dobře,“ odpověděl mu Rudolf a přikývl. „Ukaž nám cestu.“

Dostat muže znovu na nohy zabralo nějaký čas a vyžádalo si jisté úsilí, provázené

tichým lamentováním a polohlasným klením. Několik z nich jsme museli donutit vlézt do potoka skutečně „pod pohrůžkou zbraní“.

Komando vyrazilo těsně před osmnáctou hodinou a šlo, dokud nebyla taková tma,

že by se rokle a srázy pokryté volnými kameny nedaly překonat. Bivakovali jsme v

mrazivé výšce okolo patnácti set metrů, a aby náš výlet byl ještě víc deprimující, začalo mrholit. Cestovali jsme nalehko, nevzali jsme si nic, co by se dalo postrádat, ani celty.

Nedalo se dělat nic jiného, než „splynout s místní kulturou“ – porazit mladé stromky, sebrat silnější a olistěné větve a udělat si improvizovaná přístřeší. Ta naše nebyla tak dokonalá jako jejich místní protějšky, ale tam, kde střechou teklo, vycpali jsme ji trávou.

Nakonec jsme mohli rozdělat dva ohníčky, abychom se ohřáli a usušili si oblečení.

Krebitz se pokusil vypočítat naši polohu a došel ke „šťastnému“ závěru, že než

zahneme na východ, pod demarkační linii, a vstoupíme do Jižního Vietnamu, musíme jít ještě nějakých sto devadesát kilometrů.

„Nejbližší laoská vesnice, Bhan Nha Phao, by měla být vzdálená třicet kilometrů,“

řekl mi nad šálkem horké polévky. „Měli bychom se jí vyhnout, protože je tam laoská posádka.“

„Jakmile budeme v Laosu, měli bychom najít nějaké schůdné pěšiny,“ řekl Stolz.

„Třeba bývalé stezky Vietminhu, teď opuštěné, protože existují kratší cesty.“

„Když nějakou najdeme, půjdeme po ní,“ odpověděl mu Krebitz, „nebo se

nedostaneme domů ani do Vánoc.“

„Mohli bychom náhodou narazit na nějakou skupinu Vietkongu,“ řekl Jost.

„Nebo Pathet Laa,“ dodal Riedl.

„V tom případě budeme mít víc jídla,“ skočil jsem jim do řeči.

„Jídla…“ opakoval Stolz a dělal, jako když chce zvracet. „To ti hnusní bastardi

nejedí nic jiného než rýži a ryby?“

„Co kdybys je naučil dělat Wiener Schnitzel?“ navrhl mu Krebitz.

„Dobrá, až příště chytíme pár hochů z Vietkongu, neodprásknem je, ale naučíme je

vařit nějaké pořádné jídlo,“ odpověděl mu Stolz.

Riedl vykřikl: „Mohli byste, prosím, přestat mluvit o Schnitzel? To vaše žvanění by člověka dokázalo zabít.“

O dva dny později, v Laosu a na cestě k jihu po pohodlné stezce, najednou zapípala moje příruční vysílačka. Krebitz hlásil, že u říčky odpočívá malý oddíl Vietkongu s asi padesáti kulii a vaří si rýži. Řekl jsem mu, aby zůstal na místě, dokud k němu

nedorazíme. Spoléhali jsme se na to, že jsme oblečení jako partyzáni a drze jsme šli dál a přitom zpívali revoluční píseň „Ho kéo Phao.“

Údolí jsou hluboká,

ale naše nenávist je hlubší,

namiř svou pušku

a proměň bitevní pole

ve hřbitov nepřátel.

Vešli jsme do jejich zorného pole. Partyzáni vstávali a shromažďovali se na stezce ve volných skupinkách, aniž by projevili nepřátelství. Dívali se, jak sestupujeme

křovinatým svahem, gestikulovali, brebentili, mávali rukama a křičeli na pozdrav.

Naše lest zabrala. Zamávali jsme jim také a pak jsme zahájili palbu. Pozdravy a

úsměvy se změnily na výrazy zděšení, hrůzy a neochoty uvěřit tomu, co se děje. Nepřítel padal jako zralé obilí pod kosou. Neozbrojení kuliové nechali svá plně naložená jízdní kola, ohně a kotlíky na místě a dali se na útěk do lesa. Pochytali jsme je ve skupinkách nebo v párech mezi křovím, v dutých kmenech stromů, v rozsedlinách i v bystřině.

Pak jsme si posloužili už hotovým teplým jídlem. Bylo tam dost rýže, už uvařené,

na několik dní. Každý muž si pečlivě zabalil svůj podíl do čerstvých palmových listů.

Našli jsme také vejce a sůl, tu přenášeli v dutých částech bambusu.

Mrtvoly jsme prohledali kvůli penězům, cigaretám, zápalkám, granátům a

hodinkám, ale v tomto případě byla „kořist“ chabá.

„Nebyli to ani pořádní partyzáni, jen ozbrojení pobudové,“ bručel Krebitz.

Nejvíc nás potěšilo dvanáct statných thajských koní, které muži objevili v lese.

„Hurá!“ jásal Riedl, když uviděl, jak Jost a Steiner ty koně přivádějí. „Domů pojedeme na koních!“

Koně nemohli unést všechny z nás, ale mohli jsme se střídat a také nesli naše

batohy. Pochod bez zátěže na ramenou byl snazší.

Shromáždili jsme výbavu a zásoby partyzánů na čtyři velké hromady: jídlo, zbraně,

munici a zbytek; rozbili jsme bicykly, většinou francouzské Peugeoty a také nějaké vyrobené v Číně; to všechno jsme podpálili.

Vyhnuli jsme se vesnici Phao a překonali jsme dvojici říček tekoucích v

rozeklaných soutěskách. Tam náš předvoj narazil na přehorlivého laoského poručíka s hlídkou šesti vojáků, kteří „chytili“ Krebitze a Josta Waldmana na jižním konci

prkenného visutého mostu. Rudolf nám pípnul příslušný domluvený signál. Brzy jsme

poručíka i s jeho vojáky zajali a naše druhy „osvobodili“ z jejich dvanáctiminutového zajetí.

Poručík, který mluvil francouzsky a snažil se být nesmírně oficiální a vyrovnaný,

mi mrazivě připomněl, že vstup příslušníků francouzských ozbrojených sil ve Vietnamu na území neutrálního Laosu je neoprávněný a protiprávní.

Podobným tónem jsem se ho chladně zeptal, odkud dostávají Severovietnamci svá

vstupní víza. Ztuhl a odpověděl mi, že v Laosu nejsou žádní severovietnamští vojáci, jen vietnamští utečenci. Tuhle nehoráznou lež pronesl s nesmírnou důstojností, a aniž by okem mrknul.

Já jsem ho zase nenuceně informoval, že my nemáme s francouzskými

ozbrojenými silami nic společného, což ho vyvedlo z míry.

„Tak kdo jste?“ zeptal se a já jsem mu řekl, že jsme skupina bukanýrů, která se

vrací domů z nájezdu do Severního Vietnamu. Z jeho zmateného výrazu jsem si

vydedukoval, že nerozezná bukanýra od bumerangu.

„Jsme skupina pirátů, poručíku,“ vysvětlil jsem mu vlídně.

„Divošských pirátů!“ dodal k tomu ještě Riedl. Rozvinul naši standartu s lebkou a

zkříženými hnáty a začal s ní mávat. Jeho hravé dovádění vyvolalo neočekávanou reakci.

V mžiku se poručíkova autoritativnost rozplynula. Ztratil svou vyrovnanost, ta se

změnila ve výraz naprostého neštěstí. O krok ustoupil a zíral na nás s vytřeštěnýma očima.

„Ale vy – vy musíte být – to, co Hanoj nazývá Komandem smrti!“ mumlal

přerušovaně. Teď jsme byli na řadě zase my, kdo nevěřícně zíral.

„Do prdele a třikrát sakra!“ vykřikl Riedl. „Nevěděl jsem, že jsme tak slavní.“

„Zdá se, že jsme,“ s úšklebkem poznamenal Krebitz. „A já mám tenhle druh

popularity taky rád.“

Poručík začal nervózně zápolit se svým opaskem ve snaze ho rozepnout. Jeho

vojáci odhodili své pušky na zem.

„Proboha ne!“ zastavil jsem ho. „Nikdo vám přece neřekl, abyste složili zbraně,

pane,“ protestoval jsem. Poručík vypadal ještě ohromenější než předtím, takže jsem ještě dodal: „My proti Vientianu nic nemáme. Můžete volně odejít.“

„Zpátky do Nha Phao,“ dodal Krebitz a ukázal palcem na sever. „Ne směrem na

Kavak, kudy náhodou jdeme my.“

Zmatení Laosané se jen nemohli dočkat, až vezmou do zaječích.

„Mimochodem,“ řekl jsem nenuceně, „možná narazíte na nějaké příslušníky

Vietkongu, kteří také cestují bez víz… Setkali jsme se s nimi o osm kilometrů výše na stezce.“

Poručík, který znovu nabyl něco ze svého dřívějšího chování, řekl rozhodně: „Jestli tam ještě jsou, tak je zatknu.“

„Řekl bych, že tam ještě jsou,“ ubezpečil ho Riedl. „Ale nebudete je moct

zatknout.“

„Je jich – hodně?“ zeptal se opatrně poručík.

„Kolem dvaceti. A všichni jsou mrtví… Bon voyage.“

Zasalutovali jsme mu. Trochu váhavě nám pozdrav oplatil. Přešli jsme přes most a

Krebitz pak přeřízl jeho závěsná lana, aby zabránil tomu, že by nás někdo sledoval.

Přátelsky jsem na ještě pořád zírající skupinku zamával a pak jsem vytrčil prst k

jihu. „Los! Weiterfahren! Jdeme dál!“

Za pět dnů poměrně klidného cestování naše komando překročilo prameny řek Sé

Kong a Sé Noi plus tucet říček a potoků, které se do nich vlévaly. Jednu noc jsme strávili v domku rolnické rodiny, jejíž hlava, starší muž, i jeho syn nás přijali velice vlídně.

Rolník v mládí sloužil ve francouzské koloniální armádě a do penze odešel jako desátník.

Byl vyznamenán za statečnost a s hrdostí se nám chlubil svou medailí, kterou

přechovával v povětřím dost poničené kožené krabičce.

„Musíme s Vietkongem nějak vyjít,“ vysvětloval nám kostrbatou francouzštinou.

„Jsou blízko. Francouzi jsou daleko. Ale i kdyby byli blíž, před těmi bandity by nás neuchránili… A taky je tu Pathet Lao. Ti jsou někdy ještě horší než Vietkong.“

Zařízl tucet slepic, aby nám mohl poskytnout dobré jídlo, a jeho žena nám na cestu připravila šedesát vajec natvrdo. Na oplátku jsem mu dal naše koně, a toto gesto mu úplně vyrazilo dech. Také se tím stal boháčem.

Riedl pak řekl: „Máš na svědomí, že jsem se cítil jako skautík, který právě učinil svůj denní dobrý skutek, Hansi.“

Steiner ho poplácal po rameni a s dušeným smíchem řekl: „To ti dveře do ráje

neotevře.“

„Ale nemusíš se bát,“ přidal se k jeho žertování Krebitz. „Lucifer nás zase nepustí do pekla. Nepotřebuje žádnou konkurenci.“

Jost Waldman rozhodil ruce. „Já vím! Budeme se potulovat po zatracených

džunglích a močálech Vietnamu do konce času – jako nějací vnitrozemští Bludní

Holanďané.“

„Jistě,“ odpověděl mu Riedl. „Myslím, že kdybych zrovna tady natáhnul brka, tak

by určitě můj duch tak jako tak šel dál za tebou.“

Jedenáct dní po zničení severovietnamského zásobovacího skladu a čínské nákladní

lodi jsme znovu vstoupili na území Republiky Vietnam, aniž bychom utrpěli jedinou

ztrátu.

Podali jsme Hanoji působivý důkaz, že Ho Či Minova stezka je dost široká pro

obousměrný provoz.

Když si major Cooke přečetl mé hlášení generálu Houssongovi, poznamenal:

„Víte, kapitáne Wagemüllere, kromě materiálního úspěchu vaší expedice jste odhalil jeden velmi důležitý vedlejší fakt: totiž, že i když jsou velmi silní na jihu, jsou komunisté dost slabí na svém vlastním území… Je velice užitečné tohle vědět.“

14. SMRTÍCÍ ROSA

Už dost dlouho jsem si lámal hlavu, proč Schulze tak horlivě rozvíjí přátelství s

kapitánem Spatou. Ti dva spolu trávili mnohé večery v kabaretech na ulici Cartinet, nebo u Ericha, kde byl Mike častým hostem, někdy sám, jindy se seržantem Starrem. Čas od času se jejich schůzek zúčastnili také Krebitz a Riedl, a já jsem měl zvláštní pocit, že Erich se svými společníky chystá nějakou přísně tajnou záležitost, ze které mě mlčky vyloučili.

Kdykoli jsem však udělal jen pouhou narážku na jejich záhadné spiknutí,

soustředěné v přístavku naší autoopravárenské dílny, který Schulze neustále držel pod zámkem a dokonce zapečetěný, Erich můj dotaz odbyl mávnutím rukou. Pokaždé řekl:

„Pracujeme na malém vynálezu, Hansi. Až bude hotov, budeš první, kdo se to dozví.“

Nebo něco podobného.

Jednoho poklidného sobotního rána jsem Erichovi zatelefonoval a řekl jsem mu, že

s ním chci probrat něco naléhavého. Pozval mě k sobě.

Našel jsem ho v obývacím pokoji, rozvaleného na gauči, kde kolem něj dvojice

větráků vířila malý hurikán. Než jsem stačil pozdravit, zvedl se na jednom lokti, hřbetem ruky udeřil do novin a zahřímal: „Koukni se na tohle! Francouzská komunistická strana se rozhodla dodržovat novou kremelskou direktivu… jako hodný psík.“

„To je něco nového?“ zeptal jsem se sarkasticky a šel jsem si vyndat pivo z

ledničky. „Jakých jiných direktiv by se komunisti měli držet?“ pokračoval jsem, když jsem se uvelebil v křesle. „Dwighta Eisenhowera?“

„Ale jak může vláda strpět, že Thorez a jeho banda zrádců otevřeně podporují

nepřítele?“ postěžoval si.

„Rusové pro Thoreze a spol. nejsou žádní nepřátelé,“ připomněl jsem mu a

přemýšlel jsem, jak změnit téma rozhovoru. Bylo mi jasné, že pokud se mi nepodaří naši konverzaci nějak svést jiným směrem, můžu čekat dlouhé politické litanie.

„Proto taky Francie všude prohrává,“ rozčiloval se Schulze. „Na zodpovědných

místech sedí špióni a sabotéři a informují Moskvu o každém důležitém kroku, který vláda nebo armáda plánuje.“

Pokoušel jsem se obrátit rozhovor příjemnějším směrem a tak jsem prohodil:

„Aspoň, že v našem novém Německu není žádná komunistická strana.“ Německo totiž

právě od svých západních spojenců dostalo plnou nezávislost.

„Doufejme, že to tak zůstane,“ poznamenal Erich a zašátral po svých kalhotách.

„Jinak bychom se taky mohli sbalit a s celým Task Force-G jít domů, se zbraněmi a vším ostatním.“

„Kde je Suoi?“

„Šly s Noi nakupovat… Zůstaneš samozřejmě na oběd.“

„Když mě pozvete,“ řekl jsem se zvláštním důrazem, abych udělal narážku na to,

že jsem byl dřív z Erichových obědů vyloučen. Erich si toho nevšiml.

„Ber to jako pozvání.“ Vzal si také pivo a usadil se proti mně. „O čem jsi chtěl

mluvit?“

„No, když jsme teď sami – jde o moji starou bolest.“

„Schiess los!“

„Přístavek.“

„Ach,“ zašklebil se. „Náš zvláštní podnik…“

„V té vaší velice zvláštní dílně. Všechno je tam nanejvýš soukromé a tajné.“

Zasmál se. „Nemohl ses dostat dovnitř, co?“ Vytáhl z kapsy klíč a hodil mi ho do

klína. „Tady máš klíč, když chceš ukojit svou zvědavost, ale máme tam jen pár

dělostřeleckých min.“

„To jsou kecy a ty to dobře víš.“

„Ty miny jsou speciální,“ připustil s úšklebkem.

„Tak fajn, Erichu – co jste vymysleli tentokrát?“

„Nový druh min pro jednaosmdesátimilimetrové minomety.“

„Se Spatou a Starrem?“

Proboha, ne! Mike je chemický expert a já jsem potřeboval jeho teoretickou

pomoc, abych něco vyrobil.“

„Něco – co?“

„Nový pesticid,“ odpověděl. „Abych s ním ty miny naplnil. Cé ó cé el dva.“

„Co to k čertu je?“

„Fosgen!“ prohlásil věcně. Jeho odpověď mě málem srazila z mého křesla. Věděl

jsem, že Schulze a Krebitz jsou párek vynalézavých ďáblů, ale spojit se a vyrobit bojový plyn…

„K čemu?“ vyhrkl jsem bez přemýšlení. Odpovědět jsem si mohl sám.

„Jak to myslíš, k čemu?“ vykřikl Erich. „Samozřejmě k ostřelování vojáků Otce

Ho.“

„Samozřejmě,“ opakoval jsem s náznakem ironie. Pak jsem si zapálil cigaretu a

zhluboka potáhl.

„Dej mi taky jednu,“ řekl, a já jsem mu podal krabičku cigaret a zapalovač.

„To tu látku vyrábíte v přístavku v automobilovém parku?“ zeptal jsem se s

obavami.

Erich zakroutil hlavou. „Na jeho výrobu máme pár místních expertů s patřičně

vybavenou laboratoří. My jen dáváme hotové kontejnery do dělostřeleckých min.“

„Dokonce bez plynových masek?“

Schulzemu zasvítilo v očích a upřímně mi odpověděl: „Proč jsem asi požádal

Strýčka Sama, aby nám poslal několik potápěčských souprav, Hansi?“

„Myslel jsem, že chceš Vietkongu zaminovat nějaké říční čluny na Mekongu,“

vytknul jsem mu.

„Jistě. Na to taky jednou dojde… Akvalungy jsou taky jako stvořené pro zacházení

s plyny.“

Opřel jsem se pohodlněji v křesle a loknul jsem si piva. Erich mě obdařil širokým

sebevědomým úsměvem a celý se rozzářil. Jawohl, Herr Kommandant, připravujeme nejskvělejší drogu Mickey Finn, jakou kdy Vietkong spolkl.“

„Vypadá to tak.“

Zkoumavě mě pozoroval. „Tak co tomu říkáš?“

„Smím se zeptat, jestli už jste nějaký plyn připravili?“

„Dvacet min,“ potvrdil mi Erich. „Abychom tu práci zvládli, měli bychom jich mít

alespoň sto.“

„Jakou práci?“

„Sprovodit ze světa velkou základnu Vietkongu jižně od Mekongu blízko hranic s

Kambodžou… Úplně bez boje, samozřejmě.“

Vyhrabal se na nohy a kývl, abych šel k nástěnné mapě. Vzal si bambusové

ukazovátko a ukázal mi to místo.

„Je to tady. Osm kilometrů jižně od Nha-bang… Všude kolem jsou rýžová pole a

bažiny se zalesněnými kopci poblíž hranic.“

Pohrával si s ukazovátkem a slova z něj padala jako mince na stůl. „Liány.

Orobinec. Jedna hora, šest set metrů. Žádné cesty. Jen průplavy. Všechny splavné v říčních člunech. Žádné vesnice kolem.“

„Kdy jsi to zjistil?“

„Víš, my jsme tu jen tak neseděli na zadku, když jsi byl na severu…“

„Když už jste byli tak blízko, proč jste na tu základnu nezaútočili?“

Schulze vyvalil oči a vydal pobavený zvuk s jistou stopou trpkosti. „Zaútočit na ni?

Mensch! Bez Krebitze, Riedla a tebe? Hansi, vždyť ta základna je úplná pevnost. Kolem dokola jsou samé těžké kulomety a sedmatřicetimilimetrová děla. V tom táboře je

přinejmenším osm set Vietnamčíků… možná tisíc. Už sestřelili dvě helikoptéry a jeden nízko letící B-26. Před dvěma měsíci Saigon vyslal prapor vojáků, aby to místo vyčistili.

Vrátilo se jich jen dvě stě.“

„Musí to být obtížný cíl.“

„Obtížný?“ vykřikl Erich. „Nemožný!… Ze tří stran kolem té základny jsou

otevřená obilná a rýžová pole a bažiny. Posledních pět set metrů je úplně bez možnosti krýt se.“

„A proto chceš vyzkoušet ty tvoje fantasticky dokonalé miny.“

„Ze vzdálenosti osmnácti set metrů. Mimo dostřel kulometů.“

„Ale ne sedmatřicetimilimetrových děl,“ připomněl jsem mu.

„To už jsem taky promyslel. Jsou tam průplavy a hráze. Minomety mohou střílet z

druhé strany… S fosgenem ani nemusíš mířit, prostě položíš pohyblivou palebnou

přehradu. A velmi brzy můžeš jít dovnitř, spočítat mrtvoly a základnu zničit, jak se ti bude chtít.“

„Předpokládám, že s akvalungy.“

„ Richtig, “ potvrdil mi Erich. „Potřebujeme jen pěkný, slunný den.“

„K urychlení katalyzovaného rozkladu na oxid uhelnatý a chlór?“ Schulze vytřeštil

oči. „Jak to víš?“

„Před pětačtyřicátým byli příslušníci SS školeni také v technických aspektech

válčení s použitím bojových plynů.“

„Gratuluju! Máš výbornou paměť.“ Zvedl láhev s pivem. „Na zdraví!“

Napil se, postavil láhev na stůl a s tichým smíchem dodal: „Jen si to představ,

Hansi, zlikvidujeme tisíc vojáků Vietkongu během deseti minut. Ani nemůžou utéct. S

plícemi plnými puchýřů, které se rozpadají na krvavé cáry, se nedá doběhnout daleko.“

„A ty si zase představ, co se stane, až se zpráva o téhle vaší hovadině dostane k

novinářům,“ odpověděl jsem sarkasticky.

Erich mávl rukou. „Proč by se vůbec měla dostat k novinářům?“ zeptal se. „Po tom

palebném přepadu nakupíme mrtvoly kolem muničních skladů a všechno vyhodíme do

vzduchu, roztrhá je to na padrť. A celý ten proklatý les shoří až k rýžovým polím.“

Chvilku jsme oba mlčeli. Upřeně jsem se na něj zadíval. „Je v tom nějak zapletený

kapitán Spata?“

„Ovšemže není. Ale je chemický inženýr a já jsem z něj vypáčil výrobní postup.“

Vstal jsem a poklepal jsem mu na rameno. „Pojďme zavolat Krebitze a Riedla. Rád

bych se podíval do areálu vaší chemické společnosti.“

„Hned teď?“

„Hned teď.“

O dvacet minut později jsme se sešli v tajemném přístavku a stáli před dvojicí

muničních schránek s dvaceti minami do jednaosmdesátimilimetrových minometů,

pečlivě označenými třemi žlutými křížky.

„Bude to fungovat?“ zeptal jsem se Krebitze.

„Vyzkoušeli jsme to na myších.“

„Myslím uvolňovací mechanismus. Je spolehlivý?“

„Není tam žádný mechanismus, který by mohl selhat, Hansi,“ vysvětlil mi. „Jenom

jsme odstranili osmdesát procent výbušniny, aby se tam vešel kontejner. Jako tyhle.“

Otevřel víko jiné schránky s vypolstrovaným vnitřkem a popruhy, na kterých držely

křehce vypadající kontejnery.

„Vypadají jako vnitřní části termosek,“ poznamenal jsem.

„Taky to termosky jsou,“ řekl Erich. „Když střela exploduje, láhev se rozbije a

fosgen je venku.“

Znovu jsem se zeptal Krebitze: „Souhlasíš, aby se ten váš koktejl vyzkoušel na

Vietkongu?“

Rudolf se zašklebil. „Nesnesu představu, že by se ten experiment prováděl na

opičkách Rhesus,“ řekl.

„A opičky stojí spoustu peněz,“ zavtipkoval Riedl. „Teroristé se pokusu zúčastní

zadarmo.“

Schulze se na mne tázavě zadíval a řekl: „Doufám, že jsi s námi, Hansi.“

„Dobře víš, že jako velitel Task Force-G nemůžu souhlasit s použitím zbraně, kterou celý civilizovaný svět postavil mimo zákon,“ řekl jsem, i když nepříliš

přesvědčivě.

„Also, dann es ist alles in Ordnung,“ ironicky poznamenal Riedl. „Všechno je v pořádku. Někdejší zabijáci z SS k civilizovanému světu nepatří.“

„Nech toho, buď tak hodný. Tohle není nic, o čem by se dalo žertovat,“ řekl jsem

vyčítavě.

„Dokonce i generál Houssong prohlásil, že můžeme použít jakoukoli metodu nebo

zbraň,“ argumentoval.

„Pamatuji si, co Houssong řekl. Ale on tehdy neměl na mysli ani atomovou bombu,

ani bojový plyn, Helmute.“

Přerušil nás Erich: „Mensch! Nenuť nás, abychom ty naše skvělé miny hodili do Mekongu.“

„Možná, že by pro mne bylo lepší, kdybych o ničem nevěděl.“

„Sám jsi přece na tom trval.“

„Teď mě to štve,“ prohlásil jsem bezvýrazným hlasem. „A o ničem nevím.“

„Abgemacht!“ zahřímal Krebitz. „Výstřelek tvých podřízených bez tvého vědomí.“

„Ovšem, Rudolfe. Ti, kteří při Norimberském procesu použili tuhle výmluvu, byli

po zásluze pověšeni… Kdo v tom ještě jede?“

„Stolz, Jost, Steiner a Altreiter,“ odpověděl mi Erich. „A ti Vietnamci z

laboratoře,“ dodal Krebitz. „Jak se ta laboratoř jmenuje?“

„Star Chemicals. Produkuje jed na krysy, insekticidy a podobně. Čtyři chemici a

dva laboranti.“

„Naše oficiální objednávka zněla na pesticid,“ řekl Schulze. „Stahnke pečlivě

zjišťoval, co je to za lidi. Každému z nich komunisté nějak uškodili, Hansi: partyzáni jim popravili bratry, výbuchy teroristických bomb jim zabily ženy, děti a rodiče… Také dobře vědí, že kdyby byli upovídaní, mohlo by to pro ně být stejně nebezpečné jako fosgen, který pro nás vyrábějí.“

„Kdy máte v úmyslu na tu základnu zaútočit?“

„Až budeme mít připraveno alespoň sto min. Bude to trvat několik týdnů. Všechno

se musí dělat ručně.“

„Už máme pro tu operaci krycí jméno,“ řekl mi rozjařeně Riedl. „Smrtící rosa.“

„Přiléhavé,“ poznamenal jsem suše. „Dejte mi vědět, až budete hotovi. Detaily

akce musíme připravit velice pečlivě a opatrně, protože nesmí dojít k žádné chybě.

Doufám, že si to uvědomujete.“

„Samozřejmě,“ řekl viditelně spokojený Schulze, aby mě uklidnil. „A ani slovo

Francouzům, to vřele doporučuji.“ Krebitz řekl: „Kapitán Dessault už o tom ví.“

Zamračil jsem se. „Jak je to možné?“

„Od Stahnkeho.“

„Do prdele!“

„Dessault nenávidí komouše tak moc, že by na ně seslal mor, kdyby mohl. Ztratil u

Dien Bien Phu bratra.“

„Já vím… Co si o tom vašem nápadu myslí?“

„Dessault? Řekl, že bychom měli počkat, až budeme mít těch min pět set, a pak si

místo toho udělat výlet do Hanoje,“ odpověděl mi Riedl.

Bylo však třeba vzít také v úvahu i další věci, většinou technického rázu. Měli jsme jen deset akvalungů, i když Krebitz mě ujišťoval, že další si můžeme vypůjčit od

saigonského námořnictva nebo bychom si je mohli koupit. Nakonec se nám podařilo

obstarat si padesát dýchacích přístrojů z místního požárního sboru. Každý byl opatřen malou tlakovou nádobou se vzduchem, postačujícím na půl hodiny. Ty přístroje měly

zajistit, že obsluha minometů bude v případě nečekané změny větru také chráněna.

Na dopravu a obsluhu dvaceti minometů a jejich min, včetně normálních, by mělo

stačit komando o síle okolo sedmdesáti mužů.

Během několika bezesných nocí jsem o Erichově plánu přemýšlel.

Snažil jsem se přesvědčit sám sebe vlastními argumenty. Komunisté dosud

neprotestovali proti výbušným střelám, které jsme proti Vietkongu používali. Možná si toho zatím nevšimli. (Spojené národy by samozřejmě nikdy nevedly diskusi o

partyzánských metodách, o používání otrávených šípů a ostrých bambusových bodců,

nebo nábojů a šrapnelů skladovaných ve zvířecích mršinách, takže i drobné poranění mohlo způsobit smrt otravou krve.)

Partyzáni zatím nebyli vybaveni plamenomety, ale používali fosforové

dělostřelecké granáty s účinkem podobným napalmu, vyrobené v Číně. V nikdy

nekončící válce se obě strany snažily neustále vylepšovat metody hromadného zabíjení.

Vietkong dával do studní exkrementy infikované cholerou a tyfem. My jsme jim tuhle laskavost opláceli trávením vodních zdrojů arsenikem a strychninem. Často jsme je

nechali, aby se zmocnili nejžádanějších léků – otrávených nebo zaměněných. Ve

Vietnamu nebylo chemické válčení ničím novým.

Co na tom změní fosgen? Ať je pevný, kapalný nebo plynný, jed zůstane jedem.

Pokud celou záležitost udržíme v tajnosti, nezmění se vůbec nic. Nastal den akce.

Předpověď počasí vypadala slibně. Tři slunečné a teplé dny a jen místní a řídké

srážky nad centrální vysočinou.

Ve 4:15 ráno jsme nastoupili do čtyř nákladních aut GMC jihovietnamské armády,

která nás měla dopravit k Chau-dóc, vesnici na jižní větvi Mekongu, situované jen tři kilometry od hranic. Chau-dóc bylo dobře známé útočiště partyzánů.

Jediná sjízdná cesta byla oklikou, ze Saigonu do My-tho a odtud trajektem přes

řeku do Vien-lang, pak přes Cán-tho a podél Mekongu ke Kambodži přes stovky

průplavů. Byl to 560 kilometrů dlouhý výlet oblastmi spravovanými vládou s vesnicemi ovládanými partyzány, po cestách, jejichž vlastnictví se zdálo být rozděleno tak, aby oběma stranám vyhovovalo. Ve dne byly pod kontrolou saigonských ozbrojených sil, v noci, kdy by žádný rozumný voják nevytáhl paty z opevněného tábora, je ovládal

Vietkong. Tenhle stav slavného „rozděl a panuj“ už existoval dost dlouho.

Když jsem se zeptal řidiče, jihovietnamského vojáka, jak dlouho nám bude trvat

cesta do Chau-dóc, zeptal se s úsměvem: „S útoky Vietkongu, nebo bez nich, pane?“

Řekl mi také, že délka cesty bude také záviset na jiných okolnostech, hlavně na

tom, kolik mostů přes průplavy partyzáni v noci zničili.

První část cesty proběhla bez zvláštních událostí. Projížděli jsme nesčetnými

jihovietnamskými kontrolními stanovišti, kde vojáci, kteří neměli nic jiného na práci, obtěžovali cestující v autobusech a rolníky na cestě na městské trhy, kontrolovali jejich osobní doklady, zavazadla a zboží. Jako kdyby měl Vietkong zapotřebí propašovat do Saigonu pár pistolí a granátů, schovaných na dně proutěných košů s ovocem a zeleninou.

Vždyť partyzáni měli v noci silnice jen pro sebe a mohli do Saigonu vozit nákladními auty tuny zásob!

Překročili jsme Mekong pod „ochranou“ dvou houfnic a páru tanků. Vypadaly

velice bojovně a na náhodného pozorovatele by jistě udělaly dojem organizovanost a poklid, které z nich vyzařovaly. My jsme však věděli, že jakmile slunce klesne za

kambodžské hory, vrátí se tyhle válečné stroje na svou opevněnou základnu a tam se na dlažbě uloží přes noc. A službu na trajektu převezme Vietkong.

K deltě a po nespočetných průplavech plulo velké množství říčních člunů,

naložených cestujícími a zbožím. Po cestě jsme míjeli rolníky nesoucí koše zavěšené na koncích krátkých tyčí. Mladé ženy nosily přiléhavé šaty dlouhé až po kotníky, ty vdané měly vlasy vyčesané do válcovitého drdolu, svobodné dívky si nechávaly dlouhé vlasy volně splývat.

Byli jsme na tuhle malebnou podívanou zvyklí a mě by v tu chvíli jenom zajímalo,

kolik partyzánů s jejich smrtícím nákladem se dostane do hlavního města nebo delty, než skončí den. Erichovi se musely honit hlavou podobné myšlenky, protože najednou

zvolal: „Vsadím se, že by Hanoj mohla poslat do Saigonu polovičku své armády, a nikdo by si ničeho nevšiml.“

Po cestě jsme nenarazili na žádné zničené mosty. Jen nám prasklo pár pneumatik a

měli jsme různé poruchy. Na naše auta nikdo nestřílel ze zálohy, ale vypovídaly službu z běžných příčin – jednou to byl zacpaný karburátor, podruhé netěsnící palivové čerpadlo.

Všechno naši muži spravili. V Lang-xuyen náš řidič zabočil na nesprávnou cestu a trvalo to slušnou řádku kilometrů, než mohl na šest metrů široké cestě obrátit.

„Vy nesledujete dopravní značky?“ peskoval jsem řidiče, jehož nepozornost nás

stála téměř dvě hodiny.

Ukázal palcem na desátníka sedícího vedle něj a s upřímným rozhořčením

odpověděl: „Já jen řídím, pane. Dopravní značky sleduje desátník Truong.“

„No, není to báječné?“ poznamenal sarkasticky Schulze. „On jenom řídí! A kdyby

si jeho desátník nevšiml varovné tabule, na které je třímetrovými písmeny napsáno

Achtung Minen, vjel by přímo do minového pole!“ Zakroutil hlavou. „On jen řídí!“

Po další poruše, způsobené rozpadlým kuličkovým ložiskem, jsme se museli

stěsnat do zbývajících třech vozidel.

Krebitz suše poznamenal: „Jsem si jistý, že ty náklaďáky prošly polovinou války,

aniž by ta kola někdo jedinkrát promazal.“

„Proč by se s tím Vietnamčíci měli obtěžovat?“ řekl Stolz a pokrčil rameny. „Když

se něco rozbije, Strýček Sam za to pošle náhradu.“

Desátník mi uklidňujícím tónem řekl, že kdybychom to nestihli do Chau-dóc před

západem slunce, zastavil by na noc v nejbližším opevněném táboře, protože ani laskavý Ježíš (desátník byl křesťan) ho nedonutí, aby jel ve tmě vedle Mekongu. A tak se tedy stalo, že motorizovaná část naší cesty skončila čtyřiadvacet kilometrů za Lang-xuyen, u průplavu směřujícího na jihozápad. Byli jsme asi osmačtyřicet kilometrů od Tri-ton, na západ od něhož se rozkládala bažina, obklopující onu základnu Vietkongu. Rozhodli

jsme se jít dál pěšky. Jihovietnamci se divili, proč chceme podstoupit tak velké riziko.

„Chcete jít po silnici v noci?“ zeptal se nás nevěřícně velitel posádky, mladý

poručík. „Za dvě hodiny bude svítit měsíc v úplňku a partyzáni vás napadnou ze zálohy.“

„Nemějte obavy.“ Krebitz mávl rukou. „Už jsme partyzánským územím procházeli

a odskákal to jedině Vietkong.“

Pozval nás na dobrou večeři, složenou z pečeného buvolího masa a nezbytné rýže,

po které jsme odešli směrem k Chau-dóc, zdánlivě se držíce našeho původního plánu. Po pěti kilometrech Task Force-G zabočil na cestičku podél průplavu a zmizel ve tmě.

Pohybovali jsme se v zástupu a udržovali jsme mezi sebou vzdálenost deseti metrů.

Krebitz a průzkumníci byli tři sta metrů před Schulzem a mnou. Dorozumívali jsme se vysílačkami.

Krátce před dvaadvacátou hodinou vyšel měsíc. Pochod začal být snazší, ale také

kvůli našim zřetelně se rýsujícím siluetám nebezpečnější.

Díky americkému dalekohledu pro noční vidění Rudolf zpozoroval včas skupinu

partyzánů, plovoucí průplavem v osmi plně naložených říčních člunech. Zavolal mi a my jsme na ně připravili past. Schulze vzal dvacet mužů, přešel na druhou stranu a oba břehy průplavu jsme tak obsadili se samopaly.

Nic netušící nepřátelé vpluli do našeho ohnivého uvítání. Nějakých padesát

samopalů, pálících dávky ze vzdálenosti patnácti metrů na lidi natěsnané ve člunech. Za pár sekund bylo po všem. Na šedesát mrtvol leželo s roztaženýma rukama a nohama na kluzkých březích, v pomalu unášených člunech, ve křoví, částečně ponořené ve vodě.

Krebitz nechal čluny svázat dohromady, pak všechno zaminoval, roznětky načasoval na deset minut a pospíchali jsme dál.

Výbuch vyrazil k nebi třicet metrů vysoký plamen a v náspu vyrval pět metrů

širokou mezeru. Voda z průplavu se začala rozlévat do sousedních polí a rýžových

políček.

O patnáct minut později Krebitz hlásil, že zpozoroval skupinu civilistů. „Muži,

ženy a děti,“ řekl mi. „Očividně beze zbraní.“

„Patrně místní lidi, kteří si jdou prohlédnout místo výbuchu,“ poznamenal Erich.

„V okolí by neměla být žádná vesnice.“

Schulze pokrčil rameny. „O které víme…“

„Nech je projít,“ řekl jsem Krebitzovi.

Sešplhali jsme po travnatém svahu náspu a leželi jsme skrytí v trávě, dokud kolem

nepřešla skupina asi dvaceti brebentících místních lidí, pak jsme pokračovali v cestě. (Do dnešního dne nemám ani potuchy, odkud ti lidé přišli. Celé kilometry jsme neviděli po obou stranách průplavu žádnou vesnici.)

Už svítalo, když jsme se utábořili na zalesněném kopci, který se jako malý ostrov

vynořoval z rýžových polí. Byl celý pokrytý chatrčemi, obývanými asi padesáti

rodinami, dohromady to mohlo být dvě stě lidí. Vystrašilo je, když se probudili a zjistili, že to místo obsadili Thays – cizinci. Erich a Krebitz je ubezpečili, že když nejsou Vietkong, ani nehlídají partyzánské skrýše, nemusejí se ničeho obávat. Také jim řekli, že by se zatím nikdo neměl pokoušet z vesničky odejít.

Riedl a Altreiter rozestavili stráže s příkazem zabránit komukoli odejít a zadržet ty, kdo by se pokusili vejít. Krebitz, Stolz a Steiner prohledali chatrče, ale až na deset starých brokovnic a jeden francouzský revolver nenašli žádné zbraně. Revolver patřil starému náčelníkovi, který mi ukázal zažloutlý zbrojní průkaz s datem 1936. Vrátil jsem mu jeho zbraň, stejně jako brokovnice jejich majitelům. Tohle gesto zmírnilo jejich obavy. Obyvatelé vesničky se zřejmě snažili vyhýbat problémům a partyzánům

neposkytli útočiště. Krebitz usoudil, že partyzáni nechávali tyhle lidi na pokoji, protože to místo bylo tak odlehlé a naprosto nechráněné proti leteckému nebo dělostřeleckému bombardování.

Zdálo se, že náčelníka znepokojují omezení, která jsme zavedli, a tak jsem po

krátké konzultaci se svými druhy souhlasil s tím, že ženy a mládež půjdou za svou prací na rýžová pole. Jinak by to mohlo vyvolat zvědavost některých sousedů. „Řekněte svým lidem, aby se nepokoušeli utéct, protože jinak na ně budeme bez výstrahy střílet,“ přísně jsem ho varoval. „Večer odejdeme do Rach-gia na pobřeží, a po našem odchodu můžete dělat, co chcete.“

Tu falešnou informaci jsem mu dal schválně.

S nekonečnými úklonami a přikyvováním doprovázenými širokým úsměvem mě

náčelník ubezpečil, že mé rozkazy uposlechnou. Tím však naše problémy neskončily.

Kolem dvou hodin odpoledne se na cestě objevili dva muži a čtyři ženy. Nesli koše, vešli do vesnice a Jost Waldman je zastavil a prohledal. Zjistil, že jsou nevinní a propustil je s tím, že zůstanou uvnitř hranic vesničky a budou směňovat své zboží.

Spali jsme střídavě. Obyvatelé vesničky byli poslušní – nebyli ani otevřeně

přátelští, ani nepřátelští. Dokonce nám nabídli trochu vařené rýže, kterou jsem zdvořile odmítl. Shromažďovali se kolem nás ve skupinkách, zvláště chlapci, kterým Krebitz a Schulze rozdávali sušenky a bonbóny. Na schodech a balkónech chatrčí ze dřeva a slámy se tísnily starší ženy s kulatými vrásčitými obličeji a tiše si povídaly. Ve většině chatrčí byly kotlíky na vaření, zavěšené na trojnožkách, pod nimiž plápolaly ohně. Mezi

obydlími se v poklidném soužití s kočkami a psy procházela prasata a slepice. V

pochybném bahně lenošili buvoli.

Obydlí byla pečlivě postavena ze dřeva, bambusu a slámy a jejich proutěné

přepážky a vchody byly pokryté pestrými lněnými tkaninami. Byly čisté. Vlastně celá ta vesnička vypadala až překvapivě čistá. Když jsem se o tom zmínil náčelníkovi, tak mi ten kulaťoučký drobný mužík, kterému táhlo na šedesát, s hrdostí ukázal skříňku první pomoci s výběrem francouzských léků, kde byly kromě jiného i tablety proti malárii a antibiotika.

„V mládí jsem chodil do francouzské misijní školy v Cholonu,“ řekl mi pomalu, ale

správně francouzsky. „Snažím se zabránit nemocem, aby se dostaly do vesnice… Také

válce.“

Pak upřímně přiznal, že obyvatelé vísky platí Vietkongu jakousi daň: každé tři

měsíce sto liber rýže, dvě stě vajec, dvacet slepic a sto padesát liber ryb.

„Výměnou za to nás nechávají na pokoji,“ vysvětlil mi. „Můžeme své zboží

odnášet na městský trh, aniž by nás oloupili nebo zabili.“

Důvěřivě mi ukázal své Laissez Passez, průvodní listinu, kterou mu dal Vietkong a podepsal jakýsi komisař Kwang Lien-hu.

„On není Vietnamec, ale Číňan,“ vysvětlil mi náčelník.

To jméno mi bylo nějak povědomé.

„Viděl jste někdy toho komisaře Kwanga?“ zeptal se Schulze.

Dostal kladnou odpověď. „Kdysi sem dvakrát nebo třikrát přišel, aby se ujistil,

kolik toho můžeme nabídnout pro osvobozenecké hnutí.“

„Není to malý mužík kolem šedesátky s jizvou na levé tváři?“

„Oui, c’est lui,“ odpověděl bez zaváhání náčelník. „Ano, je.“

„Herrgott, Hansi!“ vykřikl Erich. „To je ten chlapík, se kterým jsme se střetli, když jsme vedli tu ideologickou debatu před vesničany z Meo na severu.“

„Spolu s komisařem Kly,“ dodal Rudolf. „Jistě… Kwang musí být ten buřič,

kterého jsme nechali odejít.“

„A žít!“ prohodil Riedl. „Vidíte, neměli jsme to udělat.“

„Jistě sem musel jít dlouho, až od hranic s Čínou,“ řekl Krebitz. „Bylo by to

sranda, setkat se s ním znovu.“

„I když pro Kvanga ne…“

Otočil jsem se k náčelníkovi. „Nevíte náhodou, kde ten komisař a jeho lidé jsou?“

„V táboře někde blízko hranic. Možná na území Kambodže.“

Nechtěl jsem se zmiňovat o základně na západ od Tri-ton, a tak jsem už o tom dál

nemluvil.“

Komando odešlo za soumraku a po celonočním pochodu jsme se dostali kus na

sever od základny Vietkongu. Krebitz znovu postupoval vedle průplavu. Podle náčrtku té oblasti, který udělal Schulze, měl průplav ústit do říčky tekoucí z Kambodže a vlévající se do Siamského zálivu. Erichův orientační bod ležel deset kilometrů severovýchodně od našeho cíle, a jak jsme později zjistili, byl to také výcvikový tábor partyzánů. Z tohoto bodu se naše cesta táhla zaplevelenými mokřinami, které končily na otevřeném pásu

rýžových políček, širokém pět set metrů. Za těmi rýžovými políčky se zvedal zalesněný vyvýšený terén s nepřátelskou základnou.

Někde mezi mokřinami a rýžovými políčky jsme chtěli umístit ve

dvacetimetrových intervalech naše minomety a ostřelovat les ze vzdálenosti asi půl druhého kilometru. Na obloze se třpytily hvězdy a ze severozápadu vál mírný větřík, což našemu plánu vyhovovalo.

Gruppe Drei pod vedením Krebitze vstoupila do mokřin. Šli jsme v určité

vzdálenosti za nimi zaplevelenou, po kotníky hlubokou vodou. Občas jsme zapadli po kolena do bahna, ale zpocení muži se s klením vlekli dál.

Neutuchající sborové kvákání žab nečekaně vystřídalo ostré staccato kulometu.

Stát!

Vojáci podřepli nebo poklekli a s napětím čekali.

Pak se ozval vysílačkou Krebitz. „Je tu hlídková plošina,“ řekl tiše. „Přímo ve

vodě, na pilířích… Tři bastardi s čínským kulometem. Poznal jsem ho po zvuku.“

„A vy jste také jaksepatří osvětlení,“ řekl jsem, maje na mysli měsíc v úplňku.

„Člověk nemůže být nikdy dost opatrný.“ Pak Rudolf zavrčel: „Stejně jen rozčeřili

bažinu a umlčeli žáby.“

Krebitz samozřejmě na kulometnou palbu neodpověděl a nechal nepřátelského

kulometčíka dumat nad tím, jestli nestřílel po něčem, co se mu jen zdálo. Pološero dokáže pro člověka s napjatými nervy a unavenýma očima vytvářet všelijaké optické

klamy. A když partyzáni v táboře neuslyší žádnou palebnou výměnu, mohli by si myslet, že ta krátká dávka byly jen náhodná.

„Můžete je zlikvidovat?“ zeptal jsem se Krebitze.

„Už se na to chystáme, Hansi.“

Jeho obvyklý postup jsem dobře znal. Tři partyzáni Vietkongu na plošině; tři

přesné pušky opatřené tlumiči, teď s americkými nočními zaměřovači; tři současně

vypálené kulky; tři díry v hlavách.

Za chvilku volal Krebitz znovu vysílačkou: „Hotovo, Hansi. Můžete jít dál.“

O pět minut později jsme došli ke strážní plošině, zamaskované vodními

rostlinami. Krebitz a jeho muži právě rozebírali ruskou vysílačku a kulomet a součástky házeli do vody.

To znamenalo, že nepřítel má k dispozici rádiové spojení.

„Takže je po překvapivém útoku,“ suše oznámil Riedl.

Bylo samozřejmé, že když z tábora zavolali plošinu a nedostali odpověď, poznal

nepřátelský velitel, že se s jeho hlídkou něco stalo.

„V těch lesích teď mají pěknou nejvyšší pohotovost,“ dodal Helmut.

Schulze si odplivl. „No a co? Když na ty opičáky dopadne fosgen, budou v

pohotovosti, a pak – dobrou noc, milánkové.“

Došli jsme k příčnému průplavu přibližně ve správné vzdálenosti od základny a

severní strana náspu byla vhodná pro minomety. Gruppe Drei polními lopatkami hloubila rovné plošiny, ostatní zatím sestavovali minomety a umísťovali je do pět set metrů dlouhé dělostřelecké linie.

Nepřítel si skutečně uvědomil hrozící nebezpečí. Brzy se z lesa vynořila četa třiceti partyzánů a začala přecházet přes rýžová pole. Šli zhruba naším směrem a blížili se k nám v široké rojnici. Nechali jsme je, aby se k nám tím nekrytým močálovitým terénem přiblížili asi na sto padesát metrů, pak Gruppe Drei zahájila palbu, nejdřív přesnými puškami, potom samopaly. Když nepřátelská četa ztratila polovinu mužů, obrátila se na útěk k linii lesa, pronásledovaná kulkami našich odstřelovačů, které jen zřídka minuly cíle. Prchající partyzáni se jeden po druhém hroutili k zemi. Dostat se do bezpečí lesa se podařilo jen hrstce z nich.

Tento odražený pokus v nepřátelském táboře vyvolal energický manévr.

Dalekohledem jsem viděl, jak přesunují tucet polních děl na nové pozice. O pár minut později zahájili vietkongští dělostřelci palbu z děl ráže 75 a 37 mm. Granáty zvedaly gejzíry vody a bahna, ale postupně se zastřelovaly blíž a blíž, až nám voda a bahno stříkaly do tváří. Vleže na břiše na bezpečnějším severním svahu náspu jsem řekl

Erichovi, aby zahájil zastřelování. Šlo o několik salv normálními minami, potřebných ke stanovení vzdálenosti a elevace. Po třetí salvě dopadlo několik min přímo mezi

nepřátelské houfnice a Krebitz otočil svůj zablácený obličej ke mně. „Jsme připravení, Hansi.“

„Dejte se do toho,“ řekl jsem. „Začněte s těmi palebnými postaveními děl, pak

snižte trajektorii a posuňte palebnou přehradu dál do vnitrozemí.“

„Zu Befehl!“ A žertem mi zasalutoval.

Měli jsme sto sedmdesát střel označených žlutými křížky – devět salv z dvaceti

minometů a ještě deset střel navíc. Od okraje lesa partyzáni znovu vystřelili. Dvě z jejich 7,62 mm střel vytrhly velký kus náspu a zasypaly mě hlínou a štěrkem. Erich se otočil.

Přikývl jsem.

„Los!“ zařval.

Pozorovali jsme tlumené výbuchy na okraji lesa. Druhá salva dopadla o padesát

metrů dál. Chvilku nebylo znát žádný účinek. Děla nepřestávala pálit. Nepřátelé se museli divit, že naše miny dopadají s tak slabými detonacemi, protože nevydávaly skoro žádný zvuk. Po naší třetí salvě začaly houfnice postupně přestávat střílet. Krebitz, který pozoroval nepřítele dalekohledem, stručně hlásil: „Hansi, už to začíná působit.“

Skutečně to už začínalo působit a účinek byl strašný – jako obraz z Dantova Pekla.

Partyzáni hromadně utíkali pryč od svých děl, potáceli se, strhávali ze sebe oděv a hroutili se k zemi. Další série střel dopadla hlouběji do lesa. Pak dopadla pátá salva. Na základně se před našima očima rozpadaly celé čety. Z podrostu vybíhaly vyděšené

skupiny řvoucích mužů a hnaly se do rýžových polí – a padali, snažili se vstát, znovu upadli a už nevstali. Když jsem na chvíli odložil dalekohled, abych si otřel zpocenou tvář, zahlédl jsem Josta Waldmana; jeho napjatou tvář, po které stékaly potůčky potu, když zíral s pokleslou čelistí na tu ohavnou podívanou. Schulze měl tvář ztuhlou, jako z mramoru, a Stolz kroutil hlavou, jako kdyby nemohl věřit vlastním očím.

Našich posledních deset minometných střel dopadlo asi šestnáct set metrů za

houfnicemi, na střed základny.

„Pokračujte s vysoce výbušnými a zápalnými!“ rozkázal Krebitz minometčíkům.

Do nepřátelského lesa, z nějž teď byl gigantický hřbitov, odsvištělo ještě šedesát min. Dopadaly na základnu s pronikavými explozemi, zakládaly požáry, kácely stromy a převrhávaly děla.

Erich se ke mně otočil. „Chceš jít dovnitř?“

„S akvalungem?“

„Bez neoprénové kombinézy.“ Zakroutil hlavou. „Neušel bys ani sto metrů a byl

bys uvařený v páře.“

Krebitz řekl: „Vítr pořád ještě fouká stejným směrem.“

„Tak dobrá,“ řekl jsem. „Pojďme na okraj lesa.“

„Chceš se sem vrátit?“

„Byla by to nejkratší cesta do My-tho a už ji známe.“

„Tak bychom také mohli nechat minomety tam, kde jsou,“ navrhl Rudolf.

„Sicher, Rudy. Vezmeme si je na zpáteční cestě.“

Ponechali jsme naši těžkou výzbroj na náspu v péči Altreitera a čtyřiceti vojáků a postupovali jsme v řídké rojnici rýžovým polem, připravení při nejmenší známce

nepřátelství zalehnout do bahna. Les před námi však zůstával tichý.

Vyvýšená země byla stále blíž a blíž. Krebitz vytáhl láhev a nechal trochu nějaké

bezbarvé tekutiny vsáknout do bavlněných tampónů. Jeden mi zastrčil do knoflíkové

dírky náprsní kapsy mé bojové kombinézy a ostatní rozdělil.

„Když váš tampón zoranžoví, nasaďte si masky,“ varoval nás. Nemusím říkat, že

jsme celou dobu ten tampón nespouštěli z očí.

Znovu jsme se zastavili asi sto metrů před suchou zemí a pečlivě jsme si prohlíželi stanoviště děl a kulometů. Široko daleko tam byly rozházené hromady těl v pokřivených pózách mučivé smrti, která přišla uprostřed ochromujících křečí. Karl Stolz nás upozornil na dvojici pěnkav, poskakujících po zemi.

„Vítr už odsud ten plyn odehnal,“ řekl. „Můžeme jít dál.“

Pohled, který nás čekal, byl ještě odpornější. Naše nevěřící oči spatřily stovky

vietkongských partyzánů, ležící tam, kde padli – tady hrstka, tady patnáct – celé čety v náhodných hromadách. Mrtvoly s vypouklýma očima a se zakrvácenými nosy a rty.

Některá těla byla polonahá, když dusící se oběti ze sebe strhávaly košile a pyžama, lapajíce po kyslíku. Jiná ležela tváří k zemi ve vlastních zvratcích. Viděl jsem tváře zkřivené konečnou agónií; doširoka rozevřené čelisti, ztuhlé v posledním zoufalém

výkřiku nebo nádechu; ztuhlé prsty svírající lafety děl, zaryté do masa jiných těl, do hlíny. Oči vylezlé z důlků. Prokousnuté jazyky a vytrhané vlasy. Výjevy z Inferna italského malíře Andrea di Cione, řečeného Orcagna.

Muži postupovali opatrně a své bavlněné tampóny nespouštěli z očí. Když někdo

zakašlal, třeba aby si jenom pročistil hrdlo, ostatní hned sahali po maskách.

Další mrtví partyzáni; mrtví ptáci, slepice a prasata.

Mrtvé mouchy a vosy.

Najednou Krebitz dal signál zastavit. „Nasaďte si masky. Kolem je ještě plyn.“

Můj tampón už byl zbarvený do oranžova.

S výrazy tváří teď skrytými pod dvojicí velkých kulatých průzorů jsme postupovali

jako mlčenliví rytíři apokalypsy, ďábelská garda, nebo andělé smrti. Věděl jsem, že na mé vojáky hluboce zapůsobil nesmírný rozsah zkázy, kterou svým nepřátelům přivodili.

Také mě napadlo, že po dnešním útoku by si mohli po právu položit otázku: „Proč

bychom měli partyzánské pevnosti brát útokem, nebo s nimi bojovat muž proti muži?

Proč bychom měli riskovat životy a zranění? S Vietkongem není třeba bojovat. Je třeba na ně prostě nasadit plyn.“

Střed základny byl zasažen vrstvou fosgenu, jen pomalu větrem unášenou. Těla

tam byla všude. Mezi dveřmi, na nízkých terasách a schodech, zhroucená do keřů.

Mršiny koní a prasat, slepic a kachen.

Krebitz nás zavedl do budovy velitelství, která se podobala dobře vybavenému

německému velitelskému stanovišti z druhé světové války: vysílačky, telefonní ústředna, mikrofon k venkovním tlampačům, nástěnné mapy delty Mekongu… Gramofon s kupou

desek.

Na podlaze leželi mrtví radisté a telefonisté, ještě se sluchátky na uších. Mrtví

důstojníci, jak jsem usoudil podle toho, že měli v pouzdrech automatické pistole. Velitel základny ležel polovinou těla vykloněný z okna svého domku. V posteli byla nějaká

žena, snad jeho manželka – měla zakrvácená ústa i bradu. Ve vedlejším společném domě bylo patnáct mrtvých žen a k mému zármutku také dětí.

Všude ležely mrtvoly lidí i zvířat.

Stolz, Steiner a Altreiter napočítali 785 mrtvých.

Muži z Gruppe Drei přivalili mezi chatrče sudy s palivem a připevnili k nim výbušné nálože. Houfnice a kulomety jsme rozbíjeli na místě, tam kde zrovna stály.

Schulze strhl ze stožáru u velitelovy kanceláře severovietnamskou vlajku a sebral také menší vlajku se stříbrnou nití vyšitými čísly 307/57 a nápisem TRA NINH. Patřila

sedmapadesáté rotě takzvané Železné divize. Tra Ninh byl místní název Dien Bien Phu.

Tělo komisaře Kwanga, kterého jsme zajali a pak ho zase pustili někdy v roce

1950, jsme nenašli. Pořád se ho drželo štěstí. Už jednou unikl smrti zastřelením a teď unikl i fosgenu.

Vzal jsem si ze stojanu s deskami něco, co mi ten den bude připomínat:

komunistickou revoluční píseň. Rudolf otevřel výbuchem velitelův sejf. Bylo tam patnáct pořadačů s tajnými dokumenty a kolem třiceti tisíc amerických dolarů ve francích a místní měně. Dokumenty putovaly ke Karlu Stahnkemu, hotovost do pokladny Task

Force-G.

Když byly všechny nálože umístěny a časovače začaly odměřovat čas, opustili

jsme základnu a byli jsme už dva tisíce metrů od ní, když nálože explodovaly a vyhodily odhadem dvě stě tun munice a paliva do vzduchu. Výbuch vytrhal stromy v lese i s

kořeny a zpustošil to místo v okruhu čtyř set metrů. Roztříštěné kmeny stromů, zbavené větví i kůry, exploze vymrštila až do rýžových polí. Základnu pohltil obrovský požár, který tam řádil tři dny. Následující noc jsme ze vzdálenosti třiceti kilometrů pořád ještě viděli ohněm zarudlý obzor.

Během pochodu k Lang-xuyen Schulze poznamenal: „Nemělo by tam zůstat nic, co

by dokazovalo, že základna nebyla zničena konvenčními prostředky.“

„Doufejme, že máš pravdu.“

„Přišel jsem. Viděl jsem. Zvítězil jsem,“ citoval Erich Caezarovu slavnou zprávu

římskému senátu po bitvě u Zamy. „Nemáme žádné ztráty – ani škrábnutí… Přece jen to byl rozumný nápad.“

„Už si lámu hlavu s tím, jaký by mohl být váš příští rozumný nápad,“ odpověděl

jsem mu s mírným sarkasmem.

Erich se zašklebil. „Možná bychom mohli také zkusit vzorec C4 Hg CI2 S.“

„Všeobecně známý jako?“

„Hořčičný plyn,“ poučil mě nenuceně. „Lehce se vyrobí i skladuje. Co tomu

říkáš?“

„Geh zum Teufel!“ odpověděl jsem mu. „Běž s tím k čertu!“

Když jsme dorazili do Saigonu, setkali jsme se s kapitánem Spatou a Joe Starrem,

kteří se zrovna vrátili ze své dovolené doma a byli zvědaví, co dělal Task Force-G během jejich nepřítomnosti. Stručně jsem je informoval o totálním zničení velké základny Vietkongu s výcvikovým táborem, přirozeně konvenčními prostředky.

„Jen si představte, jaké jsme měli štěstí,“ vyprávěl s kouzelnou neupřímností

Krebitz. „Jeden z našich granátů dopadl přesně na hromadu dvou set tun výbušnin. Při tom výbuchu zahynulo téměř tisíc vietkongských partyzánů.“

Abych změnil téma rozhovoru, vesele jsem mu skočil do řeči. „Vy jste si jistě

užívali mnohem víc… Co je nového doma?“

Starr, který byl v San Franciscu, pokrčil rameny a řekl: „Myslím, že největší

novinka z Friska je výhra K.O. Rocky Marciana nad Cockelem.“

15. TIŠÍ JESTŘÁBI

Po absolvování intenzivního pětitýdenního výcviku na vojenském letišti, který

vedli dva američtí instruktoři, byli Stefan Escher, Hubert Mohr a Hansjürg Woss

připraveni ujmout se našich Tichých jestřábů. Naši piloti absolvovali noční let dlouhý tři sta dvacet kilometrů a vrátili se s infračervenými filmy podezřelých soustředění říčních člunů a lidí na neobvyklých místech. Během čtyřhodinového letu použili motory kluzáků jen krátce během zpátečního letu do Saigonu.

Trojice letců přistála naplněná nadšením. Nepřátelé se nikdy nerozprchli, ani

neshromažďovali, když se k nim kluzáky přiblížily. Zřejmě o nehlučných přeletech nad jejich hlavami neměli ani tušení.

„Tohle jsou letadla, která mohou vyhrát válku,“ nadšeně prohlásil Escher.

„Nepřítele nic nevaruje.“

„Měly by se upravit, aby mohly nést alespoň malé bomby,“ navrhoval Mohr. „Pak

bychom s nimi mohli na Ho Či Minově stezce rozpoutat pravé peklo.“

„A co kdybyste to vymysleli?“ zeptal se Riedl. „Jak ty bomby uchytit?“

„My už na něco přijdeme,“ řekl rozhodně Woss. „Mělo by stačit čtyři až šest bomb

na kluzák… Nebudete tomu věřit, ale v jednom údolí jsme se snesli nad konvoj

Vietkongu v pohybu: plně naložené bicykly a káry tažené buvoly – bylo jich padesát, a ti opičáci jen zírali.“

Získané fotografie odhalily skupiny mužů a nákladních říčních člunů v bažinách a

průplavech kolem Mekongu a také partyzánský tábor a konvoj v jedné strži. Žádné

rozprchávající se lidi. Žádnou paniku. Žádné zbraně namířené k obloze. Jen upřeně se dívající tváře.

Naše Komando smrti bylo připraveno vyrazit na kombinovanou pozemní a

leteckou operaci, nasměrovanou kluzáky ve správnou dobu na správné místo. A netrvalo dlouho a naši letci (a přirozeně Schulze a Krebitz) začali dumat nad různými technickými problémy a hledat v konstrukci kluzáků skulinky, kam by mohli přidat užitečné inovace.

Celé dny strávili podrobným studiem služební příručky a s logaritmickým pravítkem v rukou se snažili najít možnosti zlepšení hodnoty koeficientu klouzavého letu, který normálně setrvával na hodnotě 1:50, při zvětšení užitečného zatížení. Znamenalo to, že naši Tiší jestřábi uletí klouzavým letem při bezvětří bez stoupavých proudů tisíc pět set metrů a přitom ztratí na výšce jen třicet metrů. Woss to označil za rekord amerického strojírenství pro kluzáky té velikosti.

Nakonec náš amatérský inženýrský tým došel k závěru, že lze Jestřáby u podpěr

křídel vybavit pumovými závěsníky, které unesou šest malých bomb o váze dvacet až

pětadvacet liber. Avšak v arzenálu leteckých sil žádné takové bomby nebyly, a tak se Krebitz spokojil s obyčejnými dělostřeleckými minami ráže 105 mm.

Zůstával však jiný problém. Dodatečný náklad snížil poměr klouzavého letu na

1:28. Abychom se vyhnuli takovému poklesu účinnosti, musel by muž ve funkci

navigátora a pozorovatele vážit méně než šedesát kilogramů. Takoví lidé nebyli v našem mužstvu k nalezení.

A protože jsem si nebyl jistý, jaké nekonvenční metody bychom v budoucnu mohli

proti Vietkongu použít, zavrhl jsem možnost vypůjčit si navigátory od vietnamského vojenského letectva.

Zrovna jsme ten problém probírali při obědě u Ericha, když nečekaně přišla s

návrhem Suoi.

„A co kdybychom vám pomohly já a Noi? Ani jedna z nás neváží víc než

pětapadesát kilo.“

Ani Erich, ani Helmut nejdřív o tom nápadu nechtěli ani slyšet, ale naše mladé

dámy byly neoblomné a odvážně začaly vypočítávat své různé pozemní výpravy s

někdejším Praporem zatracenců. „A tam létaly kulky všude kolem,“ zdůraznila Noi.

„Já si nemyslím, že by létání bylo nebezpečnější než plahočení po

severovietnamských horách,“ přesvědčovala nás Suoi. A Noi hned dodala: „Jen si

vzpomeňte, jak na nás Vietminh a čínská milice útočili na tom kopci a vy jste byli v tísni, když jste museli bojovat muž proti muži s přesilou nepřátel.“

„My víme, my víme.“ Riedl, který už musel slyšet tenhle příběh mockrát, mávl

rezignovaně rukou. „Tehdy jste společně s Schenkem, Thi a Chi zachránily situaci, když jste začaly střílet ze samopalů na nepřátelské posily.“

„Takže, pak…“ Suoi pokrčila rameny, protože asi považovala diskusi za

uzavřenou. „Co ještě zbývá probrat?“

„Co ještě?“ vykřikl Erich, jednak vystrašený, jednak rozčílený. „Dobrá, byly jste s námi v džungli, zúčastnily jste se našich akcí, nejednou jste prokázaly svou statečnost, ale to z vás nedělá ani navigátory, ani fotografy… Vždyť jste v životě neletěly.“

„A co nám brání, abychom se to nenaučily?“ zeptala se rozhodně Noi.

„Oh, Allerheilige Gottesmutter.“ Schulze obrátil oči v sloup a zoufale si povzdechl. „K čemu to bude?“ vykřikl. „Letci mohou být také sestřeleni, víte?“

„Člověk také může být zastřelen, když se trmácí džunglí,“ odsekla Suoi.

Tahle ostrá výměna názorů ještě nějakou dobu pokračovala, přičemž Krebitz, Stolz,

Altreiter a já jsme si hráli na neviňátka a neutrály. Nikdo z nás se do ní nemíchal, protože jsme nepochybovali, jak to nakonec dopadne: vítězstvím slabšího pohlaví.

Následující týden Suoi a Noi začaly s tréninkem na základně vietnamského letectva

a úžasně rychle dělaly pokroky. Ve třetím týdnu už dívky absolvovaly seskoky padákem a učily se plachtit, což jejich manžely vyvedlo z míry a zároveň potěšilo. O šest týdnů později navigovaly cvičné lety mezi letištěm v Gia Dinh a Cán-tho a vedly Wosse a

Mohra zpátky na přistávací dráhu – v noci. Po úspěšném absolvování výcviku se Suoi a Noi, ještě oblečené do leteckých kombinéz, hlásily v mé kanceláři a elegantně mi

zasalutovaly.

„Mais, mon cher commandant,“ oslovila mě Suoi svým půvabně originálním

vojenským způsobem, „co řeknete teď?“

Zasmál jsem se a pokynul jsem jim, aby se posadily. „A co říkají vaši manželé?“

kontroval jsem s dušeným smíchem.

Noi rozhodila ruce a nevinně odpověděla: „Ach, pane – naši drazí manželé se s le grand fromage smířili. Jsme přijaty?“

„Avec plaisir,“ odpověděl jsem s obdivem. „Právě jsem dokončil zprávu o vašich výsledcích. Jste úžasné duo, mesdames.“

„To víme,“ prohlásila Suoi věcně a se sebeuspokojením. „Jsme velmi čilé… Kdy

začneme?“

„Ale – počkejte!“ zvedl jsem ruku, abych je zadržel. „Erich a Helmut určili jistá

pravidla.“

„Jaká pravidla?“

„Že budete létat jen nad územím Jižního Vietnamu.“ Noi vyvalila oči. „Proč? Vy

máte v plánu létat i jinam?“

„Nad Kambodžou a Laosem.“

Suoi řekla pevným hlasem: „Nechápu, jaký by v tom měl být rozdíl. Nepřítel je

všude stejný a totéž platí o jeho kulkách.“

„To je pravda,“ připustil jsem pobaveně. „Ale kdybyste museli nouzově přistát,

spadnete na přátelské území, má milá… To je velký rozdíl.“

„Přátelské území?“ odsekla ironicky Noi. „Mohl bys mi, prosím, na mapě ten

kousíček Vietnamu ukázat?“ V jistém smyslu měla pravdu. Vietkong byl všude. Pak ještě dodala: „Tak jako tak nebudeme operovat daleko od Task Force-G na zemi.“

„Ovšem, že ne. Budeme vždycky v dosahu příručních vysílaček.“

„Tak v čem je problém?“ uzavřela Noi. „Měly bychom jít kamkoli, kde to bude

zapotřebí.“

„Správně,“ umístila svou tečku za diskusí Suoi.

Večer Erich, který vypadal na nejvyšší míru sklíčeně, naříkal: Je sui á la mort, mon ami… Co když vletí do přehradní palby sedmatřicetimilimetrových střel, Hansi?“

Pokusil jsem se jeho obavy zmírnit. „Dívky budou létat převážně v noci a ve výšce

osmnácti set metrů, Erichu,“ řekl jsem přesvědčivě.

„Jistě!“ přerušil mě. „Proto jsme tam přidali ty nosiče bomb. Bombardovat

Vietkong z výšky osmnácti set metrů, a v noci! To by dívky mohly zrovna tak házet ty bomby do Mekongu.“

„Když kluzáky při bombardování klesají, mohou letět rychlostí dvě stě devadesát

kilometrů za hodinu a přibližují se naprosto bez hluku… No tak, buď realistický. Až partyzáni zjistí, že na ně někdo útočí, tak už kluzáky budou mít všechny bomby shozeny a už budou mimo dostřel. Vzchop se, člověče!“

„No tak, Hansi – nechci se dočkat toho, že by ji zabili.“

„Suoi by mohla říkat totéž, když jsi pryč na některé z našich výprav, někdy celé

týdny.“

„To není totéž.“

„Pro ni je to totéž, Erichu. Nezapomínej, že ať budou kluzáky kdekoli, ty také

nebudeš od nich daleko. Možná budeš mít ke své ženě blíž než kdykoli předtím.“

Rozzlobeně si odfrkl. „Ach, merde alors, Hansi. Vždycky jsi moc dobře uměl lakovat věci na růžovo.“

Stejně jsem už rozhodl, že Suoi a Noi budou pod leteckými kombinézami mít

prosté místní oblečení a vždycky když poletí na akci, budou u sebe mít své civilní osobní doklady. Také jsem je příslušně instruoval.

„Když z nějakého důvodu přistanete na nepřátelském území, zbavte se svých

kombinéz, okamžitě z místa přistání zmizte a staňte se obyčejnými místními ženami –

které si třeba vyšly sbírat lesní plodiny.“

„Nebo budeme předstírat, že jsme neohrožené revolucionářky,“ navrhla Noi. „To

by také odůvodnilo fakt, že jsme ozbrojené.“

Ohromeně jsem zíral, překvapený její nápaditostí.

Suoi dodala: „Mohly bychom dokonce našim pilotům pomoci dostat se do nejbližší

pevnosti, nebo ke komandu.“

„Jak?“ vyhrknul jsem, pořád ještě vyvedený z konceptu.

„Vydávaly bychom se za partyzánky eskortující zajatce.“

„Vám nápady nikdy nechybí, co?“

Suoi se tiše, zvonivě zasmála. „Možná by bylo dobré, kdybychom měly jen ruské

nebo čínské zbraně, veliteli.“

„No, v tom skutečně máte pravdu,“ uznal jsem.

Krebitz zaklonil hlavu a smál se. „Říkal jsem ti, aby sis s nimi nedělal starosti, Hansi.“

Sám jsem se zúčastnil zkušebního letu s Wossem, který řídil Tichého jestřába 1.

Chtěl jsem se podrobně seznámit s možnostmi tohoto kluzáku. Proto jsme si nevyžádali vlečné letadlo a vystartovali jsme pomocí přídavného motoru.

K mému příjemnému překvapení se to útlé letadélko odlepilo od země po krátkém,

jen třísetmetrovém rozjezdu. Nabrat výšku však znamenalo pomalý proces: trvalo nám půl hodiny, než jsme se dostali do výšky devíti set metrů, kde Woss našel stoupavý proud a po spirále se dostal až do dvou kilometrů. Požádal jsem ho, aby letěl k základně Vietkongu u Tri-ton, kterou jsme zničili s použitím fosgenu.

Díky jeho obratnému pilotování kluzáku, kdy využíval každý vzestupný proud a

mírný severovýchodní vítr, jsme uletěli těch sto šedesát kilometrů za sedmdesát minut, aniž bychom museli použít motor.

Prohlížel jsem si opuštěnou základnu dalekohledem a hledal jsem známky života

nebo rekonstrukce, viděl jsem však jen pusté trosky. Tři čtvereční kilometry vyvráceného a spáleného lesa s kráterem o průměru sto metrů v místě, kde byl muniční sklad, teď vyplněným vodou. Po sto padesáti domcích a dřevěných kasárnách nezůstala ani stopa.

S motorem na volnoběh při nízkých otáčkách sestoupil Woss do výšky jednoho sta

metrů, aby mi umožnil lepší výhled. Pořád kolem dokola nebylo ani živáčka, dokonce ani ptáci nebo opice.

Bylo to zvláštní, ale nepociťoval jsem ani radost, dokonce ani spokojenost, protože jsem tu událost nikdy nepovažoval za vítězství nad Vietkongem. Vůbec se tam

nebojovalo, bylo to jen masové vraždění. Nepřítel ani neměl možnost se bránit.

Přesto jsem věděl, že kdyby to bylo nezbytné, udělal bych to znovu a znovu.

Všechny ostatní zřetele by ustoupily mému odhodlání přemoci naše zákeřné protivníky, vytvořit v nepatrné části této odlehlé země osamělý precedens, který by všem ukázal, že rudý monolit nemusí pokaždé zvítězit. Bojovníci Vietkongu byli „Zlatou hordou“

jaderného věku, vedenou moderními Čingischány v Moskvě a Pekingu, a já jsem byl

odhodlaný s nimi podle toho zacházet. Jak řekl Krebitz: „Když chceš zabít krysu, použij past. Když chceš zabít deset krys, použij otrávenou návnadu. Ale když se celý dům

krysami jen hemží – rozhodni se pro plyn.“

Byli jsme přesvědčení, že se severovietnamští komunisté nezastaví u široce

propagovaného sjednocení obou Vietnamů, samozřejmě pod hanojskou vládou. Určitě

budou chtít víc. Jakmile bude tahle země zpacifikována, vyvezou svou agresi do

sousedních zemí. Ho Či Min a spol. byli jen pěšci na velké šachovnici Moskvy, které bylo možné kdykoli obětovat, a kremelští vládci chtěli ovládnout většinu jihovýchodní Asie.

Také jsme si byli jistí tím, že bolševici neplánují novou globální konfrontaci, ve které by s určitostí také shořeli. Místo toho Moskva a Peking budou dál po celém světě rozdmýchávat stovky malých lokálních válek; tady nepokoje, tam vládní převrat, jinde rozvrat zákonnosti. Bude pro ně lehké zažehnout nové Vietnamy někde jinde. Kdekoli, kde široké masy zbídačených lidí zoufale hledají cestu ze své bídy – ubožáci, které by apoštolové Marxe a Lenina snadno mohli podnítit revolučním heslem: „Nemáš co ztratit, jen své okovy – bojuj!“

Po katastrofě u Dien Bien Phu Francie uspěchaně vrátila Maroku nezávislost. Teď

byla v Maroku občanská válka, ve které se různé kmeny zabíjely mezi sebou a vraždily i francouzské osadníky. Také Alžír byl těsně před vzplanutím. To byl druh válek, které komunisté preferují. Každá malá válka způsobila malou puklinu v základech velkých

demokracií a ty drobné otřesy by nakonec přerostly v gigantické zemětřesení. Ještě byl čas je zastavit, ale aby to svobodný svět dokázal, potřeboval vůdce s železnou vůlí a neochvějnou jednotu svobodných států.

Avšak kapitalistické státy málokdy sjednotily své síly dřív než za pět minut

dvanáct. Vždycky existovalo příliš mnoho protichůdných komerčních zájmů.

Woss zamířil na severozápad a vystoupal s naším Tichým jestřábem 1 do výšky

patnácti set metrů. Přelétli jsme nad stříbrnou stužkou Mekongu a zamířili domů. Pak vypnul motor a znovu bylo jediným zvukem, který jsme slyšeli, proudění vzduchu kolem kokpitu.

Informaci o konvoji Vietkongu číslo 327, jedoucím na jih údolím řeky Sé Kong v

Laosu, nám neposkytla saigonská zpravodajská služba, ale Karl Stahnke. Pokud byl

Karlův zdroj spolehlivý, skládal se konvoj z dvanácti set ozbrojených partyzánů, sto padesáti koní a mul, padesáti dvoukolových vozů tažených buvoly a nějakých šesti set kuliů, tlačících plně naložená jízdní kola. Konvoj mířil ke hlavní severovietnamské logistické základně, umístěné ve správním obvodu Mondulkiri v Kambodži, poblíž

pramenů řeky Srépok. Stahnke jeho přibližnou polohu vyznačil na našich operačních

mapách. Základna ležela jen čtyřicet kilometrů od jihovietnamské vesnice Tu-soay.

Konvoj takové velikosti mohl lehce převážet cokoli až do celkové váhy zásob

několik stovek tun. Proto by měl obtížným terénem s nesčetnými stoupáními a klesáními postupovat pomalu, denně tak dvacet kilometrů. Podle Karla se kolona zrovna

pohybovala podél řeky Sé Kamane ke kambodžským hranicím a na základnu by mohla

dorazit asi za patnáct dní.

To znamenalo, že jsme měli dost času k přípravě útoku jak na konvoj, tak na

základnu.

Stahnke nám opatřil několik starých leteckých fotografií úseku v oblasti

Mondulkiri, kudy partyzáni projdou: cesty dlouhé osmdesát kilometrů a hodně klikaté, která sledovala nevypočitatelný horní tok řeky Srépok úzkými údolími a stržemi.

Na návrh generála Houssonga se Task Force-G přesunul do vesnice Buón-mé-

thuót, dvě stě padesát kilometrů severovýchodně od Saigonu a jen osmdesát kilometrů vzdušnou cestou od trasy konvoje Vietkongu. Vesnice se vyznačovala tím, že u ní bylo opevněné letiště, které jsme potřebovali pro naše kluzáky. Kapitán Spata a seržant Starr si ode mne vyžádali povolení zúčastnit se expedice a já jsem souhlasil za podmínky, že nebudou mít s sebou nic amerického, budou se do puntíku řídit mými instrukcemi a před místními lidmi, které bychom mohli potkat – včetně příslušníků saigonské armády –

budou mluvit jen francouzsky.

Právě když jsme se chystali vyrazit, objevil se náš Hrabě ze CIA, Jeff Robertson.

Byl oblečený do kombinézy do džungle, na nohou měl parašutistické boty a byl

připravený přidat se k nám. Když jsem se ho zeptal na důvod jeho uspěchaného

rozhodnutí, nenuceně mi odpověděl, že chce vidět kluzáky v akci a možná se dozvědět něco užitečného pro budoucnost.

Avšak později, když jsme seděli u ohně a srkali čaj, přiznal, že má hlubší důvod,

proč se k nám přidat.

„Poslyš, Hansi,“ začal, „víš, co znamená zkratka OSS?“

„Jak bych nevěděl,“ odpověděl jsem se smíchem. „Během války nám nadělala

spoustu nepříjemností: zpravodajská služba Strýčka Sama.“

Robertson přikývl. „Něco takového,“ potvrdil mi. „Office of Strategie Services…

Parta tvrdých hochů, mnozí z nich mají zkušenosti z Barmy – jako 101. speciální

jednotka… Takže, přede dvěma roky vytvořili Desátou speciální skupinu vzdušných sil pod velením jistého plukovníka Aarona Banka. Má základnu ve Fort Bragg v Severní

Karolíně.“

„Teď se jim říká Zelené barety,“ řekl jsem klidně.

Hrabě ze CIA na mne vyvalil oči. „Ty to víš?“

Jeho poděšený výraz mě rozesmál. „Francouzi mají přece také zpravodajskou

službu,“ odpověděl jsem mu s úsměvem. „Zelené barety jsou divoká parta prvotřídních expertů, jako naši chlapci z Task Force-G. Podléhají velice přísnému výběru. Ze sta zájemců jich neprojde zkouškami pětasedmdesát… No, když Strýček Sam chce pomoci

Saigonu, měl by je sem poslat. Měli bychom být schopní velmi dobře spolupracovat.“

„Jistě. Oni udělají čistou část práce a Task Force-G zbytek,“ vtipkoval Erich.

„Mohlo by se to stát, chlapci,“ řekl zamyšleně Robertson. „Jestli nás komouši

budou vhánět do úzkých, mohlo by na to dojít.“

„Komouši nikdy nepřestanou tlačit a provokovat,“ řekl jsem.

Robertson upil trochu čaje a pak zvedl hlavu. „Myslím, že jste prodělali výcvik v

Bad Tölz, že?“

„Správně. V akademii SS.“

Podíval se na mne bezelstnýma očima. „No, víš o tom, že některé jednotky zelených baretů právě teď prodělávají výcvik v Bad Tölz?“ zeptal se. Teď jsem byl zase na řadě já, kdo se zatvářil zmateně. „Tebe to překvapilo?“ popíchnul mě Robertson.

„Překvapilo mě, že od tebe slyším, že naše objekty ještě stojí.“

„Dokonce byly rozšířeny, aby se usnadnilo provádění zkoušek a výcvik.“

„Máš představu o tom, jaká bývala naše první zkouška, Jeffe?“

„Nee.“

„No, když někdo požádal o přijetí do Waffen SS – samozřejmě před válkou, protože později, když už nám teklo do bot, by přijali jakoukoli chátru – tak náš instruktor, Shaarführer Hainz Kunert, nechal žadatele stát v pozoru s odjištěným granátem na vrcholu jeho přílby… Byl to samozřejmě cvičný granát bez střepin, ale výbuch byl

stejný, a když si ten chlapík nenadělal do gatí, tak byla jeho žádost přijata k posouzení.

Jinak by ho Kunert poslal zpátky k mamince.“

Náš hrabě ze CIA vyprsknul smíchy. „Sakra, Hansi – naše zelené barety často cvičí

s ostrou municí, a když se někdo zraní, má prostě smůlu,“ kontroval. „S tím taky nejsou žádné žerty.“

„Takže vaše zelené barety jsou na dobré cestě stát se neporazitelnými,“

poznamenal jsem suše. „A Strýček Sam si nemůže dovolit slabost… Ale co to všechno

má společného s tím, že jsi tady?“

„No, já se snažím trochu speciálním jednotkám pomoci. Zajímá mě nepřátelská

strategie a taktika, zbraně a metody, které Vietkong používá v lesích, v horách a bažinách

– tenhle druh informací.“

Řekl jsem pevně: „Budeš mít veškerou pomoc, jakou potřebuješ, Jeffe. My

nemáme žádná tajemství.“

„Až na jedno nebo dvě,“ poznamenal otevřeně.

Neměl jsem ani zdání, co má na mysli, ale odpověděl jsem s úsměvem: „Všichni

máme nějaká malá tajemství.“

„Jistě…“

Plukovník Phu Ninh Xen, velitel praporu, který střežil pevnost a letiště u Buón-mé-

thuót, dostal ze Saigonu instrukce, aby nám poskytl jakoukoli možnou pomoc – a aby přitom nebyl zvědavý. Nevyptával se na misi Task Force-G, ani na dvojici podivných letadel, která přitahovala pozornost místních letců a leteckého personálu jako magnet železo. Avšak ještě větší senzaci způsobila přítomnost Suoi a Noi, které se jihovietnamští piloti pokoušeli bez velkých úspěchů vtáhnout do svých živých konverzací. Když však viděli naše dívky v leteckých kombinézách šplhat do kokpitů, začali je nadšeně

povzbuzovat. Suoi a Noi byly pravděpodobně první místní ženy, které kdy bylo možné vidět v kokpitu letadla.

Místní letecké síly představovala pestrá směs letadel: dvě Dakoty z druhé světové

války, tři Moskquita, pět Bearcatů, šest bombardérů B-26, pár cvičných Mustangů a dvě francouzské helikoptéry Alouette.

Poslal jsem Tichého jestřába 1 s Hubertem Mohrem a Noi na průzkumný let s

cílem získat další fotografie údolí Srépok a pokud to bude možné, zjistit přesnou polohu severovietnamské logistické základny. Abychom všechno udrželi v tajnosti, řekl jsem našim pilotům, aby nenápadně rozšířili informace o tom, že jde o průzkumné lety nad Bon-ho na severu. Mohr měl uvolnit tažné lano ve výšce dva a půl kilometru, pak ještě několik minut letět pryč od hranic s Kambodžou a na západ zamířit, teprve až bude mezi mraky a až vlečné letadlo opustí prostor. Abychom jim usnadnili návrat, odhadovaný na někdy po půlnoci, měl jim jako maják posloužit vertikálně nastavený kužel světla

reflektoru, a až by Mohr vystřelil zelenou světlici, rozsvítila by se přistávací světla na rampě.

Tichý jestřáb 1 vystartoval kolem čtvrt na devět večer a vrátil se v 1:17 s cívkou infračerveného filmu exponovaného v oblastech, které nás zajímaly. Jeden Mosquito

odletěl do Saigonu film vyvolat a vrátil se příští odpoledne s výsledky.

Severovietnamská základna a stezka k ní byly jasně rozeznatelné podle

vyzařovaného tepla, které infračervený film zaznamenal. Ohníčky uvnitř základny, skryté pod neporušeným listovím, označovaly místa, kde si partyzáni vařili svá jídla. Teplotní rozdíly také ukazovaly na přítomnost lidí a zvířat na stezce. Několik osamělých skvrn z tepla přesně určovalo polohu palebných stanovišť, lemujících stezku u základny v délce asi půl druhého kilometru.

Už jsme nemuseli útočit na nepřátele poslepu. Viděli jsme je pod stromy, v

podrostu – i v naprosté tmě.

O deset dní později, uprostřed noci, Task Force-G v plném stavu odpochodoval směrem k Don, vesničce u vietnamské části řeky Srépok. Komando mělo dvě stě

osmdesát vojáků ve čtyřech bojových skupinách, neboli Kampfgruppen, kterým velel Schulze, Riedl, Altreiter a já. Třicet specialistů Gruppe Drei vedl Krebitz.

I když byl Task Force-G početně malý, soudě podle bojových zkušeností a palebné síly, jeho skutečná bojová síla se rovnala síle jihovietnamského pluku. Každá skupina nesla šest plamenometů se třemi rezervními nádržkami pro každý z nich, dva kulomety ráže 12,7 mm, osm kulometů ráže 9 mm a šest šedesátimilimetrových minometů se

čtyřiadvaceti minami do každého. Standardní vybavení člena komanda kromě povinného rezervního spodního prádla, polní lopatky, polní láhve, kostek pevného lihu a potravin tvořily samopal, šest ručních granátů a bodák. Když všechno sečtu, tak každá bojová skupina přenášela tunu zbraní a munice a téměř tolik ostatního vybavení a potravin.

Každý člen komanda nesl kolem osmadvaceti kilogramů, takže nebylo divu, že muži se nemohli dočkat střetnutí s nepřítelem. Boj vždycky snížil naši zátěž.

Partyzáni z Vietkongu to měli lehčí. Když šli po svých dobře udržovaných

stezkách, mohli používat jízdní kola a káry a náklad mohli naložit na zvířata. Naše síla spočívala v pohyblivosti v panenském terénu, v divočině bez vyšlapaných cest, kudy se nemohly pohybovat ani stroje, ani zvířata.

Kapitán Spata, seržant Starr a náš Hrabě ze CIA (kterému se nějak dařilo vypadat i v džungli jako ze škatulky) trvali na tom, že ponesou spravedlivý díl našeho nákladu.

Vzhledem k tomu, že jsme nedělali žádný rozdíl mezi důstojníky a mužstvem, podělil jsem se s Mikem o náklad rozmontovaného minometu a min do něj. Joe Starr nesl přes rameno těžký kulomet a Robertson vlekl rezervní nádržku plamenometu.

Blížili jsme se zrovna k nějakému dřevěnému mostu přes rokli, když najednou

vyslal Krebitz signál stát. Téměř současně se ozvaly dva výstřely a krátká dávka z kulometu. Zalehli jsme za balvany a keře podél cesty. Rudolf mě informoval, že na druhé straně mostu je partyzánská hlídka.

„A vy jste se nechali nachytat na švestkách,“ poznamenal jsem, abych ho trochu

poškádlil. „Rudy, ty už nějak stárneš.“

„Kuhscheiss!“ zabručel Krebitz do vysílačky. „Jsou v sakra dobré pozici, Hansi.

Patnáct metrů vysoko na kamenitém srázu a ovládají odtamtud stezku i most.“

Pak jsem slyšel několik jednotlivých výstřelů a znovu ostré staccato čínského

kulometu.

„Zůstaňte, kde jste, a kryjte se,“ řekl jsem Krebitzovi. „Jdu k vám.“

Plazil jsem se kupředu s Erichem po boku. „Ta vesnice není daleko.“ Těžce

oddychoval. „Musí to být pravé hnízdo zmijí.“

„A lidé ve vesnici určitě uslyšeli tu střelbu,“ odpověděl jsem mu.

„Měli bychom radši něco podniknout, než ti opičáci na tom srázu dostanou posily.“

U mostu jsme našli zablokovanou Gruppe Drei.

„Jsou támhle!“ vysvětloval Krebitz a ukázal tam rukou. Hned jak ji zvedl, zahájil

nepřátelský kulomet palbu, až kulky odštěpovaly kousky balvanu, za kterým jsme se

kryli. „Vidíš?“ řekl. „Byl by to obtížný cíl i za denního světla.“

Pozice té hlídky Vietkongu byla mimo dosah plamenometu a já jsem neměl chuť

plýtvat vzácnými dělostřeleckými minami na pár jednotlivců. Erich, jako kdyby četl moje myšlenky, zavolal vysílačkou Riedla.

„Poslyš, Helmute, nemohl by ses odtamtud, kde jsi, nějak dostat na druhou stranu

strže?“

„Hned se kouknu.“

„Zkus to…“

Erich si znovu prohlédl srázy a tiše zaklel: „Merde, queldommage… Jestli tady okamžitě nepřejdeme, budou ti opičáci na druhé straně hranic v plné pohotovosti.“

Pak zavolal Riedl: „Můžeme přejít, ale bude to chvíli trvat.“

„Jen to udělej,“ odpověděl jsem naléhavě. „Pošli tam jen několik mužů s granáty.“

„Jdu tam taky.“

„Dobrá, ale dej pozor, jo?“

Otočil jsem se k Schulzemu. „Erichu, jdi se svou skupinou přes ty kopce, aby ses

dostal za vesnici a zablokoval cestu do Kambodže. Vesnice Don je jen půl druhého

kilometru odtud.“

Erich si důkladně prohlédl strmý rozeklaný svah, který měl zdolat. „Bude to strašná štreka, Hansi, ale“ – a poklepal mě na rameno – „takový už je život. Tak nashle.“

„Udržuj spojení vysílačkou.“

Začal se plazit zpátky, tam, kde se kryli jeho muži. Partyzáni vypálili další dávku a výměnou dostali pár výbušných střel, které však kulomet neumlčely.

Zdálo se, že kulometčík neustále mění pozici, aby nás zmátl.

„Tak tohle nám teď ještě scházelo.“ Stolz tiše zaklel, protože mezi větrem pomalu

unášenými mraky vylezl měsíc a ozářil most a naši stranu strže, zatímco partyzánští odstřelovači zůstali skryti pěkně ve tmě.

„Držte hlavy dole,“ varoval nás Rudolf, když přes cestu přelétala nová dávka kulek a vyhazovala do vzduchu trávu a hlínu.

„Verdammt nochmal!“ zaklel Jost Waldman. „Musí tam být ne jeden, ale dva

kulomety, a každý pálí jen krátce, abychom ho neobjevili.“ A s pocitem marnosti vypálil dávku ze samopalu.

„Ovládej se, chlapče,“ uklidňoval ho Krebitz. „Jen otesáváš tu skálu… Je tam jen

jeden kulomet, Joste, ale dva opičáci odpalují petardy, aby nás zmátli a my ho hledali na nesprávném místě. Je to starý trik čínských partyzánů.“

V mojí vysílačce to zapraskalo.

„Jsem na druhé straně strže se šesti muži,“ hlásil Riedl německy. „Nestřílejte.

Přesunujeme se k mostu.“

„Držte se hodně nad těmi odstřelovači.“

„Kde jsou?“

„Přímo proti mostu, patnáct metrů nad stezkou.“

„Výborně… pokuste se dál odvádět jejich pozornost, Hansi.“

Začali jsme směrem k odstřelovačům vysílat jednotlivé náhodné střely, abychom

upoutali jejich pozornost a odvetnou střelbu na sebe. Partyzáni se zřejmě spokojili s tím, že nás přišpendlili za balvany a znemožnili nám přejít přes most.

„Zrovna se díváme dolů na vesnici,“ uvažoval nahlas Erich do vysílačky. „K mostu

poskakuje banda opičáků. Mohl bych je odsud dostat, ale to by nás prozradilo.“

„Mysli jen na to, jak se dostat za vesnici,“ odpověděl jsem mu rázně. „Nech ty

opičáky nám. Kolik jich je?“

„Ne víc než dvacet.“

Naši rozmluvu na chvilku přerušil pohyb na stráni. Do tmy se zařízly světelné

kužely baterek, ozářily balvany a vyvolaly výkřiky překvapení a strachu. Zaklapaly samopaly. Ozvaly se výbuchy granátů, které vyhodily k nebi příval hlíny a kamení. Erich se stručně zeptal: „Co se tam u vás děje?“

„Myslím, že Helmut nám zrovna uvolnil cestu.“

Do našeho rozhovoru vpadl Riedl. „Cesta je volná, Hansi.“

„Kolik jich tam bylo?“

„Pět. Všichni jsou mrtví.“

„Dobrá práce, Helmute. Připojte se k nám u mostu.“

Vyškrábali jsme se na nohy. „Kupředu!“

Gruppe Drei přešla na druhou stranu a my za ní, právě včas, abychom mohli zaujmout pozice a přivítat vietkongské posily. Samopaly Gruppe Drei je zaskočily z dvaceti metrů. Stolz a Steiner dobili raněné bodáky a přivedli pět zajatců. Krebitz neztrácel čas nějakým úvodem, popadl nejbližšího bývalého vojáka Otce Ho za předek jeho nejspíš kradené francouzské vojenské košile a přitáhl si ho k sobě.

„Kolik vás ještě zůstalo ve vesnici?“ zeptal se hněvivě.

Partyzán mlčel a jen se na něj mračil bez špetky zájmu v temných očích. Krebitz

vytáhl automatickou pistoli a prostřelil mu levou nohu. Chlapík zařval bolestí a poklekl na jedno koleno. Krebitz svou otázku zopakoval, ale jedinou odpovědí, kterou dostal, bylo nenávistné: „Ať žije Otec Ho.“ Druhá kulka proletěla partyzánovou pravou nohou a srazila ho k zemi.

„Do propasti!“ řekl Krebitz Steinerovi. Zablýskl se bodák a zabodl se. Stolz skopl tělo do říčky. Krebitz se obrátil k druhému zajatci, asi dvacetiletému muži s plochou tváří a vpadlýma očima.

„Dobrá,“ oslovil ho Rudolf. „Kam chceš jít ty, domů, nebo do pekla?“

Pak otázku zopakoval. Ticho.

Jeho automatická pistole vyštěkla a kulka proletěla zajatcovou tváří. Nos a zuby

mu explodovaly do fontány krve.

Také on skončil probodnut bodákem.

Třetí v řadě vykřikl: „Xuyen a Trengh jsou hrdinové!“

„Byli hrdinové,“ řekl Krebitz důrazně. „Teď jsou jen mrtvoly. Budeš mluvit, nebo

dáš přednost tomu, že s tebou naložíme stejně?“

„Nemám vám co říct, proklatí francouzští fašisti!“ pohrdavě prohlásil zajatec.

„My jsme němečtí fašisti,“ opravil ho chladně Krebitz.

„Zabijte mě taky! Železný Gnoc nás pomstí,“ zlomyslně se poškleboval partyzán,

nazývaje generála Giapa jeho přezdívkou.

Krebitz ho střelil mezi oči a luskl prsty na Stolze. „Další!“

Jako zubař, zvoucí svého dalšího pacienta.

Letmo jsem zahlédl Američany, kteří na to odporné divadlo s rozhořčením

vyvalovali oči.

„Tak dobře, Rudy,“ zastavil jsem Krebitze. „Jsou to tvrdí hoši a my nemáme čas.

Odpověď budeš mít, až vstoupíme do vesnice.“

Krebitz pokrčil rameny. „Zabij je, Karle,“ řekl Stolzovi.

Ozval se kapitán Spata: „Hansi, jsou to stateční lidé. Nemohl bys je pro změnu

ušetřit?“

„Je mi líto, Miku – odpověď zní ne.“

„Proč ne?“

„Je to věc naší politiky. Hanoj nám dala přezdívku Komando smrti. My se snažíme

chovat tak, abychom si tu poctu zasloužili.“

„Copak své zajatce nikdy nevyslýcháte?“ zeptal se Jeff Robertson.

„Tenhle druh tady? Nikdy! Občas, když chytíme nějakého významného kádra,

pošleme ho do Saigonu.“

Zbývající zajatci byli zastřeleni a svrženi do propasti.

„Určitě se nedá říct, že by to byli zbabělci,“ poznamenal Starr.

„Já sám jejich nezlomnost obdivuji, Joe – ale ve hře, kterou hrajeme, není místo

pro lidské city,“ řekl jsem mu klidně.

Pak zavolal vysílačkou Erich: „Dostali jste je?“

„ Selbstverständlich,“ odpověděl jsem. „Samozřejmě. Postupujeme do Don.“

„Zdá se mi, že zpanikařili… ty lidičky z vesnice. Lítají nalevo napravo jako právě ostříhané ovce.“

„Kde jste?“

„Asi pět set metrů za Don.“

„Můžete překročit strž?“

„Už jsme ji překročili,“ odpověděl se smíchem. „Kretz udělal lávku.“

Dobrá, Erichu. Nenechte nikoho zmizet za hranice.“

„To by museli umět létat, Hansi. Mám stezku pod kontrolou… Řekl bych, že

budete mít dobrou kořist. Vesnice musí být plná hanojských lahůdek.“

Za mnou rachotil do vysílačky Krebitz, zrovna bručel na Riedla.

„Kde sakra jste?“ ptal se chraplavě. „Už jste měli být dávno tady dole.

„Mohl bys mi laskavě říct, jak se mám dostat dolů?“ odpověděl mu vlídně Helmut.

„Letět jako ptáci, nebo slézt jako pavouci?“

„Pojď dolů stejnou cestou, jakou ses dostal nahoru.“

„Kéž bych si zapamatoval tu cestu,“ bědoval Riedl. „Ať se obrátím kamkoli –

všude strmý spád.“

„Tak dobrá, skautíku, posvítím ti na cestu.“

Poslal tucet členů komanda, aby svah nasvítili, a za chvíli jsme uviděli mezi

rozeklanými balvany sestupovat světla baterek. Pak Riedl a jeho společníci seskočili na stezku. Celí potrhaní, poškrábaní a vyčerpaní vypadali jako skupinka vězňů z

koncentračního tábora.

Zeisl jim ošetřil řezné a tržné rány a podlitiny a pak jsme postupovali dál.

Jeff Robertson, který se vlekl vedle mne, se klidným tónem zeptal: „Musíte zajatce mučit, než s nimi skoncujete?“

„Mučit?“ zeptal jsem se s předstíraným úlekem. „My tomu říkáme převýchova.“

„Kulkou skrz nohu?“

„Někdy to ty opičáky donutí mluvit.“

„Ale vy je pak stejně zastřelíte.“

„Vždycky ne, Jeffe. Když zajatci slíbím svobodu, může volně odejít.“

„Ale všichni ostatní zemřou.“

„Co jiného bych se zajatci mohl udělat?“

„Mohl bys je například eskortovat do nejbližší pevnosti a tam je předat

Jihovietnamcům.“

Zakroutil jsem hlavou a klidně jsem se ho zeptal: „Byl jsi někdy v armádě, Jeffe?“

Robertson vypadal překvapeně. „Samozřejmě. Tři roky během války.“

„Bojoval jsi proti Japončíkům, nebo proti nám, Teutonům?“

„Proti vám, zatraceným Teutonům,“ odpověděl s úsměvem. „V severní Africe, ve

Francii, v Německu a taky jsem dával kapky vašim Panzers. Dvanáct jsem jich poslal k čertu v jediném dni.“

„To těm Panzers došly palivo i munice?“ popichoval ho Erich.

„Copak by váš puntičkářský SS Verfügungsabteilung dovolil vašim tankům zůstat na suchu? Tak či tak, zajatce jsem vždycky nechal eskortovat do tábora.“

Zeptal jsem se nonšalantně: „Kolik mužů jsi měl?“

„Byl jsem velitelem pluku.“

Erich tiše hvízdl. „To bychom ti měli odpovídat „ano, pane“ – hlasitě a zřetelně,

plukovníku.“

„Byl jsem major.“

„Ano, pane,“ řekl Schulze. „A velel jsi třem tisícům vojáků. My máme jen tři sta.

Každý den chytíme nějakého partyzána z Vietkongu. Kdybychom je pokaždé eskortovali zpátky, tak v momentě, kdy dorazíme k cíli, bychom na tu práci zbyli jen my dva s

Hansem.“

„K eskortování pěti zajatců džunglí je třeba deseti strážných. Tihle hoši z

Vietkongu jsou fanatičtí bastardi, kteří by ti neváhali prokousnout hrdlo, kdybys jim k tomu dal příležitost. Kromě toho jsou po celé zemi partyzáni. Zajatci by neušli ani pět kilometrů, a už by je jejich kamarádi osvobodili, a co by se stalo s eskortou?“ pokračoval jsem. „Američtí pionýři říkávali, že jediný dobrý indián je mrtvý indián. My říkáme totéž o komunistech.“

„Nemám na to stejný názor, ale umím to pochopit,“ poznamenal Jeff.

Naši rozmluvu přerušila vzdálená střelba, ale neměla dlouhé trvání. Erich hlásil, že se skupina asi šedesáti lidí, partyzánů a vesničanů, pokusila uniknout směrem k hranicím.

Zadržel je.

„Zlikviduj ty, co patří k Vietkongu, a zbytek doveď zpátky do Don,“ řekl jsem mu.

„Cestu blokuj dál.“

Dlouhé dávky z několika samopalů nám napověděly, že Otec Ho ztratil další

vojáky revoluce. Když jsme vstoupili do vesnice, byli už její obyvatelé shromážděni mezi čtyřmi hořícími hranicemi s rákosem, které ozařovaly jejich vyděšené tváře a také udržovaly v patřičných mezích moskyty. Erich dal střežit náčelníka – nervózní hubené individuum s pochmurným výrazem obličeje. Dobrovolně a bez přemlouvání nám

prozradil všechna místa, kde Vietkong poschovával zbraně a munici. Dokonce Krebitze upozornil na šikovně zamaskovanou jámu dvě stě metrů od vesnice, kterou bychom jinak nenašli. Kolem třiceti místních lidí, kteří pomáhali Vietkongu tím, že jim poskytovali přístřeší, jídlo a skrýše pro vojenský materiál, jsme izolovali od ostatních. Když jsem si všiml zděšeného výrazu ve tváři kapitána Spaty, rychle jsem ho ujistil, že nemáme v úmyslu střílet civilisty a že je jen chceme potrestat. „Musím ty lidi naučit, že pomáhat nepříteli se nevyplácí,“ řekl jsem Američanům. „Bez pomoci místních lidí by byli

partyzáni ztracení, ale když jim budou pořád pomáhat, tak tahle prokletá válka nikdy neskončí.“

„Co chceš udělat?“ zeptal se mě se zjevnými obavami Spata.

„Gruppe Drei zničí všechno, co jim patří,“ odpověděl jsem mu nekompromisně.

„Jejich obydlí, zásoby, hospodářská zvířata – všechno.“

„Jak ale potom přežijí?“ vmísil se do naší rozmluvy Starr.

„Řekl bych, že jim pomohou jejich příbuzní. A pro Vietkong už jim nic nezbude.“

Jeff Robertson kroutil hlavou. „Jste pěkně agresivní parta, Hansi,“ řekl. Znělo to neutrálně, ani souhlasně, ani nesouhlasně.

„Vaše námořní pěchota je stejná,“ odpověděl jsem vyrovnaně. „A stejné budou –

pevně doufám – vaše Zelené barety. Slaboši bitvy nevyhrávají.“

Zůstali jsme ve vesnici přes noc. Předtím, než Task Force-G za úsvitu vyrazil, poslal Krebitz Kretze, Fuchse a Schindlera, aby se rozmístili na okolních srázech a pozorovali dalekohledy cestu. Odešli jsme z vesnice, ale jakmile jsme vešli do lesa, utábořili jsme se v křovinách u cesty. Rudolfova opatrnost znovu nesla ovoce. Patnáct minut po našem odchodu opustilo spěšně šest místních lidí Don a zamířilo ke hranicím. Z

opatrnosti nešli po cestě, ale přes kopce. Naši odstřelovači je zpozorovali a zabili je, když lezli do svahu. Chtěli samozřejmě varovat partyzány na druhé straně hranic. Mezi

mrtvými jsme našli mladšího syna náčelníka vesnice. Náčelník zřejmě chtěl snížit

závažnost své velezrady tím, že nás vyzradí Vietkongu, stejně jako prozradil jejich skrýše nám. Nebo možná jen chtěl zachovat dobré vztahy s oběma stranami.

Nebránil jsem Gruppe Drei, aby se vrátila do vesnice a zničila i jeho majetek.

Task Force-G během dne pokračoval v blokádě cesty. To nám vyneslo další

skupinu osmdesáti partyzánů, kteří vešli do Krebitzovy pasti. Možná to byla jednotka, kterou chtěli poslové z vesnice varovat.

Když zjistili, že jsou obklíčeni přesilou, rozptýlili se partyzáni v podrostu na břehu říčky a houževnatě se bránili. Nechtěl jsem své muže vystavovat zbytečnému nebezpečí, a tak jsem proti nepříteli nasadil plamenomety. Ve vysokém orobinci a křoví se oheň rychle rozšířil a horko nakonec partyzány donutilo, aby se ukázali. Jakmile se však objevila nějaká hlava, hned z ní bylo řešeto. Skupinky řvoucích partyzánů se šaty v plamenech se vrhaly do říčky, a buď klesli pod kulkami, nebo je proud odnesl a v

peřejích rozdrtil o balvany. Několik partyzánů odhodilo zbraně a zvedlo ruce, ale dávky ze samopalů je srazily zpátky do ohně. Masakr trval dvacet minut a skončil tím, že hrstka partyzánů zoufale prchala k Don. Vběhli přímo do náruče Altreiterova uvítacího výboru a zahynuli v dešti kulek.

„Tahle stezka musí být hlavní cestou, kudy pronikají do Jižního Vietnamu,“

poznamenal hrabě ze CIA Robertson, když naši vojáci prohledávali těla a sbírali cennosti a doklady.

„Tohle děláte vždycky?“ zeptal se mě zjevně poněkud překvapený Spata.

„Sbírat kořist?“ Zasmál jsem se. „A proč ne? Všechno by tak jako tak sebrali

vesničané.“

„Přesto je to jaksi – neslušné, nebo si to nemyslíš?“ odpověděl. „Pro vojáky, chci říct, olupovat mrtvé vojáky…“

„Vietkong nejsou vojáci, ale bandité, a my taky nejsme vojáci, jen žoldáci,

podporující prohnilý režim, Miku. Bereme si všechno, na co narazíme.“

„Hm, a proč podporujete prohnilý režim?“

„Stejnou otázku bys mohl položit ve Washingtonu.“ Usmál jsem se. „A dostal bys

stejnou odpověď… Protože jedinou alternativou by byl komunismus a ten je ještě

odpornější.“

Vrátil se Schulze a celý zářil. Hodil nám k nohám napěchovaný batoh. „Dvacet

tisíc dolarů v laoských kipech, kambodžských dělech a francouzských francích,“

oznamoval. Pak poklepal Starrovi na rameno a dodal: „Aspoň Otec Ho zaplatí za naši fatigue, Joe. Získal jsi nějaké užitečné poznatky?

„Jistě,“ zavrčel seržant. „Měli bychom nechat bojová letadla, obrněnce a

dělostřelectvo doma a poslat Diemovi pár tisíc Siouxů a Komančů se spoustou

plamenometů a samopalů.“

„Když se Britové dostali do problémů s komunistickými partyzány v Malajsku,

přivolali dajacké lovce lebek a papuánské kanibaly, aby je zlikvidovali. A ti je

zlikvidovali, jak se patří.“

„A nejspíš je taky snědli,“ poznamenal vtipně Spata. „No, Britové mají s

koloniálními záležitostmi víc zkušeností.“

Řekl jsem Mikovi: „Už jste si za to dnešní strádání vydělali každý dvě stě dolarů, Miku.“

„Jak to myslíš?“

„Váš podíl na kořisti.“

„Až se vrátíme do Saigonu, bude toho víc,“ pokračoval Schulze. „Komunisti už

dávno nejsou proletáři, Miku. Jsou to bohatí kapitalisté.“

„Žádné takové peníze nemůžeme přijmout.“

„No tak, kapitáne – nemel pořád dokola tuhle starou odrhovačku. Slíbil jsi, že se

budeš držet našich pravidel hry; brát podíl na kořisti je, bohužel, jedno z nich.“

„Kromě toho, přijal jsi přece ty peníze, když jsme Saigon vyčistili od Bin Xuyen,“

dodal jsem.

„To přece byla odměna od vlády,“ opakoval, co jsem mu tehdy nalhal. „To je něco

jiného… Nenuť nás k tomu, abychom se museli vrátit, Hansi.“

Erich se potichu zasmál. „Vrátit, kam? Pro Krista pána! Tři odvážní Američané si

to šlapou po stezce Vietkongu… nepřežili byste ani tři kilometry.“ Pak oslovil Jeffa:

„Poslyš, Hrabě ze CIA, předpokládejme, že tvoji agenti náhodou odprásknou pár ruských špiónů s kufrem napěchovaným dolary. Co bys s tou hotovostí udělal?“

„Předal bych ji ministerstvu financí.“

„Celou?“

„Mohli bychom dostat oficiální odměnu.“

„Merde.“

„ Proč merde?“

„Mně to připadá naprosto stupidní.“

„Ale takhle už to u nás doma chodí,“ zasmál se Jeff. „Jinak by všichni chtěli

pracovat pro policii nebo CIA. Nemůžeme si naši kořist nechávat.“

Přátelsky jsem jejich diskusi přerušil. „Měli byste ve vaší diskusi pokračovat až v Saigonu, chlapi. Hoďte na sebe ty vietkongské hadry a vyrazíme.“

Oblékli jsme si partyzánská pyžama a bambusové klobouky a pochodovali k

hranicím, které jsme překročili, aniž bychom potkali živou duši. Dokonce ani nebyly nijak vyznačeny.

O půlnoci měl Task Force-G dohodnuté rádiové spojení s Tichým jestřábem 1, pilotovaným Wossem a Suoi, který byl na průzkumném letu nad údolím řeky Srépok.

Došli jsme k východní větvi téhle řeky, překonali ji pomocí dvojice lan pro nohy a ruce, opatřených kotvicemi vystřelenými na druhý břeh. Pak jsme pokračovali západním směrem přes hory, osvětlené měsícem. Půl hodiny před půlnocí jsme se utábořili na

zalesněném vrcholku a zapnuli vysílačky. Krebitz si chvilku s krátkovlnným přístrojem pohrál, až se nakonec spojil s Escherem a Mohrem. Dorozumívali se německy. Escher

nám řekl, že Woss a Suoi vystartovali podle plánu a že bychom se brzo měli s kluzákem dostat do rádiového spojení.

Muži si začali připravovat večeři. Seděl jsem s Erichem u vysílačky a čekal na

zavolání, první za opravdových bojových podmínek.

Wossův signál se ozval ve 12:17. Tichý jestřáb 1 byl na cestě zpátky na základnu s cívkou exponovaného filmu.

„Jedna z Dakot s ním odletí do Saigonu,“ řekl mi Woss. „Můžeš zavolat Bergerovi

o výsledky ve čtrnáct hodin, ale myslím, že jsme slona zahlédli tři kilometry od bodu šest-tři-tři, asi D-kilometrů-nula od vaší současné pozice.“

V našem kódu znamenal slon konvoj, šest-tři-tři bylo označení kambodžské

vesnice Lomohat a D-kilometrů-nula se rovnalo čtyřiceti kilometrům.

Krebitz řekl zamyšleně: „Konvoj by měl být v místě přepadení někdy pozítří

odpoledne.“

Erich chtěl mluvit se Suoi. Zdálo se, že je velice nadšená tím, co zažívá, ale držela se mého doporučení a nikdy nevyslovila slova let nebo kluzák.

„Vrátíme se zítra v noci, ve stejnou dobu,“ řekla Erichovi. „Neměj obavy.“

„Dobrá, signalizuj konec spojení.“ Naznačil jsem mu posunkem, aby už končil.

Chtěl jsem, aby naše vysílání bylo co nejkratší, abych nedával nepříteli ani tu nejmenší šanci, aby nás mohl zaměřit. Severovietnamci pořád ještě o našich bezhlučných přeletech nevěděli, a já jsem chtěl, aby to tak zůstalo. Kluzáky byly skvělá zbraň proti partyzánům.

Po dobrém nočním spánku jsme se ráno umyli, ošetřili si nohy a pak pokračovali k

bodu A (kód pro místo přepadu), který jsme vybrali před odjezdem ze Saigonu. Bylo to pětapadesát kilometrů severně od severovietnamské logistické základny, v místech, kde stezka v délce tří kilometrů probíhala mezi příkrými skalními stěnami pětadvacet metrů širokou strží. Přes řeku se tam klenul příhradový most, postavený kdysi Francouzi. Měli jsme v úmyslu uzavřít konvoj ve strži v úseku, kde nebylo nic, za čím by se dalo krýt.

Task Force-G měl v plánu obsadit sousední vrcholy, odkud by mohl konvoj bez problémů zlikvidovat.

Ve 14:00 jsem se spojil s poručíkem Bergerem. Ten nás kódovanou zprávou

informoval o výsledcích Suoina fotografování. Woss skutečně spatřil konvoj 327, když postupoval podél řeky Srépok: dvě řady lidí a mul s nákladem, jízdních kol a povozů, táhnoucí se tři kilometry. A k našemu příjemnému překvapení tam byl ještě druhý, menší konvoj, asi třináct kilometrů za konvojem 327 – ten objevila Suoi. O existenci tohoto druhého konvoje jsme předtím neměli ani tušení.

Odpoledne Tichý jestřáb 2 s Mohrem a Noi v kokpitu slétl nízko nad hřeben a

shodil nám kontejner s fotografiemi severovietnamské logistické základny. Na

fotografiích, pečlivě vyhodnocených kapitánem Dessaultem a Stahnkem, byly detailní záběry základny. Tvořilo ji čtyřiašedesát kamenných a dřevěných budov, uspořádaných v pravidelných řadách, dvacet do poloviny zakopaných muničních skladů a spousta

stogalonových sudů s pohonnými hmotami. Všechno bylo zkušeně zamaskováno pod

přírodní klenbou listoví stromů.

Nechráněné sudy s palivem! Vysněný cíl každé posádky bombardéru, komanda a

záškodníků, operujících na nepřátelském území.

Byly tam také čtyři řady bunkrů uvnitř základny a dalších šest podél cesty, k

obraně přístupů. Dál základnu bránil asi tucet opevněných kulometných hnízd. Každému zkušenému vojákovi bylo na první pohled zřejmé, že žádné nepřátelské pozemní síly

nikdy nemohou použít ani cestu, ani chatrné dřevěné mosty, které by se určitě pod váhou tanku zhroutily; a bez obrněnců se k základně nebylo možné dostat. Údolí bylo

nedobytné dokonce i pro parašutisty.

Když jsme pečlivě prostudovali fotografie a hodnocení výzvědné služby, doporučil

mi Krebitz, abych se plánu zaútočit na základnu zřekl. Naši američtí přátelé s ním byli zajedno.

Erich mi pošeptal: „Měli jsme místo vysoce výbušné náplně dát do těch bombiček

pro kluzáky fosgen a lewisit.“

„Neříkej, že teď máš taky lewisit!“

„Trochu,“ odpověděl tiše. „Jen abych jednoho dne zjistil, jak ta látka působí.“

Suoi také vyfotografovala údolí a most, kde jsme chtěli ze zálohy přepadnout

hanojský konvoj, a ty fotografie nám přichystaly nepříjemné překvapení. Most střežila četa kambodžských vojáků, kteří tvořili posádku strážního domku a obsluhu

kulometných hnízd na obou březích řeky, obložených pytli s pískem.

„Řekl bych, že váš plán je třeba trochu pozměnit,“ řekl Jeff, když si prohlédl

fotografie. „Nechcete ty Kambodžany zabít, že ne?“

„Samozřejmě ne.“

Neměl jsem nejmenší chuť způsobit nějaké ztráty Kambodžanům a už vůbec ne

vojákům krále Norodoma Sihanuka, jehož nejistým trůnem už otřásal vnitřní boj mezi komunistickou, konzervativní a nacionalistickou frakcí.

„Měl bys ty chlapíky po dobu přepadu kolony někam uklidit,“ navrhl Robertson.

Bylo to jediné rozumné řešení a já jsem s ním okamžitě souhlasil.

Když jsme se dostali do vzdálenosti tří kilometrů od údolí a mostu, rozdělil jsem

naše síly do tří skupin. Horst Altreiter a padesát vojáků se měli přesunout tři kilometry severněji, sestoupit do údolí a na prvním vhodném místě překročit řeku. Jejich úkolem bylo jít k mostu a vydávat se za skupinu partyzánů přicházející z Laosu.

„Kdy chceš obsadit ten most?“ zeptal se mě kapitán Spata.

„Zítra za rozbřesku,“ odpověděl jsem mu.

Pak Spata oslovil Horsta: „Myslím, že největší šanci dostat se bez problémů až k

mostu máte za pološera před svítáním, kdy je už dost světla, abyste viděli strážné, ale ještě dost tmy, aby ve vás i s použitím dalekohledů nepoznali Evropany.“

Slovo si vzal Krebitz: „Načasujte svou akci tak, aby probíhala současně se Stolzem a Jostem. Ti sestoupí do strže na lanech. Udržujte spojení a obě kulometná hnízda

obsaďte současně. Sebemenší chybička může ohrozit celou misi.“

„A žádné střílení mezi námi a Kambodžany!“ zdůraznil jsem.

„Verstanden. Je mi to jasné,“ souhlasil Horst. „Ale co když zahájí palbu oni?“

„Jsi expert. Prostě jim k tomu nedej příležitost.“

Pak nám Schulze vysvětlil svůj bojový plán, jehož detaily nám ukazoval na

náčrtku. „Jakmile Kambodžany zneškodníte, budete je eskortovat sem… Ty kroužky

značí jeskyně. Je to asi tři sta metrů od mostu. Strážní by tam měli být v bezpečí. Pak obsadíme západní břeh, já budu na vaší straně a budeme mít osm set metrů stezky, kde se nepřítel nemůže krýt, na dostřel ze vzdálenosti osmdesáti metrů.“

Vrhl rychlý pohled k naslouchajícím Američanům. „Co si o tom myslíte?“

„Skvělé,“ řekl rozhodně Starr. Kapitán Spata, jak se zdálo, si svou odpověď ještě

rozmýšlel a Hrabě ze CIA se zašklebil.

„Má to jeden háček,“ řekl nakonec, škrábaje se na hlavě. „Vietnamčíci si všimnou,

že tam nejsou ti strážní a mohlo by jim to být podezřelé.“

„To mě taky napadlo,“ poznamenal Spata.

Erich nevzrušeně řekl: „Vždycky můžu převléknout pár svých hochů, aby se

vydávali za posádku u mostu, Jeffe.“

Robertson našpulil rty. „Mohlo by to fungovat, kdyby konvoj neměl předvoj,

Erichu,“ odpověděl rozvážně.

„Než budem plánovat tak moc dopředu, měli bychom si to místo prohlédnout,“

odvážil se navrhnout Spata.

„Na něco přijdeme,“ prohlásil optimisticky Riedl. „Vždycky to tak je.“

„Mnoho štěstí!“

Schulze a Altreiter odešli na sever. My jsme pokračovali k bodu A, prosekávali

jsme si cestu všudypřítomnými přilnavými popínavými rostlinami vzhůru k poslednímu svahu, posetému úlomky skal a pokrytému ostnatými keři.

Deset minut výstupu.

Deset minut odpočinku.

Kupředu!

Potili jsme se a kleli, znovu a znovu jsme se zastavovali, abychom popadli dech, a šli jsme dál. Posledních tři sta metrů bylo k nesnesení. Muži si museli sundat batohy a šplhat po strmé skalní stěně srázu pomocí lan a výstroj vytahovat až potom. Přesto jsme v pět hodin odpoledne obsadili sráz sto padesát metrů nad stezkou a mostem. O půl hodiny později Krebitz a Riedl vyrazili na krátký průzkum, aby našli místo, kde bude možno sestoupit – za strážnicí a mimo dohled Kambodžanů ve strži.

Udržoval jsem spojení s Erichem a Horstem, mluvili jsme německy a kódovaně,

používali jsme bavorský, švábský a švýcarský dialekt. Altreiterova skupina už

sestupovala k řece, tři kilometry severně od mostu, a Schulze šel za nimi. Když jsem se svého přítele zeptal, jak se cítí, odpověděl mi Erich stroze: „Jako horská koza.“

16. MASAKR

V ÚDOLÍ ŘEKY SRÉPOK

Rudolf a Helmut nejdřív prosekali šest set metrů dlouhou cestu ke skupině příčně

pruhovaných útesů za strážním domkem, kde to vypadalo, že bude možné sestoupit. Pak se vrátili, aby se ještě naposledy poradili s Schulzem a se mnou, načež shromáždili své skupiny a odešli na vybrané místo. S pomocí lan tam část mužů jen s osobními zbraněmi a granáty sestoupila do údolí. Zbytek jejich vybavení pak ostatní spustili za nimi.

Sledoval jsem postup Gruppe Drei z převisu, dokud se obě skupiny nedostaly bezpečně dolů, asi tři sta metrů za strážním domkem a kulometným hnízdem, a nezmizely v

bujném porostu.

Následovalo dlouhé noční bdění v absolutním tichu, bez pohybu a kouření. Muži se

uložili co nejpohodlněji a pokoušeli se urvat trochu spánku.

Konečně se obzor začal rozjasňovat a stezka se postupně začala vynořovat z přítmí.

Altreiter hlásil, že se přesunuje k mostu a brzo se objevili jeho „partyzáni“ v pyžamech.

Zavolal jsem Krebitzovi a Riedlovi, aby se připravili.

Rudolf postoupil s Gruppe Drei blíž než padesát metrů od strážního domku, na druhém břehu se zatím Kambodžané vzburcovali, vyšli na cestu a pozorovali blížící se Altreiterovu skupinu. Zaslechl jsem tlumené výkřiky, které zněly spíš jako pozdravy než jako volání do zbraně. Vedle mne na kamenné desce přečnívající nad údolím ležel

Robertson a pozoroval scénu dalekohledem. Zašeptal: „Ta lest zabírá.“

Kambodžané považovali naše komando pouze za další jednotku Vietkongu

přesunující se na jih, což byla pro ně běžná podívaná.

Závěrečná chvilka napětí. Posledních dvacet metrů.

Pronikavá výzva v khmerštině. Osamělý výstřel. Horstovi muži se vrhli kupředu a

po krátkém zápase Kambodžany přemohli. Přesunul jsem dalekohled k chvilkovému

zmatku u strážního domku, kde Gruppe Drei už obsadila kulometné hnízdo a Riedlovi muži shromažďovali strážné s jejich seržantem a desátníkem.

„Strážnice je naše,“ hlásil Krebitz. „Můžete sestoupit.“

Připojili jsme se k nim u mostu. Kambodžané byli vystrašení, ale jejich seržant

mluvil francouzsky a já jsem jeho zděšení zmírnil, když jsem ho opakovaně uklidňoval, že se nemají čeho obávat. „Přišli jsme zničit konvoj Vietkongu. Nechceme ublížit

místním lidem,“ řekl jsem seržantovi, který se jmenoval Tuc Daun. Jeho odpověď byla k našemu opravdovému úžasu velice nečekaná. „Aspoň že někdo s tou chátrou něco

udělá,“ řekl se zjevným opovržením. Jeho desátník souhlasně přikyvoval.

To bylo uklidňující znamení. Nemluvili jako stoupenci Vietkongu.

Poslední pozůstatky obav rozptýlila další přátelská slova a rozdávané cigarety.

Kambodžští vojáci začali být přátelští a hovorní. Seržant nám řekl, že vysílačka, kterou Krebitz objevil ve strážním domku, patří místní buňce Rudých Khmerů, kambodžskému

Vietkongu. Kolem pětadvaceti komunistů odešlo den předtím na sever, aby prohlédli

stezku a odstranili možné překážky, jako balvany a stromy, které mohly spadnout dolů do strže.

„Pokaždé, když sem dorazí transport Vietkongu, oznámí to další stanici, která je

třicet kilometrů na jih,“ řekl nám seržant. „Ta zpráva je pak předána do největšího tábora blízko hranic, který slouží konvojům jako noclehárna.“

Ten sympatický seržant si myslel, že obrovská severovietnamská logistická

základna je prostý odpočinkový tábor pro unavené partyzány a jejich kulie. Nikdy tam nebyl, protože Vietkong pro celou oblast vyhlásil místním lidem zákaz vstupu. Byla to docela dobrá ilustrace toho, jak to chodí v Kambodži – vietnamští komunisté určují, kam obyvatelé ve své vlastní zemi mohou a kam nemohou jít.

„Není to nic neobvyklého,“ řekl Krebitz seržantovi s ironickým nádechem. „To

samé dělají i v posvátné zemi komunistů. Když chce nějaký Ivan z Moskvy navštívit

svého strýčka v Kyjevě, potřebuje dvacet různých povolení.“

Seržant Tuc Daun a jeho vojáci se k nám vůbec nechovali nepřátelsky, takže jsem

jim skutečně rád povolil, aby se volně pohybovali, i když pod zdvořilým dohledem

Gruppe Drei.

Jeff Robertson se vyptával seržanta na situaci v Kambodži. „Ti proklatí Vietnamci

si chodí sem a tam po naší zemi, jako kdyby jim patřila,“ hořce si stěžoval seržant.

„Nějaký hai-shi – desátník Vietkongu – může klidně rozkázat kambodžskému

plukovníkovi, aby držel hubu.“

„Proč se jim nepokusíte vzdorovat?“ zeptal se Jeff.

Seržant Tuc se krátce nervózně zasmál. „Co můžeme dělat? Máme jen třicet tisíc

vojáků. Jich je půl miliónu. Můžeme s nimi buď nějak vycházet, nebo zemřít.“

Všiml jsem si, že seržant Tuc našeho Hraběte ze CIA velice zajímá, takže jsem ho

nechal vest výslech. Jeff se zeptal: „Co si myslí o komunistech váš velící důstojník?“

„Já mám velící důstojníky tři, pane,“ odpověděl nenávistně seržant. „Jednoho z

Phnompenhu, jednoho od Rudých Khmerů a třetího v Hanoji.“

Erich se sarkasticky zasmál. „Myslím, že se skutečně těší na to, až ten konvoj

zlikvidujeme,“ řekl německy.

„Na mne to dělá stejný dojem,“ řekl Robertson. Pak se otočil zpátky k seržantovi a zeptal se, jestli by nám nepomohl tím, že bude dál střežit most, jako kdyby se nic nestalo.

To bylo něco, co jsem ještě nikdy neudělal a patrně bych to neudělal ani tentokrát, avšak zabralo to. Tuc Daun, jeho desátník a vojáci okamžitě, málem dychtivě, souhlasili s tím, že nám pomohou nastražit past, a jejich účast byla vítaným doplňkem našeho plánu.

Všechno nám ulehčila.

„Má to ale jednu slabinu,“ řekl Starr. „Když ti Kambodžané zůstanou kolem mostu,

budete je mít přímo v linii palby, až ji na konvoj spustíte.“

To byl argument, který bylo třeba vzít v úvahu. Probral jsem ho se seržantem, který si pak promluvil se svými vojáky. Nakonec Spata navrhl: „Až půlka konvoje přejde přes most, měli by seržant Tuc a jeho mužstvo rychle opustit svá stanoviště a stáhnout se k Schulzemu a Riedlovi na oba břehy řeky.“

Jeho návrh byl přijat. Řekl jsem Krebitzovi, aby Kambodžanům vrátil jejich pušky

a kulomety, a oni se pak znovu ujali svých běžných povinností. Připravili jsme si pozice v úkrytech s volnými palebnými sektory. Erich poslal dva pozorovatele půl druhého

kilometru zpátky nad stezku, aby nám nahlásili, až konvoj dorazí. V poledne bylo dějiště naší akce přichystané, avšak od toho okamžiku se nám zdálo, že se čas zpomalil a jen se vleče, když jsme napjatě čekali na nepřítele. Ve 3:20 odpoledne se Tichý jestřáb 1 s Escherem a Suoi a čtyřmi bombami pod každou křídelní podpěrou snesl dolů a s

vypnutým motorem plachtil nad mostem.

„Slon zpozorován u B-kilometrů,“ hlásil Escher. „Jestřáb 2 se připojí v šestnáct

hodin.“

„TFG Jestřábovi 1,“ odpověděl Erich. „Buď připraven doručit zásilku do bodu

žlutá, na červenou světlici.“

„Verstanden, TFG.“

Escher nastartoval motor a kluzák pomalu vystoupal nad útesy, pak se vyhnul

hřebenu a zmizel nám z dohledu. Kambodžané za ním ohromeně zírali.

„Co to bylo za letadlo?“ chtěl vědět seržant. „Létá jako duch.“

„K tomu bylo také sestrojeno,“ odpověděl jsem mu.

Shromáždil jsem svou skupinu a přesunuli jsme se nějakých osm set metrů jižněji,

kde jsme se deset metrů nad stezkou rozmístili mezi balvany, umístili kulomety a

minomety a usadili se k dlouhému čekání.

Američany jsem poslal – když jsem předtím získal jejich neochotný souhlas – na

bezpečnější místo o patnáct metrů výš, kde jim shluk rozsedlin poskytoval úkryt před kulkami a střepinami.

Jeden a půl kilometru dlouhý nekrytý úsek stezky byl pokryt kulomety, samopaly,

minomety a plamenomety. Zdálo se být naprosto vyloučené, že by někdo mohl uniknout, nebo se účinně bránit. Konvoj 327 byl ztracen.

V 5:15 odpoledne naši pozorovatelé hlásili, že zpozorovali konvoj, a hned se vrátili k Schulzemu. Od té chvíle všechno běželo jak na drátkách. Naše napjaté nervy se

uvolnily. Vnitřní napětí polevilo, nebo úplně zmizelo. Nepřítel byl najednou skutečný, hmatatelný. Tu situaci jsme důvěrně znali. Chystali jsme se hrát hru, kterou jsme už hráli řadu let.

„Jestřáb 2 pro TFG… Slon u sauna třicet,“ hlásil vysílačkou Woss.

„Roger, Jestřábe 2… Doruč zásilku při rudé na zelenou. Příjem.“

„ Richtig, TFG. Příjem a končím.“

„TFG pro Jestřába 1!“

Escher se znovu ozval. „Tady Jestřáb 1.“

„ Bereitschaft-B!“

„Verstanden. Kriegspiel nach Rotlicht. Příjem.“

„Taktické cvičení na červenou světlici. Správně, Jestřábe 1.“ Dějiště budoucího

útoku ze zálohy bylo zdánlivě pusté. Kambodžští strážní pokračovali ve svých

obchůzkách. Nic netušící konvoj pochodoval do záhuby. Jeho předvoj tvořila hrstka

místních rebelantů, Rudých Khmerů. Kambodžané kolem mostu zvedali ruce a volali na pozdrav. Rudí Khmerové začali přecházet po mostě. Pohledy mých mužů byly upřené na stezku. Přes mířidla.

Osm set metrů… 750 metrů… 700 metrů… Kambodžané začínají opouštět svá

místa, pomalu na obou stranách strže odcházejí pryč.

Šest set metrů… 550 metrů…

Všude kolem mne napjaté tváře, po kterých stékají potůčky potu. „Jestřáb 2 pro

TFG. Připraven!“

„TFG pro Jestřába 2 – útok!“

Vystřelil jsem červenou světlici. Z míst, kde zalehla Altreiterova skupina vylétla žlutá světlice a označila místo, kam by měla Noi svrhnout bomby. Kluzák sestoupil do strže, vyrovnal let a shodil na čelní část konvoje šest bomb, které roztrhaly na kusy lidi, zvířata i povozy a stezku zatarasily troskami. Woss a Suoi současně pustošili konec kolony a okamžitě tam vyvolali paniku.

„Los!“ Vydal jsem rozkaz zahájit palbu a údolí vybuchlo intenzivním rachotem automatických zbraní a pronikavými detonacemi granátů. Výkřiky bolesti, strachu a

hněvu se mísily s hlubokými, protáhlými tóny dělostřeleckých min. Po celé délce

konvoje proběhla série výbuchů; lidé byli explozemi vrháni do řeky jako rozbité loutky; muly s vyhřezlými vnitřnostmi sebou házely v předsmrtných křečích; na stezku pršely kusy dřeva, odštěpky kamene, střepy kameninových nádob, utrhané lidské končetiny,

mouka a rýže. Partyzáni a jejich kuliové opouštěli řady, zahazovali náklad a utíkali se skrýt mezi balvany a v rozsedlinách a úzkých štěrbinách. Po desítkách se stávali oběťmi šňůr střel a hvízdajících střepin. Lidé i zvířata se hnali přes most a po strmých březích, zoufale hledajíce úkryt, ale nikde žádný nebyl. Ty, kdo se skryli před kulkami

Krebitzovy a Riedlovy skupiny, postříleli Altreiterovi a Schulzeho muži. Během několika minut byly stezka a most skryty v oblacích štiplavého kouře, ale dobře zastřílené

minomety nepřestávaly pálit. Vítr unášel tu hustou vrstvu dýmu přímo proti nám, a tak jsem řekl svým mužům, aby neplýtvali municí, protože ve vzdálenosti větší než tucet metrů nebylo nic vidět.

Nepřátelé ten Bohem seslaný úkryt využili a hnali se do kouřového příkrovu, aby

se probili na jih mými liniemi. Slyšeli jsme, jak se blíží, ale nic jsme neviděli, dokud nebyli těsně u nás.

„DUDU!“ vykřikl někdo přímo přede mnou. „Kupředu! Kupředu!“

„Pozor!“ vykřikl Julius Steiner a ukazoval přitom na tucet nejasných siluet

vybíhajících z kouře a pálících z pušek. Najednou jsme zjistili, že musíme čelit lesu bodáků.

„Achtung!“ zařval Kretz a honem otočil kulomet a zahájil palbu z dvaceti metrů na blížící se dav. Kulometné dávky měly ničivý účinek, partyzánů však bylo příliš mnoho.

Někdo vykřikl: „Pozor – granáty!“ Za okamžik blízko mne vybuchla dvojice

granátů. Silný výbuch se mi zaryl do uší jako ostré jehly a ohlušil mě. Kretz a jeho kulomet zmizeli v ohni a kouři. Kolem hlavy mi hvízdaly střepiny; salvy ze samopalů vytrhávaly hlínu a kamenné odštěpky a odražené kulky létaly všemi směry. Z dýmu se vynořil třetí granát a přistál s tlumeným břinknutím mezi valouny sotva sedm metrů od místa, kde jsem zalehl. Reflexivně jsem se vrhl stranou. Balvany výbuch trochu

odklonily, ale přesto mě zasáhla tlaková vlna a sprška drobného štěrku. Ležel jsem opřený zády o skálu a jako šílený jsem střílel na partyzány. Ti utíkali jižním směrem, přebíhali od balvanu k balvanu, skákali přes keře a mrtvoly a stříleli a bodali naše raněné vojáky. Zahlédl jsem Rolfa Schneidera ve chvíli, kdy byl zasažen. Potácivě se vztyčil, vyzvrátil krev a skácel se k zemi. Dva partyzáni seskočili z balvanu a přistáli těsně přede mnou. Vystřílel jsem do jejich potácejících se těl půlku zásobníku. Třetí se vrhl přímo na mne. Vystřelil jsem na něj. Zavrávoral, znovu získal rovnováhu a pak se na mne s

výkřikem „Xung-Phong!“ vrhl. Moje druhá kulka ho zasáhla do krku. To jeho křik zarazilo, ale ještě předtím, než pustil pušku, stočil se a přepadl dozadu, mi jeho bodák roztrhl levé předloktí. Pět metrů ode mne Alois Fuchs odhodil prázdný samopal, vytáhl automatickou pistoli a pumpoval kulky do skupiny řvoucích partyzánů. V zásobníku měl osm kulek. Nepřátel bylo dvanáct. Fuchs zasáhl pět z nich. Ostatní postupovali dál, pálíce od boku. Náš neohrožený Kamerad pak vytáhl bodák, ale dávka ze samopalu ho srazila k zemi.

S velkým úsilím jsem vyměnil zásobník. Levou ruku jsem vůbec necítil. Podařilo

se mi vrávoravě vstát a vrhnout se za balvan, abych se kryl, protože proti mně vyrazili další čtyři partyzáni.

Seshora se najednou ozvala střelba a chvilku jsem se obával, že to je další jednotka Vietkongu, ale na okraji převisu jsem zahlédl naše Američany, kteří rychle a nepřetržitě stříleli. Jejich příhodný zásah uvolnil tlak na naši skupinu a moji muži se vzchopili.

Připlazil se ke mně Steiner, aby mi ošetřil paži, bolavou, rudou a oteklou kolem

deset centimetrů dlouhé řezné rány, kterou bodák v mých svalech rozerval. Američané sešplhali dolů ze svahu. „Jsi v pořádku?“ zeptal se Jeff.

„Mohlo by to být lepší,“ odpověděl jsem mu s pokřiveným úsměvem. „Dík za váš

zásah. Přišel právě včas.“

„Asi stovka Vietnamčíků unikla,“ řekl mi mrzutě kapitán Spata. „Teď bude ta

logistická základna zalarmovaná.“

„Myslím, že s tím nemůžu nic dělat,“ řekl jsem a trhnul jsem sebou, když mi Julius dezinfikoval ránu.

Dál podél stezky a kolem mostu boj pokračoval. Zavolal jsem vysílačkou Ericha.

„Jak si vedete?“

„Skvěle,“ odpověděl. „Copak to nevidíš?“

„Je tam moc kouře.“

„Někteří z těch bastardů se museli probít vašimi liniemi, Hansi,“ řekl.

„Nemohl jsem je zadržet. Dostal jsem bodákem do ruky.“

„Je to vážné?“ zeptal se, plný obav.

„Jen bolestivé.“

„Máte nějaké ztráty?“

„Určitě Kretz a Schneider. Jsou mrtví. Možná, že i jiní… A co vy?“

Pár raněných. Nic vážného… Hned k vám pošlu Zeisla.“

„Zeisl může počkat. Kdo tam pracuje s pražiči?“

„Krebitz a Riedl… Smaží ty, co přežili v rozsedlinách. Dej na sebe pozor, Hansi.“

Střelba postupně ustávala, dávky ustoupily jednotlivým výstřelům. Kouř se

pozvolna vytratil a otevřel se nám pohled na scénu masakru s těly ležícími jednotlivě i v nepravidelných shlucích po celé délce cesty až k mostu a na rozeklaných březích. Ve sražených loužích krve tam leželi v pokroucených polohách lidé i zvířata; z povozů vyhozených do vzduchu se rozlétl náklad a na některých místech se naši vojáci brodili po kotníky v rýži, mouce a sušených rybách.

Na naší straně rokle boj skončil a jen odstřelovači si vybírali mezi hrstkou

utíkajících partyzánů, kterým se podařilo doplazit nahoru po prudkém svahu a skrýt se v puklinách. Utekli před jednou smrtí, ale neunikli druhé. Všechny zasáhly kulky a jejich těla se skutálela a v přemetech popadala zpátky na cestu.

Na západním břehu asi dvě stě houževnatých bojovníků Vietkongu ještě kladlo

odpor, avšak jejich situace byla beznadějná. Gruppe Drei přešla po mostě a postupovala proti nim pod krytím čtyř plamenometů, neboli pražičů, jak je naši vojáci překřtili.

Julius Steiner shromáždil naši skupinu a muži posbírali našich sedmnáct mrtvých a

poskytli první pomoc šestadvaceti raněným. Moje skupina zřejmě nesla hlavní nápor

boje, protože jsme leželi přímo v cestě nepřátelského průlomu, který jsem nedokázal předvídat. Byla to hrubá taktická chyba, která nás přišla draho. Měl jsem nasadit v našem úseku údolí víc vojáků, abych pokus o průlom zmařil.

Na drobném thajském koníku přijel Kurt Zeisl, aby mi ošetřil ránu, ale já jsem ho

poslal, aby pomohl vážněji poraněným kamarádům. Byli mezi nimi i muži postřelení do břicha. Kurt pro ně nemohl udělat nic víc, než jejich utrpení zmírnit morfinem. Tři z nich zemřeli během dvou hodin; čtvrtý pomalu umíral do soumraku. Nakonec naše ztráty

vzrostly na jednadvacet mrtvých a osmatřicet raněných, a byly nejhorší, jaké jsme kdy utrpěli.

Kvůli mé nedostatečné předvídavosti. Moji druzi a dokonce i Američané se mě

snažili přesvědčovat, že se stalo jen čirou náhodou, že vítr kouř zanesl zrovna směrem k mému sektoru a vietkongským partyzánům poskytl krytí. Pro mne to však byla jen chabá útěcha. Takové čiré náhody rozhodly mnoho historických bitev.

V severním sektoru stezky boj skončil tím, že se zbývající bojovníci Vietkongu a

kuliové vrhli do řeky a jedna četa zaskočená ve strouze byla zlikvidována plamenomety.

Kambodžští vojáci se vrátili k mostu a ohromeně na tu hromadnou zkázu zírali.

Erich oslovil seržanta Tuc Dauna: „Vidíte, seržante, nás je jenom tři sta a přesto jsme zvítězili nad tisícovkou nepřátel… Dokonce i obávané teroristy z Vietkongu lze porazit.“

„Když víte, jak na to,“ dodal dobře naladěný Starr.

Přidal se s úsměvem Jeff: „No, Hans a spol. to jistě vědí.“ Poklepal Erichovi na

rameno a žertem dodal: „Vy parchanti z SS ovšem umíte rozpoutat pořádné peklo.“

„Sicher,“ souhlasil Schulze. „Jen si představ, co by s těmihle trpaslíky Otce Ho udělala SS Kampfgruppe.“

Krebitz se zasmál. „S Kampfguppe Sepp Ditrich bychom pozítří obědvali v

Hanoji,“ prohlásil sebevědomě.

Kapitán Spata se tiše zasmál. „A proč ne už zítra, Rudolfe?“ popíchnul ho.

Krebitz rozhodil ruce. „To by bylo zhola nemožné, kapitáne. Cesty tam na severu

stojí za starou bačkoru. Nedá se tam jet rychleji než padesát kilometrů za hodinu.“

Spata se uchichtnul. „Abych řekl pravdu, na takovou šou bych si rád koupil lístek.“

„Diem v Saigonu asi taky.“

V údolí umírali poslední teroristé. Zbraně ztichly. Sešli jsme se všichni u strážnice.

Vojáci začali ničit ohromné množství výstroje, výzbroje a zásob rozházených po stezce.

Gruppe Drei prohledávala mrtvé a Robertson se k nim přidal, podrobně prohlížel každý dokument, který muži zahodili, některé roztrhal, jiné ukládal do kapes.

„Jednou by se mohly hodit, Hansi,“ řekl mi přes rameno.

„Dokonce i účty z hanojských restaurací?“ zeptal jsem se ho se smíchem, když

jsem si všiml, co dává stranou.

„Dokonce i účty z hanojských hotelů,“ potvrdil mi. „Cokoliv z toho může mít cenu.

I soukromá korespondence.“

„Posluž si, Hrabě.“ Mne to nezajímalo. „Možná najdeš nějaké důležité stranické

dokumenty.“

„Ty o ně vůbec nemáš zájem?“

Pokrčil jsem rameny. „Proč? Vrcholná strategie a politika jsou pro vysoké šarže.

My se zabýváme místní taktikou.“

„Ale ty dokumenty by mohly prozradit důležitá politická fakta, Hansi,“ trval na

svém, poněkud udivený mým postojem.

„Ach, to podstatné v politice komunistů se nikdy nezmění, Jeffe. Od časů Lenina je pořád stejná.“

Mike Spata a Joe Starr se k Jeffovi přidali a pomáhali mu dokumenty roztřídit a dát do různých batohů. Ohromeným Kambodžanům se vrátila jejich dřívější veselá nálada, když jsem jim dovolil přidat se ke Gruppe Drei a také prohledávat těla a ponechat si všechno, co najdou. K našemu potěšení i tentokrát u sebe partyzáni měli slušné částky peněz.

Krebitz a Stolz napočítali téměř sedm set mrtvol příslušníků Vietkongu a čtyři sta těl členů Dang Cong. Kolem osmdesáti koní, mul a buvolů masakr přežilo, pojízdných zůstalo asi třicet kár a padesát jízdních kol. Vybrali jsme dvacet silných mul pro převoz našich raněných a zbytek zvířat jsme nabídli Kambodžanům. Seržant Duc ten dar

zdvořile odmítl. Řekl mi, že před Vietkongem by ta zvířata nedokázal ukrýt, že však nedaleko je velice chudá vesnice a její obyvatelé určitě ten dobytek uvítají. Řekl jsem mu, aby jim okamžitě dal vědět, protože už mi dělal starosti druhý konvoj, který měl k mostu dorazit do šesti hodin, pokud se nějakou náhodou někde neutábořil přes noc. V

tom případě by přišli až ráno.

Jestli…

Také mohli být varováni vysílačkou. Do rána by se někteří z uniklých bojovníků

Vietkongu mohli dostat ke strážnici umístěné čtyřiadvacet kilometrů jižně od mostu.

Seržant Tuc si myslel, že se tam mohou dostat už kolem půlnoci.

Dva z kambodžských vojáků odjeli do vesnice na koních. Naše padlé kamarády

jsme pohřbili ve třech skalních rozsedlinách a Krebitz výbuchem jejich vchody zasypal stovkami tun hlíny a kamení. S pomocí Kambodžanů jsme ze severního úseku cesty

odstranili mrtvoly a trosky a vojáci si vybudovali nové pozice za řadou plamenometů přichystaných na vzdálenost pětadvaceti metrů od míst, kudy nepřátelé budou procházet.

Po stezce přicházela skupina vesničanů vedená kambodžskými vojáky na koních.

Živě brebentili a mířili ke strážnímu domku. Usměvavý seržant Tuc Daun je zavedl k travnaté ploše u domku, kde jeho vojáci už soustředili káry, jízdní kola a domácí zvířata.

Nějakou dobu to trvalo, než se nesmělí, uzavření vesničané nechali přesvědčit, že si všechno mohou vzít, že je to teď jejich. Pak jsme zažili ohromné ovace, proud

zkomolených děkovných slov, jemné poklepávání na ramena, potřásání rukou spojené s úklony, a dokonce mlaskavé polibky – bohužel od bezzubých starých matrón, což nás

poněkud vyvádělo z míry. Vesničané naložili na káry potraviny a nádobí – rýži, mouku, sůl, ryby, hrnce, konvice a pánve – také zápalky, cigarety, čínské a ruské konzervy, boty, spodní prádlo a podobně. S pomocí seržantova těžkopádného tlumočení jsme se

dozvěděli, že ty potraviny vystačí celé vesničce na několik měsíců. Chlapci už odjížděli na bicyklech – ty pro ně byly přepychová věc, protože kdyby je normálně zakoupili, stálo by je to částku rovnající se příjmu místního rolníka za pět měsíců. Totéž by se dalo říct o koních, mulách a buvolech.

Zdálo se, že jejich projevy vděčnosti nebudou mít konce. Přesvědčoval jsem ty lidi, aby už odešli, a varoval jsem je, aby se svým štěstím nechlubili před neznámými lidmi, protože pak by se jim Vietkong mohl pomstít. Nakonec přece odešli a nechali místo

pusté pro naši akci.

Američané považovali použití zásob Vietkongu ve prospěch ubohých vesničanů za

dobrý nápad, něco jako poselství dobré vůle. Já jsem si myslel, že to poselství jen říká:

„Ti, kteří nejsou proti nám, jsou s námi.“ (Ty, kteří byli proti nám, jsme s nemilosrdnou zuřivostí likvidovali.)

Byla to naše druhá noc, kdy jsme se sotva trochu vyspali. Cítil jsem se naprosto

vyčerpaný a v mojí paži, zavěšené na pásce, mi nepřestávala pulsovat bolest. Po

protitetanové injekci, kterou mi dal Zeisl, jsem dostal mírnou horečku a bolela mě hlava.

Moji společníci trvali na tom, abych si lehl ve strážním domku a trochu se vyspal.

„Já se o ten menší konvoj můžu postarat,“ přesvědčoval mě Erich. „Běž a trochu si

odpočiň.“

„Ty sám by sis měl odpočinout,“ kontroval jsem klidně. „Máš v nohách stejný

počet kilometrů, Erichu.“

„Ale nemám paži propíchnutou bodákem,“ trval na svém, ale já jsem zůstal

neoblomný. Chtěl jsem sledovat akci z ploché střechy strážního domku.

Tuc Daunovi vojáci nám uvařili silný čaj, který nám přišel velice vhod.

„Malé, agresivní týmy expertů – přesně tohle je teď ve Vietnamu zapotřebí,“ řekl

tiše kapitán Spata mezi doušky čaje. „Ani letadla, ani tanky, jen dobře vyzbrojení specialisté na boj proti partyzánům.“

Zeptal jsem se Robertsona: „Našel jsi nějaké zajímavé dokumenty, Jeffe?“

„Neumím číst tu místní hatmatilku, ale několik dokumentů vypadá, že by mohly

pocházet z nejvyšších kruhů. Chystám se všechno poslat na velitelství. Tam u nás máme pár chytrých hochů.“

„Kteří rozumějí místní beach -la-mar?“

Hrabě ze CIA se zasmál. „Rozumějí? Řekl bych, že někteří z nich by mohli v

místních dialektech dokonce psát básně, Hansi.“

Druhý konvoj, skládající se ze tří set ozbrojených teroristů a stejného počtu kuliů, se objevil krátce po třiadvacáté hodině a vešel do ďábelské pasti, nastražené Rudolfem.

Byla uspořádána ve formě minového pole dlouhého tři sta metrů a širokého dvacet metrů, sestaveného z čínských protipěchotních min, které objevil Riedl v několika kárách

konvoje 327. Gruppe Drei tak vytvořila mezi sebou a cestou a také mezi řekou a cestou smrtící bariéru. Miny byly uspořádány tak, že dovolovaly nepříteli postoupit po celé délce minového pole, a teprve potom přední řady spustily první výbuchy.

S tím nápadem přišel náš Hrabě ze CIA a byl založen na zkušenostech získaných

na Filipínách během japonské okupace.

„Když čelo kolony narazí na miny, ti za nimi se začnou instinktivně rozbíhat a

vběhnou na miny po obou stranách cesty,“ vysvětlil nám.

A přesně to se stalo. Když začaly miny explodovat, uháněli zmatení partyzáni a

kuliové pryč z cesty, aby našli nějaký úkryt, a podlehli sérii dalších výbuchů. V tu chvíli ozářila chaotický dav stovka silných bateriových svítilen. Zbytek udělaly samopaly a plamenomety. Vystrašení, oslepení a ohlušení nepřátelé pobíhali jako šílení mezi šňůrami svítících střel, vybuchujícími minami a ručními granáty, poráželi jeden druhého, padali nalevo i napravo, rozstřílení jako řešeto kulkami, kovovými střepinami a úlomky

kamene, vybuchovali na rozdrásané kusy masa, nebo se kroutili v brutálních ohnivých jazycích plamenometů. Také tentokrát dostal Vietkong tvrdou školu, že zahazovat zbraně a zvedat ruce nad hlavu nepomáhá. Naše Komando smrti dostálo jménu, které mu dali v Hanoji, a zbraně si zavěsilo na ramena, až když nezbyl žádný nepřítel, na kterého by se dalo střílet.

Riedl si posunul samopal na záda a pomalu šel ke studni za strážním domkem a

pobroukával si jednu ze svých posledních svérázných rýmovaček na nápěv staré

německé písně:

Oh, du liber Augustin,

Cong ist hin, Dang ist hin,

Futer, Waffen, Geld ist hin,

Allen ist hin…

V hrubém překladu to znamená asi tohle:

Ach, nejdražší Augustine,

Kong je fuč, Dang je fuč,

Zbraně, jídlo, peníze jsou fuč,

Všechno je fuč…

Přidali se k nám Schulze a Krebitz. Rudolf varoval seržanta Tuca, aby si nehrál s

mrtvolami nebo odhozenými nepřátelskými zavazadly podél druhého břehu, ležícími

uprostřed minového pole. Protože myslel na kambodžské civilisty, odstranil už zbývající miny z cesty, ale ty po stranách ponechal.

„Ať se s tím problémem vypořádá Vietkong,“ řekl seržantovi. „Ale dejte tam

varovné nápisy, aby vaši lidé nechodili nalevo ani napravo a nepřišli k úrazu.“

Bylo třeba udělat spoustu věcí a probrat další postup, ale nejdřív jsme se

potřebovali vyspat. Muži byli tak unavení, že si ani nechtěli otvírat konzervy a něco sníst. Postavili jsme jednu hlídku na most a dalších dvanáct podél stezky a pak se Task Force-G utábořil za strážnicí, abychom si trochu zdřímli. Náš zasloužený odpočinek naštěstí nepřerušily ani partyzánské konvoje, ani nepřátelský protiútok. Byla už půlnoc a některé čety, které z naší pasti vyklouzly, se už mohly dostat k další strážnici a vysílačkou informovat Hanoj. Brzo jsme mohli čekat nějakou komunistickou protiakci.

Vstali jsme v šest hodin ráno prakticky znovuzrození a v dobré náladě. Zeisl mi

vyměnil obvaz a s uspokojením poznamenal, že moje rána je čistá, i když jeho stehy pořád pekelně bolely.

Při snídani jsme s Američany probírali naši situaci. Třebaže jsme se velice neradi vzdávali druhé fáze naší expedice, útoku na logistickou základnu, nebyli jsme schopni pokračovat podle původního plánu. Naši zranění kamarádi potřebovali odpovídající

lékařskou péči, chirurgické zákroky a hospitalizaci. Zeisl také objevil několik případů bolestivých zhmožděnin chodidel a nohou, které se naši trpící Kameraden snažili utajit.

Museli jsme náš plán drasticky modifikovat.

Probírali jsme různé alternativy a nakonec Spata navrhl, abychom Schulze, Krebitz

a já zůstali v Kambodži s padesáti našimi nejschopnějšími muži a nejlepšími z Gruppe Drei, a pokračovali v postupu na jih. Riedl a Altreiter, oba lehce ranění střepinami, by odvedli naše raněné zpátky na základnu stejnou cestou, jakou jsme přišli, už známou a bez překážek. Tento návrh byl přijat. Postupovat po existujících stezkách a pěšinách by vzhledem k neustálému pohybu partyzánů nebylo rozumné, i když takhle bude třeba

dělat dlouhé okliky.

Avšak vracet se po vlastních stopách vyžadovalo zdolat výstupem skalní stěnu.

Jiná možnost nebyla.

Krebitz a Gruppe Drei použili lana, po kterých jsme sestoupili do údolí a která zůstala na místě, a vylezli na hřeben – byl to pořádný alpinistický výkon – během

sedmnácti minut. Po krátkém odpočinku, aby nabrali síly, začali muži dávat dohromady dvojici jednoduchých navijáků pro primitivní výtah. Dole nám Kambodžané pomohli

svázat dohromady masivní bambusové plošiny pro raněné na nosítkách a pro muly. Joe Starr, který měl jisté zkušenosti s tesařinou, trval na tom, že půjde nahoru pomoci Rudolfovi. Nechal se vytáhnout na převis. Jeho příkladu následovalo několik dalších a během práce na výtahu vystoupila nahoru polovina mužstva. Práce na navijácích se

velice zrychlila.

Muži z Gruppe Drei, kteří jediní z nás měli sekery, porazili stromy, odstranili z nich kůru, rozsekali na vhodné klády a náležitě je spojili a upevnili. Byla to práce, jakou možná dělali před dvěma tisíci roky legionáři Julia Caesara, když stavěli své obléhací stroje. Nakonec Krebitz sestrojil primitivní mechanismus na zdvihání a spouštění

platforem pomocí vratidel s dlouhými rukojeťmi, kterými otáčelo šestnáct mužů.

Transport raněných mohl začít.

Pak následovaly muly, svázané a se zahalenými hlavami, a nakonec nahoru

vystoupil zbytek vojáků a bylo vytaženo jejich vybavení. Nově příchozí vždycky

vystřídali ty, kteří byli u navijáků. Tahle operace nám zabrala větší část dne, ale proběhla bez nehod. Kolem čtyř hodin odpoledne jsme se Schulze a já rozloučili se seržantem Tuc Daunem a jeho vojáky. Na rozloučenou jsme jim ještě dali jednu radu.

„Určitě vás budou vyslýchat, seržante, a měli byste všichni vypovídat stejně. Byli jste přemoženi, odzbrojeni a svázáni až chvíli po tom, co útok začal. To je důležité, protože partyzáni, kteří unikli, byli ti, co první přešli po mostě a viděli vás, jak hlídkujete na svých postech. Ti, co přišli po nich, jsou všichni mrtví.“

Seržant chápal, jak je moje varování důležité, a slíbil, že se mou radou bude do

písmene řídit. Potřásli jsme si rukama a rozloučili se jako dobří přátelé. Upřímně jsem doufal, že ani Tuc Daun, ani jeho muži nebudou nijak potrestáni za to, že nám pomohli.

Vytáhli jsme naše primitivní, ale funkční výtahy na hřeben. Gruppe Drei sebrala lana, navijáky však nechala netknuté pro (jen Bůh ví jaké) pozdější použití.

Robertson mi zamyšleně řekl: „Přemýšlím, jestli jsi neměl přijmout seržanta Tuc

Dauna jako tajného spolupracovníka Gruppe Drei, Hansi… Je to ryzí antikomunista, nenávidí Severovietnamce a má k dispozici vysílačku. Mohl by ti dávat ty nejlepší

zprávy o pohybu partyzánů podél řeky Srépok… Nemyslíš?“

„Volací kód vysílačky ve strážnici je OLX-ANX-3. Frekvence šedesát celých šest

desetin kilocyklů,“ řekl věcně Krebitz. „Zavolám mu příští týden a zeptám se ho, co se v údolí děje.“

Vojáci posbírali svou výstroj a výzbroj.

Kupředu!

Postupovali jsme po stezce, kterou před dvěma dny prosekali Krebitz a Riedl, na

mýtinu, kde jsme naposledy tábořili a odkud vedla naše stezka k hranicím. Muly byly poslušné a snadno ovladatelné. Nesly naši těžkou výzbroj a ty raněné, kteří byli schopní jízdy. V obtížně schůdných místech se vojáci rozhodli nést raněné na nosítkách sami.

Rozhodl jsem, že se na noc utáboříme. Schulze zavolal vysílačkou Eschera a

informoval ho o změně plánu. Vyměnili si také pár slov se Suoi, pak podal mikrofon Riedlovi, který si promluvil s Noi. Řekl jsem Wossovi, aby čekal další spojení ve stejnou dobu druhý a následující den.

„Jestli se nám má podařit zničit tu logistickou základnu, budeš na tom mít lví

podíl,“ řekl jsem mu. Krebitz k tomu se svým tradičním profesionálním přístupem dodal:

„Budeš muset použít roznětky se zpožděním, Stefane,“ radil Fischerovi. „Patnáct sekund by mělo stačit, aby ses dostal mimo oblast výbuchu.“

„Dobře, Rudy.“

„Mnoho štěstí!“

Krátce po svítání připravil Zeisl naše raněné druhy na dlouhou cestu domů. Nosítka byla připevněna k mulám a po obou stranách je doprovázela dvojice členů komanda.

Rozhodl jsem se poslat s nimi také Zeisla. V naší skupině jsem byl jediný, kdo by mohl potřebovat lékařskou pomoc. Helmut a Horst Altreiter se měli starat o třicet raněných.

Potřesení rukama. Poslední objetí. Laskavá poklepání po ramenou a přání hodně

štěstí. Potom hlavní část Task Force-G odešla na jih a brzo zmizela ve všezahrnující spleti zeleně.

Naše třicetičlenné komando, ve kterém byli také tři Američané, pokračovalo v

cestě po hřebeni bez cest či stezek, posetém rozvalenými kamennými mohylami.

Sledovali jsme průběh údolí a znovu jsme si prosekávali stezku panenskou divočinou, překonávali rozsedliny a soutěsky, šplhali po příkrých skalních stěnách, často s pomocí lan. Spata, Starr a Robertson se těžké dřině nevyhýbali, připojili se vepředu ke Krebitzovi a podíleli se na práci předvoje.

Šplhat po balvanech nebyl zrovna sport, jaký by potřebovala moje bolavá levá

paže, ale brzo mě napadlo obalit obvaz kusem kůry, který ránu chránil, když jsem se náhodou uhodil nebo odřel. V divočině jsme byli v naprostém bezpečí, nehrozil nám

žádný nepřátelský útok, ale také jsme jen velice pomalu postupovali. Od rána do jedné hodiny odpoledne jsme ušli jen kolem pěti kilometrů. Po obědě a krátkém odpočinku

jsme pokračovali v pochodu až do setmění a získali jsme tak dalších osm kilometrů.

Překonávali jsme místa, kde postoupit o pět set metrů si vyžádalo celou hodinu. Občas Krebitz posílal ke strmým stěnám rokle průzkumnou skupinu, abychom se orientovali i vizuálně. Stále jsme se drželi stezky Vietkongu dole ve strži. Rychlostí, jakou jsme se pohybovali, bychom se dostali k jižnímu strážnímu domku za dva dny. Jen mizerných

čtyřiadvacet kilometrů za tři dny byl horší výkon než plazící se želvy, ale džungle Vietnamu, Kambodže a Laosu nejsou žádné přehlídkové dráhy. Náš předvoj vyplašil

úžasnou škálu divokých zvířat, většinou hlučné chocholaté ptáky, ale také párek orlů, překvapených a rozhořčených, že jsme je vyrušili. Vyrazili z hnízda a neustále nad námi kroužili a hněvivě křičeli. Prošli jsme také kolem velikánské krajty, která se vyhřívala na plochém balvanu zalitém slunečními paprsky a naprosto si nás nevšímala. Seržant Starr byl přesvědčen, že zahlédl levharta.

Také nás zaskočila bouře a jen taktak jsme stačili upevnit naše celty, než se strhl liják, tentokrát naštěstí bez obvyklé doprovodné vichřice. Ale i tak jsme strávili pět mizerných hodin tím, že jsme pořád měnili polohu, abychom se vyhnuli potůčkům vody, které jakoby nás umíněně pronásledovaly, kdykoli jsme se posadili, nebo na krátkou dobu uložili, abychom si trochu zdřímli.

Když vyšlo slunce, obloha se vyjasnila. Krebitz našel potok s prostornou přírodní

nádrží, kde jsme se vykoupali, a pak jsme se převlékli do čistého spodního prádla, košil a ponožek. To byla nezbytnost, kterou jsem mužstvu nikdy nedovolil vynechat. Naše

fyzická způsobilost byla závislá na tom, jakou péči věnujeme svému tělu – to byl

nezbytný předpoklad přežití v tropické džungli.

Také se nám dostalo potvrzení, že zpráva o dvojí pohromě v údolí řeky Srépok se

dostala do Hanoje. Přišlo v podobě stíhačky Mig 15, která přelétávala nad údolím a pravděpodobně prováděla průzkum stezky mezi mostem a logistickou základnou a

hledala nás. Ten tryskáč měl čínské poznávací znaky. I když Ho Či Min zatím neměl své vzdušné síly, jeho čínští a ruští přátelé mu často podali pomocnou ruku, když šlo o speciální mise, které nevyžadovaly letecké souboje nad cizím územím.

Krebitz se naladil na frekvenci toho Migu a tak jsme vyslechli monotónní

komunikaci mezi pilotem a letištěm kdesi v Severním Vietnamu. Jeff nás upozornil na to, že Mig nemá přídavné nádrže, a tedy nemohl přiletět z Číny. Ta konverzace nám bona fide zněla čínsky. Nerozuměli jsme ani slovu, pilot však zřejmě hlásil, že na stezce nejsou žádné nepřátelské jednotky. Nenapadlo ho prozkoumat horský hřeben. Nejspíš

považoval ty nepřístupné výšiny za místo vhodné pro opice a ptáky, ale určitě ne pro lidi.

I tak byl nečekaný přílet bojového letounu vzhledem k naplánovaným letům našich

kluzáků velice nepříjemný. Ten Mig se druhý, nebo i další den mohl vrátit a třeba zrovna v době, kdy budou Tiší jestřábi na letecké misi. Pouhé pomyšlení na to stačilo

rozdmýchat Erichovu doutnající starost.

„Už žádné přelety kluzáků za denního světla!“ prohlásil, když Mig odlétl. „Dívky

budou muset bombardovat v noci.“

Souhlasil jsem s ním, avšak moje podpora nemohla změnit fakt, že Suoi a Noi

neměly ani pravděpodobnost jedna ku tisíci, že v noci zasáhnou palivový sklad. Byl by to obtížný cíl i pro zkušené bombometčíky za bílého dne.

Ledaže by se nám podařilo cíl nějak označit, nebo ho sevřít do čtverce svítících

střel, jak jsme to udělali v roce 1952 v Severním Vietnamu během operace Světluška.

Nepřestávaly nás však trápit jisté pochybnosti. I kdyby se nám podařilo dostat na útesy nad základnou a cíl pro dívky označit, potřebovaly by pro ten choulostivý úkol vypustit bomby ve správnou chvíli a jen podle citu dodatečný výcvik. Kluzáky nebyly vybaveny žádným zaměřovacím přístrojem. Při vypuštění bomb muselo být přihlédnuto k výšce,

rychlosti letu a směru větru, a všechno načasováno jen podle instinktu a zkušenosti.

Ten problém jsme podrobně probírali. Krebitz trval na tom, že je ještě dost času,

aby naši piloti vzlétli se Suoi a Noi na cvičné lety za simulovaných nočních podmínek proti cílům označeným dávkami svítících střel. Kapitán Spata navrhl, abychom s naším problémem seznámili vysílačkou generála Houssonga. Erich rychle zprávu zaznamenal a Krebitz ji převedl do digitálního kódu a zaslal poručíku Bergerovi. Ještě téže noci jsme dostali generálovu odpověď. Berger měl ráno odletět do Buón-mé-thuót a osobně se o celou věc postarat.

„Teď jsem si jistý, že to Suoi zvládne.“ Erich jen zářil. „Dobře svou ženu znám.

Bude to dělat znovu a znovu, dokud jí to nepůjde.“

„Já taky Suoi znám,“ připomněl jsem mu, „ale je tu ještě časový faktor – dobře víš, že jsme v časové tísni.“

Kapitán Spata řekl: „Ještě že přípravy jsou v dobrých rukou. Podle mne je Berger

velice schopný důstojník.“

„Já si o něm myslím totéž,“ poznamenal Krebitz.

Moje zlá předtucha o čínské stíhačce se potvrdila. Následujícího rána se Mig vrátil, nebo přesněji přiletěl jiný Mig, protože poznávací znaky byly jiné, alespoň podle toho, co tvrdil Robertson.

„Neříkej mi, že také umíš číst čínské znaky?“ zaduněl svým hlubokým hlasem

Schulze.

Jeff zavrtěl hlavou. „Číst? Ne, ale jakmile jednou uvidím kombinaci znaků,

zapamatuju si ji.“

„Měl bys vstoupit do Task Force-G, Jeffe,“ řekl žertem Schulze.

„Ani nápad!“

„Proč ne?“

„Protože pak bych jí měl velet. To je věc hodnostního zařazení. Byl jsem major.“

Muži se zasmáli. Krebitz zamyšleně řekl: „Takže oni mají na sever od sedmnácté

rovnoběžky dvě stíhačky. Zajímalo by mě, co se stalo s tou včerejší?“

„Nějaký mechanický problém,“ žertoval Riedl. „Zřejmě zabudovaný… Zdá se, že z

nich dělají letadla na jedno použití, jako Zera pro kamikadze.“

Stíhačka přelétla jen tři sta metrů nad hřebenem, kde jsme se schovávali. Pár dobře mířených dávek by ji bývalo srazilo k zemi. Muži z Gruppe Drei měli sto chutí to zkusit a Starr byl také celý žhavý.

„Mohli byste toho kreténa snadno sundat,“ řekl mi bojovně. „Proč to nechceš

udělat?“

„Protože bychom neměli vyhledávat komplikace,“ odpověděl jsem rozhodným

tónem. „Kdyby se ten Mig zřítil do údolí, prohledali by trosky a našli by díry po našich kulkách. Pak by už přestalo být tajemstvím, že jsme v horách, tak blízko jejich logistické základny.“

Nechali jsme čínského pilota, aby se dál předváděl a nerušeně se vrátil na základnu.

Jost řekl: „Až bude mít Hanoj své vlastní bojové letouny, to teprve budeme mít

sakramentské problémy.“

„Aber was.“ Krebitz nad tím mávl rukou. „Pak už nebudeme v téhle Bohem

zapomenuté zemi, ale někde na Haiti.“

„Nebo v pekle,“ dodal Karl Stolz.

Krebitz obrátil oči v sloup. „Už jsem ti řekl, že Lucifer by nás nikdy do pekla

nepřijal, mensch.“

„Bál by se, že přijde o práci,“ argumentoval Jost. Pak vrhl rychlý pohled na

Američany a provokativně dodal: „Stejně, vzdušné síly Otce Ho budou problém, se

kterým se bude muset vypořádat Strýček Sam.“

„No, bude to nějakou dobu trvat, než se letci Otce Ho budou moci proti Amíkům

postavit,“ poznamenal Schulze a myslel to naprosto vážně.

Robertson se krátce zasmál. „A až získají zkušenosti, nezbudou jim žádná letadla.

Jen si vzpomeňte, co se stalo s Migy v Koreji.“

Také jsme dostali dobré zprávy. Riedl a Altreiter se bezpečně dostali na základnu a naši ranění odletěli do Saigonu. Poručík Berger s pomocí mužů z Gruppe Drei cvičil Suoi a Noi a děvčata dělala velké pokroky. Začala se mi vracet moje rozviklaná víra v konečný úspěch našeho nájezdu. I Helmut a Horst velmi dobře věděli, jak naše čtverce svítících střel v praxi fungují. Mohly by jim hodně pomoci.

K naší úlevě se během zbytku mučivého pochodu Mig už neobjevil. Prošli jsme

nad kambodžskou strážnicí s vysokou anténou dole v údolí. Vedle ní se rozkládal

obrovský komplex bambusových chatrčí se slaměnými střechami, tranzitní stanice

Vietkongu, momentálně prázdná, avšak schopná ubytovat několik set lidí a zvířat. Vleže na převisu jsme si to místo pečlivě prohlíželi dalekohledy se zastíněnými čočkami, aby se neblýskaly.

V táboře byla kasárna, boudy, kuchyně, jídelny a koupelny. Oddělený menší objekt

byl pravděpodobně určen pro ženy. Sexuální chování řadových vojáků Vietkongu se,

navzdory jejich krutosti, řídilo přísnými morálními principy. (Jeden kladný bod, který jsem ochotně těm komunistům přiznával.) Manželé mohli spolu spát. Ostatní byli

odděleni. Když mladík s dívkou seděli na břehu řeky, zalitém měsíčním svitem, nejspíš trávili čas zpěvem revolučních písní a diskusemi o moudrostech Lenina, Maa a Otce Ho.

Také tam byly obrovské bambusové ohrady se žlaby pro zvířata.

Na cestě zpátky do našeho tábořiště Robertson poznamenal: „Předpokládám, že ani

seržant Tuc, ani jeho vojáci nevyzradili, jak jsme se dostali z údolí. Jinak by tuhle náhorní plošinu Vietkong střežil.“

Byla to pro nás vítaná změna, vědět, že mezi prostými obyvateli dřívější

francouzské Indočíny jsou pořád ještě důvěryhodní lidé, jejichž smýšlení nebylo natolik pokřiveno, aby se slepě drželi zvrácené cesty marxistických štváčů.

Kupředu!

Komando se plahočilo divočinou deset až dvanáct hodin denně. Šestý den jsme

konečně došli na plato, odkud jsme měli dobrý výhled na spleť zeleně na druhém břehu, pod níž byla skryta severovietnamská logistická základna, obklopená obrovitou hradbou narudlých útesů.

Nebylo tam nic, co by ji prozrazovalo, kromě krátké odbočky stezky vedoucí do

lesa, ale i ta byla důmyslně zamaskována sítí posetou kusy zeleného plátna.

Zpozorovali jsme skupinu partyzánů povalujících se u řeky s rybářskými pruty v

rukou. Řada kuliů táhla do tábora káry naložené velkými nádobami s vodou.

Kdybychom někdy uvažovali o možnosti vyhodit nepřátelské sudy s palivem do

vzduchu pomocí fosforových nábojů do kulometů, byli bychom ji na místě zavrhli.

Spousta stromů chránila sudy jako betonová stěna.

Neměli jsme s sebou žádné minomety. Bylo by nemožné zdolat trasu, kterou jsme

zvolili, s větším zatížením.

Usadili jsme se na zalesněné rovné plošině. Krebitz, Stolz a Joe Starr šli

prozkoumat skalní stěnu a vybrat místa pro kulomety, které měly Escherovi a Wossovi vyznačit základnu. Útok jsme naplánovali na příští půlnoc, kdy se měl nad obzorem

ukázat jen úzký srpek měsíce.

Ten den jsme strávili v divoké spleti zeleně, s výjimkou doby, kdy jsem byl s

Schulzem a Krebitzem na převisu zaměřit kulomety. Obvod základny nebylo možné

vizuálně určit. Museli jsme porovnat infračervené fotografie se skutečným vzhledem krajiny, což byla činnost, ve které přímo exceloval Jeff Robertson. Bylo úžasné, kolik různých věcí náš Hrabě ze CIA velmi zkušeně zvládal. Jeff pomohl Erichovi najít

základní orientační body, aby se dalo správně seřadit dvanáct kulometů v asi

padesátimetrových intervalech. Byl to podobný problém, jako vyznačit přesnou polohu potopené lodi jen podle pobřežních údajů.

Jakmile byly kulomety seřazeny, muži jejich pozice zafixovali.

V půl deváté večer zavolal Krebitz Wosse. Kluzáky byly připraveny vystartovat v

jedenáct hodin. Krátce jsem si promluvil s poručíkem Bergerem, který mě ujistil, že naše dívky už jsou na svou práci dostatečně připraveny.

„Cvičily dvanáct hodin denně s výbornými výsledky,“ informoval mě Berger.

„Dvacet až třicet shozů denně. Používaly se cvičné bomby stejné velikosti i váhy.“

„Jejich úspěšnost?“ zeptal jsem se stručně, protože důležité byly zásahy a ne shozy.

„Osmdesát šest procent u Suoi. Devadesát jedno procento u Noi,“ odpověděl.

„Dost dobré,“ uznal jsem. „Jaká byla výška?“

„Tři sta metrů.“

„Ať první bombarduje Suoi,“ řekl jsem mu. „Chci si nechat Noi v rezervě pro

druhý nálet, pokud to bude nezbytné.“

„Merde!“ vykřikl Erich, který můj návrh vzal jako osobní urážku. „Pětiprocentní rozdíl nic neznamená.“

„Rozdíl pěti procent by také mohl rozhodovat mezi zasažením a nezasažením cíle,

Erichu.“

Znovu jsem věnoval pozornost Bergerovi. „Děkuji vám za všechno, co jste pro nás

udělal,“ uzavřel jsem, ignoruje reptání svého přítele.

„Rien du tout,“ odpověděl mi Berger. „Po útoku mi zavolejte. Budu čekat u vysílačky a generál pravděpodobně také. Bon chance.“

Soumrak nám přinesl vítanou prémii: dole začal klepat elektrický generátor. Skrz

listoví probleskovaly světelné body a také jsme zahlédli ohně. Krebitz, Stolz a Steiner obsadili své pozice. Jost Waldman se usadil za jediným kulometem, který měl označit střed tábora.

Američané zůstali se mnou u vysílačky blízko převisu, zbytek komanda se

rozptýlil, aby mohl pozorovat nadcházející divadlo.

Ve 23:05 přišel dlouho očekávaný signál vysílačkou. Kluzáky odstartovaly a měly

by u nás být za třicet až čtyřicet minut. Obsluhy kulometů byly v plné pohotovosti.

Kulometčíci a jejich pomocníci prováděli poslední kontrolu a připravovali další

zásobníky.

Hřeben hory zahalilo těžké, tísnivé ticho. Tváře kolem mne se leskly potlačovaným

napětím. Jeff Robertson měl oči přilepené k dalekohledu. Spata studoval mapu ve světle své zastíněné baterky. Starr odešel dělat podavače u kulometu Jostu Waldmanovi.

Nahoru srázem k nám ze severovietnamské základny pronikaly slabé zvuky veselé

hudby, zpěvu a smíchu.

Čas jako by se zastavil na věčnost.

Ve 23:30 se ozvala vysílačka.

„Tady je máme!“ vykřikl Jeff, pátrající zrakem po obloze. „Tichý Jestřáb 1 volá

TFG… Potvrďte cíl.“

„TFG Jestřábu 1 – souhlas. Lichtspiele za devadesát sekund. Příjem.“

Zavolal jsem Schulzemu: „Svítící za devadesát sekund, Erichu!“

„Rozumím, TFG. Příjem.“

„Počkej na světlici!“

Pak Robertson ukázal na oblohu a vykřikl: „Támhle přilétá!“

Vypálil jsem červenou světlici. Kulomety zahájily palbu. Údolí překlenuly čtyři

stabilní linie bílých svítících střel, které se sbíhaly a překřížily na úrovni vrcholků stromů nad nepřátelskou základnou. Vytvářely tak třpytivý protažený čtyřúhelník, rámující cíl.

Kulometná dávka Josta Waldmana označovala její střed.

Veselí dole pod námi náhle skončilo. Ohně zmizely. Generátor ztichl.

„TFG pro Jestřába 1. Cíl označen. Příjem.“

„Jestřáb 1 pro TFG. Začínám bombardovat.“

„TFG pro Jestřába 2. Buď připraven!“

„Tady jestřáb 2. Vzdálenost tři kilometry. Zůstávám na příjmu.“

Sledovali jsme, jak se Tichý Jestřáb 1 blíží vyrovnaným klouzavým letem k

našemu svítícímu čtyřúhelníku. Rachot kulometů se odrážel od útesů a několikanásobnou ozvěnou zesiloval snad desetkrát.

Počítal jsem sekundy.

Pět set metrů… čtyři sta metrů… Silueta kluzáku na světlejší obloze vypadala jako

nějaký gigantický prehistorický dravý pták. Dvě stě metrů…

„Teď, shoď je!“ vykřikl jsem. V tom okamžiku jsme zahlédli, jak se v intervalech

zlomku sekundy od trupu letadla odlepilo šest tmavých teček, a padají do zářícího

čtyřúhelníku. Motor Jestřába 1 se rozeřval. Kluzák se naklonil, začal stoupat a ve výšce sedmdesáti metrů přeletěl nad naším hřebenem.

„Osm… devět… deset…“ odpočítával kapitán Spata sekundy.

„TFG pro Jestřába 2. Držte se mimo cíl.“

„Souhlas!“

„Čtrnáct… patnáct…“ dál monotónně drmolil Mike.

Po celé délce rokle se údolím rozlehly čtyři silné detonace, za kterými okamžitě

následovala pátá, gigantická exploze, která vystřelila neuvěřitelnou rychlostí k obloze rotující kouli ohně a kouře o průměru sto padesáti metrů.

„Dokázali to!“ vykřikl Robertson. „S pomocí Boží! To děvče trefilo ten zkurvenej

sklad přímo doprostřed!“

Naše kulomety postupně zmlkly. Dole pod námi série výbuchů vytrhávala stromy z

kořenů a zahltila údolí plameny.

Vysoko do vzduchu létaly hořící sudy s palivem; některé vybuchly a rozstříkly

kolem sebe kaskádu ohnivých pramínků, jiné se jako zářivé bolidy obloukem vracely

zpátky.

„Jestřáb 1 pro TFG,“ ozvala se Suioi. „Jsi tam, Hansi?“

„Osobně, ma chérie.“

„Vidíš to, co já?“

„Udělala jsi větší kus skvělé práce než my všichni tady dohromady.“

„Nepřeháněj.“

Do jejich rozhovoru se vmísil Erich, teď už mluvil otevřeně. Už nebylo nutné

používat kód, ani mluvit v hádankách. Nepřátelé neměli čas na odposlech a strážnice výš proti proudu řeky byly mimo dosah našich vysílaček.

Postupně se hlásily obsluhy kulometů.

Údolím otřásal jeden výbuch za druhým.

„Radši bychom měli odsud vypadnout!“ snažil se Starr překřičet tu vřavu. „Až

vybuchne munice, mohl by se tenhle převis zřítit dolů do rokle.“

Byl to velice rozumný návrh. Popadli jsme svou výstroj a výzbroj a stáhli jsme se

asi tři sta metrů zpátky. Útesy odtamtud vypadaly jako planoucí sopky. Záře byla tak intenzivní, že jsme viděli i brouky lezoucí po kamenech.

„Jestřáb 2 pro TFG,“ ozval se Escher. Jeho hlas zněl poněkud zklamaně. „Shodíme

bomby a vrátíme se na základnu.“

Kluzáky by s odjištěnými bombami nemohly přistát.

„Souhlas, Jestřábe 2. Shoďte je na cíl. Výška minimálně sedm set metrů.“

Escher plachtil k nám a mířil k tomu peklu. Noi shodila bomby. Tři z nich dopadly

blízko sebe a zdvihly vysoké gejzíry ohně.

Noi řekla: „Vyfotografuji několik snímků pro vaši zprávu. Jen abych udělala něco

užitečného.“

„To bys neměla říkat,“ odpověděl jsem mírně káravým tónem. „Pracujeme jako

tým, víš.“

„Já vím… Promi…“

Zbytek věty přehlušila exploze, která zatřásla útesy a zdvihla plato, na němž jsme se skrývali.

„Vybuchují muniční sklady!“ zařval Krebitz. „Jetzt wird es wirklich heiss… Teď tu bude doopravdy horko.“

Do údolí, do řeky a na útesy padal příval polámaných a listí zbavených kmenů a

pařezů, obrovských balvanů a žhnoucích kovových úlomků. Na převis, kde jsme leželi před pár minutami, dopadla ohnivá sprcha. Tlaková vlna výbuchu strhla ze skalních stěn všechny keře. Bál jsem se, že Jestřáb 2 mohl být výbuchem zasažen a znovu a znovu

jsem volal Wosse. Konečně se k naší úlevě ozval. Kluzák byl už deset kilometrů od nás a mířil domů.

„Tak vidíš,“ popichoval jsem Noi, „tvoje bomby dopadly na správné místo.

Zasáhla jsi jeden z muničních sklepů.“

„Dokonce ze vzdálenosti deseti kilometrů to vypadá jako sopka.“

„Nejspíš budete ten oheň vidět i z padesáti kilometrů… Bezpečně přistaňte.

Gratuluji Helmutovi. Uvidíme se asi za dva dny.“

„Mnoho štěstí, Hansi.“

Vypnul jsem vysílačku a zavolal Krebitze. „Shromáždi lidi, Rudy. Odcházíme.“

„Hned teď?“ ozval se Schulze.

„Okamžitě!“

„Mohli bychom dostat návštěvu, Erichu,“ podpořil mě Krebitz. Pochopil, proč jsem

chtěl hned odejít. Hned to došlo i Schulzemu. „Aha, máš na mysli Migy Otce Ho?“

„Přesně,“ odpověděl jsem. „Utáboříme se na zbytek noci na nějakém bezpečnějším

místě.“

Byli jsme asi o tři kilometry dál, když se nad opuštěný hřeben přiřítila letka šesti Migů 15 a dvanáct minut pak bombardovala a ostřelovala balvany, stromy a lesní

podrost.

17. NEKONVENČNÍ VÁLČENÍ

Naše úspěšné protipartyzánské operace měly kořeny ve čtyřech důležitých

faktorech: v rychlosti přesunu, neustálém překvapení, matoucím přestrojení a inovaci zbraní a taktiky. Nikdy jsem nepříteli nedovolil zařadit Task Force-G do rámce nějakého ustanoveného vzoru. Náš postup a zbraně se měnily podle toho, jak nás k tomu

opravňovala nezbytnost, tak aby odpovídaly našim různým úkolům.

Přístavek autoopravárenské dílny na naší základně se proměnil nejen ve skladiště

nekonvenčních zbraní a munice, ale také v dobře vybavenou dílnu, kde Schulze, Krebitz, Riedl, Stolz a mnoho jiných expertů neustále experimentovalo s novými

komplikovanými i primitivními metodami ničení Vietkongu.

Erichův nejnovější a již funkční vynález byl jeho takzvaný Partisanschreck –

„postrach partyzánů“, kulomet s hladkým vývrtem hlavně, vyrobené z hlavně

sedmatřicetimilimetrového kanónu, která byla upravena tak, aby se do ní vešla hlaveň brokovnice ráže dvanáct milimetrů. Kulomet střílel čtyřiadvacet čtyřmilimetrových

broků rychlostí 140 nábojů za minutu na účinnou vzdálenost šedesát metrů. Schulze si vybral tenhle název, protože účinek kulometu na nechráněné partyzány, zvlášť v

uzavřených prostorech, byl opravdu ničivý. Docílit kadence střelby 3360 broků za

minutu nebylo jednoduché. Když Erich kulomet testoval za operačních podmínek na

figurínách umístěných v křoví, rozsekal postrach partyzánů keře i figuríny doslova na cucky. Kulomet vážil včetně dvounožky a plného zásobníku sedmadvacet kilogramů,

nebyla to tedy zrovna ideální zbraň pro komando. Když však šlo o to, abychom připravili Vietkongu nějaké ošklivé překvapení, necouvli jsme nikdy před jakoukoli těžkostí.

Schulze a Krebitz „vlastnili“ velkou uzamykatelnou bednu s náboji do kulometů, s

dělostřeleckými minami a s granáty napuštěnými kurare, jihoamerickým šípovým jedem, používaným amazonskými indiány. Řada dvojnásobně uzamčených masivních kovových

truhlic v suterénu obsahovala osmdesát nábojů s fosgenem a během mé poslední

návštěvy v Erichově přísně tajné doméně jsem také objevil dvě bedny dělostřeleckých min označených LWTE a MSTG: lewisit a hořčičný plyn, vyrobený Schulzeho místními

společníky.

Nikdy jsem s použitím těchto bojových plynů nesouhlasil. Nebylo to kvůli nějakým

humánním nebo morálním ohledům, neboť když se jednalo o zabíjení teroristů, žádné

ohledy jsem nebral, ale protože obě látky se rozkládaly pomalu a zanechaly by

jednoznačné stopy. Také by způsobily strašlivé puchýře, které by okamžitě svou oběť učinily neschopnou, ale smrt by mohla nastat až za několik dní. Některé z méně

zasažených obětí by mohly uniknout a zemřít jinde a nepříteli poskytnout vhodné objekty propagandy.

Náš Hrabě ze CIA, Jeff Robertson, dokonalý jako obvykle, mě několik týdnů po

našem nájezdu v údolí řeky Srépok přišel navštívit. Posadil se. Nabídl jsem mu drink.

Pak se mě jakoby mimochodem zeptal: „Poslyš, Hansi, kolik těch speciálních min ti ještě zbylo?“

Jeho uštěpačná otázka mě málem vyrazila z křesla, podařilo se mi však sebrat se

natolik, že jsem vykouzlil zmatený výraz a nonšalantně odpověděl: „Myslíš ty napuštěné kurare?“

Robertson se nenechal svést stranou. V koutcích úst mu pohrával úšklebek a svýma

poctivýma očima mě upřeně pozoroval. „No tak, kapitáne. Můžeš mi prodat něco lepšího než kurare.“

„Co například?“ pokusil jsem se získat čas.

„Fosgen!“ prohlásil klidně.

„Jak jsi sakra…“

„Na to přišel?“ skočil mi do řeči. „Právě jsem se vrátil z výletu do vaší soukromé malé Hirošimy u Tri-ton… pořád plné stop.“

„Fosgen nezanechává stopy,“ namítl jsem. Vrtalo mi hlavou, jak se o tom plynu

dozvěděl, protože žádný z mých společníků určitě nepromluvil. To mi také potvrdil sám Robertson.

„V oblasti zničené požárem žádné stopy nezůstaly,“ připustil. „Ale náhodou jsem si trochu prohlédl území víc na jih, směrem k moři. Asi míli od tábora, kde stromy nebyly ani lehce sežehnuté, jsem našel svou stopu.“

„Poslouchám,“ řekl jsem. „Také jsem zvědavý.“

„Já také, Hansi.“ Tiše se zasmál. „Sakramentsky zvědavý.“

„Dobrá. Copak jsi našel?“

„Spoustu mrtvolek a kostřiček. Ptáků, lišek, vyder, šakalů, volavek a tak podobně, a ti všichni neskapali na žádný slepičí mor. Řekl bych, že foukal slabý vítr, který zanesl vaši látku k moři a oddělal každého, kdo se mu připletl do cesty. Také pár rybářů

onemocnělo záhadnou chorobou, při které se dusili, až nakonec umřeli, Hansi…

Domyslet si zbytek nebylo těžké.“

„Jsem rád, že nepracuješ pro druhou stranu, Jeffe,“ poznamenal jsem. „Také je mi

líto těch lidí.“

„No, bombardovací letadla někdy také minou cíl,“ utěšoval mě Robertson. „Kde

jste ten fosgen sehnali?“

„Nechali jsme ho vyrobit v malé laboratoři, která produkuje pesticidy.“

„Neříkej!“

„Ale ano, a doufám, že o tom pomlčíš, Jeffe.“

Tiše se zasmál „Ach, mám za sebou solidní výcvik, jak udržet tajemství. Kromě

toho nechci, aby vás Pentagon přestal zásobovat.“

„Proč by těm generálům mělo být líto pár set mrtvých teroristů?“

„Jim mohou být teroristé ukradení, Hansi, ale samozřejmě jim strašně záleží na

politických dopadech, kdyby o tom unikly nějaké informace a dostaly se k novinářům. U

nás máme také levičáky.“

„V první řadě novináře,“ souhlasil jsem. „Většina z nich je růžová.“

„My žijeme ve velké, svobodné zemi, Hansi, kde každý může říct nebo napsat, co

se mu zachce.“

„Příliš velká svoboda může být také zhoubná.“

Popíjeli jsme. Přinesl jsem trochu keksů. Za chvíli přišli Schulze a Erich a hned za nimi Riedl.

„Našel jsi něco užitečného mezi dokumenty, které jsi shromáždil u Srépoku?“

zeptal se Erich vesele Jeffa.

„Jistě. Ale pořád mi není jasné, proč vy si důležitých nepřátelských dokumentů

nevšímáte.“

„Nás hlavně zajímají dokumenty, na kterých je napsáno »Tato bankovka slouží

jako platidlo«, Hrabě,“ odpověděl mu kurážně Erich.

Krebitz řekl: „Občas skutečně sbíráme dokumenty pro Karla Stahnkeho.“

„Pro toho gestapáka?“ vyhrkl Robertson a pak dodal: „No – bývalého.“

„To bývalý už teď nehraje žádnou roli, Jeffe,“ poznamenal jsem. Vrátil se k našemu původnímu námětu. „A teď k tomu fosgenu, Hansi…“

Moji společníci nasadili mírně zvědavý výraz nezúčastněných diváků. „Jaký

fosgen?“ zeptal se Krebitz s tváří neviňátka.

Mávl jsem rukou. „Nech té šaškárny, Rudy – Jeff o všem ví.“

„Ach…“

Pak se Robertson zeptal: „Kolik těch min vám zbylo?“

„Osmdesát!“ prohlásil Erich. „Proč?“

Následovala krátká pauza. „Protože bych možná nějaké potřeboval na určitý cíl.“

Teď jsme zase překvapeně zírali my. „Konkrétně?“ zeptal jsem se.

„Můžu vám to říct za pár dní,“ odpověděl. „Ten cíl je pravděpodobně silně střežen

a kvůli materiálu, který bych rád získal neporušený, by se neměly použít výbušniny.

„Rozumím,“ řekl Erich. „Strážní by měli být odděláni tak, aby se nepoškodilo

zařízení základny.“

„Přesně tak,“ řekl Robertson. „Už jste ten fosgen vyzkoušeli. Fungoval a mohl by

být nejlepším řešením problému, který mám na mysli.“

Pokrčil jsem rameny. „Jak chceš, Jeffe. Jen mi dej vědět, až budeš připravený.

Zbytek zařídíme my, kdekoli ve Vietnamu.“

S vážným výrazem ve tváři střízlivě prohlásil: „Obávám se, že ten cíl nebude ve

Vietnamu, Hansi.“

„Potom by to mohlo být příliš riskantní. Nemám chuť nechat tam pro Hanoj nějaké

důkazy, aby pak způsobily poprask.“

„Dalo by se tomu zabránit.“

Povzdechl jsem si. „Vymysli jak, a pak tu věc detailně probereme.“

Robertson položil sklenku na stolek, chvilku nás upřeně pozoroval, pak se usmál a

řekl: „Vy jste ta nejúžasnější banda neřádů, s jakou jsem kdy pracoval.“

Erich se zasmál. „Je to urážka, nebo kompliment, Jeffe?“

„Hádej.“

„Ještě k těm dokumentům, které jsi shromáždil,“ řekl Krebitz. „Co jsou zač?“

„Směrnice komunistické strany.“

Riedl se zašklebil. „Politický materiál – samé sračky.“

„V komunistickém státě takové partajní směrnice řídí veškerý život, Helmute,“

pokračoval vážně Robertson. „Vnitřní, vnější i vojenské záležitosti, jak bys měl vědět.“

„Já to znám,“ řekl Schulze. „Byl jsem v Rusku – i když, partyzány jsme stříleli,

aniž bychom nejdřív četli jejich partajní směrnice.“

„Chybný přístup,“ řekl Jeff. „Našel jsem dokumenty, které předpovídaly budoucí

ofenzívy Vietkongu, určovaly cíle, stanovovaly taktiku.“

„My taktiku Vietkongu důvěrně známe,“ prohlásil sebejistě Krebitz. „Také máme

slušnou představu o cílech partyzánů a v momentě, kdy shromáždí dostatečnou sílu lidí i výzbroje, aby mohli začít s ofenzívou, víme o tom také.“

Robertson zakroutil hlavou. „A co třeba loňský útok Vietkongu na Camp Dizier?“

zeptal se se skeptickým úsměvem. „Ti Severovietnamci dokázali shromáždit mužstvo,

děla a tanky osm kilometrů od tábora, aniž by si toho jeho posádka všimla.“

Rudolf se zašklebil. „Also, gut – hast Recht.“ Před Jeffovým nevyvratitelným argumentem musel kapitulovat. „Máš pravdu. Já také nejsem žádný Bůh.“

Ukázalo se, že záhadný cíl našeho Hraběte ze CIA je polní velitelství 151.

ženijního pluku Vietkongu (nebo spíš armády Severního Vietnamu), který se proslavil u Dien Bien Phu. Tenhle pluk postavil v džungli cesty pro motorizovanou přepravu a

vybudoval ta úžasná palebná postavení děl, z nichž Giapova artilerie srovnala se zemí Fort Béatrice na životně důležitém Kopci 506 a pevnůstce Gabrielle tři kilometry dál na severovýchod.

Polní velitelství se nacházelo v „neutrálním“ Laosu, ukryté v ostrém ohybu řeky Sé Kamane, která jej obklopovala ze tří stran. Bylo to jen dvaatřicet kilometrů vzdušnou cestou od hranic, ale v cestě stál dva tisíce metrů vysoký vrchol pohoří Truong Son.

Převedeno do praktických pěchotních termínů, blížila se vzdálenost od hranic

dvaasedmdesáti kilometrům. Nejbližší místo, kam se dalo letět, byl Cóng-tum, odkud vedla sjízdná cesta přes Dac-bo do Hue, podél řeky Sé San.

Přes území ovládané Vietkongem.

„Pěkně vražedný pochod, dlouhý něco přes sto čtyřicet pět kilometrů,“ poznamenal

Erich. „Přímo přes hory… Co je na té základně tak strašně důležitého, Jeffe?“

Robertson chvilku zvažoval, jak odpoví, a pak řekl: „Máme důvod se domnívat, že

Severovietnamci proměňují laoský úsek Ho Či Minovy stezky ve skutečnou dálnici,

vhodnou k motorizované přepravě.“

„Tanky, nákladní auta, děla,“ řekl Riedl.

„Správně,“ potvrdil Jeff. „V některých z dokumentů, které jsem našel, se píše o

strojích pro zemní práce, o speciálních nástrojích a materiálu na stavbu mostů; to všechno má být uskladněno na té ženijní základně.“ Podíval se do svých poznámek. „V

tom táboře by měly být uschovány detailní plány, mapy a instrukce. Jakmile je budeme mít v rukou, budeme vědět o zásobovacích cestách a skladech Vietkongu všechno, a to do nejmenších detailů.“

Chápal jsem, jak jsou Jeffovy argumenty významné. Přítomnost slavného ženijního

týmu v Laosu napovídala, že Hanoj se už připravuje na konečnou invazi do Jižního

Vietnamu.

Byli jsme si jistí, že do dvou – pěti – deseti let – invaze nastane. Komunisté plánují na dlouhou dobu dopředu. Vytrvale uskutečňují dalekosáhlou politiku, ve které nejbližší budoucnost hraje malou roli, a význam mají jen důsledky ve vzdálené budoucnosti. To je v protikladu k naší kapitalistické společnosti, kde rozhoduje vyhlídka na okamžitý zisk, zatímco vzdálené negativní důsledky jsou prakticky ignorovány.

S francouzskou pomocí (a americkými financemi) vybudovala saigonská vláda

silně vyzbrojenou obrannou linii podél sedmnácté rovnoběžky.

Hanoj už v té době budovala cesty, aby se jí úplně vyhnula, tak jako se německý

Wehrmacht v roce 1940 vyhnul úžasné Maginotově linii.

Američané možná už mysleli na budoucnost a začali shromažďovat tajné informace

o severovietnamských dopravních cestách. (Vymezení pojmu „Vietkong“ se stalo

irelevantním, protože od rozdělení Indočíny nebylo možné bojovníky Vietkongu odlišit od příslušníků stálé severovietnamské armády.)

Během našeho rozhovoru nás náš úžasný Hrabě ze CIA zdvořile požádal, abychom

žádného z jeho amerických kolegů o našich plánech na použití fosgenu proti

Severovietnamcům v Laosu neinformovali. Tato žádost byla určitě zbytečná, protože

jsme si velmi dobře uvědomovali, že čím méně „cizích“ lidí bude do našeho tajemství zasvěceno, tím lépe pro nás. Kapitán Mike Spata nepředstavoval žádný problém, protože měl dovolenou a odjel do Japonska, ale mně se opravdu nechtělo vynechat Joe Starra.

Byl to nadšený a spolehlivý společník, který necouvl před žádným nebezpečím a

vždycky se chtěl s námi podělit o naši zátěž i manuální práci. Nakonec Robertson

souhlasil, že si se Starrem promluví.

Potom mi řekl, že seržant je v pořádku a celou věc si nechá pro sebe.

Stefan Escher a Hansjürg Woss se s Tichým Jestřábem 1 přesunuli na vzletovou

dráhu v Cóng-tum. Odtud vzlétli na několik fotografických misí podél řeky Sé Kamane a udělali řadu infračervených fotografií cíle a jeho okolí. Nikdo si jich nevšiml. Nebyl žádný poplach. Základna zůstala tlumeně osvětlená.

Z těch šedesáti fotografií jsme usoudili, že nepřítel se z minulých pohrom poučil.

Ve vzdálenosti asi půl druhého kilometru po celém obvodu byla základna 151. ženijního pluku prakticky obklíčena obrannou linií, složenou z pevnůstek, zákopů, krytů, zátarasů z ostnatého drátu a pravděpodobně také minových polí.

Nebyl to snadný oříšek k rozlousknutí. Kdybychom se pokusili probít obranným

perimetrem konvenčním způsobem, tak by střelba vyvolala v táboře poplach. Robertson měl pravdu. Jediný způsob, jak tiše neutralizovat nějaký úsek obranné linie, bylo použít fosgen.

Kasárna a stany v táboře mohly pojmout kolem tří tisíc ženistů a dělníků, přičemž

bylo velice pravděpodobné, že všichni jsou zkušení partyzáni, připravení chopit se zbraní a připojit se k armádním jednotkám, pokud to bude nutné.

Schulze, Krebitz a Stolz se pustili do výroby speciálních kanystrů. Riedl obstaral dvacet tlakových nádob na kyslík, používaných na operačních sálech, které měly být pod tlakem naplněny fosgenem. Krebitz a Gruppe Drei vyrobili sešroubovatelné hliníkové trubky, ke kterým se daly tlakové nádoby připojit. Vyndali výbušninu z trubek

používaných k vytvoření průchodu v minových polích. Tohle speciální potrubí, které šlo prodloužit na patnáct metrů, mělo sloužit k vedení fosgenu přes překážky do

nepřátelských pozic.

V naprosté tichosti.

Task Force-G se přesunul do Cóng-tum, spolu s Robertsonem a Joe Starrem.

Schulze si s sebou vzal svůj opečovávaný Partisanschreck, který chtěl vyzkoušet v opravdových bojových podmínkách. Měl k tomu příležitostí dost a dost.

Naše osmdesátičlenné komando opustilo večer stanový tábor. Zbytek Task Force-

G zůstal v Cóng-tum, věnoval se každodenním polním cvičením a prováděl výlety na krátkou vzdálenost, při nichž „hledal Vietkong“ v sousedních vesnicích. Nechal jsem s nimi jako velitele Riedla, jehož bolavá noha se ještě nezahojila. Stolz, který měl silný kašel, zůstal v táboře také.

Kvůli místním hanojským špiónům jsem chtěl, aby si náš tábor zachoval svůj

obvyklý vzhled. Jak jsme brzo zjistili, stejně se nám nepodařilo úplně je zmást.

Drželi jsme se cesty, dokud jsme nepřešli řeku Sé San. Kolem jedné hodiny po

půlnoci naše zadní hlídka zastavila dvojici místních lidí, jedoucí na mulách stejným směrem. Bylo velice neobvyklé, aby se rolníci v noci pohybovali na cestách. Jost

Waldman a Julius Steiner je krátce vyslechli. Ti muži údajně jeli na trh do Plei-kiu se zeleninou a ptáky. Neměli u sebe žádné zbraně, ani nic podezřelého, čtyři velcí holubi v bambusových klecích však ve Steinerovi probudili jisté vzpomínky z dětství. Rozhodl se eskortovat ty místní lidi ke Krebitzovi.

Rudolf si ty holuby pečlivě prohlédl. Jejich majitel trval na tom, že i oni jsou určeni na trh. Rudolf si pomyslel, že jsou příliš staří, aby byli k jídlu, a tak se nabídl, že je na místě koupí. Řekl shovívavě: „Koupím je, takže je nebudete muset nést celou cestu až do Plei-kiu.“

Chlapík váhal, nevěděl, co by na to řekl, a vůbec nevypadal spokojený s

Krebitzovou velkorysou nabídkou. Nakonec se pokoušel trapně vykrucovat a řekl: „Ti holubi, pane. Nemůžu vám je prodat. Už mi je zaplatil velmi dobrý zákazník.“

Krebitze to nevyvedlo z míry a nabídku zdvojnásobil. Řekl přívětivě: „Tak dobře.

Teď můžete vašemu zákazníkovi vrátit peníze a pořád dostanete plnou cenu.“

„Ale – ale co mám svému zákazníkovi říct?“

„Řekněte mu, že vám holubi ulétli, nebo že chcípli,“ prohodil nenuceně Erich.

Jeff Robertson, který celou dobu poslouchal, tiše poznamenal: „On ty ptáky

neprodá, ani kdybyste mu zaplatili ve zlatě. Jsou to poštovní holubi.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Krebitz. „Právě proto jsem mu nabídl, že je koupím.“

Nevšímal si majitelova chabého protestu, sebral jednoho z holubů a vyhodil ho do

vzduchu. Holub si to okamžitě namířil přímo ke hranicím s Kambodžou. „Usadí se na

nejbližším stromě a počká do svítání,“ řekl Krebitz. Pak se otočil k rolníkovi a

pokračoval: „To je divné… Žijete prý v Cóng-tum, ale zdá se, že vaši ptáci mají domov někde jinde.“

Pečlivější prohlídka pak vynesla na světlo osm kousků rákosu s tenkými koženými

řemínky. Ty kousky rákosu byly duté a uvnitř byly kousky nepopsaného papíru.

„Tady to máme!“ zvolal triumfálně Krebitz.

„Ptáčník“ byl svlečen donaha a s roztaženýma nohama položen na zem s varlaty

mezi dvěma polními lopatkami, které Steiner kvůli lepšímu pochopení trochu k sobě

přitiskl. Netrvalo to dlouho a ten chlapík se přiznal, že je jedním z místních „očí a uší“

Vietkongu. Jakmile by se přesvědčil, kam jdeme, jeden z jeho ptáků by zanesl zprávu do operačního střediska Vietkongu u Attopen v Laosu.

Oba špióny jsme zabili bodáky. Krebitz zahodil jejich zavazadla, pustil slepice a

část našeho těžkého vybavení naložil na jednu z mul. Na jeho žádost jsem rychle sepsal francouzsky pár falešných hlášení a žádost veliteli místní saigonské posádky, aby je přeložil do vietnamštiny. Steiner se pak na druhé mule vrátil do Cóng-tum, vzbudil majora Xenga a za dvě hodiny se vrátil s textem, který jsem potřeboval. Erich opsal první hlášení, vložil ho do dutiny rákosu, přivázal ho druhému holubovi kolem krku a popřál mu šťastný návrat domů.

V hlášení bylo stručně uvedeno, že naše osmdesátičlenné komando pochoduje

údolím řeky na jih směrem na Ratanakiri – daleko od našeho skutečného cíle.

Půl druhého kilometru za mostem jsme sešli z cesty a pokračovali po pěšině

zvlněným lesnatým terénem směrem k laoským hranicím. Pěšina nás zavedla k rameni

řeky Sé San, které jsme přebrodili, a pak jsme postupovali podle kompasu. Prosekávali jsme si stezku, překonávali svahy a rokle, a postupovali „slušnou“ rychlostí dvanáct až čtrnáct metrů za hodinu. O dva dny a třináct kilometrů později Schulze vypustil

posledního ptáka se zprávou potvrzující, že jsme třicet kilometrů dál na jihu. Kdyby všechno dobře dopadlo, tak by Vietkong mohl zmobilizovat své síly podél řeky Sé San, aby nás v údolí chytil do pasti – zatímco my bychom byli v lesích pohoří Truong Son na cestě k našemu cíli.

Po dvanácti dnech namáhavého trmácení jsme se dostali pět kilometrů od

nepřátelské obranné linie. Utábořili jsme se a vybudovali něco jako operační základnu.

Tři po sobě jdoucí lety našich kluzáků nám potvrdily, že na severovietnamské základně panuje klid a v bezpečnostní zóně se neukázaly žádné změny. Pustili jsme se do

posledních příprav, během nichž jsme se pohybovali jen pod pláštíkem tmy.

Gruppe Drei se prodrala hustým porostem a zkrátila vzdálenost mezi námi a překážkami z ostnatých drátů na tři sta metrů. K mojí úlevě vojáci Vietkongu neporazili stromy a trnité keře před opevněnými hranicemi tábora, aby tak rozšířili své zorné a palebné pole, pravděpodobně aby holý pruh země neprozradil jejich přítomnost podél horských hřebenů. Partyzáni, věrní tradicím, zachovali přírodní kamufláž, kterou jim poskytovalo listoví, ale to nám také umožnilo připlížit se relativně bezpečně až k jejich překážkám.

Jost Waldmann se doplazil na místo, kde jsem se s Schulzem a Američany ukrýval,

snad pětadvacet metrů od ostnatých drátů. Se svým samopalem na zádech se plazil po loktech, pomalu, opatrně, a pečlivě si prohlížel každý kousek země, než na něj položil ruce nebo kolena, aby nezapraskala větvička nebo se nerozhýbala zeleň. Na krku mu

visela jeho plynová maska.

„Za těmi ostnatými dráty je pruh ostrých bambusových bodců,“ mrzutě nám

šeptem ohlásil. „Krebitz už na tom pracuje.“

„On je za těmi dráty?“ zeptal jsem se překvapeně.

Jost přikývl. „Nějaké dráty a miny Rudolfa nemohou zastavit.“

„A co ta dřevěná pevnůstka, Joste?“

„Uvnitř jsou dva kulomety a tucet opičáků.“

„Co ještě?“

„Asi sto metrů nalevo je kulometné hnízdo s pozorovatelnou na stromě nad ním.

Obsluhu kulometu můžeme zlikvidovat plynem, ale o pozorovatele se musí postarat

odstřelovači a použít tlumiče.“

„Co dělá Steiner?“

„Sestavuje potrubí, aby mohl do pevnůstky mezerou mezi trámy zavést fosgen,“

odpověděl Jost. „Potřebuje ještě tři trubky.“

Sebral pytel s hliníkovými trubkami obalenými látkou, aby při vzájemném dotyku

neřinčely, a plazil se zpátky k zátarasům.

„Vítr je stále příznivý,“ řekl tiše Erich.

„Dobrá, jen měj masku pořád připravenou,“ doporučil jsem mu. „Mohl by se

stočit.“

Napjatě jsme čekali. Z pevnůstky pronikal ven tlumený zvuk hlasů. Smích. Hudba.

Moje vysílačka dvakrát zapípala, pak následovala pauza, a pak znovu jednou – to byl signál, že Gruppe Drei je připravená k akci a my můžeme vyrazit kupředu. Tiše jsem předal dál: „Plynové masky za devadesát sekund!“

Další výbuch smíchu. Pevnůstka se nad námi tyčila blíž a blíž, jak jsme se plazili kupředu. Ven vyšel voják v severovietnamské uniformě a začal močit sotva pět metrů od Julia Steinera. „Mohl jsem mu klidně odstřelit ptáka,“ řekl mi Julius později.

Tři pípnutí. Pauza. Tři pípnutí.

Nasadili jsme si dýchací přístroje a zkontrolovali čas. Filtry by se měly měnit

každých dvacet minut. Moji vojáci se plížením blížili k tři metry široké mezeře, kterou v drátěných zátarasech a v šesti řadách bambusových bodců udělala Gruppe Drei. Před námi začal proudit fosgen, neviditelný smrtící mrak plnil pevnůstku, kulometné hnízdo a kryty. Rozbíjely se a s lupnutím otvíraly speciální kanystry. Dvojice strážných na vyvýšené plošině zalapala po dechu, začala se dusit a zřítila se na zem. Plyn, unášený jemným vánkem, pokrýval terén, pohlcoval objekty dál na jih, plazil se zákeřně do

zákopů a krytů.

Nikoho nevaroval. Nikoho nešetřil.

Nekonvenční válčení, které vykompenzovalo, co nám scházelo na počtu vojáků.

Odtikávaly sekundy. Zaslechl jsem zvuky nějakého rozruchu. Výměnu slov

pronikavými hlasy, přiškrcené výkřiky, dlouhé záchvaty bolestivého kašle – a bublavý smrtelný křik. Nějaký strážný se chytil za krk a skácel se ze židle, na které seděl.

Zmatená osádka kulometného hnízda vyběhla z díry chráněné pytli s pískem, běžela

několik metrů, zalapala po dechu a pak se skácela. Dveře pevnůstky se rozletěly dokořán a ven se vypotácela dvojice živých mrtvol, vrhla se dolů z balkónu podepřeného kůly a zhroutila se.

Žádné hlasité výkřiky. Žádná panika. Žádné výstřely. Jen přidušené chroptění a

lapání po dechu, křeče a nakonec smrt.

Zvedli jsme se a přešli do zóny smrti. Jost přeřízl telefonní dráty. Steiner obsadil kulometné hnízdo. Já jsem se krátce zastavil u dveří do pevnůstky. Erich uvnitř rozsvítil svou baterku.

Šest mrtvých na podlaze. Dalších šest na kavalcích u zdí a kolem nich. Dva mezi

dveřmi. Oba byli severovietnamští důstojníci. Robertson je prohledal a vzal si jejich doklady. Starr sebral dvě kožená pouzdra na mapy, plná dalších dokumentů. Ukázal jsem prstem na drahý polní triedr ležící na stole. Joe přikývl a sebral ho také.

Schulze poklepal Altreiterovi na rameno a udělal rychlý krouživý pohyb

ukazováčkem. Horst přikývl, otočil se a dal svým mužům signál zaujmout postavení.

Čtyřicet členů komanda se rozvinulo podél dobytého úseku obranné linie, aby ho zajistili a bránili, dokud se nestáhneme. Erich dal zbytku komanda mávnutím ruky signál k

postupu vpřed a my jsme začali po pohodlné nepřátelské stezce sestupovat ze svahu. V

půli cesty k ženijní základně jsem zdvihl paži a muži začali sestavovat minomety.

S Krebitzem, Robertsonem a Starrem jsem se přiblížil až téměř k bambusovému

plotu základny, která se tísnila mezi řekou a impozantními skalními stěnami. Byl to ideální cíl, protože fosgen se nemohl rychle rozptýlit. 12:20 odpoledne.

Až na hrstku strážných a dvojici pozorovatelů v centrální strážní věži se zdálo, že celý tábor tvrdě spí. Vyslal jsem signál Erichovi a začaly se zastřelovat první minometné salvy, pak se systematickou přesností dopadat do objektu a pokrývat zem v asi

dvacetimetrových intervalech. Některé střely dopadly na kasárna a mezi stanový

komplex. Tlumené výstřely minometů se ztratily v šumění stromů a miny dopadaly bez výbuchů. Naši odstřelovači zabili pozorovatele na věži, jejíž plošina byla mimo dosah těžkého plynu. Přesto se někomu, než zemřel, podařilo spustit poplach. Spoře odění vojáci, partyzáni a dělníci vybíhali na volné prostranství – a do vrstvy fosgenu, která pokrývala zem.

Zblízka to byla ještě strašnější podívaná než náš první pokus u Tri-ton. Jak se šířil poplach, šířila se i panika. Polonazí ženisté a technici, vojáci a bojovníci Vietkongu se hnali s příšerným křikem na všechny strany. Vráželi do sebe navzájem, opile se potáceli, strhávali ze sebe košile a pyžama, věšeli se jeden na druhého a kolabovali, aby v křečích zemřeli.

Za námi na hřebenu oblohou obloukem přelétla červená světlice a ticho narušil

ozvěnou zesílený klapot kulometů a výbuchy granátů. Nepřátelské jednotky dál na jihu, nezasažené plynem, zjistily, že něco není v pořádku s jednou z pevnůstek a že tábor je napaden. Hlídka vyslaná na průzkum narazila na Altreiterovy muže.

A na fosgen! Střelba brzy začala řídnout a pak zcela ztichla.

I minomety ztichly. Vtrhli jsme do základny – teď z ní byla obrovská márnice.

Nebylo možné vydávat rozkazy, jen dělat posunky. Každý z nás však znal svůj úkol.

Jeden oddíl Gruppe Drei přivalil sudy s palivem k budovám a proděravěl je. Krebitz s dvanácti muži začal demolovat vzdálenější kasárna a stanový komplex pomocí

plamenometu. S úžasnou sebejistotou Jeff Robertson se seržantem Starrem vyrazili

přímo k velitelství ženijních jednotek. Běžel jsem za nimi.

Nebyl tam ani trezor, ani uzamčené skříně, do kterých bychom se museli dobývat.

Stavební plány a dokumenty byly uloženy ve velkých zásuvkách, nebo byly naskládány na stolech a židlích. Robertson a Starr všechno nacpali do velkých jutových pytlů, které pak dvojice členů komanda vynesla ven. Další plný pytel politických a vojenských

dokumentů nám poskytla sousední kancelář velitele základny, severovietnamského

plukovníka. Jeho tělo jsme našli před jeho bungalovem.

Ve 12:50 jsme si vyměnili filtry a v 13:15 byly všechny naše skupiny zpátky ve

stráni, dostatečně vysoko, abychom byli chráněni před plynem. Krebitz otestoval vzduch a pak si sundal masku. Následovali jsme jeho příkladu a zhluboka jsme si oddechli

úlevou.

Krebitz vychloubačně prohlásil: „ Also, Herr Obersturmführer, wir haben es

geschafft… Dokázali jsme to.“

„Herr Hauptsturmführer,“ opravil ho náš Hrabě ze CIA. „Hans je teď kapitán.“

„Jawohl,“ uznal Krebitz a pak s úsměvem dodal: „Po tomhle bravurním kousku by ho Diem mohl povýšit na majora.“

„Na plukovníka!“ vložil se do debaty Erich. „Copak nevíš, že v saigonské armádě

se běžně hodnosti přeskakují, Rudy? Velikost skoku závisí na tom, jaké je sociální postavení tvého tatínka a jak moc je prachatý.“

Hrabě ze CIA nás popichoval: „Myslím, že Hans se právě povýšil na špičkového

válečného zločince. Nekonvenční válčení, zakázané zbraně, zločiny proti lidskosti.“

Zasmál se. „Nakonec budete všichni viset, kámoši.“

„Jistě!“ řekl Erich. „Mezi tebou a Joem, a to by měla být také ohromná sranda.

Mohl bys mi říct, odkud by byli soudci?“

„Z Hanoje a Moskvy!“ vpadl jsem do jejich žertování. „Tak dobrá, chlapi, ani

jeden z nás nemá nejmenší chuť navštívit Hanoj nebo Moskvu – pojďte dokončit naši

práci a vypadnout odtud.“

Kulometčíci začali střílet fosforové střely do sudů a minomety vypálily dvě salvy

zápalných min. Během několika minut se základna proměnila v plamenné moře.

V

mojí vysílačce to zapraskalo. Altreiter hlásil, že jeho pozice už je bez

fosgenu a že zrovna likviduje zbytek nepřátelského obranného perimetru jižně od

pevnůstky.

Vrátili jsme se k dřevěné pevnůstce. Muži do mrtvol vystřelili pár kulek, aby

zakryli fakt, že ti vojáci zemřeli bez viditelných ran, a pak budovu zapálili. Pak jsme šli za Altreiterovou skupinou na jih podél obranné linie a ničili jsme překážky, pevnůstky a kulometná hnízda, která zmatení nepřátelé opustili. Erich zaútočil na některé nepřátelské pozice, které nebyly zasaženy fosgenem, se svým kulometem Partisanschreck, jehož nervy drásající dávky očesávaly křoví a celé nepřátelské čety deštěm broků měnily ve řvoucí, neškodné invalidy.

V

táboře řádil všepohlcující požár, který proměňoval ve vraky i těžké stroje

na zemní práce a sklápěcí nákladní auta. Pevnůstky a kryty, které ještě vzdorovaly, byly zasypány kanystry s fosgenem. Zbytek nepřátelských čet, který nedokázal pochopit

povahu katastrofy, utekl do údolí a na cestu.

Za svítání členové komanda pokračovali v likvidaci důkazů našeho nekonvenčního

vedení války.

V 7:15 ráno přijelo pět nákladních aut s partyzány a severovietnamskými vojáky a

zastavilo se u vchodu do hořícího tábora. Gruppe Drei je zlikvidovala bazukami, samopaly a plamenomety, naložila těla zpátky na vozidla, rozjela je a nechala vjet do sálajícího pekla.

O dva týdny později jsme se dozvěděli, že během útoku zahynulo šedesát procent

stavu 151. ženijního pluku, včetně 1200 stavebních dělníků a techniků a 900

severovietnamských vojáků a partyzánů Vietkongu.

Když se mě seržant Starr žertem zeptal: „Jak se cítíš, Hansi?“ odpověděl jsem

unaveně: „Jako anděl smrti.“

18. VÁLKA BEZ KONCE

Ze stránek nezávislého tisku zprávy z Vietnamu téměř vymizely. Pro svobodný

svět problém Indočíny rozdělením země skončil. Lidově demokratická Ho Či Minova

republika, pevně zakotvená na severu, se připravovala na sjednocení země silou zbraní.

Prozatím se Hanoj nepouštěla do rozsáhlé otevřené agrese proti Republice

Vietnam, podobné té, jakou rozpoutali jejich severokorejští soudruzi, možná protože se obávala obdobných protiakcí Spojených národů. Ho Či Min dával přednost pomalé, ale bezpečné vyhlazovací válce – místo jednoho velkého otřesu mnoha menším úderům.

Komunismus byl nakažlivá choroba; Task Force-G byl něco jako lokální anestetikum, ne lék. Dobře jsme věděli, že přes všechny ztráty, které jsme Vietkongu způsobili, se průběh událostí radikálně nezmění. Pro Otce Ho a Nguyen Giapa znamenaly lidské životy velmi málo, a věděli, že materiální ztráty jim vykompenzuje Moskva a Peking. Komunisté se už dávno poučili, že pokud vytrvají, tak se svobodný svět nakonec před agresí skloní a nechá je, ať je po jejich. Zvlášť když sporné území leží v nějaké vzdálené, bohem

zapomenuté části matičky Země a ne v bezprostřední blízkosti bohatých evropských

demokracií.

A ať byly sebebohatší a sebemocnější, nemohly Spojené Státy celosvětovou agresi

odrazit bez aktivní účasti svých spojenců. Ti, s výjimkou Anglie, byli velice zdráhaví a neochotní, vždy připravení ze spojenectví profitovat, ale opatrní při plnění závazků.

Pohnuli by se, jen kdyby už plameny přeskakovaly na jejich vlastní střechu.

Francouzi a Jihovietnamci očekávali mohutnou americkou intervenci a stále víc

znamení naznačovalo, že nakonec přijde. Tato dobrá znamení však způsobila, že místní vláda a ozbrojené síly se staly liknavými, zdráhavými – příliš věřili tomu, že když se špatná situace ještě zhorší, Strýček Sam vylodí milión vojáků, deset tisíc tanků, pět tisíc letadel, nebo shodí na Hanoj atomovou bombu a celý problém ukončí během měsíce.

Příslušníci místní inteligence mluvili o americké invazi do Severního Vietnamu ve

stejném měřítku jako při vylodění v Normandii; o náletech tisíce bombardérů jako za Druhé světové války na německá města. Kdykoli mluvila místní elita o amerických

vojácích a strojích, vždycky si přidávala čtyři nuly.

Já jsem dobře věděl, jak to v té době chodilo s vojenskými záležitostmi ve

svobodném světě a zvlášť v Americe, a tak jsem byl skeptický. Doba slavných válečníků byla minulostí. Teď generálům poroučeli nezainteresovaní a většinou jen průměrní

civilní „odborní poradci,“ z nichž mnozí by nejspíš nerozeznali polopásové samohybné dělo od limuzíny Cadillac.

Aby byli komunističtí agresoři poraženi, musel by být v mysli veřejnosti smazán

Moskvou inspirovaný a všeobecně rozšířený obrázek „chudé, malé země, bojující proti mohutné vojenské velmoci.“ Statisticky vzato, palebná síla na jednoho obyvatele téhle

„chudé, malé země“ by převyšovala palebnou sílu té velmoci asi v poměru pět ku jedné.

Mohutné ofenzívy, nálety pěti set bombardérů jako proti nacistickému Německu,

nelítostné ničení nepřátelského průmyslu, komunikací, vojenských zařízení a vůbec

schopnosti nepřítele vést válku – to byl jediný způsob, jak přesvědčit komunisty, že by bylo lepší žít v míru. Příměří a podobná dočasná řešení agresi jenom oddalovala, ale nikdy jí nezabránila. Komunisté na mezinárodní dohody vždycky kašlali a všemožně

podvádět kapitalisty pro ně bylo součástí celkové marxisticko-leninské strategie.

Tichá, zákeřná válka ve Vietnamu pokračovala.

Task Force-G zabíjel teroristy. Brali jsme si svou krvavou mzdu v penězích a kořisti a snažili se přežít. Krebitz a Riedl snili o tom, jak se, až odejdou do výslužby, usadí na Haiti nebo Bermudách. Erich a já jsme uvažovali o návštěvě Německa. Byli

jsme dost bohatí, abychom žili v pohodlí do konce svých dnů, aniž bychom museli dělat něco jiného než psát paměti. Ze svého pravidelného platu jsme utratili velmi málo, a to, co jsme sebrali nepříteli, ho desetkrát převyšovalo.

Po fantastickém úspěchu v údolí řeky Srépok začali naši Tiší jestřábi létat na

pravidelné mise uvnitř i vně vietnamského území.

Prováděli pro Komando smrti průzkumné lety a překvapivé nálety, pokaždé s

výbornými výsledky. Partyzánské konvoje, pohybující se po svých odlehlých stezkách, už nebyly včas varovány hlukem motorů blížících se bojových letadel. Naši piloti

přilétali z modravých výšin, snesli se jak dravci dolů, shodili na konvoj šest tříštivých bomb a pak zalétli do mezery mezi útesy a zmizeli.

Suoi a Noi už nebyly „amatérky,“ ale byly povýšeny do důstojnické hodnosti,

zařazeny do Task Force-G a dostávaly pravidelnou mzdu jako my všichni. Dívky si létání zamilovaly a účastnily se řádného výcvikového programu v jihovietnamském

výcvikovém středisku v Ghia-Dinh, kde se učily pilotovat a navigovat motorová letadla.

Jejich přelety byly tak úspěšné, že naši Tiší jestřábi začali létat v čele pravidelných úderů leteckých sil proti konvojům a táborům Vietkongu. Jakmile kluzáky zpozorovaly nepřítele a označily místo, kde se pod korunami stromů skrýval, mohly bombardéry B-26

a Bearcaty vymezenou oblast zasypat dvěstěpadesátilibrovými a pětisetlibrovými

bombami. Ty partyzánské řady decimovaly, i když samotní partyzáni nebyli seshora

vidět.

Našeho Hraběte ze CIA Robertsona úspěchy kluzáků nesmírně zajímaly a nakonec

došel k přesvědčení, že jakmile by byly vybaveny výkonnějším motorem, vhodnými

nosiči bomb a sedmatřicetimilimetrovým kanónem, mohl by se nový model stát hlavním bojovým letadlem proti Vietkongu.

Blížilo se období zimního monzunu, když se jednoho dne ráno Escher a Noi vrátili

z průzkumného letu nad Mekongem se svitkem filmu. Fotografie odhalily spoustu

velkých říčních člunů v zalesněné zátoce ostrova Tan-chau blízko hranic s Kambodžou.

Jelikož ten pětadvacetikilometrový ostrov podléhal nepravidelným záplavám, nebyl

trvale obydlený a těch několik improvizovaných rybářských přístřešků neodůvodňovalo přítomnost takového množství člunů, navíc tak šikovně zamaskovaných, že následný

konvenční průzkum, provedený letadly letícími nízko nad řekou, je nezjistil.

Escher a Noi narazili na významnou lodní přepravu Vietkongu. Čluny přes den

kotvily v úkrytu a pluly v noci a nakonec se měly rozptýlit v nespočetných ramenech a průplavech delty.

Proti břehu šplouchaly temné vlnky a kolébaly sem a tam změtí vodních rostlin.

Vzduch byl plný zvuků, bzukotu hmyzu, cvrlikání cvrčků a nepřetržitého sborového

zpěvu žab.

Erich ležel v mokré trávě v podrostu na břehu řeky a pečlivě si prohlížel třpytivou hladinu. „Támhle jsou!“ zašeptal.

Hladina se rozčeřila. Objevila se dvojice hlav a ramen v neoprénových

kombinézách. Jost a Steiner neslyšně vklouzli na mělčinu a posunuli si brýle na čelo.

Pomohli jsme jim na břeh.

Steiner si otřel tvář a udýchaně hlásil: „Ty čluny jsou naloženy až po okraj a ostrov se hemží opičáky… Dejte mi něčeho napít.“

Riedl mu podal svou polní láhev s čajem. Steiner si trochu lokl a podal láhev

Waldmanovi.

„Pořád ještě nakládají bedny, jutové pytle a pytle z voskovaného plátna,“

pokračoval Julius. „Myslím, že brzy odplují.“

„Vypadá to tak,“ dodal Jost. „Radši bychom se měli hned pustit do práce.“

V tomto zvláštním případě nás bylo jen pět: Schulze, Riedl, Steiner, Waldman a já.

Nebyl čas zorganizovat řádný přepad. Jen jsme popadli svou výstroj a výzbroj, naskočili do prvního vrtulníku, který byl k dispozici, a s blížícím se soumrakem odstartovali.

Jihovietnamský pilot nás dopravil asi tři kilometry od Mekongu, shodil náš už

nafouknutý člun do průplavu a spustil nás dolů. Popřál mi mnoho štěstí a odletěl na základnu v Cán-tho. Měl nás vyzvednout na stejném místě kolem půl třetí v noci. Zůstat s helikoptérou několik hodin na břehu průplavu by nebylo bezpečné. Byli jsme na území ovládaném Vietkongem.

„Zajímalo by mě, jestli nás najde,“ poznamenal zatrpkle Schulze. „Nechtělo by se

mi jít zpátky do Saigonu pěšky.“

Veslovali jsme na řeku a člun jsme schovali ve křoví. Jost a Julius pak plavali k

nepřátelským říčním člunům, aby si náš cíl prohlédli zblízka.

Jost navrhl, že bychom měli začít dvě stě metrů dál proti proudu, abychom

kompenzovali jeho vliv. Nechali jsme své zbraně ve člunu a šli jsme po břehu, dokud Steiner nenašel vhodné místo, kde se dalo v tichosti vklouznout do vody. Oblékli jsme si neoprénové obleky a tlakové nádoby, připevnili si na opasky miny, zkontrolovali

redukční ventily a náustky a vlezli do řeky. Půl cesty jsme plavali na hladině, pak jsme se ponořili a snažili se zůstat pohromadě. Navzdory naší snaze nás proud rozdělil a tak jsme přistáli na různých bahnitých místech a nemohli jsme se domlouvat. Takovou možnost jsme však předvídali a každý z nás zamířil k jemu určenému cíli.

Plaval jsem po proudu a potkal jsem Riedla a později také Steinera. Z fotografií,

které na svém průzkumném letu pořídili Tiší jestřábi, jsme znali polohu kulometu a protiletadlového děla ráže 37 mm, které měly bránit ostrov proti útoku dělových člunů a letadel. Minuli jsme je ponořeni pod hladinou a vynořili jsme se až u člunů, které kotvily v pěti řadách po čtyřech. Moje cíle byly ty nejvnitřnější čluny. Rozdělili jsme se a každý plaval ke svým „selátkům na podříznutí.“ Čluny byly ještě pořád propojené prkny. Viděl jsem, že kolem nich vládne čilý ruch; kuliové rovnali náklad, na stráži tam stál ozbrojený příslušník Vietkongu a člunaři dělali něco s lanovím a přitom se tiše bavili.

Naše nálože byly magnetické, nevhodné pro dřevěné trupy, ale experti z Gruppe

Drei je předělali na samolepicí. Nechal jsem se proudem nést podél trupů a miny jsem připevňoval uprostřed nich, jen u prvního člunu jsem ještě přidal druhou minu na příď.

Práci jsem měl hotovou za šest minut. Pospíchal jsem k místu, kde jsme nechali náš člun, a přistál jsem patnáct metrů níž po proudu. Pak se vrátili Schulze a Jost. O pár minut později se ukázal Riedl a pak se na břeh přebrodil Steiner. Usušili jsme se, oblékli, posadili se, popíjeli čaj a čekali.

Časovače byly nastaveny na třicet minut.

Čluny na druhé straně řeky se připravovaly vyplout. Slyšeli jsme skřípavý zvuk

vytahovaných prken. Donesly se k nám i tlumené zvuky povelů. Motory začaly škytat.

Erich s očima upřenýma na ciferník hodinek stísněným hlasem řekl: „Teď!“

Na ostrově s hromovým duněním vytryskl tucet gejzírů z ohně a vody a pak

následovala rychle za sebou série detonací.

„Erledigt!“ jásal Erich. „Vyřízeno!“

Čluny se jeden po druhém rozpadaly v ohnivou show, při níž naložený materiál

vystřeloval k nebi a většinou přistál široko daleko na ostrově a v Mekongu. Část dokonce vystřelila přes vodu a žbluňkla do řeky blízko míst, kde jsme seděli. Z člunů zůstaly jen kousíčky. Všechno, co zůstalo nad hladinou, prudce hořelo. Pozoroval jsem kotviště dalekohledem, ale žádné lidi jsem neviděl. Partyzáni na člunech a kolem nich museli při explozích zahynout.

„Zajímalo by mě, kolik ruského a čínského vojenského materiálu šlo k čertu,“

poznamenal Jost.

„Spousta!“ odpověděl mu Erich.

Riedl zamyšleně řekl: „Nemám ponětí, kolik materiálu jsme zničili a kolik

bojovníků Vietkongu bylo zabito, ale jedno je mi jasné. Dnešní noc jsme pravděpodobně zachránili tisíce životů.“

Helmut měl setsakramentskou pravdu.

„Když se to tak vezme,“ řekl Erich, „tak za každou stovku Vietnamců, které jsme

zabili, jsme zachránili životy tisícovce jiných Vietnamců.“ Zasmál se. „Konec konců nejsme tak špatní, že?“

Na rozdíl od Erichova očekávání jihovietnamský pilot helikoptéry svou zemi a

svou práci znal tak dobře, že dokázal přistát přesně na místě, kde nás vysadil. V pět hodin ráno už jsme byli na základně a šťastně v posteli. Pro naše zvědavé Kameraden (kteří by se nás určitě přišli vyptávat už s prvními slunečními paprsky) pověsil Helmut na dveře mého bytu v rychlosti naškrábaný lístek se stručnou rýmovanou zprávou.

Oh, du lieber Vater Ho,

Sampan weg, Cong sind weg,

Arme Giap liegt im Dreck,

Alles ist weg…

V překladu by to znělo nějak takhle:

Ach, můj milý Otče Ho,

sampan je fuč, Kongové jsou fuč,

chudák Giap to posral,

všechno je fuč…

Nebyl to zrovna Schiller, ale Helmutovy směšné rýmy nám pomáhaly udržet si

dobrou náladu, a pro mužstvo Task Force-G byla dobrá nálada stejně důležitá jako přesná střelba.

Blížil se vietnamský Nový rok s prvním lednovým úplňkem – takzvaným Tetem, s

jeho neustávajícím mrholením a studeným větrem. Ležel jsem zrovna na gauči a četl

knihu generála Chassina La conquęte de la Chine par Mao Tse Tung, když zazvonil telefon, ozval se službu konající seržant a ohlásil, že mám dámskou návštěvu. Nemohla to být ani Suoi, ani Noi, protože obě měly na základnu propustky.

„Doprovoďte ji nahoru,“ řekl jsem mu, a než některý z vojáků zaklepal na mé

dveře, stihl jsem se ještě rychle oholit. „Vstupte!“

Zasalutoval. Vedle něj stála půvabná mladá žena s kaštanovými vlasy, jejíž tvář ve tvaru srdce mi připadala nějak povědomá. Propustil jsem vojáka a pozval jsem ji dovnitř.

„Jsem Hans Wagemüller,“ představil jsem se francouzsky a uvedl jsem ji do

obývacího pokoje.

Usmála se, podala mi ruku a odpověděla německy: „Já vás znám Hansi, z mnoha

dopisů a fotografií.“

Chvíli jsem na ni zmateně zíral, ale pak se mi v mysli začala rodit úžasná

myšlenka.

„Ale vy jste… vy musíte být…“

„Erika,“ řekla. „Sestra Karla Pfirstenhammera.“

„Oh, du lieber Gott!“ vykřikl jsem. „Erika!“ Nechal jsem se tak unést radostí, že jsem ji popadl do náruče a políbil na obě tváře. Zdálo se, že ji moje uvítání trochu překvapilo, ale já jsem ho myslel naprosto upřímně a ona mi ho oplatila ve stejném duchu.

Posadil jsem ji do klubovky a ještě chvilku jsem se na ni upřeně díval. „Erika

Pfirstenhammerová,“ opakoval jsem vřele. „Karlova sestřička.“

„Ta sestřička trochu vyrostla,“ opravila mě se sebevědomým úsměvem. „Teď je z

ní doktorka Pfirstenhammerová.“

„Ovšem, paní doktorko,“ odpověděl jsem. „Studovala jste medicínu, kdy…“

Rychle jsem spolkl to „když Karl zahynul“ a nahradil neobratně otázkou „kdy jste

přiletěla?“

„Dnes ráno,“ odpověděla. „Vzala jsem si taxi a jela přímo sem… abych se v

Saigonu neztratila.“

„To jste dobře udělala, Eriko!“ jásal jsem. „Už jste snídala?“

„Ještě ne.“

Vstal jsem. „Jdu uvařit trochu kávy… Co takhle smažená vajíčka se slaninou?“

Dostihla mě u dveří do kuchyně. „Když dovolíte, udělám ta vajíčka sama.“

Byla vysoká a měla šarm jako její bratr, milou tvář a velké tmavé oči.

„Támhle je lednička,“ řekl jsem a ukázal. „Vajíčka, slanina, sýr… je tam všechno.

Byl bych rád, kdybyste se tu cítila jako doma, Eriko. Karl byl pro mne jako bratr.“

Stručně jsem jí vylíčil, jak jsem se s Karlem setkal v roce 1945 na Dunaji, kdy jsme byli oba uprchlíky ve vlastní zemi.

„Děkuji vám, Hansi,“ řekla hřejivě svým jemným kontraaltem, „že jste mi to řekl.

Také za vaši pohostinnost.“

„Kde máte zavazadla?“

„Mám jen dva malé kufříky… Nechala jsem je na letišti.“

„Proč?“

„Bez zavazadel se snadněji hledá hotel.“

Zakroutil jsem hlavou a rezolutně prohlásil: „Nic takového nebudete dělat.“ Vzal

jsem ji za ruku. „Pojďte se mnou.“

Zavedl jsem ji do pokoje pro hosty a rozmáchl se rukou. „Co tomu říkáte?“

„Je to hezký pokoj, Hansi.“

„No, teď je jen váš. Jsem si jist, že po několika zásazích ženskou rukou bude ještě hezčí,“ řekl jsem přesvědčivě. „Můžete tu zůstat tak dlouho, jak budete chtít.“

Zkoumavě se na mne zadívala. „Já… já nechci být…“

„Nebudete,“ přerušil jsem ji. „Budu rád, když tu zůstanete, a to platí i o všech

ostatních… Tak jako tak trávíme většinu času v divočině. Tady budete mít veškeré

pohodlí a budete v bezpečí. A strážní vám pomohou s nákupy.“

Tiše, zvonivě se zasmála. „Karl mi říkal, že máte zvláštní schopnost lidi

přesvědčit.“

Posnídali jsme. Zeptala se, jak se daří Schulzemu, Riedlovi a Krebitzovi. Pak

načala bolestné téma, kterému jsem se chtěl co nejdéle vyhýbat.

„Vyprávějte mi o Karlovi,“ řekla prostě.

Vyprávěl jsem jí o našich šťastných dnech s jejím bratrem; o našich bojích, o tom, jak Karl zatápěl Vietminhu s houfnicemi, které jim ukořistil; o našich dvou nájezdech do komunistické Číny v nákladních autech čínské armády. A řekl jsem jí také o náhlé smrti jejího bratra ve studni s tajným vchodem do tunelů Vietminhu.

„Karl by nikdy nevystavil své vojáky neznámému riziku, Eriko,“ řekl jsem jí.

„Kdykoli šlo o zvlášť nebezpečný úkol, šel do toho sám. Proto také zahynul.“

Eričina tvář se zakabonila a v očích se jí zatřpytily slzy, moje smutné vyprávění

však vyslechla statečně a zůstala klidná.

„Zemřel – rychle?“ zeptala se nakonec.

„Okamžitě, Eriko,“ zalhal jsem. „Vůbec netrpěl.“ A při vzpomínce na svého přítele

s rukojetí metr dlouhého kopí v hrudi jsem se niterně zachvěl.

„Ráda bych navštívila místo, kde jste ho pohřbili, Hansi,“ řekla tiše. „Můžete mě

tam vzít?“

Řekl jsem vážným tónem: „Tam jít nemůžete, Eriko. Karlův hrob je v Severním

Vietnamu.“

Pak jsem jí vyprávěl, jak jsme Karla pohřbili s čestnými salvami a za zpěvu staré

písně, kterou jsme se loučili s padlými vojáky Wehrmachtu, „ Heil Dir Im Siegeskranz.“

„Jeho hrob nikdo nikdy nenaruší,“ řekl jsem uklidňujícím tónem. „Krebitz na jeho

hrob výbuchem navalil snad půlku hory.“

Řekla smutně: „Nemůžu na něj ani položit kytici…“

„Možná by se tam ta vaše kytice dala shodit – z letadla,“ odpověděl jsem

impulzivně. Měl jsem na mysli naše Tiché jestřáby a neuvědomil jsem si, jak daleko na severu Karlův hrob je.

„To bych udělala velmi ráda.“

„Nenechal bych vás tam letět, ale jeden z našich pilotů by mohl vaše květiny shodit a vrátit se s několika fotografiemi toho místa.“

Následovalo krátké rozpačité ticho. Došel jsem pro Karlův starý opasek z

Wehrmachtu a zahnutou dýmku, které jsem od jeho smrti opatroval, a dal jsem je Erice.

„Schovával jsem je pro takovouto příležitost, Eriko, tady – nebo v Německu… Karl měl tenhle opasek a dýmku v Rusku, v Indočíně…“

Zdvihla opasek a držela ho téměř s posvátnou úctou. „Gott Mit Uns,“ přečetla slova vyrytá na přezce. „Děkuji vám, Hansi… Z celého srdce vám děkuji.“

Chtěl jsem ji chvíli nechat o samotě a požádal jsem ji o klíč od skřínky v úschovně zavazadel na letišti, abych tam mohl někoho poslat pro její kufry. Osprchovala se, ale spát se jí nechtělo. Chtěla se seznámit s Schulzem, Krebitzem a Kurtem Zeislem. Zavolal jsem jim a oni pospíchali se Suoi a Noi ke mně. Podle Ericha to byla největší událost roku. Riedl ztratil řeč a Krebitz si pořád mnul oči. V tom setkání nebyla žádná

formálnost, žádné trapné ticho, během něhož se hledají správná slova; bylo spontánní a upřímné, jako kdyby byla Erika naší dávnou přítelkyní, která se právě po dlouhé

nepřítomnosti vrátila domů.

„Samozřejmě tu zůstanete!“ vybuchl Erich, jako kdyby vydával rozkaz. „Patříte do

rodiny… velké rodiny, to připouštím. Karl by vás nenechal odejít.“

„Moje zpáteční letenka platí jedenadvacet dní,“ začala váhavě.

Riedl si odkašlal. „Jen tři týdny? Vyloučeno!“

„Jinak mi propadne.“

„Kolik stála?“

„Téměř devět set dolarů.“

Riedl uhodil pěstí do stolu. „Devět set poprvé… devět set podruhé… devět set

potřetí… Prodáno!“ Erika se rozesmála. „Komu?“

„Samozřejmě Task Force-G – tedy nám. A my jsme velcí kapitalisté, však víte.“

„Nikdy jsem neslyšela o nějakých bohatých vojácích.“

Erich se zasmál. „Bohatí vojáci, ne, vojáci štěstěny, žoldnéři, to ano. My jsme

piráti, Eriko.“ Pohladil ji po ruce. „Karl nám o vás hodně vyprávěl. Chtěl vás sem pozvat, až dostudujete.“

„A já jsem tolik chtěla přijet.“

„Vidíte? Vaše místo je mezi námi.“

Přerušil ho Zeisl: „Také by se nám hodila dobrá lékařka,“ navrhl s tichým důrazem.

Erika se usmála. „Bude ještě dlouho trvat, než získám desetinu vašich zkušeností,

Kurte,“ řekla skromně a pak dodala: „Ale když to se mnou chcete zkusit…“ Nedokončila tu větu, která byla zdvořilým souhlasem.

„Hurá!“ vykřikl Helmut, když Zeisl Eriku objal a políbil na obě tváře.

Moji přátelé byli rádi, že už nejsem sám. Eričina přítomnost ukončila jednotvárné

roky, kdy jsem byl prakticky osamělý. Jak běžel čas, stali jsme se nerozlučnými přáteli.

Byla skvělá společnice, a podobně jako býval její bratr, spolehlivá přítelkyně s pevnou vůlí a seriózní ve své profesi. Do mé jednotvárné rutiny života na základně přinesla trochu slunce, možná jediného, které jsem kdy poznal. Náš vztah se slibně rozvíjel a nakonec jsme se dohodli, že se vezmeme, až moje služba ve Vietnamu skončí.

Zimní monzun proměnil nezpevněné cesty na bahniště podobná rýžovým polím a

rýžová pole ve zrádné bažiny. Kolem Mekongu, v údolích ostatních hlavních řek a na pláních, kterými řeky protékaly, nebylo nic stálého a trvalého. Kde byla jednoho dne suchá zem, tekla druhý den ráno řeka; kde byl za úsvitu ostrov, byla za soumraku spousta bažin.

Víceméně schůdné zůstaly jen travnaté stezky v džungli. Lávky přes strouhy a strže teď byly v bezpečí před sabotáží. Vietkong je potřeboval stejně jako jeho protivníci. Pro partyzány to byla vrcholná sezóna. Cizinecká legie, až na symbolické expediční

jednotky, už z Vietnamu odešla. Opevněné vesnice a tábory převzala jihovietnamská

armáda, byli to však pořád ještě amatéři. Dospělé děti, hrající si na válku. Spokojili se s tím, že zalezli do svých betonových bunkrů, za zdmi pevností, překážkami z ostnatých drátů a narychlo položenými minovými poli, a trávili deštivé dny a týdny ve spokojené nečinnosti, která se podobala letargii. V místech, která vrchní velitelství Vietkongu v Hanoji považovalo za bezvýznamná, existoval mezi Vietkongem a místními posádkami

pohodlný systém „žit a nechat žít.“ Partyzáni upustili od útočení na pevnosti a saigonští vojáci je nechávali nerušeně přesunovat k jejich vzdáleným cílům. Může se to zdát

neuvěřitelné, ale v některých opevněných vesnicích byla minová pole položena jenom proto, aby Vietkong získal zadarmo vysoce výbušný materiál. Když za bílého dne přišli hanojští ženisté miny odstranit, jihovietnamští vojáci v bunkru s kulomety a

pětasedmdesátimilimetrovým kanónem jen nezúčastněně přihlíželi. Ty miny nebyly

francouzské, ale americké. Co kdyby jich Vietkong odtáhl pár set? Strýček Sam by poslal další.

Avšak monzunová sezóna byla také vrcholnou sezónou pro Komando smrti. Ať

mrholilo, nebo lilo jako z konve, byli jsme v terénu, zvlášť kolem období Tet, které vždycky vyvolalo rozmach aktivity partyzánů.

Dobře udržované stezky jižním Laosem a Kambodžou se jen hemžily

zásobovacími konvoji Vietkongu a Mekong patřil nepřátelské lodní dopravě.

Francouzské vzdušné síly se už dávno přesunuly na lehčí loviště v severní a

centrální Africe. Většina místních letců uměla vzlétnout a přistát jen za denního světla s vizuálním kontaktem s přistávací dráhou. Létání podle přístrojů a za každého počasí bylo výsadou hrstky elitních pilotů s francouzským výcvikem, jejichž ztrátu by Diem nikdy neriskoval kvůli nějakým otrhaným partyzánům, kteří se, vzdorujíce bouřím a dešti, plahočili na východ bohem zapomenutými stezkami džunglí.

Od Task Force-G se očekávalo, že bude hrát roli útočníka, obránce, letectva, námořnictva i zpravodajské služby.

To všechno s třemi sty sedmi muži!

Pak nastal smutný den, kdy generálporučík Simon Houssong, jeho pobočník

poručík Bernard Berger a kapitán Dessault také odjížděli domů. Oddělení Karla

Stahnkeho zůstávalo a dál pracovalo pro saigonskou vládu.

Práci generála Houssonga převzal přátelský, neustále se usmívající vietnamský

plukovník, který uměl pořádat skvělé zahradní party a naplánovat dalekosáhlé nájezdy, občas založené jen na jeho představách. Někdy jsme mu udělali radost; jindy, když by realizace jeho „plánu“ vyžadovala prostředky obrněné divize, jsme ho zdvořile poslali k čertu. Saigon nás však platil dobře a také jsme si užívali spousty „dodatečných výhod,“

takže jsme plnili svou část dohody a znepříjemňovali partyzánům život, jak se jen dalo.

Byl to bezútěšný den s šedou clonou mraků jako předzvěstí deště. Byli jsme v

horách Binh-Thuan a pronásledovali jsme oddíl Vietkongu, který předešlé noci napadl letiště v Phan-thiét a zničil půl tuctu zaparkovaných letadel i jejich pozemní technické zařízení, postavené nedávno s americkou pomocí. Přestože v tom komandu bylo jen

padesát partyzánů, udělalo na letišti peklo, jako kdyby jich bylo pět set.

Jejich velitel musel být zkušený veterán. Nesledoval žádnou z existujících stezek, ale prosekával se přes hory přímou čarou a nás donutil, abychom je pronásledovali místy, která byla pekelně neschůdná a kde byla viditelnost téměř nulová. Protože jsme nevěděli, kdy a kde bychom mohli padnout do důmyslné léčky, postupovali jsme s dvojnásobnou

ostražitostí. Skutečnost, že před námi se plahočí starý dobrý Krebitz se svými

průzkumníky, pro mne neznamenala žádnou útěchu, protože jsem samozřejmě ani jeho

nechtěl ztratit.

Přesto jsem byl klidný a odhodlaný, ale nemohu říct, že bych byl také bezstarostný.

Měl jsem své slabé chvilky jako každý, zvlášť na začátku akce, když se ještě všechno zdá být nejisté a často nebezpečné. Jako v tomto případě, kdy – a to se stávalo zřídka – jsem poznal, že mým protivníkem je expert.

Džungle nikomu nestraní. To zelené peklo je neutrální. Nikoho nevaruje,

neposkytne žádný náznak, kde by mohli číhat – v podrostu, v přes metr vysoké trávě, nebo mezi balvany – naši protivníci, které není radno podceňovat. Za každým stromem, kamenem, nebo vyvýšeninou by mohla čekat smrt.

Měl jsem strach při mnoha příležitostech a stejně na tom byl Erich, Riedl, Krebitz i ostatní. Náš zdánlivý klid a veselé vtipkování byly jen určitý druh sebeobrany, jen zdání nebojácného hrdinství.

A přece, existuje určitý rozdíl mezi strachem zkušeného bojovníka v džungli a

strachem začátečníka. Veterán může mít strach, když se plíží za neviditelným nepřítelem; může se vrhnout na zem a krýt se nebo zblednout leknutím, když před ním z houští

vyrazí vyplašený jelen. Ale v momentě skutečného nebezpečí, když už se mu jeho

protivník ukázal, je veterán okamžitě klidný, neztrácí sebekontrolu, je zdatný a stejně nebezpečný jako jeho soupeř. Tam, kde by zelenáč mohl hrůzou ztuhnout, reagoval by expert s nervy a svaly pod absolutní kontrolou. Nikdy by nezpanikařil.

Narazili jsme na opuštěný tábor s primitivními chatrčemi z bambusu a slámy.

Krebitz našel hojnost důkazů, že ho jeho obyvatelé opustili ve velkém spěchu. V

prázdných boudách se válely spací rohože, nádobí, smažené ryby a vařená rýže. I když byli naši vojáci hladoví, nedotknuli by se ničeho tak rychle a snadno dosažitelného a lákavého, co po sobě zanechali nepřátelé.

Ti zřejmě Krebitze a jeho skupinu zpozorovali, a byli natolik mazaní, že na ně

nezaútočili a tak se neprozradili, ale šli dál. Velitel té jednotky Vietkongu možná chtěl věc zatím nechat nerozhodnutou a nás dál udržovat v napětí. Možná věděl, že Task Force-G dává přednost akci před napětím a rachotu zbraní před zlověstným tichem, a tak se rozhodl nevyjít nám vstříc.

Narazili jsme na nízký zalesněný kopec, který se svažoval ke břehu řeky Langy. Po

krátkém průzkumu Krebitz objevil místo, kde naši nepřátelé rozvodněnou říčku překonali broděním a plaváním ve studeném vířivém proudu. Znovu začalo lít jako z konve.

Poryvy větru odfoukávaly kapičky vody z vln a přehlušovaly všechny ostatní zvuky.

Naši protivníci by na nás mohli zahájit palbu z dvaceti metrů, aniž bychom cokoli slyšeli.

Proč jen lstivý vietkongský velitel zahodil takovou příležitost?

Neposlal bych své muže překonávat vodní tok a promočit se až na kůži, aniž by

pak měli možnost založit ohně a usušit se. Nijak jsme nepospíchali. Málokdy jsme

zaostávali víc než půl druhého kilometru za Vietnamci, kteří za sebou v panenském lese pořád nechávali spoustu důkazů. Neprosekávali si cestu, což by jejich pronásledování usnadnilo, ale prodírali se podrostem, jak se dalo, a nesli následky v podobě škrábanců a podlitin. Krebitz a jeho muži nacházeli cáry látky a vlasy na trnitých větvičkách, zlámané větve, pošlapanou trávu a v promáčené půdě otisky partyzánských sandálů, vyrobených z pneumatik.

Gruppe Drei s použitím granátů porazila šest mladých stromů, dost dlouhých, aby dosáhly na druhý břeh. Komando pak po tomto improvizovaném mostě, postaveném za

dvacet minut, překonalo říčku.

Kupředu!

Šli jsme dál, dokud Krebitz nezjistil, že nás nepřítel vodí za nos neustále dokola.

Lámal si hlavu, proč. Také pro mne to byla záhada.

Neustále lilo jako z konve. Pod narychlo vztyčenými celtami jsme probírali situaci, zatímco vojáci si připravovali studené jídlo. Ericha napadlo, že vietkongský velitel možná nepovažuje svou jednotku za dostatečně velkou, aby nás mohl napadnout.

„Nás je víc než sto. On má jen nějakých padesát mužů a možná jsou někteří z nich

zranění a nejsou bojeschopní.“

„Ale už několikrát mohl využít výhodu zahájit palbu první,“ vznesl Riedl

protiargument. „Tenhle kolotoč nedává žádný smysl.“

„Nebo taky ta skupina vypotřebovala většinu munice a granátů při útoku na letiště

a teď už nemá prostředky, aby zaútočila,“ řekl jsem zamyšleně.

Krebitz po tom hned skočil. „To je ono!“ vykřikl. „Musejí být bez nábojů.“

Riedl se na něj upřeně zahleděl. „Ale proč nás vodí pořád dokola?“

„Protože mají málo munice, Helmute.“

„Pořád nechápu, jak to spolu souvisí, Rudy,“ řekl Erich.

„Já taky ne,“ dodal Riedl.

„Je to velice jednoduché,“ řekl jsem. „Jestli jsou na suchu, potřebují doplnit

munici, ale to by se museli vrátit na základnu. A tam se vrátit nemůžou, když mají v patách nás.“

„Chceš tím říct, že jejich základna by mohla být tak blízko?“ zeptal se Jost

Waldman.

„Musí být někde v těchhle lesích.“

„Bystrá dedukce,“ poznamenal Krebitz. „Tenhle Karussell brzo ukončíme.“

„Především se rozdělíme na tři Kampfgruppen, “ řekl jsem. „Jako za starých dobrých časů. Rudy půjde se čtyřiceti muži po stopách těch Vietnamčíků – už si zvykli, že ho vidí za sebou. Erich a já budeme postupovat po křídlech, každý s padesáti muži, a tu mazanou skupinu sevřeme do postupně se svírajících kleští.“ Ukázal jsem svůj plán na mapě. „Naše kleště nepříteli znemožní, aby pokračoval v těch hrátkách na kolotoč. Jestli se jejich velitel bude chtít od nás odpoutat, bude muset projít touhle roklí.“ Ukázal jsem to místo na mapě. „A tam naše kleště sklapnou.“

Rozdělili jsme naše síly. Krebitz a Gruppe Drei pokračovali v pronásledování prchajícího nepřítele, zatímco Schulze a já jsme postupovali v širokém oblouku na

křídlech. O dvě hodiny později se naši protivníci pokusili zopakovat ten svůj kolotočový trik potřetí a narazili na dávky z Riedlových kulometů, které je zahnaly zpátky přímo do rokle. To, že pořád ještě neopětovali palbu, potvrdilo náš dřívější předpoklad. Té skupině skutečně došla munice.

Pak už jsme veškerou opatrnost hodili za hlavu, začali jsme rychle postupovat a tu malou jednotku Vietkongu jsme obklíčili v rokli, přesně jak jsem to předvídal. Bylo to třiačtyřicet mužů z 312. pěšího pluku Vietkongu – samí zkušení ženisté a průzkumníci.

Vzdali se po první výzvě, protože už jim dohromady zbývalo jen třicet nábojů.

Jejich velitel, pohledný hanojský ženista, byl tak vyvedený z míry, že když mě viděl postupovat, hodil svou bambusovou přílbu na zem a v záchvatu bezmocného vzteku ji

rozdupal. Pak dvě minuty nepřetržitě klel, nadával nám vším možným způsobem, lůza, tete de merde; zkurvysyni a čubčí syni v perfektní francouzštině, až naši vojáci hýkali smíchy.

To mu také zachránilo život.

Nebyli jsme naštvaní. Naopak, pro mne to bylo příjemné rozptýlení. Byl to tak

legrační pohled, vidět ho, jak vztekle dupe po přílbě, a jeho společníky, jak s výrazem naprostého zhnusení odhazují své nepoužitelné zbraně, že jsme dlouho nemohli přestat se smát.

Takže místo kulek a bodáků dostali naši protivníci cigarety a sušenky. Nešťastného vietkongského velitele nebylo třeba vyslýchat, protože v jeho pouzdru na mapy Krebitz našel náčrtek oblasti s vyznačeným partyzánským táborem. Byl jen pět kilometrů od

rokle. Velitel skupiny neměl čas své dokumenty zničit.

Erich ho jemně poplácal po rameni a blahosklonně řekl: „Gratuluji, kolego. Teď

půjdeme navštívit tvého šéfa v táboře dvě stě šest.“

Když to partyzánský velitel uslyšel, pohroužil se do nejhlubší beznaděje a

vzdychal, jako kdyby se mu život stal přítěží.

„Oni mě za to zastřelí,“ prohlásil sklesle.

„Proto jsme vás taky nechali naživu.“

Oni nikoho z nás nezabili a jak se vyjádřil Erich, byli to prima kluci.

Nechal jsem je svázat a hlídat, a vyrazili jsme proti nedaleké základně. Nebyla

velká, bylo tam jen dvacet chatrčí a čtyři společné stany, všechno však bylo zkušeně zamaskováno na vrcholku nízkého zalesněného kopce. Obsadili a zlikvidovali jsme ji bez problémů. Její arzenál obsahoval samopaly, pušky, miny, plastické výbušniny,

minomety, granáty a munici postačující pro zhruba dvě stovky partyzánů asi na měsíc.

Pokud je mi známo, nikdo z tábora nepřežil.

Vrátili jsme se do rokle a zajatce jsme pustili. Nechal jsem je jít, ale poradil jsem jim, aby se vrátili domů a své dovednosti využili k mírovým účelům. Skoro všichni byli ze Severního Vietnamu.

Čtrnáct kilometrů dál na severozápad, u vesnice Bao-tóc a cesty do Da-lat narazil

Krebitz na povoz naložený náboji do kulometů a doprovázený dvanácti partyzány. Ty

poslal na onen svět jediný výstřel Jostovy bazuky, který zasáhl bedny s municí přímo doprostřed.

Schulze si vzpomněl, že během předchozí výpravy v té oblasti viděl velkou

jeskyni. Gruppe Drei ji našla ještě téhož dne odpoledne. Ukázalo se, že jeskyně je obsazená – osmnáct partyzánů si tam vařilo rýži a sušilo šaty kolem ohně a pušky mělo úhledně poskládané o kus dál. Naši odstřelovači zlikvidovali dvojici strážných a pak dovnitř vtrhla Gruppe Drei nepřetržitě pálící ze samopalů. Mrtvoly byly shozeny z příkrého svahu a my jsme se stali držiteli útulné noclehárny s již planoucím ohněm a uvařenou rýží. Na účet Hanoje jsme si posloužili rýží okořeněnou kari a čínskými

karbanátky. Jeskyní protékal potůček. Všichni jsme se vykoupali. Vyprali jsme si špinavé ponožky a spodní prádlo. Poprvé za dvacet dní, většinou deštivých, jsme si užívali střechu nad hlavou.

Krebitz vysílačkou kontaktoval Stahnkeho, který byl jediným člověkem v Saigonu,

se kterým jsme udržovali spojení. On jediný věděl, kde jsme, kam máme namířeno, a

znal naši plánovanou trasu. Nikomu jinému jsme nedůvěřovali. Dokonce ani našemu

novému veliteli, plukovníkovi Xan Ghuyen Bo. Posílali jsme mu pravidelně zprávy o

našich úspěších, ale nikdy ani slovo o bojových plánech.

Horst Altreiter se měl se zbytkem Task Force-G přesunout do údolí řeky Da-dung a sejít se s námi za tři dny šestnáct kilometrů západně od Kin-du, na kopci označeném na našich operačních mapách číslem 1640. Odtud jsme měli v plánu zaútočit společnými

silami na základnu Vietkongu, umístěnou v ostrém záhybu řeky. Podle Stahnkeho ta

základna zásobovala zbraněmi a municí šestnáct partyzánských skupin operujících ve válečné zóně 6/B. To bylo deset tisíc čtverečních kilometrů vysočiny, posetých

strategicky umístěnými pevnostmi, na které Vietkong neustále tvrdohlavě útočil.

Nepřátelská základna, označená 6-116, měla zajišťovat potřeby více než tisíci partyzánů, z nichž čtyři sta až šest set bylo neustále v táboře.

Dlouhý odpočinek nás posílil, a když jsme byli připravení jeskyni opustit, přestalo pršet. Task Force-G odpochodoval na sever, připravený k akci, i když od odchodu generála Houssonga jsme ztratili mnoho ze svého zanícení. Ve starých dobrých časech Praporu zatracenců jsme bojovali proti komunistům z přesvědčení; teď jsme partyzány zabíjeli pro dobrou mzdu a kořist.

Vědomí, že ať jsme udělali nebo uděláme cokoli, nepřítel nakonec zvítězí, bylo

velice deprimující.

„Je to jako kdyby ses pokoušel rozdrtit celé mraveniště podpatky,“ řekl jednou

Erich ve chvíli, kdy ho přemohl vztek. „Nezáleží na tom, kolik jich rozdrtíš, vždycky tam budou další, a bude jich víc než předtím.“

Měl pravdu, i když „konečného řešení“ se pořád ještě dalo dosáhnout – bylo by to

řešení drastické, ale jediné možné. Francouzi ho neuskutečnili, saigonská vláda ho uskutečnit nemohla a Američané ho uskutečnit nechtěli: totální vyhlazovací válku na jihu i na severu s použitím všech dostupných zbraní včetně bojových plynů a atomových

bomb, aby byla jednou provždy zlikvidována komunistická moc severně od sedmnácté

rovnoběžky.

Já jsem však byl přesvědčený, že pouhá hrozba použití takových zbraní by stačila,

aby Hanoj přišla k rozumu. Jediný argument, který komunisté uznávají jako platný a přesvědčivý, je hrozba silou. Atomová bomba svržená na Hirošimu zmarnila sto padesát tisíc životů. Také však zachránila život milionu amerických vojáků, kteří by mohli padnout při invazi na japonské ostrovy.

Jediná bomba, svržená v Koreji nebo ve Vietnamu, možná u Dien Bien Phu, by

změnila běh dějin a pravděpodobně zastavila komunistickou agresi všude ve světě.

Každá agrese by pak přišla příliš draho.

Člověk může dráždit divokou kočku, ale nikdy ne tygra. Vůdcové svobodného

světa byli tak vystrašení, že dokonce ani silou nehrozili.

Když jsme dorazili na kótu 1640, Horst Altreiter už tam byl, jeho skupina tábořila na vrcholu. Vzali s sebou naše těžké vybavení a rezervní nádrže plamenometů.

Zažil jsem kombinaci překvapení, potěšení a starosti, protože tam s Kurtem

Zeislem byly také Erika, Suoi a Noi, všechny tři patřičně oblečené a vybavené pro

sezónu dešťů a zářící radostí. Také tam byli naši američtí přátelé Starr, Spata a Hrabě ze CIA, kteří mě uvítali hromovým „Nazdar, šéfe – vidíš, není tak lehké nám potají zmizet.“

Altreiter mi podal zapečetěnou obálku; pečeť patřila Ngo Dinh Nhuovi, bratru

prezidenta Diema. V obálce nebyl rozkaz, ale žádost, aby Task Force-G postupoval podél řeky Srépok do Lomphat, pak po Ho Či Minově stezce do Siem Pang a Attopen v

Laosu a ničil hanojské konvoje a jednotky, které podle hlášení zpravodajské služby postupovaly ve velkém počtu na jih.

Náš věčně usměvavý plukovník v Saigonu se pod žádost prostě podepsal a

přirozeně nepřipojil ani slůvko o logistických problémech, jaké by taková expedice vyžadovala, pokud jde o zásobení obuví, natož potravinami a municí. Naši

„zaměstnavatelé“ – spíš než nadřízení – si zřejmě zvykli, že Task Force-G jako vždycky všechno zvládne, protože Němci jsou vynalézavá banda grázlů.

„To si vážně myslí, že umíme dělostřelecké miny a kulometné náboje srát, nebo

co?“ nadával otevřeně Krebitz. „Proč? Odtud do Attopen je to dobrých šest set čtyřicet kilometrů, a to je jen půlka toho výletu. Co máme střílet, až se tam dostaneme, kameny z praků a šípy z luků?“

„Jedna z Dakot shodí další zásoby u Ghia-nghia,“ prohlásil Altreiter s roztaženýma rukama, jako kdyby chtěl říct: „Já jsem v tom nevinně.“

„V Ghia-nghia?“ vykřikl Schulze. „To je u To-soay a celá ta Verdammte

Scheissland se jen hemží Vietkongem!“

„Sicher,“ souhlasil s ním Krebitz. „Půl hodiny po shozu bude celá síť Vietkongu v Kambodži mít poplach nejvyššího stupně.“

„Ano, ten návrh vypadá poněkud bláznivě,“ souhlasil kapitán Spata. „Nemůžete

začít tajnou misi shozem zásob nad nepřátelským územím.“

Stolz mu navrhl: „Raději by sis měl začít dělat poznámky ohledně idiotství

Saigonu, kapitáne. Jednou by vám mohly přijít vhod, až s nimi budete muset

spolupracovat.“

„Neměj obavy,“ odpověděl mu Hrabě ze CIA uklidňujícím tónem. „Už jich mám

plný zápisník.“

Cestu navrženou Saigonem, kudy proniknout do Laosu a Kambodži, jsme už dobře

znali. Probíhala okresy Mondulkiri a Ratanakiri, kde jsme už zničili vietkongskou

základnu a konvoje a kde jsme se také seznámili se seržantem Tuc Daunem. Poblíž

Lompatu ležela severovietnamská základna, ze které byl zahájen útok na Camp Dizier a kterou jsme později zničili společně s majorem Lapautrem a jeho parašutisty.

My jsme však trasy navržené třetí stranou neměli v lásce.

Prostřednictvím kanceláře Karla Stahnkeho jsem zdvořile odmítl shození zásob u

Ghi-nghia a vyžádal si dodání přímo tam, kde jsme byli, tedy na kótu 1640.

„Bude to sakramentsky dlouhý výlet,“ poznamenal Erich, když si prohlédl mapu.

„Dva měsíce, možná víc.“

„Proto jsme také chtěly jít s vámi,“ řekla Erika. „Dva měsíce je dlouhá doba na to, aby ji člověk strávil v napjatém očekávání.“

„Ty ale nemáš vůbec žádnou zkušenost s pobytem v džungli,“ pokusil jsem se

vyjádřit svou starost. „Asijská džungle není žádný Thüringer Wald.“

„Suoi a Noi mi řeknou, co mám dělat.“

„A co dělat nemáš,“ dodal Krebitz důrazně. „Umíš střílet?“

Zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem to nezkoušela.“

„Takže se budeš muset naučit zacházet se střelnými zbraněmi.“

„Slibuji, že budu pozornou žačkou,“ odpověděla s úsměvem. „Ale já chci životy

zachraňovat, ne ničit.“

Obrátil jsem se na Horsta: „Nějaké další zprávy?“

„Komunisté vyvolávají nepokoje v Barmě.“

Erich si tiše ironicky odfrknul. „To jsem čekal. Proč by neměli? Nikdo se je

nechystá zastavit. Všichni jen čekají. Hanoj nakonec pohltí Kambodžu, Laos, Thajsko a Barmu. Francouzskou a britskou koloniální říši vystřídá říše komunistická.“

„A nakonec skončí jako Třetí říše,“ skočil mu do řeči Riedl. „Budou okupovat

spoustu zemí a pak bojovat všude proti povstalcům a během toho procesu vykrvácí jako Wehrmacht.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Mýlíš se, Helmute,“ řekl jsem vážným hlasem. „Je tu

základní rozdíl. V Evropě ihned bojovaly zvláštní jednotky proti okupantům –

nacistickému Wehrmachtu. Komunisté působí zevnitř a používají pluky, které jsou už uvnitř země, kterou chtějí dobýt – a mohou to udělat v zastoupení. Vytvoří loutkové vlády, které je ve vhodnou dobu pozvou, aby zasáhli, aby poskytli bratrskou pomoc proti reakcionářskému vnitřnímu nepříteli. Copak jsou ve východoevropských zemích

okupovaných Rudou armádou nějaké partyzánské války?“

„To je taky pravda,“ připustil Helmut. „Asie může zapadnout do komunistických

sraček.“

Druhý den odpoledne přiletěla vyžádaná Dakota. Schulze označil místo shozu

kouřovými signály. Letadlo kroužilo nad kopcem a shodilo tucet velkých balíků a na padácích velké kovové kontejnery.

Abych řekl pravdu, Saigon byl tentokrát nanejvýš štědrý. Dostali jsme další zbraně, munici, léky, konzervované potraviny, rezervní boty, šaty, patnáct malých kanadských stanů, chirurgické nástroje a plazmu a tak dále. Když byl Rudolf hotov se sestavováním inventáře, řekl mi prostě: „Měli bychom se začít poohlížet po mulách, Hansi, protože jakmile bych náklad rozdělil mužstvu, každý z nás by musel nést pětačtyřicetikilový batoh.“

„Dobrá, tak koupíme nějaké muly.“

Jeff Robertson mi za pochodu řekl: „Jestli je seržant Tuc Daun ještě v té strážnici, tak bych si s ním rád popovídal. Mohl by souhlasit s tím, že nám v budoucnu pomůže.“

Podíval jsem se na něj a upřímně jsem se ho zeptal: „Komu, Task Force-G, nebo CIA?“

„Oběma,“ odpověděl nonšalantně Robertson. „Přece pracujeme ruku v ruce, ne,

Hansi?“

„Jistě, Jeffe… Co je naše, je vaše, a co je vaše, do toho Task Force-G nic není. Zdá se, že CIA má úzce zaměřený způsob myšlení, víš to?“

„Já vím,“ odpověděl nevýrazně. „Přesto – dělej si, co chceš.“

Pak Robertson dodal: „Možná bychom se mohli na chvíli zastavit v té

severovietnamské logistické základně, kterou zničily kluzáky.“

„My tou cestou nepůjdeme, Jeffe.“

Překvapeně se na mne zadíval. „Ale trasa, kterou jsem dostal od vašeho

plukovníka…“

„… je kus papíru, jehož kopii teď možná podrobně studují v Hanoji.“

„Nepovídej!“ Vypadal stále ještě překvapený. „Ty nedůvěřuješ dokonce ani

Diemovu bratrovi, Hansi?“

„Jde o princip,“ odpověděl jsem prostě. „Když nám veleli Francouzi, jednali jsme s generálem Houssongem a jeho bezprostředními podřízenými a s nikým jiným. Abych byl upřímný, i kdyby se saigonská vláda skládala z Ježíše Krista a jeho dvanácti apoštolů, stejně bych dodržoval jistá bezpečnostní opatření.“

„Nemuselo by se jim to líbit, Hansi.“

„Mohou se s tím buď smířit, nebo bude s naší spoluprací konec. Budu do Saigonu

hlásit, kde jsme byli, ale nikdy, kde budeme.“

Vrhl na mne zkoumavý pohled a popíchnul mě otázkou: „Poslyš, Hansi, a mně

důvěřuješ?“

Poplácal jsem ho po zádech. „No, byl jsi to přece ty, kdo nám sehnal přístroje pro noční vidění a Tiché jestřáby,“ odpověděl jsem s úsměvem.

Do debaty se vmísil Krebitz. „Udeříme na Ho Či Minovu stezku u Tuc Daunovy

strážnice. Možná ještě můžeme použít stezky a navijáky, které jsme tam nechali.“

„Dobrá.“ Jeff si zavěsil samopal na rameno. „Pokračujte v tradici.“

Tábor Vietkongu označený číslem 116 v operační zóně 6 se skrýval přesně v

nejsevernějším zákrutu řeky Da-dung. Nějakých pět set partyzánů Otce Ho, kteří neměli ani ponětí, jak blízko smrti byli, získalo další prodloužení života.

Komando smrti, mířící k Mondulkiri v Kambodži, kolem nich prošlo ve

vzdálenosti jen pěti kilometrů.

Válka bez konce pokračovala.

Document Outline

ÚVOD

ČÁST PRVNÍ ZNOVU V ZELENÉM PEKLE

1. ZNOVU POVOLÁNI DO ZELENÉHO PEKLA

2. OPERACE THOR

3. PRŮLOM Z OBKLÍČENÍ TÁBORA DIZIER

4. ZÁCHRANA TŘETÍHO PLUKU

5. ZRADA A TREST

6. NÁJEZD NA HO ČI MINOVU STEZKU

7. POHROMA

8. PŘÍCHOD AMERIČANŮ

9. GENERÁLMAJOR CLINT McCORY

ČAST DRUHÁ KOMANDO SMRTI

10. KOMANDO SMRTI

11. ZKÁZA BIN XUYEN

12. NÁJEZD DO SEVERNÍHO VIETNAMU

13. ČÍNSKÁ NÁKLADNÍ LOĎ

14. SMRTÍCÍ ROSA

15. TIŠÍ JESTŘÁBI

16. MASAKR V ÚDOLÍ ŘEKY SRÉPOK

17. NEKONVENČNÍ VÁLČENÍ

18. VÁLKA BEZ KONCE