Přítel mraků

František Fajtl

(1984)

Hodnocení:

****

Štítky:

Válečné

Stanislav K. Neumann

Parašutistky

Básník by řekl: rozhoupal větřík

veliké zlaté pampelišky.

To my jen zlezly radosti žebřík

a okoušíme výšky.

Svobodné dcery dobyvatelů

spravedlnosti a míru,

chtěly by vzkřiknout až k etéru

svou viru, v člověka viru.

Vše je zbraň – i to možná jednou

k obraně kvádrů svých dáme,

na zem však slétajíce rodnou,

štěstím se zajikáme.

Pod deštníkem svých padáků

pohodu, plno květů,

s risikem křehkých plakátů

vracíme veselost světu.

Ilja Ilf a Jevgenij Petrov

VIDĚLI JSME AMERICKÝ FOOTBAL (RUGBY)

Match, který jsme viděli v San Francisku, nepatřil mezi veliké hry. Přesto však to nebyla hra ledajaká. Z počátku jsme vůbec nemohli pochopit, co se na hřišti děje. Hráči v kožených přilbicích postavili se proti sobě se sehnutými hlavami i zády a několik minut stáli bez hnutí. Potom se ozvalo zapísknutí a hráči šíleně vyrazili. Červeni a bílí se pomíchali, jeden chytal druhého za nohy. Takový zmatek bývá asi v drůbežárně, když tam vleze tchoř. Uprostřed hřiště byla hromada lidských těl a míč jsme dokonce ani nezahlédli. Pak soudce zapískal. Footballisté se postavili na svá místa a hra začínala znovu. Teprve ponenáhlu jsme se naučili rozumět hře, míč sledovat a hodnotit situaci. Důležité je vědět, jak se hraje a zachází s míčem. Míč není kulatý, ale protáhlý, to proto, aby se dal pohodlněji držet a přimáčknout k břichu, když se ho hráč zmocní. Kdo dostal míč, vykopne jej buď dopředu k spoluhráči, nebo mu jej pokud možno nepozorované podstrčí do ruky, či dokonce sám se s ním rozběhne k soupeřově brance. Protivníci mají právo do něho strkat, chytat ho za nohy a podrážet mu je. Rozumí se, že za takových okolností hráč daleko nedoběhne, nejčistěji bývá chycen a povalen na zem. Když při tom míč nepustí, začíná následující kolo, nebo, chcete-li, footballové šílenství, na tom místě, kde padl. Ve hře, kterou jsme viděli, byla mužstva Santa Klara a Christian Texas téměř stejně silná. Křesťanští mladíci byli poněkud silnější. Ve všech rvačkách směřovala jejich taktika k tomu, aby se hráč s míčem vrhl hlavou vpřed do nejhustšího klubka soupeřů a snažil se získat aspoň palec vzdálenosti směrem k soupeřově brance. Pomalu a vytrvale posunovali se tak texasští hráči k brance Santa Kláry. Napětí vzrůstalo. Neustále hlasitěji křičelo obecenstvo. To obrátilo naši pozornost k němu.

Na naší tribuně sedělo asi tisíc studentů Santa Kláry v červených čepicích i se svým orchestrem. Proti nám celý střed tribuny obsadili křesťanští mladíci v bílých čepicích, a měli také orchestr. Když k brankové čáře Santa Kláry zbývalo útočníkům už jen dvacet stop, povstali Texasané se svých míst, sňali bílé čepice a mávajíce jimi k protivníkově brance, začali křičet »Gou! Gou! Gou!« V překladu to znamená »jdi«, ale spíše to mělo znamenat »Kupředu!« Orchestr rovněž vyskočil a zvedaje trumpety až k obloze, vydával do taktu rovněž hrozné zvuky: »Hou! Hou! Hou!«

Studenti ze Santa Kláry ponuře mlčeli. V přestávce vyšlo jako vítěz mužstvo Christian Texas. Nová hanba dopadla na hlavy ubohých studentů Santa Kláry. Podle tradice hraje v přestávce orchestr vítězů. A mezitím co hráči vyplivovali trávu a vydrapovali si ji z nozder a z uší, zavířily bubny a na hřišti slavnostním pochodem nastoupil orchestr Christian Texas. Vpředu kráčel tambor-major, dělaje taneční kroky a virtuosně si pohrávaje s taktovkou. Santaklarovci pociťovali velké utrpení, zvlášť když podlý orchestr protivníkův vyhrával bez ustání. Hudebníci, kráčejíce po hřišti, scházeli se a rozcházeli a dělali pří tom různé figury. Dirigent kroutil celým tělem, vydupával námořnický tanec a úmyslně dělal všemožné drzé pohyby, aby podráždil a dorazil poraženého nepřítele.

Začal druhý poločas. Tentokrát však Santa Klara nezačala špatně. Linie zápasu stále blíž docházela k brance Křesťanských mladíků. Tu se zvedly červené čepice. A santaklarovští hoši začali rozpumpovávat své hráče. »Gou! Gou! Gou!« křičeli zvonivými hlasy.

Orchestr Santa Kláry vyskočil na lavice a uspořádal takový pekelný rámus, že zatracení drzí Křesťanští mladíci musili zpopelavět. Každým novým zapísknutím se linie hry posukovala k brance Texasanů. Santaklarovci si doslova čelem probíjeli Cestu a vybojovávali palce a stopy zelené travičky. Povzbuzováni křikem, ohýbali se až ke všem ďasům do propasti a jako trkaví kozli se vrhali hlavou do nepřátelských břich. » Santa Klara! « Div jim hrdla nepraskla, tak hoši řvali. »Santa Klara! Hou! Hou!« Při tom měli oči vytřeštěné a rty široce rozevřené. K zubům byly přilepeny žvýkací gumy. Přibližovala se chvíle odplaty. A náhle se stalo něco úžasného. Odehrálo se něco takového, že obě nepřátelské tribuny povstaly a vyrazily jediný drásavý výkřik. Nejlepší footballista Texasu, uchopiv neočekávaně míč, utíkal střemhlav k brance Santa Kláry. Potřeboval přeběhnout napříč celé hřišti. Běželi proti němu, hnali se za ním zezadu, pokoušeli se ho uchopit za nohy s boku. Vrhli se mu pod nohy. Avšak maličký footballista s míčem přimáčknutým k břichu neustále utíkal a utíkal. Byl to přímo zázrak. Nejdříve běžel krajem hřiště, potom se prudce stočil doprostřed. Přeskočil přes santaklarovce, který se mu vrhl pod nohy, obratně se vyhnul tuctům rukou, vztahujících se po něm. Je těžko vylíčit rozčilení obecenstva. Nakonec hráč přeběhl poslední linii a zastavil se. Bylo po všem. Christian Texas vyhrál. Naše tribuna byla zhanobena, protější tribuna bouřlivě jásala.

Z knihy Ilfa a Petrova

» Amerika bez poschodí«

.obrázky2

FRANTIŠEK FAJTL

PŘÍTEL MRAKŮ

ČESKOSLOVENŠTÍ STIHAČI VE VELKÉ BRITANII

Otázka místo úvodu

Víš, milý čtenáři, co je to Hurricane nebo Spitfire? Když ne, tak se honem utíkej stydět do kouta. A víš, co je to peruť Spitfirů či Hurricanů? To už bych ti odpustil, protože to je vojenské tajemství.

Peruť je obrovská farma, jejíž rozměry se páčí na několik tisíc kubických hektaru. Velitel takové peruti je bohatý rančer, který má v majetku několik desítek tisíc koní. Má k ruce dva předáky, velitele letek, a družinu cowboyů, pilotů, kteří svými způsoby ještě předčí své kolegy z divokého západu.

Tak, a když všichni tohle víte, podívejme se trošku na jejich práci.

I. První boj

Začalo to v slavné letecké „bitvě o Britanii“ v roce 1940.

„Přicházím z leteckého učeliŠtě, sir,“ hlásí poručík Přízračný v bezvadném pozoru veliteli anglické stíhací squadrony.

„Haló, bučíte vítán,“ udivuje se třiadvacetiletý major Dickson říznému hlášení českého důstojníka, neboť jeho piloti, když něco hlásí, chovají se nenuceně. „Doufám, že se vám u nás bude líbit. Asi za tři dny půjdete do boje; přiděluji vás k letce Billově a přeji mnoho štěstí a dobrý lov.“

„Děkuji, sir.“

Poručíka Přizračného není třeba představovat, bude o něm ještě řeč.

Třetí den po jeho příchodu k peruti, v pátek, ale ne třináctého, vzali si ho Angličané mezi sebe. Vyletěla celá peruť a nevrátili se z ní v předepsaném čase tři piloti. Jedním z nich byl Přízračný.

V době letecké bitvy o Britanii projevovali piloti stíhacích strojů při startu a přistání jakousi velkorysost. Někdy nebylo času ani možnosti řídit se přesně letištním řádem, a práce letců se zdála být neukázněnou. Totéž si dnes myslil poručík Přízračný, když při startu do něho málem vjel z boku seržant Blackwood. Vždyť přece nebyl vydán žádný rozkaz spěšného startu. Jeho velitel roje, poručík Rose, malý kučeravý Angličan, který si musel dávat pod sebe tři polštáře, aby z letadla viděl, se choval podobně. Musí si na ně dávat v budoucnosti pozor!

Ve vzduchu se peruť seřadila do bezvadné skupiny. Přízračnému se to líbilo. Měl dost leteckých zkušeností z vlasti a udržení místa vedle Roseho mu nedělalo potíží.

Tak tohle je jeho první opravdický nálet. Nemá zvláštních pocitů, ale líbí se mu perutní svaz a radiotelefonické dorozumívání velitele se zemí. O této výtečně organisované službě již mnoho slyšel. A nyní i on je její součástí. Ale jakápak hrdost nad tím! Je to samozřejmé, nic na tom není. Má radost, ze rozumí skoro každému slovu, vyměněnému mezi zemí a vůdcem squadrony, přesto, že oba mluví jenom anglicky a velmi rychle. Ze všeho se mu nejvíce zamlouvá jejich volací znak „Kiwi“. Musí si pamatovat svůj. Je Kiwi Žlutá tři.

„Všechny letouny Kiwi, pozor I Připravit se, prolezeme mraky,“ nařizuje velitel peruti.

Mraky jsou Přízračného konickém a teši se na ně. Poručík Rose se pomalu přibližuje pod letoun velitele.

„V pořádku,“ hlásí.

„O. K.,“ ozve se druhý a pak třetí hlas. „To jsou asi velitelé rojů,“ myslí si Přízračný. Dívá se na výškoměr. Ukazuje 5.000 stop. Ponořuje se za svým velitelem do mraků, které houstnou a temní. Rád by je pozoroval, ale nesmí ztratit z dohledu letoun Roseho. Přibližuje se pomalu, až se skoro dotýká svým křídlem jeho. Do ostatních mu nic není, neboť létání v mracích vyžaduje kázeň, klid, a člověk nesmí být zvědav, co dělají kamarádi. Občas mrkne okem po přístrojích pro létání bez viditelnosti. Všechny jsou v normální poloze. Tak to má být, Rose to umí. V radiu je ticho a jenom atmosférické poruchy dráždí sluch.

Letí dlouho, neboť stoupají zvolna. Přízračného už začíná bolet krk, který je stočen do jednoho směru. Mraky jsou stále husté, černé, ale klidné. Škoda, že není sám, to by vychutnával jejich krásu, ale takto mu jenom tuhnou svaly. Najednou začíná svítat, zrovna tak, jako když se při jízdě vlakem přibližujeme k východu tunelu. Musí si dát trochu pozor, protože ze zkušenosti ví, že na okrajích mraků bývají větrné proudy a ty by ho mohly přirazit k Roseho letounu. Ale mraky i tu jsou nehybné a letka z nich vylézá v sevřené skupině.

Letka „B“ se objevila opodál a nyní se přibližuje k jejich levému boku. Výškoměr ukazuje 11.000 stop.

„Angličané jsou výteční letci,“ myslí si Přízračný. Vždyť Molley, Jock a Frank mají všeho všudy nalétáno teprve dvěstě hodin, a jak se drží! Jock dokonce již sestřelil tři německé letouny. Přízračný má za to, že Angličané mají velikou výhodu ve svém vrozeném klidu.

Líc mraků je oslnivě bílá. Nad ní se klene modré a čisté nebe. Sluníčko praží, jeho paprsky pronikají kabinou a Přízračný cítí jejich žeh na své tváři a v očích. Letí těsně nad mraky a vidí jasně rychlost svého stroje.

„A kam to vlastně letíme?“ Nikdo mu nic neřekl a on má dojem, že to ostatní rovněž nevědí. Zdá se, že jdou hlídkovat nad pobřeží. V úkolové knize bylo již zaznamenáno několik podobných letů. „No, uvidíme, co bych si s tím lámal hlavu,“ zanechává Přízračný uvažování.

„Haló, vůdce Kiwů, volá země. Kurs 010 ( směr 10° podle kompasu.), výška 20.000.“

„Rozumím.“

Stáčejí, stoupají a zastavují vzestup na 20.000 stopách. V mracích, jež se Přízračnému zdají nesmírně přitažlivé, se po chvíli objevují díry, ale zemi stále ještě není vidět.

Zase volá země a povídá dlouhou větu.

„Dobrá,“ odpověděl veliteL

Poručík Přízračný nerozuměl. Napínal uši seč mohl, ale nebylo mu to nic platné. Také by Angličané mohli pamatovat, že ve vzduchu je jeden spojenec, který by rád rozuměl. Je to důležité a neměli by mluvit tak rychle.

Jsou nad pobřežím. Mraky se rozptýlily a Přízračný rozpoznává styk vody s pevninou. Asi pět mil od břehu vidí v moři několik teček. Jsou to lodi v dlouhém konvoji. Ale neví, kde je. Co na tom? Když se něco stane, zavolá si radiem zemi a ta ho dovede bezpečně domů.

„Haló, vůdce Kiwů, volá země; nepřátelští letci dvacet mil na východ, výška 18.000.“

Teď Přízračný jasně porozuměl. Rozšířily se mu oči a jeho mírné rozechvění budiž přisouzeno spíše zvědavosti než nervose.

„Můžete říci, kolik?“ ptá se vůdce.

„Asi šest.“

Celá squadrona mění směr a letí nad mořem. Netrvá ani minutku a Přízračný vidí něco vlevo pod sebou. Ihned to hlásí veliteli.

„To jsou vlastní letouny,“ upozorňuje Bill, velitel letky „A“, který má oči jako ostříž. Přízračný se zastyděl. Možná, že to jeho angličtí kolegové považují za ukvapenost, ale on to přece hlásil podle předpisu a nařízení. Každý, kdo něco spatří, má to hned hlásit. Nepoznal, že jsou to vlastní, byli daleko.

Prohledali nařízený prostor, ale nic nenašli. Vracejí se k břehům a znovu hlídkují, když před tím velitel peruti hlásil do operační místnosti, že žádné krvavé ( Volný a vžitý překlad anglického slova bloody. Užívá se ve spojitosti s jmény Němec, Hun a p.) Huny neviděl.

Po chvilce se znovu ozývá země:

„Haló, vůdce Kiwů. Tři nepřátelské letouny pět mil na západ, mezi C a F. Výška 11.000. Útočte!“

„Rozumím,“ a poté velitel volá: „Pojďte, hoši a…“

Přízračný se zlobí na Angličany a na sebe, že opět nerozuměl. To povídání v radiu, kterého je nyní mnoho, je jistě velmi zajímavé. Drží se Roseho jako klíště a kam jde on, jde za ním. Z letky „B“ jsou na Němce dychtivější, předhánějí je. Celá peruť letí střemhlav, aby dosáhla co nejdříve nařízené výšky 11.000 stop. Najednou někdo vykřikl do rozhlasu: „Tally ho!“ ( Tally-ho! Původně lovecké voláni při spatřeni zvěře, jako naše »chyť ho!« nebo »vyčha!« Později se používalo jako všeobecně povzbudivý výkřik »hr na něj!« a pod. V letectví znamená povel k útoku, v Britanii polooficiální.)

Tomu Přízračný rozuměl. Někdo spatřil nepřítele. Musí to být vlevo od něho, neboť se tam všichni slétávají. Poručík Rose dělá prudký obrat a Přízračný za ním. Přesto, že hlídání velitele zabírá mnoho času, má pokdy, aby se podíval po obloze. A hle, vlevo před Rosem se objevil dvoumotorový německý letoun. Přízračný ucítil slabé zachvění v srdci a celé jeho tělo bylo na chviličku zalito teplem. Rose už střílí. V zápětí obrací Hunicana na záda a uniká. Přízračný vidí bílé břicho letounu, podobného převalujícímu se žraloku. Najednou se ocitá sám přímo před Junkersem 88. Nic necítí, na nic nemyslí a neuvědomuje si ani, co znamenají modrobílé šňůrky ( Němečtí střelci v bombardovacích letounech užívali zvláštního střeliva, které po sobě zanechává šedomodrou stopu. Střely, letící rychle za sebou, vytvoří viditelná modrobílá vlákna.)vycházející z německého letounu a obléhající jeho kabinu. Vyrovnává svého Hurricana a začíná tisknout spoušť. Všechno to přišlo tak rychle, že se dostal zrovna Němci za ocas a hned na dostřel. Sotva jeho uši zachytily praskot kulometů, už musí svůj letoun obrátit a vyhnout se Němci, aby do něho nevrazil.

Proletěl asi 100 metrů pod trupem Junkerse a udělal prudkou zatáčku, aby se připravil k novému útoku. Musil však čekat, protože mu ve střelbě překáželi kamarádi, kteří se na nepřítele slétávali jako rozdrážděné vosy.

Tak, a teď je řada na něm. Aby ho čert sebral, toho Junkerse! Schoval se do mraků právě v okamžiku, kdy ho měl Přízračný na mušce. „To je divné, že už nespadl,“ diví se Přízračný, „dostal přece tolik kuliček do těla, že je skoro neuvěřitelné, aby to přežil. No, počkám. Kdepak jsou kamarádi?“ probírá se z bojovného zápalu a zlosti zároveň. V tom ucítil silné škubnutí, jako když nějaká neviditelná moc udeří Hurricana přímo do nosu proti směru jeho letu. Co to je? Motor vysazuje I Přízračný se zapotil na čele, protože reakce předběhla úvahu. Honem se dívá po přístrojích, vyhlíží z kabiny a zase obrací pohled dovnitř.

„Hlupáku, benzin, honem přepni!“ šeptá šestý smysl, a Přízračný poslouchá. Motor se znovu rozběhl, neboť dostal palivo z pomocné nádrže, a Přízračný si oddechl.

Rozhlédl se, protože musí pomýšlet na návrat. Hlavní benzinová nádrž je prázdná a v pomocné zbývá benzinu jen asi na dvacet minut letu. Dva kilometry vpředu vidí nějaký letoun. Přidává se k němu a k své radosti vidí, že je to Rose. Ale co to má znamenat? S druhé strany přilétá druhý Hurrican značky Y a nikde v okolí není stopy po ostatních. Asi odlétli domů, a Rose ceká na Přízračného, aby ho též dovedl na mateřskou základnu. Myslí asi, že by to sám nedokázal.

Přilepuje se k němu do roje a vidí, že Rose si sahá rukama na uši a dává mu podivná znamení. To ještě Přízračný nikdy neviděl a dlouho trvá, než porozumí. Rose nemá v pořádku rádio. Není to situace k závidění, ale Přízračný se nemohl ubránit smíchu. Vidí jasně do kabiny svého malého velitele, kterému ani polštáře nepomáhají; vidí jeho hlavičku, vykukující přes okraje pilotního sedadla jako klobouček hříbku z mechu.

„Nemohu nic dělat, Rose,“ odpovídá mu posunky, protože mluvit spolu nemohou.

Hurrican Y zamával křídly a převzal velení. Najednou udělal prudký zvrat a střemhlav se na něco vrhá. Přízračný je mu v patách a maličký Rose je poslední. Pod mraky se objevil dlouhý nepřátelský bombardér. Musí proletět velikou dírou, chce-li se znovu schovat. Y už střílí. Přízračný vidí, jak se kouří z jeho kulometů. Za okamžik i on stiskne spoušť. Ale co to? To není raněný Junkers 88, to je Dornier 17, Muselo jich zde tedy být několik.

„Ratatata, ratata,“ štěkají kulomety. Přízračný vybral střemhlavý let hluboko pod německým letounem a ještě nyní vidí dva veliké černé kříže na křídlech Dorniera. Na nic jiného si nevzpomíná.

Rose je chytrý bojovník. Využil situace a nalétává zprava. Dornier stáčí a bude mít o to delší cestu do mraků. Ale neujde jim, jsou naň tři. Poručík Přízračný tiskne podruhé. Vidí, jak jeho střely létají přímo do těla protivníkova, a zdá se mu, že viděl něco odlétnout z Němcova pravého křídla. Při prvém útoku se nepamatoval na nic. Nevěděl, kdy má začít tisknout a kdy má přestat střílet, ale snad za něho pracovalo podvědomí. Nyní, přesto, že okolo něho vlají smrtonosné modrošedé nitky, zdá se mu všechno přirozené, tisknutí spouště provádí vědomě, ano, uvědomuje si dokonce, že provádí útok, jemuž ve škole říkali klasický útok ze tři čtvrtin zezadu, a ještě poslední vteřinka stačí, aby si při palbě připomněl, že střílí na Němce.

Po třetí už nestřílel. Nebylo zapotřebí, protože Dornierovi začal hořet pravý motor a jeho střelci se vzdali boje. Přízračný krouží s dvěma kamarády nad dlouhým, doutníku podobným Dornierem a dělají mu pohřební doprovod až k zemi. Přízračný má radost, usmívá se do kyslíkové masky, a když předlétává Roseho, zdraví ho a zdvíhá po anglickém způsobu palec na znamení „Vítězství. Jinak ho zajímá jen poražený sok. Jásavýma očima sleduje manévr německého pilota, vidí plameny v pravém motoru, a je zvědav, jak jeho přistání dopadne. Už jsou těsně nad zemí. To se ví, že pilot nevytáhne podvozek, to Přízračný věděl, ale je zvědav, zda letoun nevzplane. Posádka nemůže vyskočit, protože je nebezpečně nízko, možná, že někteří jsou i raněni. Vždyť jim dali tolik do těla. Pilot Dorniera však není nováček. Obratně se vyhnul skupině domků a zamířil na široké pole. Přistává. Přízračný by si přál, aby to vše mohl filmovat. To se vidí jednou v lidském životě, myslí si.

Nouzové přistání Němců dopadlo šťastně. Dosedli měkce do oranice, letoun nevybuchl. Němci vyskakují a pádí od letounu, protože se bojí explose benzinových nádrží.

Se všech stran se sbíhají lidé a mávají na piloty Hurricanů. Přízračný by nejraději začal provádět akrobacii; alespoň jeden soudek ( soudek — výkrut. Otočení letounu o 360° kolem podélné osy.) musí udělat. Pro radost sobě a těm dole.

II. Hurrican a kráva

A nyní domů – po prvé po úspěšném bojovém letu, po vítězství.

„Haló země, haló ze…“ Proklatě, jeho rádio je hluché. Tohle nepředpokládal. Hledá Roseho, ale ten zmizel. Vpravo vidí Hurricana a přidává se k němu. Je to pilot Ypsilonu, Poznává, že je to četař Carr od letky B. Má sejmutou kyslíkovou masku a podle jeho dlouhého, zahnutého nosu ho musí každý poznat. Ukazuje Přízračnému, že neslyší radiové hlášení.

„Hrome, to je přímo ďáblova sabotáž. Mstí se asi za sestřelené Němce.“

Odtahuje se od Carra a zjišťuje, zda kolíček od kablů je zastrčen ve zdířce. Je. Zkouší všechno možné – přesně tak, jak ho to učili ve škole. Ale rádio nehraje. Chce se znovu připojit ke Carrovi, protože ten to zde zná lépe, ale ztratil ho z dohledu. Musí si tedy pomoci sám. Tiskne knoflík na benzinoměru a vidí, že ručička ukazuje deset galonů. V dáli pěti kilometrů vidí velké letiště. Je zachráněn. Hangáry se přibližují a Přízračný si radostí poplácal nohy. Rozhodl se, že přistane. Nastane-li na letišti zděšení, vysvětlí jim to. Má přece důvod. Ale běda! Na letištní ploše jsou překážky neznámého druhu a znamení hlásá, že jakémukoli letounu je přistání přísně zakázáno. O takovém nesmyslu mu neřekli ani ve škole. Co dělat? Není čas, nutno letět dál. Objevil dvoukolejnou trať. Ta ho někam dovede. Tiskne knoflík. Přízračnému se zapotilo čelo. Ručička klesla pod pět.

To je kritické. Než domyslil, motor zaškytal a vysadil. Vrhl rychle pohled pod sebe a objevil trochu stranou louku. Přistane.

Když nevytáhne podvozek, bude z toho ostuda. Rozbije stroj a celá squadrona se mu bude smát, budou si myslet, že Čechoslováci jsou špatní piloti, a jeho slibný počátek bude nesmazatelně pošramocen. Když přistane normálně, možná, že se převrátí na nos, nebo na záda, rozbije si hlavu, rozbije letoun, ale možná také, že se to podaří bez nehody. Terén se zdá být dobrý, ale, k čertu, něco se na něm pohybuje. Musí si dát pozor. Najednou chytne páku, klikatý pohyb – podvozek je venku. Pak otvírá brzdicí klapky a už je tak klidný, jako by přistával na letišti. Vybral si střed louky. Mrtvý motor zastavil vrtuli. Kolem něho je nádherný klid, slyší jenom šumot: Hurrican se proměnil v plachťáka.

Najednou, zrovna když chtěl dosednout, spatřil před sebou velikou krávu. Přitáhl letoun, v zápětí potlačil, aby neztratil rychlost – a kráva zůstala celá. Letoun dopadl na louku poněkud jinak, než stanoví přistávací pravidla. Přízračný pracuje rukama, nohama, jak jenom situace vyžaduje. Louka je hrbolatá a Hurrican nejsou lyže, aby s ním bylo možno provádět slalomové přistání mezi kravami. Ale štěstí drží Přízračného pevně v náručí. Konečně se Hurrican zastavuje.

„Zaplať Pán Bůh,“ vydechl Přízračný a vylezl z letounu. „Jak je jen možně, že jsem se nepřevrhl? Vždyť tu jsou hotové kopce,“ diví se. Rozhlíží se, a co vidí? Asi pět metrů od křídla se klidně pasou dvě kravky, a třetí, přežvykujíc, dobrácky si ho prohlíží. Obrátí se, aby se podíval, kudy projel. Asi padesát metrů vzadu leží živá kráva, která určitě cítila závan větru od křídla Hurricanu, když nad ní přeletělo. Tak civilisovaný dobytek Přízračný ještě v životě neviděl.

První se objevily na místě nouzového přistáni dvě lady na koních. Přízračný mnoho četl o anglických ladies, jezdících v country, a zrovna takhle si je představoval.

„Dobrý den, sir! Neztratil jste něco z letounu? Viděly jsme to letět vzduchem, jakmile jste se dotkl země. Byla na vás krásná podívaná,“ hovořila starší.

„Dobrý den, myslím, že ani ne,“ odpovídá Přízračný a začal prohlížet svůj letoun. Chtěl zjistit, zda nedostal od Dorniera nějaký zásah. Hle, ocas je pochroumán, ale ne od střel, nýbrž od tvrdého přistání. Teď tomu rozumí, proč se stroj nepřevrátil. Hned při dosednutí ulétlo ocasní kolečko a ocas se přissál k zemi roztříštěnou dřevěnou částí trupu. Při přejíždění lučních vln, při výběhu letounu, by kolečko napomáhalo k vymrštění ocasu, kdežto rozštěpené dřevo sloužilo jako brzda. Kráva mu tedy zachránila pověst.

Nesměl zapomenout na dámy.

„Ztratil jsem kolečko, jak vidíte,“ ale hned si připomněl, jak je hloupé, že jim to říká. Starší seskočila s koně, vytáhla zpod trupu dva klacíky a prosila ho, aby je pro ni na památku podepsal.

„K čemu to?“ pomyslil si, ale podepsal.

„Promiňte, mohly byste mi říci, kde jsem?“

„V Childingtonu.“

„Děkuji.“

„My známé Československo,“ usmívá se mladší.

To je divné, to je divné, jak to přijde, že vědí, že jsem Čechoslovák? Překvapeně se jich táže:

„Jak jste poznali, že jsem z Československa?“

„Vždyť to máte na sobě napsané,“ smějí se mu obě, jako kdyby byl s nimi chodil do školy.

„Ach, pravda,“ nutí se Přízračný též do smíchu a snímá si záchrannou vestu, kterou navlékl pro případ přistání na vodu. Na jejím žlutém nátěru napsali mu včera angličtí mechanici černými písmeny „Czech No. 1.“ Mají veliké potíže s výslovností jeho jména a překřtili ho tedy na Čecha čís. 1. Czech No. 2. je poručík Bruna, který k peruti přišel včera. A vbrzku prý přijdou ještě další tři Češi.

„Nejste raněn? Neschází vám něco? Cigaretu, prosím?“

To už se starší dáma octla u Přízračného a s úsměvem otvírá cigaretové pouzdro.

„Děkuji, je to od vás hezké, že se o mě tak staráte. Prosím, odkud zde mohu telefonovat?“

„Tamhle z té farmy,“ ukazuje lady.

Přízračný se otočil a uviděl přicházet asi dvacet lidí. Zvědavci jsou všude, i v Anglii.

„A hleďme, vy jste prodělal boj,“ přibližuje se lady k náběžné hraně letounu, v níž se černají díry v místech, kde střely spálily plátěné zálepky před ústím kulometů.

„Ježíš Marjá, nelezte tam, já jsem je zapomněl zajistit,“ a už utíká a leze do pilotního sedadla, aby zamkl pojistku zbraní.

Za chvíli přiběhlo několik desítek zvědavců. Byli mezi nimi dva policisté a domobranec v uniformě, který se hned nabídl, že bude Hurricana v noci hlídat. Policisté sdělili Přízračnému, že již telefonovali na nejbližší letiště a že auto pro něho přijede asi za hodinu.

Přízračný se stal hrdinou. Vyptávali se ho na boj, kluci chtěli, aby je vysadil do pilotního sedadla a venkovské ženy si v hloučcích šeptaly, že to je Čech a že prý sestřelil veliké německé letadlo.

Asi čtyřicetiletá, pěkně oblečená žena inteligentního pohledu mu pravila:

„Jsme na vás hrdi a denně se modlíme za všechny piloty. Kdekdo ví, že jste zachránili náš ostrov. Přeji vám, abyste se brzy vrátil do své domoviny.“

Přízračný se červená a je mu úzko. Vždyť má nalétány teprve dvě hodiny operační činnosti a tady mu říkají, že zachránil Anglii. Nicméně musí poděkovat.

„Děkuji madame…“ a ostatek mu uvázl v hrdle. Podíval se do šedých očí ženy a uviděl v nich slzy. Nevěděl proč, ale nemohl promluvit.

„Prosím, pane, podepište mi to,“ žebroní jakási dívka. „Je to tříska z vašeho letounu a chci si ji schovat na památku.“

Podepsal ještě asi deset dalších klacíků a nakonec měl dojem, že ani všechny nemohly být z jeho letounu.

Oddechl si, když přijelo auto, které ho odvezlo do farmy, odkud mohl podat zprávu svému veliteli Billovi.

„Haló, jste to vy, Bille?“

„Ano, jste zdráv, žádné zranění?“

„Jenom ocasní kolečko pohřešuji.“

„Dobrá, Rose přistal hned vedle Dorniera, a Carr je od vás asi deset mil v polích. Ani jeden letoun není poškozen. Dobrá práce. Za hodinu pošlu pro vás auto. Na shledanou I“

Poručík Přízračný nikdy nezapomene na svůj první boj a na své první nouzové přistání v Anglii. Lidé mu ukázali svůj vděk, dali mu snídani, vnutili mu na cestu láhev pravé skotské whisky a poslali pro jeho kamarády, Roseho a Carra, stovky cigaret.

Létání, které pro něho dosud bylo zábavou, stalo se mu nyní vážným povoláním. Přízračný se mu oddal s celou svou horlivostí a láskou.

III. Deník

„Co pozemšťané vědí o mracích?“ píše si poručík Přízračný v těch dnech do svého deníku. „Vidí jenom jejich rub a líc. Jen fotografie bizarního mraku, zbarvená obloha při západu slunce, nebo rychle letící mračna před bouři je dovedou na chvíli uchvátit. Hledají jen jejich výstřednosti. Zkrátka, neznají je. Já však říkám, že mraky a obloha jsou dílem Boha, dílem nejdokonalejším, nezkazitelným, umělci nenapodobitelným, prostě báječným…“

Poručík chvíli přemýšlí nad těmito řádky, vzpomene na válku a píše dál.

„Co je všechno to nestydaté válčení proti síle přírody, řekněme proti mrakům? Zatím co válka trvá chviličku a je konec konců jen předmětem nejasných úvah neodborníků, mraky jsou věčné, mocné, chráněné proti znesvěcení, ať slovem či činem. Čím jsem já se svým letounem i s jeho rychlostí proti rozloze mraků? Několikrát už mne napadlo změnit tvar a velikost klasického cumulu. Nejednou jsem se do něho vrhl se svým Hurricanem, ale jeho majestátnost jsem nezměnil v ničem. Zdálo se mi, že se posmíval mým pokusům a zanechal jsem toho.“

Poručík Přízračný bojuje v britské peruti ve vzduchu již dva měsíce. Mnohokrát se mu mraky mohly stát osudnými i při letech cvičných. Nicméně nikdy jim nelál a kdykoliv je jeho kamarádi popisovali neodborně jako „hnusné cáry, svinská mlha“ a podobně, mlčel. Měl dojem, že se tím proviňují proti přírodě, kde je všechno tak v pořádku srovnáno, kde se nic neděje zbytečně, že je směšné proti tomu reptat. A mimoto se mu zdálo, že kamarádům uniká veškerá krása dění v oblacích. Ano, proviňují se proti přírodě zrovna tak, jako když si malíř laik dovoluje kritisovat na příklad obrazy Tizianovy. On ne. Zná svou nepatrnost a maličkost. Nejdříve však musí vniknout do tajů a záhad mraků, neboť, říkejte si co chcete, Přízračný tvrdí, že mraky žijí, že mají svůj společenský řád a vládní systém. Již od svých studentských let pro ně horoval a přál si, aby je poznal co nejlépe. A díky Bohu, dnes je s nimi denně v úzkém styku a dívá se jim přímo do tváře, kterou doma viděl jen někdy v horách.

Jednoho dne, kdy směl vyletět sám na hlídku, si Přízračný umínil, že prozkoumá život klasického cumulonimbu. Nejdříve prolétával asi 20 minut okolo tří mraků. Tvořily mezi sebou hluboké propasti a on zjistil jejich hloubky. Největší byla 18.000 stop. Byl v nich klid. Pro vlastní průzkum si vybral největší mrak. Sondoval nejdříve jeho okraje a pak vnikal víc a víc do jeho jádra. Vzduch se stával neklidným, až uprostřed se dostal do veliké bouře. Neměl skoro vliv na ovládání svého stroje. Na úpatí mraku se bouře proměnila v uragán. Byl jím smýkán do všech stran a jednou dokonce obrácen na záda. Vyrovnal letoun teprve tehdy, když vývrtkou vypadl z mraků.

„Nesmím do nich nikdy vodit roj,“ ( Dva až tři letouny ve skupině.) poznamenal pak do svého deníku. „Zdá se mi, že uvnitř jsou záhadné dutiny, v kterých řádí mocné vichřice, podobné rozkaceným čarodějnicím. Přál bych si, abych mohl jednou zastavit svůj letoun a naslouchat štkání a hroznému zpěvu záhadných živlů uvnitř. Pak bych zlézal příkré, ale neostré mrakové útesy na okrajích. Sedl bych si na některý výběžek na vrcholu a dlouho bych se díval na hroty protějších mraků, kterými prosvítá slunce. Ale nejde to, já a můj stroj máme málo času; jsme příliš rychli.“

O mraku deštivém si napsal:

„Připomíná mi šedomodrou komnatu pro uklidnění nervů. Letoun v něm plave jako člun po klidné hladině vodní. S velkou radostí a zájmem pozoruji tříštění vodních kapiček o skleněný štít kabiny. Vím, že velmi zřídka bude můj letoun rozhoupán vnějšími vlivy a proto nemusím věnovat pozornost přístrojům. Přesto se stává, že mžením anebo deštěm vidím probleskovat horizont. Zdá se mi, že vidím temnotou svítání. Co by za to dali jiní, kdyby viděli něco podobného! Když se z toho dostanu ven, mám radost, že jsem letěl přímo a neoblétal.“

Onehdy se Pří zračný vrátil z výškového letu. Dosáhl s celou perutí 35.000 stop. Obloha byla jasná, á ve výši 27.000 stop se dostali do pásma, kde letouny zanechávají za sebou na obloze viditelnou stopu v podobě bílých čar. Po přistání si zapsal:

„Dnes se cítím opravdu oráčem nebes. Letěl jsem přímo pod Roseho strojem a byl jsem svědkem velkolepého divadla. Všechny tři stroje rozrývaly svými čely čistou půdu Božího statku a zanechávaly za sebou širokou stříbrnou brázdu. Bílá ornice se hrnula pod těly letadel jako pod ruchadly. Vy, lidé na zemi, jste se možná zastavili a dívali se na naše kouzla. Viděli jste bílé šmouhy na modrém nebi a snad jste se jim obdivovali. Ale to je všechno. Nevidíte zblízka hrnutí stříbrných hrudek jednu přes druhou, necítíte panenskost mraků a ani zdaleka si neuvědomujete blízkost a důležitost těch obrovských lánů, které čekají na zorání. Nerozumíte tomu prostě. Nemůžete rozumět, zrovna tak jako měšťák nerozumí venkovanu.

V červnu sestřelil poručík Přízračný svůj druhý německý stíhací stroj. Když mu k tomu blahopřál poručík Bruna, který byl k peruti přidělen jako druhý Čech, řekl mu Přízračný:

„Dal jsem mu tři dávky, shořel. Mraky mi zachránily život. Po třetím útoku jsem byl napaden dvěma Messerschmidty 109. Podařilo se mi vniknout do typicky vyvýšených kup. Zapamatoval jsem si směr jejich vln, změnil jsem v nich směr a oklamal jsem pronásledovatele, kteří si patrně myslili, že mraky jenom prolétnu. Číhali nad nimi i pod nimi ve směru původního letu. Unikl jsem však – dík mrakům.“

„Vidím, že v nich máš přítele,“ usmál se Bruna. „Rozumíte si asi což?“

„Vždycky se vyplácí mít přátele v povolání,“ odpověděl Přízračný, „ať v lidech, ať v hmotě či strojích. Proč bych se tedy nespřátelil s mraky?“

IV. Přistání proti rozkazu

Svou láskou k mrakům a vášní pro létání se poručík Přízračný brzy stal pověstným u celé peruti. Kamarádi o něm věděli, že se rád koupe s letounem v mracích, že se ochotně zatoulá do třpytných oblačných zámků, plujících na dráze všech pilotů a že nikdy nezanedbá příležitosti, ponořit se do mlhavých závojů té vzdušné, plující krásy, nebo aspoň křídlem se dotknout jejich zamžených okrajů. I Angličané se zájmem naslouchali jeho básnivému horování pro nový druh přírodních krás. Češi, sloužící s Přízračným v téže britské peruti, poručíci Bruna a Křička, piloti Jura Boček a František Horký, pokládali však Přízračného lásku k mrakům za podivínství a často si ho pro ni žertem dobírali.

O podivné slabůstce svého důstojníka věděl i velitel letky, vysoký, robustní Angličan Bill. I když ji snad v duchu neschvaloval, nikdy ho pro ni neplísnil, neboť Přízračný se dosud nedal svést k ničemu, co by porušilo souhru dobrého a spolehlivého leteckého teamu. Velitel mu dokonce sám často poskytl příležitost k samostatným letům, při nichž, jak říkal, se Přízračný může dosyta v mracích vydovádět.

Jedné červencové neděle nařídil Bill Přízračnému, aby přezkoušel umělý horizont a výškoměr ( přístroje pro létáni v noci a v mlze.) jeho letounu. Neměl kdy provést si kontrolu sám a věděl, že se může bezpečně spolehnout na Přízračného, znamenitého pilota v létání podle přístrojů.

Obloha byla zatažena asi z pěti desetin měkkými, šedými stratocumuly. Přízračný jimi proletěl a když po půlhodinovém letu zjistil, že přístroje jsou v pořádku, jal se „studovat“. Nemusel spěchat, protože let nebyl omezen časově ani prostorově. Pozoroval, jak se některé slohokupy proměňují v dešťové nimbostraty. Pustil se do nich, aby se vykoupal. Když zase vylezl nad mrakovou přikrývku, viděl, že díry, jimiž před chvíli probleskovala země, se zatahují. Nevěnoval mnoho pozornosti tomuto známému úkazu, protože se mohl dát stáhnout pod mraky radiem, až přijde čas k návratu.

Oddal se jen a jen zábavě. Husté mraky vytvořily vatové moře. Tu a tam z něho vyčnívaly bílé, nehybné gejzíry. Přitiskl se se svým Hurricanem těsně k hladině, která oslňovala, lákala a dráždila. Vrážel do jejích vln vrtulí a snažil se podrazit několik zkamenělých mrakotrysků. Pak znova se jal ponořovat. Pozoroval přístroje a těšil se z lázně. Za chvíli vylezl, aby ponor opakoval.

„… koupel měkkou mi skýtáte,

ve vlnách bělejších sněhu,

v moři ze všech nejširším,

v moři beze břehů…“

tak nějak mu to najednou napadlo. Ano, pozemšťané nevědí, co je to krása mraků. Nevidí jejich zářící líce, věčně bílé, oslnivé…

Konečně Přízračný pomýšlí na návrat. Volá zemi, ale ta neodpovídá. Že by se byl zatoulal tak daleko? Anebo snad nějaká porucha v radiu? Pokouší se ještě jednou. Zase žádná odpověď. Volá ještě jednou. Přitiskuje si sluchátka rukama, aby lépe slyšel. Mateřská stanice se ozývá, ale slabě. Nerozumí a nyní ví přesně, že nebude rozumět, protože je daleko. Nesmí nic riskovat, neboť neví, kde je, a má málo benzinu. Pod sebou vidí silnou mrakovou přikrývku. Rádio musí mluvit. Tiskne knoflík pro SOS a volá:

„Letoun „K“ volá zemi. Prosto o zaměření. Přepínám!“

„Haló, letoun „K“, země odpovídá, udejte výšku a množství benzinu!“

Je zachráněn. Slyšeli ho.

„Výška 7.000 stop, mám patnáct galonů.“ ( galon — 4 1/2 litru.)

„Jste pět mil severně od letiště Cartroom. Nad letištěm je zataženo, není možno přistat, mraky všude až na zem, vyskočte padákem!“

Což se ti lidé zbláznili?

„Opakujte, prosím!“

„Opusťte letoun padákem! Není možno přistat! Všude kolem zataženo!“

„Rozumím!“ opakuje Přízračný pro jejich upokojení, ale už při prvním rozkazu byl rozhodnut, že letoun děj se co děj neopustí, že přistane. Dokáže jim to. Obrací na 180 stupňů a sestupuje. Výškoměr klesá na 500, 400, 300, 200 stop. Jak předpokládal, přichází do silně deštivého mraku. Ještě několik desítek stop a musí se objevit země. Sestupuje velmi, velmi zvolna. Ručička výškoměru se blíží ke stovce. Čerň mraků se mění v šeď. Přízračný ví, že tak musí být a že za zlomek vteřiny musí spatřit zemi. Vtom nalevo zahlédl stromy. Byl pod jejich úrovní a kdyby byl vyletěl z mraků jen o deset metrů více vlevo, byl by zahynul. A nyní vidí zem a má se čeho chytit. Přelétl dvoukolejnou železniční trať, stočil se a chtěl v její blízkosti přistat na poli. Vtom se však opona těžkého mraku poněkud zvedla a Přízračný jako by se octl na jasně osvětleném jevišti. Byl to jeden z mála mrakových zázraků nebo rozmarů. Asi za dvě minuty přistal na letišti Cartroom a za čtvrt hodiny již telefonoval Billovi:

„Hlásím, že výškoměr a umělý horizont ve vašem letounu jsou v pořádku. Dále hlásím, že jsem přistal na letišti Cartroom. Hlavní příčinou byly mraky. Prosím o další rozkazy.“

„To se vám podobá a vůbec se nedivím. Čekejte, až dostanete ode mne rozkazy k návratu.“

Pro špatné počasí se Přízračný vrátil na mateřské letiště až příštího dne.

Jakmile doletěl, byl hned volán k Billovi, veliteli letky.

O Billovi bylo známo, že ve službě nežertuje. Byl to robustní chlapík asi třiadvacetiletý, vážil sedmnáct sedmikilových kamenů a pod pravou paží měl stále roztrženou blůzu. Všude tam, kde jiní mají knoflíky, tam on měl „zip“. Mimo službu dovedl být veselý a když se v jídelně ozval hromový smích, věděl hned každý, že pochází od Billa. Byl pln bojového zápalu a sestřelil osm Němců. Ve vzduchu byl klidný a odvážný. Nebyl puntičkář a nikdo ho neviděl nikdy smutného. Neměl také rozmarů. Ale s nikým se nemazlil, a toho, kdo nekonal službu poctivě; toho ze své letky prostě vyhodil. Přízračnému nebylo proto dvakrát dobře, když klepal na dveře jeho kanceláře.

Ale jednání se odbylo za několik minut. Bill se na nic neptal a začal bez jakéhokoliv úvodu:

„Projevil jste nedostatečný smysl pro posouzení možností vis major a podlehl jste příliš vzrušení. Neuposlechl jste rozkazu, daného vám kontrolorem ze záchranné stanice. Lituji, ale musím vás potrestat ztrátou celé příští dovolené a zarazit vám na měsíc volnou vycházku.“

Bylo vidět, že Bill se tentokrát opravdu zlobí. Ale to ještě nebyl konec.

„Jen snahu zachránit stroj a tím několik tisíc liber,“ pokračoval Bill, „pokládám za dostatečného činitele pro změnu citace vašeho obvinění v tom smyslu, že vymazávám doložku „neuposlechl rozkazu“, čímž odstraňuji nebezpečí vaší degradace.“

Přízračný napjal sluch, neboť teď zaslechl v hlasu velitelově tón suchého anglického humoru. Bill pokračoval:

„Brilantní píchnutí mraků a bezpečné přistání v Cartroomu klasifikuji ovšem jako vzornou ukázku pilotních kvalit jednoho z československých letců a zároveň jako velmi dobrou propagaci mezi letci anglickými a spojeneckými. Pro vás vaše bravura znamená zisk zkušeností a znovunabytí dovolené.“

Na dvě minuty nastalo ticho. Bill čekal na Přízračného odpověď.

„Děkuji sir.“

„A teď vám řeknu něco neslužebního, mister Přízračný,“ usmál se, ale hned zvážněl Bill. „Měl jste pekelné štěstí, a hleďte, abyste je po druhé nepokoušel. Je mi milejší pilot než propaganda. Jděte dnes večer tančit do WAAFské ( WAAF jsou služební oddíly žen v leteckých uniformách.) jídelny a pusťte mraky z hlavy dřív, než do nich celý zabřednete. Máte ještě něco zvláštního?“

„Nemám, sir!“

Jakmile Přízračný opustil kancelář velitele letky, popadl ho v přístěnku pilotního sálu poručík Bruna a vrazil mu beze slov do ruky Line Book, knihu, do které se zapisují poklesky, přestupky a činy „hrdinské“. Podle pravidel, uvedených na začátku knihy, mohl být vinník potrestán pokutou od půl penny do 10 šilinků.

„Podepiš a zaplať!“

V knize stálo:

Čl. 221. Poručík Frank Přízračný přistal na mraku a opaloval se tak dlouho, až mu vyschl benzin. Pokuta sixpence.

Čl. 222. Výše uvedený způsobil svým zmizením dočasnou poruchu nervů Františka Horkého, Josefa Císaře a Jury Bočka a těžký duševní otřes poručíka Bruny, který si právem nejlepŠího kamaráda poručíka Přízračného přivlastnil z jeho pozůstalosti automobil značky Austin 7 a při telefonické zprávě, že Přízračný žije, upadl do bezvědomí. Při jeho křísení nalezena u něho automobilová pojistka a klíček od uvedeného vozu, načež pro zbrklost a unáhlenost byl podle čl. 220 odsouzen k pokutě půl penny. Za všechny tyto přečiny a činy následné, jakož i za rozrušení klidné hladiny peru tni, odsuzuje se poručík Přízračný k pokutě šesti a půl šilinku.

Přízračný zaplatil a pak vykládal, jak přistal, ale hlavně jak se dostal skrz mraky. Žádali ho o to a poslouchali napjatě Češi i Britové.

V. Angličtí přátelé

Jednoho dne přišel rozkaz, že všichni Čechoslováci z britské perutě Hurricanů musejí odjet k nové české peruti, která se tvoří kdesi v Anglii. Velitel britské squadrony, major Dickson, vzor anglického gentlemana, nechtěl o tom ani slyšet a dlouho se zdráhal své Čechy pustit. Ztráta pěti zkušených pilotů najednou se velmi těžko nahrazuje, zvláště když všichni byli zařazeni v jedné letce. A major měl vždy na zřeteli výkonnost a sílu své peruti. Téhož názoru byl i velitel letky Bill, který se ošíval ještě víc, nežli Dickson. Ale rozkaz je rozkaz a nakonec oba museli poslechnout.

Poručík Přízračný a s ním ostatní Češi v letce „A“ byli poněkud překvapeni a smutni, protože si zvykli na britské kamarády, s nimiž byli, jak se říká, výborně sehráni. Britové je zasvěcovali do způsobu anglického života i do anglického humoru, kterému Češi byli vždy víc nakloněni, než kterémukoli jinému, zvláště na příklad tomu přehnaně zdvořilému, německému. Češi jim zase vyprávěli, byla-li nálada, něco o sobě a o Československu. A zvykli si na sebe i v boji, vždyť bojovali společně – češí i Britové – v slavné letecké bitvě o Britanii, létali ve vzdušných exhibicích nad anglickými a skotskými městy a více než osm měsíců popíjeli spolu hořké.anglické pivo v důstojnické jídelně.

Pěti Čechoslovákům, Brunovi, Přízračnému, Strnadovi, Císařovi a Bočkovi, uspořádali Angličané den před jejich odjezdem večírek na rozloučenou. Bylo to v hotelu, kde byli všichni ubytováni. Ačkoli nebyly vydány rozkazy, pokud jde o ústroj, a ačkoliv se všichni chtěli vyhnout okázalosti, kterou nikdo z nich neměl rád, přece přišli skoro všichni hladce oholeni a v nejlepších uniformách. Kapitán Bill přišel dokonce v té, která jediná nebyla pod paží roztržena. Kamarádi a zvláště piloti neprokazují jeden druhému respekt na oko, ta vzájemná úcta k sobě je v nich.

Majitelka hotelu, která byla rovněž pozvána, měla Čechoslováky ráda a zvlášť Přízračnému projevovala až mateřskou náklonnost. Na důkaz přátelství otevřela poslední láhev šampaňského, skrývanou pro výjimečnou příležitost. Pilo se a zpívalo. Někteří Angličané, hlavně Molley a Jock, očekávali, že večírek vyvrcholí v bujnou, nevázanou náladu, jak tomu bylo u všech předešlých, ale, ku podivu, nešlo to. Nikdo se nerozjařil přes míru, ani Bill, ani Bruna, který byl z Čechů služebně nejstarší. A přece pil každý jak chtěl.

Piloti mluvili o létání a bojích a vyprávěli si o tučňákovi, kterého kdysi chytili na pláži a chtěli udělat svým maskotem. Protože však byl neposlušný a ošklivě se choval tam, kde se měl ukázat hodným své pocty, pustili ho opět zpátky do moře. Češi žertem i vážně zvali Angličany po válce do Prahy a slibovali je hostit černým pivem. Na to se nejvíce těšil Jock.

Pojednou Bill začal mluvit. Nebyl řečník, ale toho večera mluvil velmi pěkně. Děkoval Čechoslovákům za práci a za přátelství, které z jejich chování a z jejich účasti v boji bylo vždy tak zjevné. Přál jim štěstí v nové československé peruti a dobrý lov v budoucnosti. Nakonec vzpomněl Františka Horkého, jediného českého pilota, který v letce „A“ před třemi měsíci padl. Ujistil, že Čechů bude v historii peruti vždycky vzpomínáno. Všichni, Češi i jejich angličtí přátelé, poslouchali napjatě, skoro nábožně, neboť kdo znal Billa, vážil si každého jeho slova.

Za Čechy mu odpověděl Bruna. Děkoval za pomoc a pohostinství, zdůraznil krásné vlastnosti anglických kamarádů, kteří pro své spojence nasazovali životy, a děkoval Britanii, která za svůj válečný cíl prohlásila také osvobozeni a obnovu Československa. Končil:

„Připomínáte-li nám při loučení památku našeho nešťastného kamaráda Františka, který ztratil život v společném boji, chtěl bych vám, Britům, připomenout čin plukovníka Hamiltona, který nasadil život, aby našeho Františka zachránil. Nepodařilo se mu to, ale to, co učinil, bylo nejkrásnějším příkladem obětavosti, jaká kdy byla vynaložena k záchraně českého letce. Nevím, za co byl plukovník vyznamenán vysokými řády DSO a OBE, ale vím určitě, že to bylo za činy odvážné a skvělé. Proto, setkáme-li se kdy s lidmi chorými nerozhodností a malomyslností, budeme jim o něm vyprávět. A také o vás, kapitáne Bille, o vás, Jocku, Molleyi a vy ostatní.“

To, co Bruna řekl o plukovníku Hamiltonovi, vyvolalo v shromáždění pilotů řadu otázek. Hlavně mladší důstojníci, kteří v době, kdy František Horký padl, ještě nebyli u letky a neslyšeli o oné události, projevili zvědavost a naléhali, aby Bruna vyprávěl. Byl to však Přízračný, který se místo Bruny uvolil vylíčit jim ten příběh, jednu z desítek, ba set bezejmenných tragedií v historii československého letectva v Britanii.

Přízračný vypravoval:

„Pamatuji se, jako by to bylo dnes… na chladné listopadové odpoledne, kdy jsme měli hotovost. Já, František a ještě čtyři kamarádi. Ano, šest nás tehdy bylo, a z těch šesti jsme tu dnes jen tři, kromě mne ještě Bruna a Jock. Kdyby byl tehdy Bruna s Jockem nezapředl rozhovor o pohodlnosti Angličanů, o účelnosti otevřených anglických krbů a výhodách českých kamen, byl by František jistě podřimoval v pohodlné lenošce. Nemohl však souhlasit s výroky kamaráda, protože – jak říkal – česká kamna mu přece nikdo nenahradí, to ať mu nikdo nepovídá!“

Angličtí posluchači se usmáli, bylo vidět, že by byli ochotni o námětu hned sami diskutovat. Ale Bill je zarazil.

„Nechte Franka mluvit!“ nařizoval.

„Slyším jako dnes,“ pokračoval Přízračný, „jak František povídá: „Kdyby nebylo v Anglii krbů, vsadím se, že Angličané by dnes uměli lépe vařit a solili by alespoň zeleninu. Říkám jednou provždy, že to mizerné zdejší jídlo zavinily jen ty jejich proklaté krby.“

Inu, pěkně si pak s Jockem vjeli do vlasů a my ostatní jsme se tím bavili znamenitě, až nás pojednou vyrušil Molley. Křičel od telefonu:

„Přestaňte rámusit? Operační sál nařizuje odlet!“

„Haló, kolik říkáš? Šedesát pět? Dobrá, půjdeme na to. Poslouchej, Joe, bude to Červená a Žlutá sekce.“

„Ták honem, Františku, jedem, a o těch krbech si to povíte, až se vrátíme,“ řekl jsem Františkovi. A už jsme si to mazali.

Bylo tehdy slunečné odpoledne a měli jsme radost, že nebudeme mít obtíže při návratu. Každý o mně ví, že mám rád mraky, ale nikoli mlhu, a těšil jsem se, že mlha do našeho návratu zmizí.

Za několik minut se naše čtyři stíhací letouny blížily ke konvoji. Lodi byly sestaveny v bezvadném pořádku, neboť, jak všichni víme, britští námořníci jsou z nás všech nejukázněnější. Navázal jsem radiotelefonní spojení a začal jsem hlídkový let.

Asi za dvacet minut slyším, jak volá země:

„Haló, červená jedna, Červená jedna, jste v pořádku, jste všichni v pořádku?“

„Haló, země,“ odpovídám, „červená jedna v pořádku.“ A hned nato slyším, jak odpovídají ostatní:

„Červená dvě v pořádku.“

„Žlutá jedna v pořádku.“

Ale“ pak ticho. Hrklo ve mně. Co je se Žlutou dvě?

Žlutá dvě, to je František, se neozývala. Začal jsem ji volat sám, ale odpověď žádná. Marně znovu volala země, Žlutá dvě umlkla.

„Haló, Červená jedna,“ volá země, „jeden letoun spadl do moře, udám posici, záchranná loď vyjela.“

Teď jsem už tušil, že je s Františkem zle. Přivolal jsem zbylé dva letouny a vraceli jsme se zpět. Byl jsem jako na trní a o Františka jsem měl opravdu strach. Ale jak je to všechno možné? Jak se mohl zřítit? Do radia nic nemluvil, a kdyby jeho rádio nebylo v pořádku, jistě by mi to byl dal nějakým způsobem najevo a vrátil by se domů. Ale to jsem měl stále ještě naději, že nedošlo k nejhoršímu.

Letěli jsme podél pobřeží a pak jsme ho náhle uviděli. Havarovaný letoun ležel rozbitý na jedné z mořských mělčin. Srdce se mi sevřelo. Ale což, ještě zbývala naděje, že se pilot zachránil. Sletěl jsem níž a viděl jsem letadlo rozbitá na několik kusů. Při nejnižším nalétnutí spatřil jsem pak Františka, jak bezvládně visí přes okraj rozmačkané kabiny. Měl jsem dojem, že těsně po havárii ještě žil a snad se chtěl dostat z letadla. Co vám mám povídat? Byli jsme zdrceni. Hlásil jsem to ihned kontrolorovi do operačního sálu. Ten zaměřil přesně polohu a hlásil:

„Děkuji, vraťte se a přistaňte, záchranné práce pokračují.“

Zakroužili jsme smutně nad Františkem a odletěli jsme – co jiného jsme mohli dělat? Když naše tři letouny přistaly – mám ten okamžik ještě před očima – míjel právě letiště vlak s dětmi. Snad jsme jim poskytovali krásnou a velmi vítanou podívanou – neboť z otevřených oken vyletěly desítky bílých šátků; vlak ožil elánem dětí, vykloněných z oken, a celý se smál rozjařenými tvářemi a širokými úsměvy děvčat. Všichni nám mávali na pozdrav – letounům a pilotům. Bylo mi divně u srdce, neboť jsme právě v duchu pohřbívali Františka. Ty děti, děti! Neviděly ovšem a nepovšimly si prázdného „dvorečku“ těsně u trati, kde si ještě před hodinou pochvaloval svůj stroj František Horký. Myslil jsem, že celý vlak by zesmutněl a zastřel svou tvář, kdyby věděl…

Zanedlouho přišla na letiště zpráva, že František byl nalezen v troskách letounu mrtev. Nikdy jsme se nedověděli, jak došlo k pádu. Dověděli jsme se však, jak probíhaly záchranné práce. Hned po zprávě pozorovacích orgánů o ztroskotání vyjela malá, rychlá lodice. Na její palubě byl plukovník královského loďstva Hamilton. Plukovníkovi bylo padesát šest let, nebyl to žádný mladík.

Pro mělkost vody nemohl člun vplout až na místo neštěstí. Plukovník neváhal ani vteřinu. Skočil do moře a částečně plaval, částečně šel až po krk v ledově studené vodě k letadlu. Skoro dvacet minut mu trvala cesta k nešťastnému Františkovi. Snažil se zachránit letce – kamaráda vojáka.

A teď si povšimněte, že jeho obětavost ho mohla stát život. Velmi silně se nachladil, dostal vysoké horečky, zápal plic. Řekl jsem, že nebyl mlád, bylo mu padesát šest. Dlouho trvalo, než se v nemocnici vyléčil. My dva, já a Karel, vzali jsme si tehdy dovolenou a navštívili jsme ho v přístavu v Plymouthu, abychom mu poděkovali za jeho snahu zachránit českého pilota. Byl naší návštěvou překvapen, neboť nepokládal svůj čin za nic hrdinného nebo hodného poděkování.

„Je mi velice líto, gentlemen,“ řekl nám, „ale nemohl jsem mu již pomoci. Byl mrtev, zemřel asi brzo po havarii… ubohý chlapec.“

Přízračný se odmlčel. Pak dodal:

„A tohle mínil přítel Bruna, když mluvil o krásném příkladu přátelství Britů k nám Čechoslovákům. Nikdy vám je nezapomeneme.“

Zvláštní ticho nastalo, když Přízračný domluvil. Upřímnost jeho projevu a vřelost, s níž mluvil o ztraceném kamarádovi, zanechaly v posluchačích hluboký dojem. Mnohý pilot sklonil hlavu a zamyslil se. Všichni vzpomněli na své kamarády, kteří se již nikdy nevrátí z moře. Nebylo v tom nic sentimentálního, byl to výraz čisté kamarádské lásky, která trvá.

Teprve Bill přerušil mlčení. Zvedl hlavu, a to, co řekl, bylo překvapující.

„Frank,“ obrátil se k Strnadovi, o kterém všichni věděli, že má pěkný hlas a rád zpívá, „Frank, zazpívejte nám, prosím, vaši národní hymnu.“

Strnad byl překvapen. Díval se na Brunu a Přízračného a ptal se česky, zda pivní sklep v hotelu může být považován za vhodnou místnost pro zpěv československé státní hymny.

„Billa by hrozně mrzelo, kdybychom mu nevyhověli,“ řekl rychle Přízračný.

„Jen zpívej, přidáme se k tobě,“ radil Bruna. „Konečně – je to náš den, je válka a nikdo nám nemůže nic vytýkat.“

Strnad tedy začal a ostatní zpívali s ním. Všichni Angličané se postavili do pozoru a ani nedýchali. Přízračný se díval Billovi do tváře a nemohl věřit zraku. Uviděl v jeho očích slzu. Obdivoval vždycky u tohoto muže vůli, tvrdost a nezávislost, kteréžto vlastnosti byly inspirátory jeho činů. Nyní viděl, že je pohnut a to se ho hluboce dotklo. I Jock a ostatní piloti byli stejně dojati. Jen majitelka hotelu a mechanici necítili asi nic zvláštního, protože Čechy neznali a nevěděli nic o jejich domovině. Bill a jeho piloti však věděli, že československá národní hymna opěvuje krásy českého domova, pochopili, čím ta píseň pro Čechoslováky je a co při ní cítí. A Češi, zpívajíce, cítili opravdu totéž, co jindy u příležitosti velkých oslav, protože tu po jejich boku stáli praví kamarádi, kteří za ně mnohokrát nasazovali životy a kteří jim upřímně přáli, aby se dočkali svobody své vlasti.

Po hymně nezbylo než večer zakončit. A nic se k tomu nezdálo vhodnější, než hymna britská.

Přízračný si tehdy napsal do deníku:

„Každý válečný pilot si píše svým životem svou vlastní historii. Jednou po válce si v ní bude listovat, smát se, slzet, láteřit a chválit. O dobrých přátelích však bude číst vždy jenom s radostí.“¨

VI. Den u Československé stíhací peruti

Je léto a půlnoc. Ve velké důstojnické jídelně československé peruti Spitfirů je hrobové ticho. Mr, Frank, noční hlídač, připravuje v kuchyni sandwiche, protože Mr. Hora a Mr. Studený se ještě nevrátili z města a budou mít jako obvykle hlad.

Kolem druhé hodiny ranní zvoní telefon. Frank přijímá zprávu a píše si ji na kousek papíru:

„Československá peruť musí být půl hodiny před svítáním v pohotovosti, všichni letci musejí čekat v pilotním sále, kde velitel dostane další rozkazy.“

Frank jde nejdříve budit velitele.

„Promiňte, pane,“ Mr. Frank klepe jemně na čelo velitele, majora Kysely; může si to dovolit, má svolení.

„Co je.“ bručí velitel a převaluje se na druhou stranu. Frank česky nerozumí, ale je zvyklý podobným výrazům a klidně pokračuje v klepání na kapitánovo čelo. Po čtvrté mi úspěch a odevzdává hlášení.

„Jděte a vzbuďte velitele obou letek. Na mě se přijďte podívat ráno v půl čtvrté a vzbuďte mne. Děkuji, Mr. Frank, dobrou noc.“

„Předáci“ bydlí pohromadě, protože jsou ještě malí páni, aby měli každý zvláštní pokoj. Není to nikdo jiný než Mr. Přízračný a Mr. Bruna, oba již povýšení na kapitány. Mr. Frank budí nejdříve Přízračného, protože ví ze zkušenosti, že Bruna mu dá větší práci. Přízračný jako obvykle mu musí pomoci a domlouvat, aby Bruna vstal, že je to nutné a důležité.

„Karle, vstávej!“

„Takový nesmysl, volat člověka o půlnoci,“ vzpažuje v posteli Bruna.

„Dávno minula, člověče, a zítra se bude něco dít, vstávačka v půl čtvrté. Dej Frankovi jména pilotů,“ pobízí Přízračný.

Mr. Frank si napsal jména, přál „Good luck“ a odešel.

„Co myslíš, že bude?“ ptá se Bruna zívaje.

„Svípeček ( svípeček — sweep, t. j. let nad nepřátelským územím s úkolem vyčistit oblohu od nepřátelských stíhačů.) anebo lodičky ( lodičky — útok na německé lodi při francouzském pobřeží.). Musíš mi půjčit jeden stroj, ale pro Boha, nedávej mi zase tu rozviklanou „R“ ( Každý letoun má své označení na trupu velkým písmenem).

„Naši s ní také lítají, čirijou,“ a už Bruna zase přetahuje přes sebe přikrývku, aby honem ještě dospal.

Mr. Frank si prohlíží jména a už ví, jak bude koho budit. Štůla bude okolo sebe mlátit rukama. Musí ho proto budit zpovzdálí. Vlasáč a Zoural mají ve světnici psa, který kouše. Zaklepe na dveře a pes probudí své pány sám. Pak musí pootevřenými dveřmi křiknout rozkaz velitele, jinak by tito notoričtí spáči neuvěřili. Na Zrzavého se musí podívat dvakrát, protože rád zaspí. Potom uvaří čaj a připraví biscuity.

Jsou skoro 4 hodiny ráno.

Piloti a inženýr, který vstává a uléhá zrovna jako oni, popíjejí čaj. Starý a Zoural přišli neumytí a neučesaní. Neměli čas. Zrzavý chybí a jeho velitel má starost.

„Franto, skoč se naň podívat a prašti ho botou.“

V poddůstojnické jídelně se dělo něco podobného. Frank sdělil rozkaz svému kolegovi a ten již zařídil ostatní.

Velitel peruti, major Kysela, je velkopán a jede na stanoviště v osobním autu. Kdo je hotov, toho vezme s sebou, na nikoho však nečeká. Před budovou jídelny stojí nákladní auto, řízené svobodnicí Šílou. Šila je nervosní tvoreček a přehazuje rychlosti s velikým rámusem. Kdyby tak chudák rozuměla česky.

Vůz zastavuje u poddůstojnické jídelny, kde nastupuji četaři, rotní a rotmistři. Rotmistr Nosatec má šibeniční humor a kritisuje rozkazy leteckého maršála.

„Piloti se mají nechat pořádně vyspat,“ je jeho závěr.

„Služ a budeš spokojen až do smrti,“ vyjelo někomu z úst.

Velitel je na místě první podle rozkazu.

„Good morning, sir! Všichni piloti mají ihned odjet na rozmluvu,“ hlásí telefonista.

4 hodiny 30 minut. Každý už sedí v pilotním sále a ví o svém úkolu. Inženýr zuří, protože letoun „B“ nechce nastartovat.

Peruť bude doprovázet Hurrybombry, které napadnou jakousi elektrárnu ve Francii.

Startují za svítání. Takový odlet do rozbřeskujícího se dne není nic obyčejného. Již pojíždění na start má svůj půvab. Na letišti vidíte poskakovat červená a zelená světélka křídel. Modrobíločervené ohníčky výfuků šlehají do tmy jako jazýčky zmijí, slídících po potravě. Hangáry se proměnily v záhadné černé stvůry a zaplať Pán Bůh, že jsou tak veliké. Jinak byste do nich mohli vrazit, jako onehdy Antonín do parního válce. Na vzdálenějším konci letiště bliká maják, a za ním se proti horizontu rýsuje silueta vysokého továrního komínu, který často zachránil leteckou pověst navigátora, jímž je ve stíhačce sám pilot.

Velitel přidává plyn a tím dává povel k startu. Každý startuje samostatně, protože je ještě tma. Shora se země jeví ošklivou, rozmazanou, za to horizont s mraky je překrásný.

Nad letištěm se peruť setkala s další a pak hajdy na cíl.

Je sedm hodin.

„Cvičení“ skončeno a všichni se vrátili; v celku se nic nestalo. Němci byli překvapeni a mnoho nestříleli. Hurrybombry ( Hurrybombry - anglické stíhací letouny vybavené pumami.) zasáhly cil uprostřed, nikdo z našich nebyl sestřelen – zkrátka, jak prohlásil velitel, „nebyl to žádný jun.“

„Sir, jeden flight v hotovosti, ostatní do třiceti minut, ( Piloti musejí odstartovat do třiceti minut. Zpravidla čekají ve svých jídelnách na rozkaz.)“ hlásí telefonista.

„Brano, zůstaň, a Přízračný tě vystřídá po čaji,“ nařizuje velitel peruti.

Jé jedenáct hodin.

Tlampače místního rozhlasu řvou. „Všichni piloti ihned k rozpravě.“

„Hrome, a mně začíná v jednu osmačtyřicet hodin volna“ ( Osmačtyřicetihodinové volno – ukázněný pilot dostal občas 2 dni volna, začínalo od třinácté hodiny. ) lamentuje Štůla.

„Vše pro vlast a krále, ostatní počká,“ vážně na to Nosatec.

Ve 1230 hod. přelétává velká skupina stihačů a bombardérů francouzské pobřeží. Letí bombardovat nějaké nádraží hluboko ve Francii. Hned u břehů zahajují Němci mohutnou protiletadlovou přehradu. To nejlepší dostali naši.

Tento let byl mnohem zajímavější než předešlý, protože se při něm strhla bitva. Lze ji popsat stejně rychle, jak rychle se skončila. Přízračný s Nosatcem sestřelili ve spolupráci 1 Focke Wulfa 190, Vlasáč poškodil jednoho Messerschmidta 190 a Zrzavý také. Všichni se vrátili, až na četaře Bohatce.

„Pane kapitáne, viděl, jsem ho pikovat ( Pikovat – letět střemhlav) k moři, ale nikdo za ním nebyl,“ hlásí Zrzavý Přízračnému.

„To ti šupáci zase dneska tahali za špagáty, ( tahat za špagáty – odpalovat protiletadlová děla)„ vedl svou Nosatec, který nenáviděl dělostřelecké granáty a šrapnely.

„Sir, telefon!“

„Haló, kdo že je tam?“ – mluví do telefonu Přízračný. „Cože? A vy jste zdráv?“

„Ano,“ odpovídá četař Bohatec, který přistal na nejbližším letišti u pobřeží. „Pane kapitáne, prosím vás, pošlete mi mašinu a nenechte mě tady, musím být večer doma, no víte přece…“

„Za chvíli pro vás někdo přiletí,“ odpovídá Přízračný a k všeobecné radosti sděluje pilotům, že Bohatec přistal v Anglii s ustřelenou špičkou křidla a s poškozeným chladičem. Je zdráv.

Je hodina čaje.

„Červená a Modrá sekce ( sekce — dva letouny.) do hotovosti!“ nařizuje Přízračný. „Bílá sekce v patnácti minutách, ( Patnáct minut – piloti musí odstartovat do patnácti minut po vydání rozkazu. Zpravidla jsou shromážděni v pilotním sále a čekají na rozkaz.) ale piloti zůstanou na letišti.“

Asi kolem šesté vyletěl telefonista ze své budky jako splašený.

„Červená sekce ihned nahoru. Hlídkový let nad letištěm, další rozkaz ve vzduchu.“

V pilotním sále je panika, protože bez paniky nic rychle nejde. I balička padáků, desátnice Pamela, dostala vyhubováno, že se připletla do cesty.

„Hrome, já nemám v mašině padák!“ křičí vracející se Antonín. „Nosatej, kopni mi sem honem jeden!“

Antonín se zpozdil asi o dvě minuty. Za půl hodiny se sekce vrátila.

„Toníku, máš jít k hejtmanovi,“ zubí se Nosatec.

Přízračný má své hochy rád, ale pořádek se musí udržet.

Angličan Bill je mu dosud vzorem velitele; osvojil si všecky jeho vlastnosti.

„Popište mi letoun v hotovosti,“ nařizuje Přízračný Antonínovi.

„… a na levém křídle má být padák.“

„Kdy máte den volna?“

„Zítra, pane kapitáne.“

„Tak tady máte gumu a běžte si jej vymazat. A abyste mi ušetřil práci, přemalujte čtvereček na červeno ( červený čtvereček znamená službu, modrý volno.). Tady je tužka a pozor na špičku.“

Antonín je smutný a pomalu maže modrý čtvereček. Kdyby alespoň ten let za něco stál a kdyby si ten protivný Nosatec nechal své poznámky.

Je devět hodin večer. V pilotním sále zůstal jen zapisovatel letů, který má službu nočního telefonisty. Ostatní se již najedli a po večeři půjdou spát. Možná, že ne všichni…

VII Válečné metody

Anglie je země výstředností. Netřeba při tom hned myslet na její obyvatele, stačí už počasí. Zvláště u moře je to nápadné a letcům nepříjemné. Chvilku prší, chvilku svití sluníčko, chvilku se zatáhne obloha nízkými mraky, pak přijde kouřmo a nakonec je z toho mlha.

Za takových podmínek piloti československé peruti podnikali válečné lety do Francie. Útočili tam na různé cíle, ničili lokomotivy, nepřátelské letouny ve vzduchu i na zemi, někdy stříleli na hlídkující německé pobřežní čluny a nejednou dostali tak zvaný zvláštní úkol, o němž tu nelze povídat.

Ať prováděli akci jakoukoliv, přízemní lety byly povzbuzující a vzrušující. Piloti poznali výsledky své práce na vlastní oči a mimoto viděli, že Francouzi jim máváním a povzbuzujícími gesty vyjadřují svůj souhlas s nevyhnutelným ničením svého majetku. Posílali snad i odpuštěni za zabití přátel, jen když při tom padlo co nejvíce Němců a když bylo zničeno co nejvíce věcí, které Němci mohli potřebovat.

Je pozdní odpoledne, asi tři hodiny před soumrakem. Na dlouhé startovací ploše je seřaděno dvanáct Spitfirů. Piloti sedl v kabinách a pozorují letoun kapitána Přízračného, který dá znamení k nahození motorů spuštěním svého stroje. Každý drží prst na knoflíku a čeká. Teď to prásklo. V tom okamžiku se roztočilo jedenáct vrtulí, protože raketový startovací systém byl umístěn v každém letounu a obsluhován pilotem. Mechanici stáli opodál a každá dvojice byla hrdá na svůj stroj. Největší radost z toho měl inženýr Rychlý, šéf mechaniků. Výbuchy raket mu připomínaly praskot biče, jímž piloti zvedají své koně do práce.

Najednou se přímo proti Přízračného letounu žene ušpiněný člověk a mává rukama. Skočí na trup letounu a křičí veliteli do ucha:

„Operace odloženy! Máte čekat, pane kapitáne, na další rozkazy!“

„Škoda, ten mrak tamhle je zrovna tak krásný.“ Přízračný telefonoval veliteli stanice a když se vrátil k svým pilotům, řekl: „Let odložen. Máme jít na čaj.“

Piloti „postavili“ své letouny podél dlouhé rozjezdové dráhy a odešli do jídelen, kde budou očekávat další rozkazy.

Velitel stanice přišel také. Byl to velmi příjemný podplukovník a litoval, že show ( Let za vodou překřtili letci na „show“ – představení.) muselo být odloženo. Nebyl by letec, kdyby nepřidal polínko při spílání meteorologům.

Za půldruhé hodiny dostála peruť nový rozkaz, který poněkud pozměnil úkol pivní. Za dvacet minut poté odstartovalo šest dvoumotorových Whirlwindů a za nimi česká peruť Spitfirů. Odlepili se jeden po druhém, zatáhli kolečka, přitiskli se co nejvíce k zemi, přehoupli se přes mořské břehy a cestou nad vodní hladinou se seskupili ve formaci napřed smluvenou. Nikdo nemluvil, nesměli. V radiu byl klid.

Whirlwindy letěly první, stíhačky jim v patách. Jako když kačeny vyvádějí své mladé na vodu. Moře bylo velmi rozbouřené, piloti musili být opatrní a Přízračný doufal, že si všichni vzali k srdci jeho poučení, které jim dal před letem:

„Počítejte s několikametrovými vlnami; a žádné lízání.“ ( Nelétat těsně nad vodou.)

Kapitán Přízračný si vzpomněl, že s nimi dnes letí Černý, na kterého tyto výstrahy měly zpravidla opačný vliv. „A co by je nezměřil, ty pěkné vlny,“ myslí si Přízračný. „Já jsem byl kdysi také takový blázen s tím svým létáním v mracích. Černý má zase něco jiného – vlny. Když mu budu po letu vyčítat leteckou nekázeň, obhájí se tvrzením, že cvičil hloubkový odhad. Času i prostoru má dost, protože je na okraji skupiny. Inu, neposlušní jsou všude, ale vždycky na ně dojde.“

Jako by znal myšlenky svého kapitána, odskočil si Černý několik málo metrů od hlavní skupiny a vlétl do hejna racků. Dva se mu rozmázli o přední sklo kabiny. Náhlé a nepředvídané ohození štítu masem a krví, chvilkové omezení výhledu, to vše ho polekalo tak, že prudce přitáhl, přidal plyn a taktak, že vyrovnal. Zvláštní píchnutí v srdeční krajině vykonalo víc, než všechna minulá a snad i budoucí poučování Přízračného.

Velitelem Whirlwindů byl major Woodson. Jeho piloti byli velmi odvážní a šli za ním do nejhorších bojů se stejným zanícením jako on. Všichni byli mladí, od 20 do 25 let, odhodlaní a velmi žárliví na Hurrybombry, kdykoliv jim přebíraly práci. Měli horké zkušenosti s německou protiletadlovou střelbou všech kalibrů.

V pásmu, kde již bylo dovoleno užívat radia, vyměnili mezi sebou kapitán Přízračný a major Woodson několik slov, pozměnili sestavy a připravili se k boji.

Žluté a šedé pobřeží Francie vyhlíželo spokojeně a mírově. Letci nevidí nikdy podrobností a je to tak lépe, zvláště pro ty nezkušené. Z pobřežních skal vyšlehlo několik ohníčků. Korek, nováček a dnes poprvé na přeletu za kanál, viděl jenom jeden. Bylo jich však osm, neboť Němci „své“ pobřeží hlídali velmi pečlivě. Palba z kulometných hnízd dráždila nejvíce četaře Bohatce. Nemohl se však odtrhnout, aby uhasil alespoň jeden; měli nařízeno šetřit střelivem na něco důležitějšího.

Byli nad Francií. Velitel Whirlwindů stočil doleva, ale stále držel svůj roj při zemi. Přízračný zmírnil poněkud rychlost, a běda, dostal-li by se některý z německých letounů mezi něho a Whirlwindy! Ovládal se svou perutí předpolí dokonale, a to jak manévrem, tak palební přehradou, kterou mohl okamžitě zahájit.

Francie slavila neděli… Pole i lidé odpočívali. Na bílých, zaprášených silnicích se objevil zřídka človíček. Vyprahlé návsi a náměstí osad však oživly obyvateli, z nichž větší část truchlila, že promeškala radostné představení. Věřili však, že se Angličané ještě jednou vrátí, a čekali. Whirlwindy a Spitfiry pracovaly jako radiové vysílače. Svými motory a vrtulemi rozšiřovaly bleskurychle povzbudivé zprávy:

„Nos amis, les Tommiés sont lá!“ ( Naši přátelé Angličané jsou tu.)

Šílenou rychlostí se hnali lační Angličané a Čechoslováci k cíli, přeskakujíce svými letouny stromy, domy, údolí a kopce.

Kapitán Přízračný je nyní již starý pilot a ví z vlastní zkušenosti, jak zapomnětliví dovedou být letci. Přehazuje páčku na vysílání a klidným hlasem připomíná:

„Všichni moji piloti pozor! Nezapomeňte odjistit zbraně a rozsvítit zaměřovače. Útočte přesně tak, jak bylo umluveno.“

Vše v pořádku. Takový asi, jaký je rozdíl ve vystupování tennisového Šampióna a žáka, profesionálního herce a ochotníka, dlouholetého řidiče auta a toho, kdo právě před chvíli složil řidičskou zkoušku, takový anebo podobný je rozdíl mezi ostřílenými vzdušnými rváči a četařem Bohatcem nebo Korkem. Oba budou dnes poprvé ve větší bojové akci. Jsou zařaděni na nejvýhodnějších místech a dostali nejlehčí úlohy. To znamená, že se nemusejí zabývat rozhodováním, nýbrž budou dělat jen to, co jejich učitelé. Zatím co staří vzdušní válečníci řídí klidně své Spitfiry, pátrajíce koldokola, odhadujíce vše podezřelé na zemi i ve vzduchu. Bohatec a Korek přilepili zraky na křídla svých velitelů a v očekávání boje jsou i poněkud rozrušeni. Oba mají silně vyvinutý smysl pro povinnost a nechtějí udělat chybu.

„Pozor, je to vlevo!“ slyšeli hlas Woodsonův a v zápětí uviděli Whirlwindy, jak stáčejí a zahajují útok. Kapitán Přízračný vydává rozkazy a začíná tisknout spoušť.

Před svítícíma očima pilotů se objevila obrovská, hladká plocha německého letiště.

Na startovací ploše pojížděly právě tři dvoumotorové letouny. Měly patrně provést zkušební okruhy před nočním létáním. Na obou okrajích letištní plochy sedělo pod sítěmi asi čtrnáct stíhacích Messerschmidtů 109 a tři Junkersy 88. velmi krásné a výkonné dvoumotorové letouny. V pravém severním koutě stál hangár pro opravu motorů a draků. Před ním byly dvě pojízdné benzinové cisterny, dvě nákladní auta a ještě několik malých vozíků. Podél nejdelŠí startovací dráhy rozváželi mechanici pomocná světla, připravujíce letiště na noc.

Klidný a teplý večer vylákal mnoho německých vojáků z ubikací. Někteří tvořili skupinky okolo letiště, jiní se procházeli po jízdních drahách na obvodu letiště.

Dobře, že Němci mají občas smysl ponořovat se do sebe a do svých jinak neromantických duší, alespoň jim to dnes trochu déle trvalo, než se probudili, nemluvě ovšem o šesti z nich, kteří se s proděravělými břichy a hlavami válejí v tratolišti krve. Padli hned pod první a druhou dávkou majora Woodsona.

Ale probuzená a uražená melancholie dovede být zlá. Dokáže vraždit se zanícením. Němci jako zběsilí skočili ke kulometům a spustili strašlivou palbu. Rychle přikvapivší soumrak zesílil zvukovou hrozbu rychlopalných zbraní oslňujícími plameny, šlehajícími z rozpálených hlavní, světelnou tříští šrapnelů, ohnivými šlehy zápalných raket všech barev a svítícími německými střelami, létajícími ze všech stran letiště a vyplétajícími nad ním nízkou červenou střechu.

Whirlwindy napadly hangár a pokryly jej kulemi svých kanónů. Spitfiry útočily hlavně na živé cíle a na letouny.

Ani jeden stroj pojíždějící na start neušel poškození, jeden dokonce byl zapálen a explodoval. Byl to Přízračný, který to způsobil. Zkušený rotmistr Nosatec odhalil dva Junkersy pod maskovanými sítěmi a navedl na ně svůj roj. Němci byli rozrušeni, a nejen že na naše pálili z kulometných hnízd poblíž letounů, ale skočili i do trupů Junkersů a zesílili palbu palubními zbraněmi. Nosatec si při psaní této části raportu odplivl, neboť byl nebezpečně zasažen granátem a přiletěl se Spitfirem kratším o špici křídla. Na druhé straně poručík Štůla se svým rojem kropil olovem družstvo německých mechaniků, kteří se schovali do příkopu. Zoural se svým letounem přímo lezl po strouze. Málem by byl zaplatil svůj zápal životem. Viděl jenom polovysoké boty německých vojáků a neviděl telegrafní tyče. Jednu přerazil a uvěřil tomu teprve tehdy, když po přistání vytáhl z křídla tlustou, půl metru dlouhou štěpinu.

Whirlwindy, vzdušné dělostřelectvo, řádily jako smršť. Jejich piloti zapálili obě benzinové cisterny a zabili mnoho vojáků.

Při třetím útoku srazili rozdráždění němečtí kulometčíci jednoho Whirlwinda přímo před hangárem. Pilot byl zabit a neovládaný letoun vrazil plnou rychlostí přímo do země, asi 10 metrů od hangáru. Roztříštil se na kusy, které jako by chtěly pomstít svého pána rozlétly se na všechny strany a v svém dosahu trhaly a rvaly vše živé. Major Woodson nařídil návrat. Na cestě zpět volal své bojovníky. Chyběl Londýňan John Gardener.

„Poor boy – ubohý hoch,“ klidně řekl Woodson, nezmíniv se slovem o svém zranění na hlavě. Ocelové střepiny granátu roztrhly jeho leteckou přílbici a zanechaly po sobě dva řezy v lebeční kosti na temeni.

„Haló, Češi!“ pokračoval, „děkuji za doprovod, bylo to skvělé. Doufám, že se zase brzy uvidíme. Dobrou noc!“

„Good luck to you! – mnoho štěstí!“ odpověděl kapitán Přízračný a pokračoval ve svém kursu. Byl šťasten, že vede všechny své domů, ale měl velikou starost. Na mateřské letiště nutno letět ještě dobrou půl hodiny a už nyní je tma. V celé jeho peruti jsou s ním vycvičeni v nočním létání jen čtyři piloti. A co Bohatec a Korek? Vždyť se sotva drží řídicí páky! Ani jeden ještě nepřistál za soumraku, natož v noci.

Přepíná na vysílání a nařizuje:

„Jako první přistane Zoural. Za ním Štůla a Nosatec. Václave, převezmeš ihned kontrolu přistávání.“

Pak vyjmenoval pořadí v přistávání, zdůrazniv, že Bohatec a Korek zůstanou s ním jako poslední. Přál si, aby ti nejzkušenější byli dole co nejdříve. Mohlo by se totiž stát, že kdyby pustil Korka a Bohatce jako první, mohli by havárií zablokovat přistávací asfaltovou dráhu. Tím by ostatní byli donuceni přistat na břicha podél dráhy. Odstranění havarovaného letounu vyžaduje mnoho času, mnohem víc, než na kolik mají benzinu.

Na letišti již o všem věděli, neboť český kontrolor z operačního sálu byl neustále na poslechu a zaznamenával každý rozkaz kapitána Přízračného. Ihned podal hlášení na velitelství stanice. Pobočník velitele stanice byl tím poněkud ustrašen a telefonoval svému veliteli, který již byl v důstojnické jídelně na večeři.

„Za chvíli tu budeme mít legraci,“ sděloval velitel stanice svému hostu, plukovníku Snowovi, když se vrátil od telefonu. „Čechoslováci se vracejí a mají jen tři noční. Nechcete se na to podívat, sir?“

„Zajisté,“ odpověděl Snow.

Soumrak zhoustl ve tmu. Za chvíli přeletěla peruť nad letištěm s rozsvícenými polohovými světly ( polohová světla jsou na koncích křídel, označují ve tmě letoun a jsou dobře viditelná.). Přízračný ohlásil radiem přílet a dal skupinám rozchod. Sám pak s benjamínky peruti vystoupil asi na čtyři sta metrů a pozoroval přistání.

Na střeše pozorovatelské a kontrolní věže bylo velmi rušno. Dozorčí důstojník držel v každé ruce pistoli a u nohou měl připravené hromady výstražných červených a zelených raket. Vedle něho stál velitel stanice, pobočník, plukovník Snow a několik pilotů ze sousední anglické peruti. Věž měla tři malé místnosti. Světla byla zhasnuta, záclony odhrnuty a všechna okna obsazena zvědavými pomocnými kontrolory, písaři, mechaniky a několika letuškami. V celku lze říci, že piloti a letištní personál se na podívanou těšili; ostatní projevovali jakési obavy a řekli bychom jakýsi druh soucitu. Před věží stály dvě automobilové stříkačky, nákladní auto š malým jeřábem, dvě pojízdné ambulance a jiný materiál, potřebný k odvážení pochroumaných letounů i lidí. Motory byly v chodu.

Čechoslováci začali přistávat. Zoural přistal, za ním Štůla. Ten zajel se svým letounem ihned za pozorovací věž, rychle vylezl a utíkal k světlometu. Tam zdvořile vytrhl podporučíku Hoodovi z ruky signální lampu a ujal se služby řídícího pro noční létání.

„Máte nějaké nesnáze?“ ptal se klidně Hood.

„Možná, že je za chviličku uvidíte,“ zasmál se Štůla a při své práci vysvětloval situaci.

První čtyři Spitfiry přistaly dobře. Dalších několik poskakovalo až do poloviny přistávací dráhy jako kozy, ale podle hlášení Štůlova to nebylo špatné. Ve vzduchu zůstal kapitán Přízračný, Bohatec a Korek.

„Jděte na přistání klidně,“ nařizoval starostlivý velitel. „Světla se vám budou zdát poněkud blíž, než jsou ve skutečnosti, nepodrovnávejte však náhle. Když vám to nevyjde, dejte plyn a opakujte okruh. Při novém startu pozor na klapky, nezatahujte je předčasně! Začne Bohatec!“

Četař Bohatec se snažil být klidný, ale nedosáhl rozhodně onoho klidu, s kterým přistával ve dne. Sklo kabiny se prapodivně lesklo a vráželo mu do očí nepříjemné odlesky sklíček palubních přístrojů. Výfuky motorů byly rozpáleny do červena a chrlily ze sebe fialové, modré a červené plameny, které vydraždovaly zornice do bolesti a zmenšovaly viditelnost dopředu. Vysunul podvozek, potom brzdicí klapky a kontroloval rychlost. Podrovnával jemně, neseškrtil plyn úplně, nýbrž dotahoval se plížením k přistávací ploše. Černá asfaltová plocha byla vybílena oslnivým pruhem vrženým velikým světlometem. Zdálo se mu, že se žene se svým letounem příšernou rychlostí. Viděl jen nejbližší předměty, vyložená lampová světla se zdála jako rozmazaná, jako by se pohybovala. Bohatec se ještě neuměl dívat jako staří, zkušení noční piloti a nejistota v poslední fázi nasaděni na přistání mu roztřásla ruce a nohy. Vtom vletěl do kužele světlometu, v mžiku proletěl jeho jádrem, oslnivě bílým, těsně u majáku. Zatřásl se, lekl se, prudce přitáhl řídicí páku, zavřel oči a – seděl.

„Absolutely čarodějně,“ pochvaloval podporučík Hood.

„To byl asi náš velitel, Squadron Leader Přízračný,“ odpověděl mu Štůla, „neboť kdo jiný by mohl předvést něco podobného?“

„A nyní vy, Korku, nic se nelekejte, Bohatec již sedí,“ oddychl si nahoře ve vzduchu kapitán Přízračný a přál si, aby i nejmladšímu pilotovi se přistání zdařilo.

Korek měl podobné pocity jako Bohatec, ale v daleko menší míře. Byl dnes nesmírně šťasten. Zničil nepřátelský letoun na svém prvním letu „za vodu“. Bude to mít ověřeno na filmu svého fotokulometu. Celou cestu domů se nemohl nabažit pocitu vítěze. A když má člověk radost z vykonané práce, pocit užitečnosti v lidské společnosti, chápe všechno docela jinak a nic ho nezastraší, ba naopak, dodává mu to sebevědomí. Ještě před necelými dvěma hodinami se ho kamarádi ptali, zda napsal poslední vůli, a dobírali si ho. Kdyby mu velitel nebyl připomněl, že je noc, že si má dát pozor na přistání a hloubkový odhad, ani by o tom nevěděl.

Korek má oči jako kočka a projíždí jimi nocí jako kočka. Má nebojácné srdce a je především nadmíru šťasten.

Co byla radost z krásného propouštěcího vysvědčení z třetí měšťanské třídy, z obdivovaného japonského stolku, na kterém pracoval šest měsíců a který dostal na místní výstavce první cenu, co bylo nadšení z prvního samostatného letu proti dnešní radosti!

Udělal vše, co mu velitel nařídil, a přistal. Přistání bylo hladké, velmi dobré.

„Hej, to je krása!“ Korkovi se to zalíbilo tak, že přidal plyn a znovu odstartoval.

Kde kdo se divil. Takové pěkné přistání a proč startuje znovu? Vždyť má málo benzinu!

Kapitán Přízračný nezpozoroval, že Korek přistání nedokonal. Letěl podél něho až do okamžiku, kdy si byl jist, že Korek bezpečně sedí. Pak ho předletěl a „šel“ na okruh letiště, aby též přistal.

„Dobré je to, přistanu.“ Přistal a za jízdy k hangáru si všiml, že ve vzduchu je ještě nějaký dobrodruh, ale nevěnoval tomu pozornost. Když se však dověděl, Že Korek znovu startoval, telefonoval hned do operačního sálu, aby mu nařídili okamžité přistání, protože má málo benzinu. Bojí-li se, ať přistane se zataženým podvozkem na břicho.

Korek je sám nad letištěm a má stále nesmírnou radost. Ve své chlapecké romantičnosti ani nepozoruje, že se dopouští chyb. Teprve rádio ho probouzí a donucuje, aby se podíval na benzinoměr. Ano, mají pravdu, benzinu tam již není nazbyt, musí přistat.

Celé letiště těžce dýchá. Každý ví, že ve vzduchu je nejmladší pilot československé peruti, chlapec ještě; každý ví, že má celkem pět operačních hodin, že byl po prvé nad Francií, že již před letem byl nervosní, že je velmi rozrušen bojem, že se bojí přistat, protože nikdy v noci ani za soumraku nepřistával, že se bojí vyskočit padákem, že je asi zraněn a za chvíli vykrvácí, že už nemá benzin ani na jeden okruh a že zkrátka vrazí do země a uhoří. Důstojníci na pozorovatelské věži jsou stísněni, letušky se ptají, zda je hezký a hodný a je jim ho líto. A Korek přistává podruhé. Přistání se sice nepodařilo tak pěkně jako poprvé, ale přistal způsobem, za který by se nemusil stydět ani noční pilot. Pomalu pojíždí na průsečík jedné přistávací dráhy s druhou a po ní potom do dvorečku svého Spitfira.

Přízračný si oddychl, ale v duchu na Korka zuří. Dává si ho okamžitě zavolat:

„Proč jste znovu startoval. Korku?“

„Pane kapitáne, mě se to líbilo,“ odpovídá upřímný Korek, který se nikdy nevykrucoval.

Nikdo mu však nevěří, protože je mladý, nezkušený, zkrátka se nějak polekal a nyní se pokouší o vtip.

Přízračný chvíli přemýšlí. Vzpomene si na svá učednická léta a na vlastní bláznovství, která prodělal u britské letky. Jeho srdce zjihlo.

Korek dostal jen přísnou důtku.

Rychle byla sepsána hlášení a pak odjeli piloti na večeři.

Když se v důstojnické jídelně setkal kapitán Přízračný s velitelem letiště, hlásil mu v žertu:

„Sir, hlásím, že všichni moji piloti jsou vycvičeni na noční letce. Dávám je k disposici!“

„Dokázali jste to jasně, dobrá práce! Bylo to ohromné. Napijme se!“

„Jeden velký gin, smím-li, sir.“

„Yes, na můj účet,“ vmísil se do rozhovoru plukovník Snow a objednal tři velké giny.

VIII. Kapitán Bruna

Časně zrána přesunula se stíhací skupina kapitána Bruny na cizí letiště, odkud za několik hodin provede velikou kombinovanou akci nad nepřátelské území.

Při odjezdu autobusu, který skupinu odvážel, nikdy si mladý četař Zíral neodpustil hledět na vyrovnanou řadu krásných stíhaček tak dlouho, dokud mu nezmizely z očí.

„Vašku, podívej se, to by bylo něco pro Bošouny, kdyby to věděli. Stačilo by jenom pokropit jich několik zápalnými střelami a jsme vyřízeni. Všechny by shořely.“

„Myslím, že to Němci vědí, ale přece nemají chuť přijít. To není jako před dvěma lety. Podívej se kolem a vidíš, co Bošouni také dobře znají. Ze všech koutů koukají kulomety a kanóny, jen ať si Němci smlsnou! A konec konců, nemysli, že nás nikdo nehlídá, zatím co tu sedíme. Jistě starej ( velitel úseku.) vydal rozkazy, aby aspoň dvě peruti byly v pohotovosti, kdyby snad přece Němcům přišla chuť navštívit Anglii. Rosteme, Vládo,“ a Vašek se usmál.

K poledni se piloti vrátili k svým strojům a beze spěchu nasedli.

Radost, mládí a veselí. Podle rozkazů, které jim byly vydány velitelem Brunou, soudí, že úkol je velmi důležitý. Počasí přeje. Slunce přátelsky semo tamo pošimrá poloobnažené krky pilotů, kteří tak dlouho nenasazují šály, dokud to není nutné.

Kapitán Bruna obléká záchrannou vestu, která visela na konci křídla, usedá do svého Spitfiru, ale přílbici ještě nechává zavěšenu na řídicí páce, protože se chce do poslední chvíle těšit z teplé sprchy dubnového slunce.

„A hleďme! Že by skřivánek?“ Ano, je to on! Zrovna kdesi nad jeho letounem mu prozpěvuje. Snaží se ho najít, ale potvůrka malinká se musí vznášet zrovna proti slunci! Oči bolí. Vedle Bruny je letoun Hovorkův, vpravo Koutný. Jestlipak také oni poslouchají? Ne. Koutný slyšet nemůže, protože má už přes hlavu přetaženou přílbici, ale Hovorka, ten patrně naslouchá též.

„Honzíku, slyšíš?“

„Jó, tomu to hraje! Také bych potřeboval podobný motor. Hádá se mi to jako dvě staré báby na jarmarce, ale přece poletím. Snad si mašina dá říci.“

Prásk, prásk, Koutný spustil motor a skřivánek dozpíval.

Kapitán Bruna se usmál, nasadil přílbici, dal znamení mechanikovi a spustil motor. Vyjel ze stanoviště, poděkoval na pozdrav smějícího se mechanika a za několik vteřin již pojížděl na rozjezdovou dráhu.

Stíhací skupina tří perutí se vyšplhala nad řídce rozhozené chuchvalce mraků a pak přímým směrem odletěla na schůzku s bombardéry „Velkými Bratry“ kamsi nad moře.

„To je vymoženost,“ přemýšlí v letounu Bruna, protože má mnoho volného času. „Při vydání instrukcí řeknou našemu veliteli: přesně v půl jedné setkáte se s bombardéry na 4°30’ západní délky a 49° 15’ severní šířky ve výši 10.000 stop kdesi mezi Brestem a Anglií a doprovodíte je nad cíl. A ku po.divu, všecko to souhlasí. A jaké jsou to operace! Vždyť jsou nás stovky. No, také se stane, že se někdo opozdí a pak hledá, protože na nikoho nečekají, ale to je přece v hranicích lidského chybování. Na mou duši, tohle jsme si s Přízračným nemysleli, když jsme začínali.“

Tak a nyní pozor. Už není čas na civilní myšlení. Velitel skupiny mává letounem. Peruti zaujímají bojové sestavy. Celá stíhací skupina přechází z hloubkové sestavy do šířkového zajištění. Tak je to nařízeno a tak se to musí dělat. Bruna se svou letkou se zařazuje do velké formace.

Nad skupinou se něco zablýsklo. Bruna to zná. Jsou to světlá břicha Spitfirů britské skupiny, která jim bude dělat výškové zajištění. Kdyby sluníčko tolik nepálilo a neznemožňovalo výhled, viděl by kapitán Bruna ještě jednu polskou skupinu Spitfirů, tu nejvyšší, skoro 40.000 stop vysoko, která nedopustí, aby je Němci přepadli ze sluneční strany a shora. Taková přepadení jsou nejhorší, protože člověk vidí útočníka zpravidla když už je pozdě.

Za několik minut spatřil Bruna z levé strany se blížící bombardéry. Bylo jich skoro 100 ve třech vlnách. Jeho peruť si sedla vedle první na levou stranu. Byly to dvoumotorové Mitchely. Druhá peruť přešla na pravou stranu a třetí těsně nad a dozadu bombardovací skupiny. Každý již má tolik zkušeností, že přece ví, co má dělat a kam jít. Bruna by rád přepnul na vysílání a pozdravil „Velké Bratry“, ale nemůže. Mají zakázáno mluvit, protože Němci odposlouchávají a velitel formace by se zlobil. Daleko na levé straně vidí veliké hejno letounů. To je druhá vlna bombardérů, které dostanou týž doprovod a ochranu jako Mitchely a které budou bombardovat jiný cíl, asi 20 mil jižně od cíle, na který Mitchely jdou. „Jestlipak jim dostaveníčko také tak pěkně vyšlo jako nám,“ přemýšlí Bruna. Jistě ano, a i když se o nějakou míli zmýlí, najdou se, protože je překrásná viditelnost.

„Protivná cirkulárka,“ říká si hned nato a nejraději by vypnul radiový přijímač. Letouny se právě dostaly do pásma účinnosti vln rušivého vysilače, kterým se Němci snaží znemožnit poslech spojeneckých letců, nebo kterým se pokoušejí rušit příjem zpráv vysílaných operačními sály z Anglie. Němci vysílají ostrý a pronikavý nepřerývaný zvuk na téže vlně, na jaké operují Spojenci. Krajně nepříjemný tón, podobný řezavému zvuku pily cirkulárky. Od okamžiku, kdy se pilot octne v pásmu „cirkulárky“, trpí jeho uši tak dlouho, dokud se na zpáteční cestě nedostane z něho ven.

Už je vidět Francii, brestskou zátoku. Aši pět mil před pobřežím vidí Bruna na palubní desce mžikat červené světélko. Je to výstraha, že pomocná benzinová nádrž, připevněná pod břichem Spitfira, bude za několik minut prázdná. Přepíná na hlavní tank, pak vypne přívod benzinu z pomocné nádrže, zatáhne za rukojeť a pomocná nádrž padá do moře. Spitfire, lehčí o odpor a váhu nádrže, poskočí, a Bruna ví, že je všechno v pořádku. Stává se někdy, že se nádrž nechce odlepit a pilot má zlost, protože je to zbytečná přítěž, která snižuje rychlost nejméně o 30 mil za hodinu.

Bombardéři přeletěli pobřeží a stáčejí na cíl, který je těsně u Brestu. Je to letiště. Všude klid, Němci čekají Mají zkušenosti a vědí, že není třeba spěchat a plýtvat střelivem. Když zvěř přijde, musí přijít zrovna do rány.

„Hallow, hallow, nepřátelští letci jihovýchodně od vás. Je jich asi padesát,“ hlásí Anglie, která je svými přenosnými přístroji zaměřila.

„O. K.“ odpovídá velitel skupiny.

A zase klid, přerušovaný jenom tou protivnou cirkulárkou. Každý pilot má rozsvícen zaměřovač, odjištěny kulomety a kanóny a zapnutu fotokomoru, nejspolehlivějšího svědka úspěchů v souboji. Bruna ví, jako ostatní, že sotva dojde k střetnutí. Seperou se ti nahoře, ( Němci zpravidla čekali vysoko nad celou spojeneckou skupinou a pak napadali nejvyšší patro spojeneckých stíhacích letounů.) to je skoro pravidlem. Ale připraven musí být každý.

Každý cítil, že za malý okamžik Němci spustí protiletadlovou palbu. Klid před bouří. A najednou blesky. Sta – snad tisíce, protože jsou vidět dvakrát. Poprvé přímo před hlavněmi děl, podruhé blízko, nebezpečně blízko – to když šrapnely a granáty se trhají, aby zvětšily svou účinnost. Čisté nebe nad Francií se zamračilo, zachvělo a zaburácelo. Tisíce rozprasků a ohníčků raket vytvořilo hustý mrak, který je ustavičně krmen železem a ohněm. A bombardéři letí, letí přímo do rozžhaveného nebe, protože tak mají nařízeno. Musejí zasáhnout cíl, musejí hrát se smrtí. Je to účelné. A bomby padají,

„Pane Bože!“ vykřikl v úleku do kyslíkové masky četař Oharek, který v svém krátkém životě neviděl nic strašlivějšího. První Mitchel druhého roje byl zasažen naplno granátem a rozlomil se. Ocas bezvládně padal do mořské zátoky a předek s motory se vzňal. Palivové nádrže letounu vybuchly a trhaly zbytek letounu do kusů hořících pochodni zrovna před tváří Oharka.

„Bože – a uvnitř jsou lidé!“ Oharek se otřásl. Štěstí pro něho, že v okolí nebyli němečtí stihači. Dělá chybu za chybou mladý pilot Oharek. Copak je to něco platné, naříkat nad osudem kamarádů a dávat se strhnout hrůzně krásnou podívanou k zapomětlivosti? Uhni raději, nech toho všeho, nebo i tebe ještě sestřelí, zevlovníče! Nevidíš, že ses dostal do nejhustší palby? Honem ven! Bože, to je doba, než se z toho dostaneš. Ne, Oharku, byl to jen okamžik, vždyť jsi tam byl jenom půl minuty, než jsi utekl, ale zdá se to, jenom zdá, být věčností.

A dole Němči jásají. Ještě dva Mitchely jsou zasaženy. Jejich těla krvácejí, až se němečtí protiletadloví dělostřelci radostí zajíkají. Budou mít dnes na účtu vítězství tři sestřely. Ne, páni, ještě není konec, přesto, že Mitchely jsou těžce poškozeny a odtrženy od hlavní skupiny. Mají doprovod a ten se postará, aby odehnal každého vašeho vzdušného odvážlivce. Žel, prvý, postřelený, už nedoletí, z jeho motorů vychází tmavý, hustý kouř. Klesá. Jde nad vodu. Několik mil od francouzského břehu přistává do oceánu.

Major Kysela letí těsně za nim.

„Dobře to dopadlo, lezou do člunu,“ hovoří si k sobě a hned radiofonicky vydává rozkazy svým podřízeným.

„Haló, Červený tři a čtyři, volejte ihned o pomoc,“ nařizuje. Červený tři a čtyři, kteří zůstali o několik tisíc stop výše nad místem dramatu, vystupují do 12.030 stop a volají vyslání záchranného člunu z Anglie ( donos radia je nejlepší, když pilot vysílá z velkých výšek. Proto pilot, kroužící těsně nad trosečníky, nařídil, aby piloti, jsoucí výš, dali zprávu do Anglie a vyžádali pomoc.). Přesto, že nešťastní kamarádi bombardéři přistali blízko francouzských břehů a z Anglie je sem velmi daleko, nevzdává se nikdo naděje. Vždyť již několikrát se stalo, že odvážní angličtí námořníci vytáhli svého letce těsně před nosem Němců. I k námořní šarvátce došlo a Britové se jen ták snadno nedají. Naposledy ještě velitel čtyřky obletí skupinu čtyř letců schoulených v gumovém člunu, aby jim dal na vědomí, že Anglie o nich ví a že přijde pomoc. Škoda, že jim nemůže pomoci sám. Jak by to bylo hezké, kdyby mohli se Spitfiry přistat na vodu a vzít je s sebou do Anglie. Ale i mravní podpora ve formě nízkého náletu mnoho pomáhá a trosečníci se jistě upokojí. Velitel dává povel svým pilotům: „Za mnou!“ a opouští trosečníky. Musí, protože několik minut opoždění by mohlo znamenat katastrofu. Spitfire má málo benzinu, a domů je skoro sto miL

Kapitán Bruna neviděl smutný zánik velitele druhého roje Mitchelů. Stalo se to právě když se točil. Jeho peruť byla na vnější straně bombardérů a v tragickém okamžiku křižovala bombardovací skupina její záď. Držela se stále s hlavním tělesem a při přelétávání levého břehu brestské zátoky se dostala do palebné přehrady pěti destroyerů a jedné ozbrojené velké obchodní lodi. Kapitán Bruna dostal zásah do motoru a trupu, aniž o tom věděl. Pokračoval v letu. Veliká, ostrá střepina granátu prorazila ocelo-litinový plášť motoru a způsobila vážnou poruchu. A najednou letci uslyšeli:

„Musím vyskočit!“

Nikdo nevěděl, kdo to volá, protože kapitán Bruna snad ani neměl kdy použít svého volacího znaku. Jen jeho dva kamarádi, kteří s ním byli v roji, uviděli jeho stroj bezvládně padat do moře a za malou chvíli nato spatřili na nebi viset pilota na padáku. Oddechli si a hned hlásili, že pilot padá do moře. Okamžitě přepnuli na vysílání a volali týmž způsobem o pomoc Anglii, jako před tím jejich kamarádi, když chtěli pomoci bombardérům. Dostali zprávu, že Anglie má zaměřenu jeho posici a že okamžitě vysílá rychlý záchranný člun. Rotmistr Holý spirálovitě sestoupil až nad hladinu, aby se přesvědčil, zda je Bruna v člunu a zdráv. Vidí tělo, vidí odplouvající padák, ale co to? Bruna se jen pomalu pohybuje a ještě není v člunu. Holý ještě chvíli čeká, pak krouží a volá do radia.

„Pilot není v člunu (není na dinze), pošlete rychle letoun s dinghou, pošlete rychle letoun s dinghou! Mám málo benzinu!“

Poručík Koutný, který stále krouží v 10.000 stopách, předává depeši do Anglie, protože Holého vysílání by těžko Anglie zaslechla. Holý je velmi nízko.

„Zaměřeno,“ odpovídá Anglie, „okamžitě vysíláme dva letouny. Ihned se vraťte a šetřte benzinem. Občas se nám hlaste!“

A kapitán Bruna zůstává opuštěn v ledově chladných vodách Atlantického oceánu.

Když se Bruna snášel na padáku, měl dosti času, aby se přesvědčil, zda gumový člun drží na obalu padáku. Vyhráno, dingha byla s ním. Nahmatal pojistný tkaloun záchranné plovací vesty, kterou měl na sobě, a zjistil, že kovová karabinka na konci tkalounu je správně zatknuta do kroužku v konci tkalounu gumového člunu. Zatáhl za tkaloun, potěžkal, aby se ještě jednou přesvědčil, že dinghu skutečně s sebou má. Nyní již jenom čekal na okamžik, kdy otočí sponu, do které ústily popruhy padáku. Musí se zbavit padáku co nejdříve, protože by mu mohl způsobit velmi nepříjemnou chvilku. Mohlo by se stát, že by ho přikryl vrchlíkem a držel nějakou dobu pod vodou, ba i zaplést by se do něho mohl. Ještě několik metrů, pět, dva, teď! Bruna rychle otočil sponou, udeřil do jejího plochého čela a padák se svlékl s jeho těla. Prudký vítr jej zuřivě popadl, několikrát s ním zacloumal a pak s ním smykl po hladině. Jako velká, ošklivá medusa se vynořoval a ponořoval do vln tento vzácný záchranný přístroj.

Velmi těžko odhaduje člověk výšku nad hladinou moře, zvlášť je-li on i moře v pohybu. Bruna se zmýlil o čtyři metry a ty stačily, aby mu dopad do rozbouřených vln způsobil mdlobu.

Rozdrážděné moře čekalo na kapitána Brunu. Popadlo ho surově a bilo do něho rozzuřenými vlnami. V takovém stavu ho objevil a pozoroval rotmistr Holý.

Asi za pět minut se kapitán Bruna probudil. Uvědomil si, kde je a co se s ním stalo, protože si připomněl tvrdý dopad na břicho a obličej. Vytáhl zpod sebe zbalený gumový člun, odtrhl obal, odjistil ventil lahve se stlačeným vzduchem a čekal dychtivě, až se nafouknutý člun vyhoupne na hladinu.

Splasklá gumová hmota, plná záhybů, se pohnula, několik záhybů se nadulo, vymrštilo, ale v zápětí se vše vracelo do splaskliny. Bruna se s člunem rval, protože cítil nebezpečí. Rychle jej rozbaloval, zavřel přítok vzduchu a zjistil příčinu. Ocelová střepina protileteckého granátu se zaryla do měkké gumy a způsobila dvě veliké, osudné trhliny. Bruna však nepřipustil, že by se závada nedala napravit. Začal rychle hledat, až objevil záchranné pomůcky, připoutané ke člunu. Vytáhl dva kuželové, vodorovně rýhované kolíčky a snažil se jimi ucpat díry. První otvor nebyl veliký a kolíček vykonal úspěšně své dílo. Druhá díra však byla příliš veliká.

Brunův mozek pracoval horečně a soustřeďoval se jen na spravení a nafouknutí člunu. Neměl kdy si uvědomit, že přichází konec, byl příliš zaměstnán, aby si uvědomil pomalé chabnutí a tuhnutí těla, příchod smrti, která vystupovala z hlubin studených vod a vnikala do jeho těla konci jeho údů, pomalu, ale bez slitování.

„Musím člun dát dohromady, jinak mě nenajdou, musím najít ještě nějaký větší kolík…“ a kapitán Bruna usínal. Moře nedbalo jeho útrap. Bouřilo dál. Snad jenom ona vlna, kterou stačil ještě Bruna postřehnout svým slabým zrakem a kterou chtěl zachytit svýma mrtvýma rukama, ona vlna, kterou považoval za přikrývku a chtěl si ji přetáhnout přes hlavu, jenom ta vlna byla teplá a milosrdná. Ostatní již neviděl. S Bohem, kapitáne Bruno!

V Anglii se rozběhl záchranný aparát. Dva hydroplány odstartovaly na hlášeni letců – Brunových kamarádů – a za hodinu létaly již nad místem tragedie. Dvě peruti dvoumotorových letounů dostaly rozkaz, aby ihned zahájily pátrání po zmizelém letci.

Kamarádi Brunovi a několik anglických letců tiše čekali na zprávy u telefonu. Každou chvíli se ozvalo nervosní drčení telefonu, přicházely však jen suché operační zprávy.

Nikdo Brunu nenašel, ani jeho kamarádi, kteří odletěli hned po doplnění benzinových nádrží zpět na místo neštěstí.

„Snad ho vytáhli Němci, bylo to blízko francouzského pobřeží.“

„Pochybuji, myslím, že se chudák utopil,“ řekl major Kysela. „Když nebyl na dinze, nemohl to vydržet. Takový dobrý chlap! Jak to jen řekneme Přízračnému?“

K večeru se vrátila stíhací skupina na mateřské letiště. Piloti odešli do jídelen a major navštívil Přízračného.

„Udělali jsme vše, co bylo v lidských silách,“ vykládal pobledlému kapitánovi.

Po večeři natočil si Přízračný z teplého vařiče černou kávu a odešel k perutnímu lékaři, který seděl před krbem. Usedl na pohovku vedle lékaře a aniž se omluvil, že ho ruší v četbě, pravil:

„Doktore, byla to bolestivá smrt? Cítil něco?“

„Pravděpodobně ne,“ odpověděl lékař. „Přicházející mdloba nedovolí, aby cítil bolest.“

„A co studená voda? Musela mu být přece zima, strašlivá zima, ne?“

„Ne, ani to necítil. Snad měl něco mnohem důležitějšího na práci, soustředil své myšlení na naději a nezpozoroval ani, že umírá.“

Přízračný schýlil hlavu do dlani. Pomalu řekl:

„Znal jsem ho dobře, byl to můj nejstarší kamarád. Myslím, že to pro něho bylo všechno strašné. Zemřít nyní, kdy vítězství je už na dosah. Už to pomyšlení muselo být pro něho strašlivé.“

Lékař neodpověděl, a také Přízračný zmlkl a nejevil již zájmu pro pokračování v hovoru. Chvíli seděl mlčky. Pak vstal a odešel do klubovny. Tam ho zastihla zpráva, že stíhací skupina se má za úsvitu přesunout na letiště Booky, kde dostane další rozkazy pro nálet do Evropy.

FRANTIŠEK FAJTL: PŘÍTEL MRAKŮ

Obrázky Jiřího Wowka. Obálku nakreslil Zdeněk Burian.

1-12.000. Ediční číslo 544.

Pozoroval jsem ve dnech osvobozeni, jak cizí voják, jemuž byla podána naše vlajka, ji políbil a přitiskl k svým prsům. Hoši, mějte v úctě znaky státní svrchovanosti, vlajku, která nám hlásá, že jsme svobodný národ. A mějme v stejné úctě představitele státu, jako tomu bylo ve starém Římě, kde osobnost tribuna lidu byla posvátnou a nedotknutelnou, protože v ni byl ctěn i urážen celý národ.

Otakar Dorazil:

»Chtěl jsem být učitelem«.

KAREL MAY V SOVĚTSKÉM SVAZU

Knihy známého spisovatele dobrodružných románů Karla Maye počaly právě vycházet v SSSR v gruzinském překladu. Vydává je nakladatelství KARAIM v Kuťaišu, v sovětské Gruzinské republice, která, jak známo, je rodištěm a vlastí maršála Sovětského svazu Stalina.

Ovládne člověk sopky?

NOVÁ SOUTĚŽ POLNICE

V rozžhaveném zemském jádru, v ohnisku sopek, je podobně jako v slunci, světle, hmotě a pohybu moře utajena nepředstavitelná, lidstvem dosud nevyužitá energie. Podaří se ji kdy spoutat a využít? Zčásti se to již děje – kde? Na tuto těžkou otázku nechceme od čtenářů Polnice odpověď, chceme jen vyzkoušet, co o sopkách vědí. Nebyli by to naši čtenáři, kdyby neměli zájem o zeměpis a neodříkali nám dlouhý seznam významných sopek, o kterých už slyšeli, nebo čtli. Ale kde ty sopky jsou? Je opravdu sopka

Popokatepetl v Japonsku

Vesuv na liparských ostrovech

Mauna Loa v Mexiku

Krakatoa na Javě

Mont Pelée V Itálii

Etna na Islandu

Hekla na Sicílii

Stromboli v Sundské úžině

Fužijama na Havai

Bromo na Martiniku?

Vylosujeme pět správných odpovědi, jejichž autoři dostanou od nás knihu O. Nordenskjolda »K jižní točně«. Kdo urči, kdy došlo k posledními výbuchu každé z uvedených sopek a bude mezi vylosovanými, dostane kromě toho některý náš soukromý tisk, buď první českou indiánku »Maran a Onýra«, nebo povídku Eduarda Štorcha »Lovci mamutů ještě po pěti letech«.

VÝSLEDEK SOUTĚŽE Z ČÍSLA 18;

Soutěž »Cestujeme v biografům měla velmi dobrou úroveň a až na menší nepřesnosti v odpovědích přesvědčila, že čtenáři »Polnice« mají slušné zeměpisné vědomosti. Největší potíže soutěžícím způsobila Oklahoma (stát ve Spojených státech amerických s hlavním městem Oklahoma City), kterou jeden z řešitelů dokonce hledal až v Japonsku (pro podobnost s jménem Jokohama). Někteří řešitelé však šli ve své důkladnosti tak daleko, že každé místo označili přesným udáním zeměpisné šířky a délky. Ze správných odpovědi bylo vylosováno pět, jejichž pisatelé dostanou jako odměnu knihu S. Mstislavskiho »Opásán ocelí«. Jsou to: J. Lněnička, Kraslice, Jos. Kleibl, Zábřeh, F. Junek, Uhřiňovice p. Lično, Jan Kusala, Brno-Maloměřice a Jos. Zapletal, Lipník nad Bečvou. Zvláštní odměnu dostane Jiří Kála, Brno 2, který doprovodil své řešeni pěknými mapkami.

DOSUD VYŠLO:

1. Jiří Kajer: Byli čtyři. 2. Jiří Medula: Posel s nebes. 3. Frank Laskier: Jsem námořník. 4. Fr. Kvasil: Cesta k hranici. 5. W. E. Johns: Biggles učí létat. 6. V. Kubec: Molardovi piloti útočí. 7. Fr. Běhounek: Ponorka Narwhal-2. 8. M. Hrádecký: Klub Stříbrné peruti. 9. J. M. Vašák: Stihač z letadlové lodi. 10. Joseph Conrad: Oheň pod palubou. 11. Jar. Langr: Noční nálet. 12. J.M. Vašák: Posádka mrtvých. 13. Jiří Medula: Mosty přes Dněpr. 14. O. Švec: Desátník Jindra. 15 A.. Michie: Operace Hemingway. 16 J. Langr: Varšavská hlídka. 17. F. Fajtl: Přítel mraků. 18. V. R. Bozděch: Nepřítel v dohledu.

V některém z příštích čísel vyjde povídka Fr. Běhounka: Únik z atomového města. Dobrodružství a tajemství kolem vzniku atomové pumy.

POLNICE. Malé Povídky o velké odvaze. Vychází měsíčně. Rediguje Jiří Medula. Tiskne Antonín Novák v Kutné Hoře. Kok 1947. Nakladatelé Toužimský a Moravec, Praha XIII.. Oblouková 26. Předplatné na 5 sešitů Kčs 37.50 bez poštovného.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai