Sestřelen

František Fajtl

(2007)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura česká, Romány válečné

Tato kniha je první z mnoha proslulých děl generála Františka Fajtla, předního československého válečného stíhače, známého autora literatury faktu a leteckých memoárů. Líčí v ní svůj vlastní dramatický příběh, kdy se mu při bojích nad Francií podařilo s těžce poškozeným spitfirem přistát a za velkých strastí projít okupovanou zemí. Byl zatčen až ve Španělsku, internován v koncentračním táboru, ale ani tam se nevzdal.

František Fajtl

Sestřelen

© František Fajtl, 1969

ISBN 80-7022-068-6

Místo předmluvy

Život letců ve Velké Británii není snadný. Angličané jim sice poskytuji všemožné pohodli, ale vyžadují od nich dokonalé výkony a nedbají příliš na ztráty. Vždyť před zahájením jakýchkoliv rozsáhlejších vojenských operací pozemních je napřed nutno porazit luftwaffe.

Význačné období mého života, které v této knize popisuji, váže se k loňskému roku. V souvislosti s tím bych rád předeslal několik slov, osvětlujících příběhy spojené s mým únikem.

Stejně jako rok 1941 jevil se i následující rok na vzdušném válečném poli intenzívní leteckou ofenzívou, která měla umožnit britské armádě a námořnictvu i dalším spojeneckým vojskům připravit se k přímé akci na kontinent. Sledy jednotlivých letadel podnikaly nálety noční, hlavně na Německo, a naopak svazy letadel ve formacích prováděly nálety denní, převážně na okupovaná území.

Každý let nás stíhačů nad Francii, Belgii nebo Holandsko měl svůj speciální název, podle toho, zda jsme útočili ve velkých či přízemních výškách, v mohutných či menších samostatných stíhacích skupinách, nebo zda jsme doprovázeli těžké nebo lehké bombardéry. Pro zjednodušení označuji každý stíhací let za kanál La Manche termínem „svíp“, populárním mezi všemi letci RAF. To slovo se píše „sweep“ a znamená česky zametat. Zametat je třeba každé smetí, které člověku překáží. Nuže, pro naše vrchní velení je v nebeském prostoru smetím německá luftwaffe, najmě nebezpečné a záludné messerschmitty 109 a fockewulfy 190. A proto je musíme denně uklízet a vymetat našimi spitfiry. Tato náročná práce potrvá tak dlouho, dokud nevymeteme poslední smítko schované někde v koutě.

Úspěšný svíp potřebuje tři věci: dokonalý spojovací systém, dobré stroje a schopné velení. Dnešní kontrolní a spojovací systém byl vytvořen v době slavné letecké bitvy o Británii, „Battle of Britain“. Po celé Anglii jsou vybudovány podzemní operační sály s odborně vyškoleným personálem. Nejdůležitějšími lidmi jsou letečtí kontroloři. Ti dostávají na svá stanoviště zprávy ode všech moderních zpravodajských a hlásných orgánů a zařízení, jako je např. radar, pobřežní a vnitrozemské hlásky atd., zejména informace o pohybu nepřátelských letadel. My, stíhací piloti, a zvláštní přístroj (automat), zamontovaný v letadle, hlásíme kontrolorům vlastní pozici. Všechny tyto zprávy okamžitě vyhodnocuje a nepřetržitě zpracovává vycvičený personál, hlavně inteligentní ženy. Potom se objeví na veliké stolové mapě, ležící před očima kontrolora. Zručný a zkušený kontrolor navádí podle viděné situace vlastní stíhače na nepřítele pomocí radiofonie otevřenou řečí nebo kódované – zpravidla kombinací obou způsobů. Kvalitní radiostanice umožňují stálé spojení letce s operačním sálem a dokonalý poslech až do dvou set kilometrů. Toto spojení se nejenom bezvadně osvědčuje při stíhání nepřítele, ale užitečně nás informuje o číhajícím nebezpečí, i když jsme nad evropskou pevninou, a mnohému letci už zachránilo život – vedlo ho za špatného počasí bez úhony na letiště anebo vyslalo pomoc rychlých člunů, když letec nouzově přistál či vyskočil do moře. Z hlediska morální podpory toto spojení má pro pilota nedocenitelný význam, dodává osamocenému letci sebevědomí a udržuje naději na pomoc a záchranu, když dojde k nejhoršímu. Je opravdu povznášející vědět, že někdo se o vás v kritické situaci postará.

Jinak však bylo s letadly a s jejich technickým vybavením. Myslím ovšem na loňský rok, na dobu, kdy jsem byl sestřelen. Létali jsme na stíhacích strojích typu Spitfire V. Byly to tehdy rozhodně nejlepší a nejvýkonnější britské stíhací letouny a měli jsme je rádi. Bohužel Němci měli stroje ještě výkonnější a rychlejší, v nejneočekávanějších okamžicích se objevovali ještě výš než my. Připravovali nám krajně nepříznivé podmínky k zahájení soubojů.

Dalším nedostatkem zmíněného typu byl jeho malý akční rádius. Měl nádrže na necelých 400 litrů benzinu, což vystačovalo průměrně na půldruhé hodiny letu. Když došlo ke vzdušnému boji a pilot létal maximální rychlostí, na plný plyn a na vysoké otáčky, pak se doba letu rapidně zmenšila. Při soubojích hluboko v okupované Francii či jiné zemi musel se náš pilot vzdát boje, byť by mu snad za několik vteřin zaručoval cenné vítězství, jakmile zjistil, že mu zbývá benzin sotva pro zpáteční cestu do Anglie. Byly to pro osamoceného pilota svízelné okamžiky, když si někde nad mořem překontroloval, že má benzinu tak tak, aby dosáhl přátelské pevniny. Objeví-li se v takovém okamžiku nepřítel, znamená to zpravidla konec anebo v nejlepším případě skok padákem do moře.

Britské velení si bylo dobře vědomo této nevýhody, která působila neblaze na morálku pilotů a nutila vyvažovat tento handicap větším množstvím strojů i lidí. Proto se dnes přikračuje k montáži přídavných nádrží pod trupem spitfirů. Nádrže jsou z lehkého kovu, dřeva nebo papíru. Pilot letí na benzin z tohoto přídavného rezervoáru až ke kontinentálnímu pobřeží, tam jej trhnutím uvolňovací páky shodí do moře a celý let nad okupovaným územím provede z plných hlavních nádrží. Tím získá skoro hodinu letu navíc, což má velký význam při všech vzdušných akcích.

Úspěchy při svípech závisely též na kvalitách velitelů jednotek. Je-li si velitel vědom odpovědnosti, plní úkol přesně a nepůsobí v celkovém pojetí vzdušné operace zmatek, hlavně nedochvilností při srazu s bombardéry. Má-li pak každý pilot peruti důvěru ve svého velitele, stoupá i jeho výkon.

Nejkritičtější údobí války rodí velké muže. Je tomu tak i ve Velké Británii. Objevili se mladí, velmi schopní velitelé. Není zvláštností potkat čtyřiadvacetileté podplukovníky a o něco málo starší plukovníky jako velitele pluků (wingů) nebo stanic-základen (bází). V jejich velení rozhoduje klid, chladnokrevnost a statečnost. Pro nás jsou v mnohém dobrými učiteli. Nejsou nezdravě romantičtí, mají dobře vyvinutý smysl pro věcnost a konečně jsou dobrými sportovci. Typem takového velitele, o němž se ještě v knize zmíním, byl plukovník Broadhurst, který se stal v těchto dnech nejmladším generálem britského letectva a byl povolán na odpovědné místo v tažení generála Montgomeryho v Egyptě od El Alameinu do Tunisu.

Nebudu zde rozebírat taktiku svípů všeobecně, povím jen něco o taktice použité při denním doprovodu bombardovacích letadel. Nejmenší taktickou stíhací jednotkou při podobném úkolu byla peruť (squadron) o dvanácti letounech. Tři peruti tvořily pluk (wing) o třiceti šesti letounech. Bombardéři, „velcí bratři“, létali v sevřených svazech. Úkolem stíhačů bylo zajistit bombardérům klidný let a svržení bomb na cíl. Tuto úlohu prováděli takzvaným doprovodem, doslova obalujíce bombardéry svými „těly“. Chránili tak prostor letu bombardovacího svazu. Stíhači přitom zaujímali určitou sestavu, která byla vždy nařizována velitelem pluku při předletové přípravě (brífingu).

Ve vzduchu jsme se dorozumívali – jako je tomu dosud – radiotelefonicky. Pro zjednodušení a přesnost jsme používali různých zvyklostí. Tak jsme například udávali pozice nepřátelských letadel podle hodin, přičemž celá letící skupina byla jejich středem a její obvod ciferníkem. Dvanáct znamenalo vpředu, tři vpravo, šest vzadu a devět vlevo, vše ve směru letící skupiny. Ostatní číslice značily mezisměry. Hlášení „banditi pět hodin“ znamenalo „nepřítel vpravo, poněkud vzadu“.

Když byl někdo z nás sestřelen nad nepřátelským územím a pád přežil, byl buď Němci chycen a poslán do zajateckého tábora, kde pobyt pro Čechy je velmi riskantní, nebo se mu podařilo utéci. V druhém případě měl naději vrátit se opět do Anglie přes neutrální Švédsko, Švýcarsko nebo Španělsko.

Vojenský mrav ukládá sestřelenému letci povinnost pokusit se všemi prostředky uniknout nepříteli a dostat se zpět ke své nebo některé spojenecké jednotce. Jenom v případě zranění nebo nemoci může zůstat ukryt delší dobu v cizí zemi.

Doufám, že toto vysvětlení postačí čtenáři, aby si představil prostředí, v němž jsem nasedal do spitfira k dramatickému letu. Můj návrat k bojové jednotce byl diktátem povinnosti vojáka, kterou jsem plnil podle svého nejlepšího svědomí i přesvědčení. Bude-li mít čtenář trpělivost, prosím, nechť mne doprovází v příštích kapitolách.

Rudloe-Manor, Anglie, 1943

Souboj

Útočíme denně na železniční stanice, továrny, letiště, vlaky a nejrůznější vojensky důležité cíle v obsazené Francii. Jako stíhači doprovázíme své druhy bombardéry a často si vyrazíme i sami, abychom napadli německé fockewulfy nebo messerschmitty či vyřadili nějakou lokomotivu v blízkosti pobřeží kanálu La Manche. Operujeme z letecké základny Hornchurch, která je vzdálena od srdce Londýna necelou hodinu jízdy podzemní drahou. Letiště je travnaté, rovné jako stůl, takže můžeme startovat najednou v celých perutích, což je pro pilota požitek. Velitelem leteckého tábora je plukovník Broadhurst, DSO, DFC – nositel vysokých britských válečných vyznamenání, na slovo vzatý letec a výborný voják. Je krajně energický, spravedlivý a ze srdce přeje operačním pilotům.

Máme na stanici hřiště všeho druhu, koupelny, sprchy, v důstojnické i poddůstojnické jídelně výborné nápoje a sympatickou obsluhu sličných letušek v uniformě. Operační osazenstvo tvoří tři bojové peruti, v nichž kromě Angličanů slouží Australané, Belgičané, Holanďané, Novozélanďané a Čechoslováci. Dorozumívací řečí je angličtina; kamarádské prostředí je výborné. I pro ten společenský život je letecká stanice Hornchurch tak oblíbená a vyhledávaná.

Před několika dny nás opustila třistatřináctá československá stíhací peruť, a tak jsem tam zůstal z Čechů sám. Ale nebyl jsem opuštěn, denně jsem se s nimi setkával ve vzduchu, protože i nadále operovali v rámci našeho pluku. „Seděli“ na blízkém letišti Fairlop, kam mě zvali. Na oslavy výročí založení peruti dne 10. května jsem se už bohužel nedostal – 5. květen přeškrtl pozvánku velkým NE…

Je asi jedenáct hodin. Počasí se rychle zlepšuje, ale tlampače místního rozhlasu stále mlčí. Piloti 64. peruti jsou v pohotovosti. Je teplo, podřimují v pohodlných lenoškách a přemýšlejí, kam je dnes asi pošlou na první svíp. Na letišti je klid přerušovaný hluchými ranami nářadí v hangárech, kde mechanici pracují na větších opravách spitfirů. U peruti je však všechno načasováno – jen vyletět.

Stodvaadvacátá britská peruť (squadrona), která se jmenuje „City of Bombay“, má dopoledne třicetiminutovou úlevu (při poplachu musí být schopna startovat do třiceti minut). Vzhledem k špatnému počasí jsem dovolil pilotům, aby „třicet minut“ trávili v jídelnách, kde si mohou lépe odpočinout než v sálech na letišti.

Jak je tomu u třistatřináctníků ve Fairlopu nevím, ale myslím, že rozjeli mariáš. U A-letky asi vyhrává Jura Řezníček, u B-letky Dohnal.

Při obědě, právě když jsem si pochutnával na stehně králíka, upečeného po anglicku, ozval se místní rozhlas:

„Voláme piloty 122. a 64. peruti. Hlaste se ve zpravodajském sále stanice ve 13.00 hodin.“

Klidně jsme dojedli a pak jsme odjeli auty na rozpravu do velkého sálu zpravodajského důstojníka stanice.

Naši zpravodajští důstojníci, jimž jsme říkali „inteligenti“ (intelligence officer znamená zpravodajský důstojník), měli hlavní sál vyzdoben všemi pomůckami pro bojové lety. Stěny byly polepeny velkými mapami a leteckými fotografiemi francouzského, belgického a holandského pobřeží. Ze stropu visely modely všech vlastních i nepřátelských letadel. Asi ve výši očí stojícího muže byl vylepen pás fotografií speciálních cílů pro „rhubarby“, tj. pro dobrovolné výpady dvou i více pilotů v přízemní výšce proti francouzskému pobřeží, aby znepokojovali německé posádky a tropili škody na všem, co je pro Němce vojensky důležité.

Jednotlivé cíle jsou očíslovány. Piloti si je vyberou, hlásí číslo do operačního sálu, odkud operační důstojník buď vydá nebo nevydá povolení k letu. To záleží hlavně na situaci, počasí a kvalitě pilota. Nezkušeného letce nemohou poslat na těžký úkol, i kdyby se přihlásil dobrovolně.

Když jsem vešel do sálu, spatřil jsem obvyklý obrázek. Zaplněná zadní sedadla, šum, smích. Nejmladší piloti seděli lajdácký na oknech, přestože několik židlí bylo prázdných. Seskakovali, jakmile přicházeli velitelé, a loudali se na své židle. Mezi piloty jsem si všiml nápadně velkého počtu stejnokrojů khaki. Byli to důstojníci pěchoty, vyslaní na naši stanici na stáž. Dnes měli podle programu sledovat předletové přípravy pilotů.

Spěchal jsem ke své židli v levé polovině první řady. Už byla obsazena. Často mi na ní sedával kpt. Fejfar, když tu ještě byla třistatřináctá čs. peruť, ale ten buď respektoval moje přání a židli uvolnil, nebo jsem ho z ní prostě vyklopil. Tentokrát tam seděl nějaký Angličan od 64. peruti, ještě k tomu nový příslušník, a já jsem se mu styděl říci, že ta židle je můj talisman. Sedl jsem si tedy vedle majora Smitha, velitele 64. peruti. „Smity“ se marně snažil navázat rozhovor, chtělo se mi spíš poslouchat než mluvit. Zezadu jsem slyšel hlasy horlivých pěchotních stážistů, kteří ze zdvořilosti se ptali pilotů předem, co se bude dít. Snad mezi nimi byl i žurnalista, protože někomu za mými zády velice záleželo na pocitech pilota nad vodou, při boji a po vítězství.

Tabule byla zastřena plátnem. Za chvíli přišel zpravodajský důstojník a odkryl ji. Ozval se hluboký vzdech a za sebou jsem zaslechl:

„Hrome, zase Lille.“

Lille, průmyslové město v severní Francii, náš cíl, byl neoblíben hlavně proto, že byl daleko a naše spitfiry neměly přídavné nádrže. Když se pilot po souboji jednou nebo dvakrát zatočil o 360 stupňů, stačil benzin sotva k břehům Anglie. A Němci to věděli. Za druhé náš směr vedl okolo letiště St. Omer, kde sídlila německá stíhací esa. A za třetí: nad Lille byla vždy silná protiletecká obrana.

Velitel pluku Powell nedal na sebe dlouho čekat. Stoupl si na stupínek před tabuli a spustil po svém. Vstrčil obě ruce do kapes, několikrát se zaklátil na všechny strany, pak se podíval na tabuli, kde byl narýsován celý let, usmál se a začal instruovat. Mluvil málo a vždy s humorem. Byl velmi dobrý letec, neúnavný bojovník, který nikdy nechyběl, šlo-li o významnou akci. Často jsme na něm viděli velikou únavu, ale nic si z ní nedělal, a ať se při letu stalo cokoliv, přišel klidně do jídelny a dal si pivo, prohodil několik vtipů nebo ironických poznámek a čekal na další rozkazy. Byl jedním z těch, kdo přesně plnili anglický předpis: velitel musí vždy létat se svou jednotkou a osobně ji vodit do boje.

A nyní začal mluvit.

„64. squadrona dole, 122. uprostřed a 313. nahoře. Moje místo u 64. Náš wing je součástí skupiny stíhačů, která má celkem pět wingů. Úkol: doprovod dvaceti čtyř bombardérů, které napadnou nádraží v Lille. Náš pluk od 20 000 stop do 26 000 stop. Účel: napadáním nepřátelských stíhačů chránit bombardéry pod námi. – Dávejte pozor! Dostali jsme zprávu, že Hunové zesílili stíhače fockewulfy a že se těší na shledání s námi.“ A pak dodal, aniž zvážněl: „Hodně štěstí, pánové.“

Časy startu a srazu s bombardéry byly napsány na tabuli. Třistatřináctníci dostali jako obvykle nejtěžší úkol. Jsou zase nejvýš, aby zachycovali první rány záludných „mesků“ a „fokoušů“, kteří byli vždy ještě výš než my. Byla to však pro Čechoslováky velká pocta; tím bylo naznačeno, že jsou považováni za nejlepší peruť. Podle programu se peruti měly ve vrstvách střídat. Při rozpravách však zpravidla velitel pluku nebo stanice projevovali přání, aby třistatřináctka kryla sestavu pluku shora. Třistatřináctníci s radostí vyhovovali – všichni měli velký zájem na dobré pověsti naší nejmladší peruti.

Velitel třistatřinácté peruti kapitán Mrázek, který není přítomen, dostane šifrovaný rozkaz telefonicky a setká se s námi nad hornchurským letištěm.

Po rozpravě jsme se rozjeli ke svým jednotkám. Předjel jsem v malém hillmanu přítele Belgičana Jeana, který jel pomalu na kole. Křičel na mne:

„Bonne chance, Sir, a na shledanou!“

Zamával jsem a on porozuměl, že mu přeji totéž.

V pilotním sále peruti na letišti jsem si ještě jednou svolal své piloty, určil sestavu a vydal podrobné rozkazy. Padlo ještě několik otázek a pak jsem vydal závěrečný rozkaz:

„Motory spustit za deset minut, popojíždět na start těsně kolem hangáru, abychom nepřekáželi 64. peruti, která startuje první a proti směru našeho pojíždění. Do letadel!“

Belgičané, měl jsem jich u peruti pět, projevovali zájem o let temperamentněji než klidní Britové. Rozešli jsme se. Při navlékání padáku jsem si všiml, že je na něm krásně narýsováno mé jméno. Bylo mi to nepříjemné, nechtěl jsem se Němcům prozradit, kdybych byl sestřelen a zajat. Teprve po příchodu do zajateckého tábora bych řekl pravdu nejstaršímu z britských příslušníků. Čechoslováky jako jediné ze všech spojenců neuznávali totiž nacisté za vojáky, ale za zrádce – z titulu příslušnosti do protektorátu Čechy a Morava.

Na padáku byla dokonce označena ve zkratce i moje hodnost „Squadron Leader“, major. Neřekl jsem však ani slovo, vůbec mi nepřišlo na mysl, že by právě dnešní let musel pro mne skončit osudně. Ale až se vrátím, musí technici jméno vymazat. Dal jsem telefonistovi ve službě do úschovy náprsní tašku s penězi a letecké hodinky a nařídil mu jako vždy, aby v případě mého zmizení odevzdal vše majoru Mrázkovi, kterého dobře znal.

„To se nikdy nestane, Sir,“ odpověděl telefonista a usmál se.

Odešel jsem ke svému spitfiru, nasedl, stiskl knoflík a pustil do tisíce spících koní bujnou sílu. Vzápětí zaburácelo dalších jedenáct strojů a rozjelo se za mnou. Čtyřiašedesátá peruť už byla seřazena na startu. Když vzlétla, odstartovali jsme my. Na okrajích letiště stáli mechanici, kteří při našem startu zpravidla přerušili práci a vyběhli z dílenských hangárů. I letušky vyšly z kanceláří nebo se dívaly z oken a přály nám mnoho štěstí. Měli všichni pěknou podívanou; ať už hromadný start a řazení svazů nad letištěm vypadal jakkoliv, neodborníky vždy vzrušoval.

Sotva jsme byli v první zatáčce, viděl jsem, jak se k nám přibližuje ve vzorné formaci třistatřináctá peruť. Čtyři trojky, letící za sebou v zákrytu. Bylo jasné, že Češi jsou nejlepší, a byl jsem na ně hrdý. Nikdy nezapomenu na časy, kdy i já jsem s nimi létal. Měli skvělého velitele peruti i letek a výtečné zkušené piloty bez výjimky. A bili se jako lvi.

Netrvalo dlouho a celý pluk byl seřazen. Dali jsme se na cestu za svým úkolem. Kdesi nad kentským hrabstvím jsme se setkali s kolegy z Biggin Hillu, Northoltu a Martlesham Heathu. Hlouběji pod sebou jsme viděli čtyřiadvacet dvoumotorových bostonů, doprovázených plukem polských stíhačů. Abychom se mohli mezi sebou dorozumívat, měli jsme v letadlech radiostanice naladěné na různé vlny, které jsme zapojovali zmáčknutím knoflíků. Zásadně jsme mluvili jenom s piloty vlastního pluku. Velitel pluku mohl mluvit i s velitelem bombardérů. Všichni bez rozdílu jsme měli rádiové spojení s operačním sálem kdesi pod zemí u Londýna. Jestliže kamarádi z cizího pluku chtěli, abychom jim přišli na pomoc, dostali jsme tuto zprávu okamžitě prostřednictvím operačního sálu, v němž řídicí kontrolor věděl o všem, co se děje dále ve vzduchu, a dokonce vše viděl na veliké stolové mapě. Každá peruť měla své volací jméno, každý pilot v peruti měl u tohoto jména číslo, takže velitel přesně věděl, kdo volá. Moje peruť se jmenovala Magpie (Straka). Typické jméno měli Češi z třistatřináctky: Butcher (Řezník).

Let nad Kanálem zpravidla nebýval bohatý na dramatické okamžiky, takže každý měl možnost buď přemýšlet kam půjde večer, nebo ještě zažívat dojmy z minulého dne. Většina z nás se však nemohla nabažit krásného pohledu na kolébající se flotilu letadel nad námi i pod námi, která se ostře rýsovala proti obloze nebo moři.

Je krásný májový den, slunečno, daleká viditelnost. Stále stoupáme a vidíme dole obrysy kentského pobřeží, jehož obyvatelé, dnes již klidně pracující, nás doprovázejí s úsměvem, radostí a snad i vděkem, neboť my letci jsme jim vrátili klid, který denně rušila velkými nálety německá luftwaffe. Dnes táž slavná a stále mocnější 11. stíhací skupina RAF přechází z defenzívy k ofenzívě a deptá domýšlivost německého letectva.

Asi v polovině kanálu La Manche jsem si vzpomněl na svou židli, patrně z nedostatku jiného zaměstnáni. Vzpomínku vzápětí zahnalo hlubší prosednutí mé dvojky, pilota, který letí vedle mne. Nic se však nedělo, patrně s ním zamával vertikální proud větru. Mozek pilota v letadle je stále ve střehu a reaguje na sebemenší pohyb v jednotce. Nervy se napínají a povolují nejen podle vědomého rozkazu pilotova, ale, bohudíky, i podle jeho podvědomí.

Čím více se blížíme k pobřeží Francie, tím víc upíráme zraky vpřed. Jako bychom byli diváky, kteří před začátkem představení ztichnou a zabodnou oči do opony, chvějící se před zvednutím. Jako bychom si ani nechtěli přiznat, že za chvilku se sami staneme herci.

A začínáme. Dostáváme zprávu z operačního sálu v Anglii, že dvacet nepřátelských stíhačů na nás čeká nad omerským letištěm ve výši 28 000 stop. Další hlásí, že nad Belgií jsou zachyceny dvě skupiny německých stíhačů asi ve výši 30 000 stop; počet dosud není znám, podle odhadu je jich třicet.

Velitel našeho pluku klidně potvrzuje příjem:

„O. K., rozumím.“

A letíme dál. Těsně před pobřežím kontinentu dostáváme ostré pozdravy od německých dělostřelců. Vzduch pod námi se zavlnil a zčernal. Tisíce střepin rozprasklých granátů řádí mezi bostony a přímým polským doprovodem, k nám se dostávají střepiny ojediněle zbloudilé nebo nepřesné. Jsme příliš vysoko, a tak nás němečtí kanonýři přenechávají stíhačům, kteří zahajují obkličování. Bohudíky nikdo není zasažen, svaz letí dál, neroztříštěn a nerozrušen. Slyším dva varovné hlasy:

„Banditi nad námi, jedenáct hodin.“

„Banditi nad námi, dvě hodiny.“

Začínáme kroutit krky – to už je stíhačův chlebíček – a objevujeme, že hlášení jsou správná. Němci nás obklíčili, ale zatím odkládají útok. Víme velmi dobře proč.

Němci rozdělili vzdušné stíhání na dvě části: na přímé akce a válku nervů. Jejich bojová taktika zřejmě počítá s psychologickým účinkem. Přiblížili se k nám a znervózňovali nás okázale vystavovanou technickou i taktickou převahou, o níž jsme věděli. Uměli podle počtu a směru našich letadel odhadnout naše cíle a snažili se lstivými výpady rozrušit naše sestavy, oddělit stíhače od bombardérů a zeslabit náš úder. Naše jediná možnost obrany byla jednak ve zvláštní sestavě, jednak ve velké morální síle a v dokonalém ovládání stroje. Díky tomu byly úspěchy Němců menší, než předvídali.

Dostáváme zprávu, že se náš sousední stíhací svaz, vyslaný za námi, aby odlákal část německých stíhačů, utkává právě se skupinou nacistů nad Belgií. To je pro nás důležité – útočníci po naší levé straně zmizeli, odletěli patrně na pomoc svým nad Belgií. Máme tedy teď nepřátele jen po pravé straně, poněkud vpředu; doprovázejí nás stále. Blížíme se k Lille. Je nádherná dohlednost, ale na cíl se díváme jen kradmo, největší zájem věnujeme nepřátelům a prostoru za námi, prostoru nejnebezpečnějšímu.

Naši „velcí bratři“ shodili pumy, v cíli se zakouřilo a zaprášilo. Nastává zpáteční cesta do Anglie. Ale je tu překvapení, přímo před námi se objevila ještě jedna silná skupina německých stíhačů. Nepřítel využívá naší nevýhody v zatáčce čelem vzad. Tehdy se musíme v perutích i letkách, někdy i v rojích a jednotlivcích křižovat, věnovat velkou pozornost sami sobě, abychom se nesrazili nebo neroztrhli sestavu. Protivník má velmi zkušené rváče, kteří nás okamžitě napadají.

Už několik vteřin existuje mezi námi čilá radiokorespondence. Všechno podezřelé je hlášeno, neboť mnohdy malé upozornění zachrání život.

„For Christ’s sake, breake, Magpie yellow two.“

„Straka žlutá dvě“, která je varována ve jménu Božím, aby uhnula, přitahuje kormidla a vyráží únikem vzhůru proti slunci.

Výborně, žlutá dvě! „Brejkovat“ se musí vždycky proti nepříteli a ten je ve slunci, i když ho tam „žlutá dvě“ jenom tušila.

A najednou slyším česky:

„Venco, pozor, za tebou!“ To se varují kamarádi od třistatřinácté.

Vtom jsem zahlédl vpravo spitfira. Přiletěl odněkud shora, oddělil se od hlavní skupiny a jako by mířil k naší sestavě. Byl pronásledován banditou, který mu byl nebezpečně blízko. Zahájil palbu. Spitfire bleskurychle uhýbá doleva, uniká na vteřinu nepříteli, který přestal střílet. Tímto manévrem přivedl svého pronásledovatele těsně ke mně.

Ještě nikdy předtím jsem neměl lepší šanci pro sestřel. Sklopil jsem okamžitě svůj stroj doprava, pak prudce doleva a dostal jsem se Hunovi přímo za ocas, aniž o tom jeho pilot věděl. Nebylo myslitelné ho minout, ideální podmínky vylučovaly neúspěch.

Kdo s koho? On mého kamaráda, nebo já jeho? Zornice se rozšiřují, tep srdce zrychluje. Přechodné vzrušení ustalo, neboť pronásledovaný spitfire skvěle manévroval a zvyšoval rychlost, a já jsem nabýval jistoty, že zvítězím. Ruce se připravily stisknout spoušť, aniž se chvěly, a oči řídily práci nohou, cíl musel být zasažen do nejcitlivějšího místa. Nemusel jsem ani vystřelit dávku na zastrašenou, abych Němce donutil vzdát se pronásledování mého kamaráda. Vše se odehrává ve velké rychlosti. Ještě zlomek vteřiny…

I ze vzdálenosti sta metrů vidím pilota velmi špatně, jeho kabina se leskne ve slunci. Dělá chybu jako každý pilot, pronásledující svou kořist. Nedbá, co se děje za jeho zády…

Stiskl jsem spoušť. Kulomety a kanony hluše zarachotily a vyslaly kovové šípy do nepřítele. Na trupu a křídlech německého letadla naskakovaly puchýře. Vzápětí sebou nervózně trhl. Jeho pilot patrně reagoval na mou palbu a chtěl se bránit. Bylo však pozdě, druhá dávka zasáhla motor a ukončila boj v můj prospěch. Z německého letadla se vyvalil černý kouř. Ponechal jsem je osudu a chtěl jsem se vrátit ke svým.

Přinutil jsem spitfira do stoupavé zatáčky. Viděl jsem několik set metrů před sebou černé čárky vzdalující se hlavní skupiny. Při maximální rychlosti nebude trvat dlouho a zařadím se na své místo, myslel jsem si. Vtom slyším česky varování jednoho pilota od třistatřináctky:

„Mám zasaženo pravé křídlo. Pozor, jdou na nás zprava.“ Éter se rozvlnil nervózními výkřiky varujících se pilotů. Rozruch byl stupňován zdařilým manévrem velké skupiny německých stíhačů, kteří rozrazili horní sestavu stíhačů našich a vrhali se na bombardéry. Šílený tanec.

„Uhni, k čertu!“

Nevím, komu je určeno varování. Pro jistotu přitahuji svého spitfira prudčeji a rychle se ohlížím. Za mnou je německý letoun a střílí do mne. Zahajuji boj, přitahuji znovu páku řízení a začínám točit. Ale běda, jsou na mne dva, já zůstávám sám a hlavní skupina se rychle vzdaluje směrem k Anglii. Pomoc nikde, benzinu ubývá. Ohlašuji, že jsem v boji.

Nevím, jestli mne slyšeli. V té chvíli netuším, že je to mé poslední vysílání – SOS. Rozpoutalo se kruté manévrování proti přesile.

Potím se na zádech i spáncích, v krku mi vyschlo napětím. Situace je zlá… Kdybych měl alespoň pod sebou neobsazené území, točil bych se i proti dvěma, ale zde nejsou vyhlídky. Vylétám benzin, kterého beztak mnoho nezbývá, a bude konec. Vtom jsem dostal první dávku, slyšel jsem nepříjemné zabubnování po svém letadle.

Než jsem si uvědomil situaci, ujalo se vlády nad mými smysly podvědomí.

„Zachraň se!“ A pokračovalo naléhavě: „Jsi sám, v nevýhodě. Usmrtí tě dřív, než se k něčemu odhodláš. Potlač a přejdi do strmého letu! Víc, střemhlav, jinak se nezachráníš. Dej plný plyn! Riskuj vše! Nešetři motor ani letadlo! Pozor! Němci jsou ti pořád v patách! Přidej, ještě víc! Máš velkou výšku! Jdi do patnácti, třinácti, deseti tisíc stop! Nehleď na nikoho a na nic, zachraň se! Mysli na sebe! Pokračuj ve strmém letu… Snad už ses jich zbavil! Nedbej na nic a zachraň si život, to je hlavní.“

Řítil jsem se dolů jako meteor a v mžiku jsem byl v deseti tisících stopách, kde jsem přešel do mírnějšího střemhlavého letu. Všiml jsem si zásahů – pravé křídlo mělo asi tři průstřely. Motor byl sice v pořádku, ale rádio hluché, takže jsem nemohl slyšet varování, které prý vysílali někteří piloti, jak jsem se dozvěděl po návratu do Anglie.

Šel jsem stále dolů. Uklidnilo mě přesvědčení, že mé pronásledovatele někdo napadl nebo že je zlákalo jiné, výhodnější sousto. Rozhlédl jsem se kolem. Byl jsem asi v šesti nebo osmi tisíci stopách, když jsem náhle zahlédl přímo před sebou osamělého německého messerschmitta 109. Zdálo se mi, že letí pomalu a že sestupuje, jako by se připravoval k nouzovému přistání.

Nastal prudký rozpor mezi mnou a mým podvědomím, které začalo znovu diktovat:

„Jdi dolů, nech toho! Nevis, co se může stát! Přidej, zatoč k moři a hleď se dostat domů, zachraň se…“

Neposlechl jsem… Věřím dnes, že většina našich padlých kamarádů se bránila nejenom nepříteli, ale i proti svému podvědomí, které bezohledně radilo k sebezáchově. Ale co by to bylo za vojáka, který by zapřel rozum a kázeň? Byla by ubíjena touha vítězit, hrbily by se hřbety před přesilou a vymřela by hrdost. Největší vítězství muže spočívá asi ve vítězství vlastního svědomí, a je to těžko vybojované vítězství…

Vyrovnal jsem let střemhlav pod svým cílem, nicméně velká rychlost přivedla mne v mžiku za záda nepřítele a na vzdálenost účinné střelby. Německého pilota jsem spatřil asi na sto metrů. Byl velmi klidný, alespoň se mi to zdálo. Díval se před sebe – snad byl přesvědčen, že nepřátelští letci již odletěli. V tom jsme byli oba zajedno, oba jsme se zatraceně mýlili a oba jsme na to šeredně doplatili. Pravděpodobně byl jedním z protivníků našeho společného utkání kdesi ve výši dvaceti tisíc stop a nyní se vracel domů.

Stojí-li muž proti muži ve vyrovnaném souboji, kdy podmínky jsou jedna ku jedné, přivádí vypětí nervového systému oba do zarputilosti, zlosti a nervozity. Jejich smysly jsou vydrážděny k nenávisti, která neklesá ani u toho, na jehož stranu se přiklání vítězství, a naopak ho nutí provést ortel nad přemoženým do všech důsledků. Jinak je tomu, když nepřítel padne do léčky. Plnění rozkazů a zákonů války nepřipouští výčitek svědomí, a proto v této situaci útočník pálí s klidem a bez nenávisti do pasivního protivníka; pálí sice lačně, ale jaksi neosobně. Po ukončení boje klid trvá. Vnitřní uspokojení nad výsledkem je měřeno charakterem vítěze, neboť ne každý je hodnotí úměrně k vybojovaným vítězstvím jiného druhu.

Rozhlédl jsem se na všechny strany, hlavně dozadu. Všude byl klid, ani stopa po Němcích. Zaostřil jsem zrak na svou oběť. Zatajil jsem dech, asi tak, jako když jsem kdysi chytával v jeteli motýly: „Pozor, jen ať se nevyplaší a neulétne!“

Protivníkův letoun nebyl dosud poškozen. Černé kříže na koncích křídel se výrazně odrážely od zelenavého povrchu draku, ale veškerou mou pozornost lákal štíhlý krk, v němž je ukryto srdce – motor. Rozsvícený zaměřovač byl připraven k palbě. Nečekal jsem dlouho a stiskl knoflík pro společný odpal zbraní. Štěkot kulometů, dunivé rány kanonů a chvění celého spitfiru potvrdily, že palebná hodnota mého letadla předešlým bojem neutrpěla. Všechny hlavně vyslaly náboje do cíle, z jehož povrchu všude vyskakovaly záblesky.

Zdálo se mi, že německý pilot nemůže mou palbu přežít, neboť jsem střílel z ideální polohy, zezadu a z malé vzdálenosti. Čas střelby byl velmi krátký, má rychlost převyšovala rychlost nepřítele. Řítil jsem se ke své oběti jako k nepohyblivému cíli a nepomohlo ani ubrání plynu. Přestal jsem pálit těsně za ocasem německého letadla a musel jsem prudce uhnout, abych zamezil srážce. Nebyl jsem rušen ani napaden, a proto jsem vyklonil letoun do ostré zatáčky, abych se odbrzdil a zasadil mu novou a smrtelnou ránu. Vtom jsem zahlédl kouř z jeho motoru, pak následoval prudký zvrat letadla a bezvládný pád k zemi. Pilot byl pravděpodobně raněn, možná že i smrtelně, nebo snad byla ustřelena kormidla. Ponechávám ho jeho osudu a chci zamířit k domovu. Běda! Najednou zjišťuji, že jsem zaskočen – v horečném chvatu jsem nepostřehl čtyři německé stíhače zleva i zprava. Řezali dráhu a nadbíhali mi. Vystřelil jsem pod levou dvojici a přitažením řídicí páky zrychlil let střemhlav. Je zle… Zezadu již do mne někdo střílí. Je jich na mne nejméně už půl tuctu, snad i víc.

Uvědomil jsem si situaci: přijmout boj by znamenalo sebevraždu. Nebylo jiného východiska než uniknout. Strach z tragického konce alarmoval a nutil bleskurychle jednat: využít rychlosti a provést opět únik ve strmém piké maximální rychlostí.

Krůpěje potu na čele i pod leteckou kuklou ledově mrazily i žhavě pálily. Do nohou i rukou vjela křečovitá síla. Oči zděšeně prohledávaly obzor v širokém okruhu, který se však záhy zúžil do ostrého úhlu přímo vpřed. Srdce a tepny se rozbušily k prasknutí a zpěněná krev hnětla každý sval a bičovala celé tělo. Můj život byl v sázce a v rukou osudu…

Nestačil jsem nic domyslet, v mžiku projela první dávka nepřátelských střel spitfirem a roztrhla kus pravého křídla. Můj let střemhlav přecházel v závratný závod, doslovně v závod na život a na smrt, neboť smečka pronásledovatelů mi byla stále v patách a zuřivě do mne střílela. Červeně svítící a trasující střelivo mi létalo nad hlavou a kdesi daleko přede mnou se sbíhalo a vyhasínalo. Přitlačil jsem ještě víc páku výškového kormidla a po každém výstřelu lovců jsem instinktivně shýbl hlavu. Byl to nedůstojný pohyb, hrbit se před nepřítelem a smrtí, ale nebylo času přemýšlet o vlastní nemohoucnosti. Letěl jsem kolmo k zemi, očekávaje spásu i obávaje se nejhoršího… Kilometry se snažily předbíhat vteřiny…

Za malou chvíli následoval druhý zásah, drobné i hrubé střelivo zabubnovalo a zapleskalo hrozivě po mém propoceném spitfiru a po motoru, který začal kouřit a hořet. Kouř, promíchaný s plamínky, olizoval z vnějšku stěny kabiny. Pronikne i dovnitř? Jak dlouho mne uchrání azbestová stěna za motorem? Smysly chtěly jednat, ale údy jako by zkameněly před blížícím se zánikem.

Co dělat? Vyskočit? V letu střemhlav při tak velké rychlosti je to nemožné. Vyrovnám-li let a snížím-li rychlost, abych se mohl zachránit padákem, zahynu, neboť útočníkům poskytnu nádherný terč. Nezbývá než pokračovat v piké a vsadit vše na jednu kartu…

Ale Němci byli příliš lační, aby mne nechali beztrestně utéci. Zasahují mne ještě jednou, tentokrát smrtelně. Cítím praskot střel po celém spitfiru a oči v bezmocném údivu sledují rozsekanou kabinu a mizící přístroje na palubní desce, z nichž nepoškozen zůstal jediný. Stěny kabiny jsou probity a já děkuji jen štěstí a pancíři za zády, že jsem unikl jisté smrti – se směšným zásahem – ustřeleným podpatkem pravé boty.

Pocítil jsem znovu obrovskou sílu a využil jí k zoufalému manévru, jedinému, který jsem v této situaci mohl podniknout: začal jsem kroutit spirálu. Byla to nadlidská práce, ale setřásl jsem nejbližší chrty. Nicméně jsem cítil, že moje pronásledování v této štvanici skončí až u země, která se nesmírně rychle blížila. Neuvědomil jsem si při tom, že sami Němci se postarají o mou záchranu. Bylo jich totiž tolik, že si každý chtěl dát ránu a nakonec si ve střelbě i překáželi. Dolů, dolů… a vybírám těsně nad stromy. Toto riziko se vyplatilo a definitivně zahnalo smrt. Pronásledující stíhači mě už viděli několik málo metrů nad zemí přemoženého, domnívali se patrně, že asi vrazím do země, a proto neriskovali a vybrali střemhlavý let dřív. O další výhodu se postaraly dokonalé aerodynamické vlastnosti spitfira právě při vybírání kolmého letu do normálního, kdy jeho prosednutí bylo daleko menší než prosednutí německých strojů.

V okamžiku „vybírání“ do letu vodorovného jsem měl velikou rychlost. Musel jsem jí využít, protože jsem nevěděl, co se vlastně stalo s motorem, který k mé velké radosti přestal hořet a jenom slabě kouřil. Jal jsem se proplétat mezi stromy a domy, nedbaje směru. Musel jsem nejdříve oklamat své protivníky, kteří po mně pravděpodobně ještě pátrali. Dík rozmanitosti a členitosti přírody, výborné kamufláži spitfira a jeho veliké obratnosti jsem dalšímu pronásledování unikal a unikl.

Konečně jsem byl sám, mohl jsem si lépe prohlédnout křídla. Byla zle probita. Ale letěl jsem. Po několika vteřinách klidu jsem zatočil ke kanálu La Manche ve snaze dostat se do Anglie. Než jsem směr našel, začal motor kouřit silněji a z levé strany vyšlehl plamen. Pak začal vynechávat a za chvilku přestal pracovat vůbec.

Vyskočit padákem jsem nemohl, protože jsem měl malou a tudíž nebezpečnou výšku. Letěl jsem asi padesát až deset metrů nad terénem. Rozhodl jsem se pro nouzové přistání, třebaže jsem věděl, že v podobných případech taková přistávání končívají tragicky. Hrozilo nebezpečí exploze, bylo zřejmé, že i benzinové nádrže dostaly zásah. Vypnul jsem magnety a zapalování a bez rozmýšlení jsem začal přistávat přímo před sebe tak, jak nařizují předpisové moudrosti zkušených letců. Postrádá-li letadlo motorické síly, je těžko ovladatelné, a klesne-li jeho rychlost pod hranici povoleného minima, padá k zemi jako kámen. Proto v takovém případě při nouzovém přistání pilot nesmí manévrovat, ale „sedat“ nejkratší cestou přímo před sebe. Neměl jsem ani dostatek rychlosti na přeskočení telefonního vedení, a proto jsem do něho narazil, přerval telefonní dráty, naštěstí jich bylo asi málo, a přistál jsem na měkké pole „na břicho“ se zataženým podvozkem. Snad díky kypré jarní půdě nedošlo k výbuchu, neboť oheň byl pravděpodobně udušen hlínou, do níž se můj umírající kamarád přímo ponořil.

Obklíčen

Vyskočil jsem z letadla s pocitem ohromné úlevy. Zůstal jsem živ – ale co teď? Z nespokojenosti jsem zaklel a ani jsem vlastně nepomyslel, že bych měl prozřetelnosti vzdát díky za záchranu. Musel jsem co nejrychleji zmizet. Letadlo může každým okamžikem vybuchnout – nebylo bezpečné tu prodlévat. A setkání s Němci by nebylo nic příjemného.

Nechal jsem padák v letadle a rozběhl se k osamělému domečku, který byl vzdálen asi tři sta metrů. Lidé, kteří pracovali opodál, sice jevili zvědavost, nikoli však pochopení pomoci sestřelenému letci. Myslel jsem totiž, že mi přijde někdo vstříc alespoň radou, když ne hned civilním oblekem. Jejich chladnost mě až zarážela. Brzo jsem poznal proč: měli strach.

U baráčku jsem spatřil asi šedesátiletou babičku a malého chlapce.

„Aidez-moi, s’il vous plaît,“ požádal jsem o přispění; musí přece vědět, kdo jsem!

Byl jsem uřícen, protože celou cestu od letadla k nim jsem sprintoval, ještě k tomu v leteckých vatovaných holínkách, které nás chránily před omrznutím ve velkých výškách. Babička něco zamumlala a chlapec udělal posunek, jako by ukazoval, že ho chce někdo oběsit. Zesmutněl jsem, když pěknou francouzštinou dodal:

„Němci jsou tamhle v tom zámku, pane,“ a ukázal směrem k místu mého nouzového přistání. „Nemůžeme nic dělat, pověsili by nás.“

Obrátil jsem se a překvapením strnul – zámek jako hora hned za humny! Sedl jsem si Němcům přímo do klína a není pochyby, že viděli z oken i anglické výsostné znaky na trupu a křídlech mého letadla.

Myslím, že jsem neřekl ani „merci“ a pelášil jsem do polí. Cestou jsem se pokoušel asi dvakrát vymámit na pracujících lidech civilní šaty, ale marně. Každý se bál, Němci byli nablízku.

Asi půl kilometru přede mnou se objevila vesnice. Zamířil jsem k ní. Musel jsem najít nějakou skrýš, ale předtím zmást Němce. Mozek pracoval rychleji než nohy. Běžel jsem podél strouhy vroubené vrbami. Tudy Němci jistě půjdou a budou hledat úkryt. Tam a nikam jinam. Proto jsem asi v polovině cesty podél strouhy odhodil kožené letecké rukavice, pak jsem se vrátil, prokličkoval několika strouhami a zalezl do jedné, nejméně nápadné. Byla úzká, na hranici dvou polí, z nichž jedno bylo položeno výš. Jeden její břeh byl tedy také vyšší, a když jste se na něj dívali z pole, vypadal jako mez.

Ležel jsem pod ním ve vodě asi pět minut, když tu najednou – kde se vzal, tu se vzal – stojí nade mnou starý člověk. Bylo mu asi sedmdesát, díval se na mne docela klidně a bručel něco, čemu jsem nerozuměl. Nevěděl jsem, jestli ho mám praštit nebo k němu promluvit laskavě. Rozhodl jsem se pro to druhé.

„Monsieur,“ spustil jsem, „budou-li mě tu hledat Němci, mlčte…“ a protože jsem si uvědomil, že jsem ve Francii, dodávám zdvořile: „s’il vous plaît“. Dobrácky se zasmál a v té chvíli mi připadal jako náš děda, když vyhrával v mariáši. Zase něco zabručel. Porozuměl jsem mu, že mne neprozradí. Popolezl jsem ještě kousek, kde bylo víc vody, a asi hodinu jsem nedělal nic jiného, než přemýšlel: Dostanou mě, nebo ne?! Když přijdou blízko, ponořím se do vody. Mokrý jsem byl už celý.

Po odchodu dobrého dědy jsem zaslechl hrčení a troubení aut. Věděl jsem ze zpravodajských hlášení v Anglii, že Francouzi skoro vůbec auty nejezdí, a uvědomil jsem si, že Němci po mně začali slídit. Vyhlédl jsem opatrně ze strouhy a spatřil aspoň část rozvíjející se hry „Honba Fricků za Čížkem“. Viděl jsem k domečku, kde jsem žádal o pomoc, a také na cestu k vesnici. Němci nejdříve přijeli s malým vojenským autem a poté s třemi osobními vozy civilními. Asi za hodinu nebo později přijel černě natřený autobus, zřejmě patřil SS.

Němci vyzpovídali všechny Francouze, kteří pracovali v okolí. Ti jim pravděpodobně řekli, že mě viděli běžet k vesnici, protože slídiči šli po stopě. Za vesnicí jim nikdo z obyvatel o mně říci nemohl. Němci správně uvažovali, zatáhli kolem mého krytu léč a začali prohledávat vesnici. Obrátili ji zřejmě celou naruby a hledali mě až do noci, poznal jsem to podle štěkotu psů. A přece stačilo, aby se některý prošel strouhou nebo podél ní, když se nechtěli namočit.

Kruh pátračů se uzavíral a za chvíli jsem slyšel i hlasy. Opatrnost poradila, abych ze strouhy ani nevykoukl. Ale člověk je zvědavý tvor i v největší mizérii. Zajímalo mne, jestli Němci skočili na špek, totiž na moje rukavice. Vystrčil jsem opatrně hlavu a k radosti jsem zjistil, že se chytili na starý trik a důkladně nyní prohledávají místa, kde jsem rukavice odhodil. Celý prostor od vrbiček až k vesnici prolezli snad po kolenou, aby jim nic neproklouzlo pod rukama. Bavil jsem se, třebaže situace nevypadala nijak vábně.

Ležel jsem klidně ve strouze a zvednuv ruce, začal jsem rozdělávat dva baličky, které dostal každý pilot před odletem nad nepřátelské území. V prvním bylo dva tisíce franků, v druhém potrava v tabletkách a tzv. první pomoc. Našel jsem tabulku čokolády, mnoho různých tabletek, obsahujících výživné látky a cukr, několik cukrátek, dezinfekční tablety pro čištění vody na pití, tabletky pro posílení a povzbuzení nálady – jedna prý stačí zahnat únavu na šest hodin – a také gumový sáček na vodu, dva malé kompasy, pilníčky na mříže zalité v tvrdé gumě a hedvábný kapesník s mapou Francie. Tisk byl rozmazán, marně jsem se pokoušel něco přečíst, a tak jsem ho zahrabal do břehu strouhy a přikryl hlínou. Pustil jsem se do čokolády a slupl skoro celou tabulku – byla výborná. Osladila mi na chvilku život a ohřála vodu, která studila do břicha. Okolo mne létali skřivánci, vrabci, nějaký krahulík, přeběhl zajíc. Podle nich jsem posuzoval situaci: nebyli vyplašeni, a to bylo dobré znamení, Němci asi hledají jinde. Začal jsem se zbavovat vršků leteckých bot. Naše svípařské holiny se skládaly ze dvou částí, z normálních polobotek a z vršků, které se daly snadno oddělit. Nůž, jako každý svípař, jsem měl a operaci jsem provedl v rekordním čase, přestože jsem si v nepohodlném příkopu – potoce nemohl ani sednout.

Počasí bylo překrásné, Angličan by řekl „lovely“ nebo „perfect“. Nebe bylo nablýskané jako okna před poutí a sluníčko svítilo na plný plyn.

O plánu útěku jsem nemusel moc přemýšlet – počkám, až se setmí, a pak půjdu na jih.

A tak jsem meditoval o všem možném a nemožném. Vzpomínám si, jak jsem měl zlost na důstojníka, který seděl na mé židli při předletové přípravě, a také zlost sám na sebe, že jsem se neřídil zpravodajským heslem a varováním, které nabádalo, aby stíhač nikdy v souboji neověřoval výsledek. Pak jsem se podíval na letecký prsten s odznakem čs. pilota, dal mi jej kamarád poručík Mirek Holomucký před odchodem z vlasti. Je to nyní jediná věc, která může prozradit Němcům mou totožnost, má však pro mne příliš velkou cenu, abych se ho už nyní zbavoval. Pak jsem si vzpomněl na svou jednotku, na Karla Mrázka, Standu Fejfara a ostatní kamarády od tři sta třinácté peruti, jak se asi dohadují, co se mnou je. Nyní už vědí, že jsem „missing“, „nezvěstný“. Půjdou to patrně zapít.

Situace byla stále nevyjasněná, a i když Němci hledali daleko od mé skrýše, nebyl jsem si jist, zda se nevrátí. A vrátili se…

Podle slunce mohlo být tak sedm hodin. Hledači byli patrně unaveni, protože už nebyli tak důkladní a pozorní při slídění v bezprostřední blízkosti mé skrýše. Dvakrát překročili strouhu, v které jsem ležel. Byli tři a hrozně mi asi nadávali. Jednou jsem je zahlédl snad na pouhých pět kroků. Nejraději bych po nich praštil kamenem, jakou jsem měl zlost. Ale nakonec jsem se raději opět ponořil.

Situace byla vážná, Němci pořád strašili nebezpečně blízko a soumrak a noc, jediná moje naděje, byly ještě daleko. Škoda, že v tu dobu nepřiletěli kamarádi „rubárbisti“ z Anglie, přišli by si na své, po silnici jezdila auta jako splašená. Podle jejich činnosti a shonu jsem poznal, že Němcům přišly posily. Nad místem havárie létal jeden FW 190 a potom nějaké malé sportovní letadlo. Můj spitfire asi neshořel, podle padáku Němci zjistili, že jim chce pláchnout major, tedy přinejmenším velitel peruti, a proto ten zájem.

Hledali všichni tak dlouho, až se zřejmě unavili, a pak si řekli, že nemohu být nikde jinde než ve vesnici, protože ji začali prohledávat znovu. Psi štěkali, jako kdyby se chtěli urvat ze řetězů. A auta hrčela a přivážela další pronásledovatele. Vozidel už mohlo být asi dvanáct.

Konečně se začalo stmívat a moje naděje stoupala. Němci však mysleli na všechno, rozestavili stráže podél hlavní silnice, kterou jsem při cestě na jih musel překročit. Stráže vartovaly i na jiných místech, kudy jsem podle úsudku pronásledovatelů mohl uniknout. Přípravy nočního stíhání jsem nyní mohl klidně pozorovat: Moji nepřátelé byli poměrně daleko a soumrak byl na mé straně, poznal jsem však, že podle informací od Francouzů správně posuzovali situaci. A tak jsem byl zase v léči, tentokrát uprostřed stálých nočních stráží. Snažil jsem se zapamatovat, kde se zastavila auta, rozvážející stráže. Šlo to špatně, protože vozy často mizely za břeh silnice, a soumrak, který přecházel ve tmu, zabraňoval ve výhledu.

Připravil jsem se k plížení. Vyzul si boty, a všechny součástky své výstroje, jako nůž, kompasy a zapomenutý klíček v kapse, které by mohly způsobit hluk, jsem zabalil do kapesníku nebo od sebe oddělil. I na prstýnek jsem vzpomněl a připravil jej tak, abych se ho v případě polapení mohl zbavit. V případě, že bych byl zajat, chtěl jsem ze sebe dělat až do příchodu do zajateckého tábora Angličana. Na prstenu byl v černém onyxu zlatý pilotní odznak s číslem 63. letky, u které jsem naposledy sloužil v Přerově. Ta číslice by mohla Němcům leccos připomenout…

Počasí bylo překrásné i v noci. Na čistém nebi svítily jasně hvězdy a měsíček jim trochu pomáhal. Poděkoval jsem v duchu několikrát francouzskému stařečkovi, že mě neprozradil. Snad mne dokonce zachránil. Když jsem tak ležel v příkopě a pozoroval, jak Němci na mne chystají past, řekl jsem si, že nebudu pospíchat a zůstanu ležet, vyzkouším si německou zvědavost.

Vzpomněl jsem si totiž na noční cvičení kdesi na Spořilově u Prahy, které jsem dlouho před válkou absolvoval jako žák ve škole pro důstojníky pěchoty v záloze. Měli jsme tehdy přísně zakázáno kouřit a blikat na sebe baterkami. A přece se našli „hňupi“, jak provinilce později nazval velitel čety, kteří si rádi hráli a kteří byli zvědavi, co asi dělá Venca tamhle na té kótě, jestlipak tam zase „nechrápe“, anebo prostě neposlechli a zapálili si. Ta nepatrná záře zapálené cigarety byla na temném pozadí krásně vidět. A skutečně. Ani němečtí vojáci nebyli jiní, i když se o nich tvrdí, že jsou nejukázněnější na světě. Jakmile se setmělo, začali si k mé velké radosti z dlouhé chvíle povídat světélky. Bavil jsem se náramně i užitečně: ukázali mi svá stanoviště, alespoň ta, co přicházela v úvahu pro únik.

Věděl jsem nyní přesně o čtyřech strážných a vybral jsem si dva nejbližší k vesnici. Byli od sebe vzdáleni asi sto metrů a já jsem musel přelézt silnici mezi nimi. Zapamatoval jsem si přibližně jejich postavení a vylezl ze strouhy. Mohla být půlnoc. Začal jsem se plížit po břiše, velmi opatrně a pomalu. Co chvíli jsem se zastavil, přiložil ucho na zem a poslouchal. Když se nic kolem nedělo, lezl jsem dál. Stále mne však pronásledovala představa, že je mi někdo v patách. Připadal jsem si tak trochu jako myš před kočkou. Ohlédnu se – asi pět metrů za mnou lezli dva chlapi! Byli shrbeni a když jsem se zastavil, zastavili se i oni. Popolezl jsem, oni taky. Ale nebyli to chlapi, jak jsem se konečně přesvědčil, jen dvě hromady hlíny.

Podlehl jsem na chvíli fantazii, která v noci přímo bují. Měl jsem si ve dne líp všimnout okolí. V noci vše vypadá trochu jinak, všechno je blíž, i horizont. Lezl jsem proto dál. Za chvíli se zjevovali „chlapi“ vlevo, vpravo, i přede mnou. Měl jsem z toho málem legraci, ale nevěřil jsem si. Přitiskl jsem se vždy k zemi, naslouchal a pozoroval, zda se nic nepohne. Asi dvakrát jsem skutečně zakolísal a dlouho jsem nemohl rozpoznat, jestli se hlína doopravdy nepohybuje. Plížením po břiše a po kolenou jsem se dostal až na vyvýšeninku – asi v polovině cesty k silnici. Vesnici jsem měl teď asi čtyři sta metrů po pravé straně. Zbývalo mi mnoho času na přemýšlení a najednou jsem si uvědomil: „Jaké máš pozadí?“ Neměl jsem žádné. Přepadla mne obava, aby mne Němci nezpozorovali proti jasnému horizontu. Přesunul jsem se blíž k vesnici do malé prolákliny a pokračoval směrem k silnici, teprve když jsem viděl za sebou stromy, které mne chránily proti pozorování. Nevím přesně, jak dlouho to putování trvalo, ale myslím, že nejméně půldruhé hodiny. Dráha byla dlouhá asi 400 metrů. Namířil jsem si to konečně mezi dvě stráže, ale ve tmě jsem se zmýlil a málem bych byl vrazil do jednoho Fricka, který hlídal u telegrafního sloupu. Musel jsem se přemístit asi dvacet, třicet metrů doleva a pomalu jsem se sesunul do silničního příkopu, hlavou dolů. Silnice byla asfaltovaná a velmi se leskla. Naslouchal jsem chvilku a pozoroval strážného u sloupu. Zdálo se mi, že se tam něco pohybuje, ale byl to klam, Němec nejspíš spal. Také levé stráži jsem věnoval velkou pozornost, ale ani zrakem, ani sluchem jsem ji nemohl vypátrat. Snad je tedy všechno v pořádku, mohu se připravit k přeběhnuti silnice. Zkontroloval jsem si výstroj, hlavně šlo o to, aby mi během „přeletu“ nic neupadlo. Sevřel jsem v ruce boty, doplížil se až na okraj silnice a cítil prudší tep srdce. A pak jsem rychle přeběhl. Plížení přes silnici by bylo neprozíravé, protože mě mohli Němci proti lesknoucí se asfaltce snáze postřehnout. Běžící člověk zanechá na vteřinu stín, který se v noci dá těžko zaznamenat. To jsem konečně všechno znal ze zkušenosti, když jsem si s donínskými kluky hrál na zloděje a četníky doma pod rybníkem. Vůbec celá tahle epizoda mi připomínala, že dělám zloděje. Měl jsem jen štěstí, že nefrčely kulky.

Hned v poli za silnicí jsem zalehl a naslouchal, ale neozval se ani nejmenší šelest. Rychle jsem se ještě asi dvacet metrů plížil, potom lezl po čtyřech a nakonec se zvedl a šel už vzpřímeně s botami pod paží. Musel jsem být opatrný, nebezpečí ještě neminulo.

Před sebou jsem viděl živý plot a stromy, bylo nutno jimi proniknout. Možná, že jsou tam stráže. Podařilo se mi však prodrat se trním a hložím na druhou stranu a pak už jsem byl jistější.

Ušel jsem asi sto metrů, když jsem v dáli uslyšel dunět výbuchy. Ohlédl jsem se a spatřil nádhernou benátskou noc. Kdesi nad Calais nebo snad nad Dunkerquem vyšlehly k nebi silné světlomety a za nimi začaly létat ohnivé koule. Světlomety si hrály s anglickými bombardéry, které jako mnohokrát předtím napadly námořní doky ve francouzských a belgických přístavech. Němci zuřivě kreslili po obloze, až konečně dostali do kříže jednoho z útočníků. Vzápětí začali střílet kanonýři a trefovat se do průsečíku asi deseti ostrých světlometů, v jehož středu se potácel nebohý bombardér. Dělostřelci posílali nahoru série červeně svítících granátů, které vybuchovaly v blízkosti letadla. Vypadalo to, jako když vyhazují do vzduchu šňůry čerstvých koňských knaků – zrovna tak. Cítil jsem s posádkou nešťastného letadla a téměř jsem ji slyšel, jak proklíná Němce. I Angličané mají hezké říkanky o Němcích.

Mimo toto divadlo bylo vše klidné a slyšel jsem pod sebou jenom šelest trávy nebo drolení hlíny a zamáčknutí kamínků. Tu a tam jsem vyplašil ptáka, polekal jsem se víc než on, a když jsem měl za to, že jsem z dosahu německých slídičů, vydal jsem se už klidně na jih podle hvězd.

Nebe, na které jsem se ve svém životě tolikrát díval, připadalo mi dnes nejkrásnější. Velký vůz, Severka, Plejády, Orion – vše jako na dlani. A co víc, měl jsem z hvězd užitek, budou mi ukazovat cestu.

Vyhledal jsem si ještě jednou maličkou paní Severku, otočil jsem se k ní zády a pokračoval bezstarostně v cestě na jih.

Letecký odznak na památku

Šel jsem bez zastávky celou noc. Musel jsem přelézat, podlézat a přeskakovat mnoho překážek. Nejobtížnější byly potoky a železniční tratě. Jednou jsem chtěl stylově přeskočit potok – byl třetí v pořadí – ale nevyšlo mi to, při rozběhu jsem zakopl a místo na břeh jsem skočil doprostřed vody. Bylo špatně vidět a potok byl širší, než jsem předpokládal.

Železnice v zakázaném prostoru byly opatřeny překážkami. První byla z hloží, za ní byly překážky drátěné. Zahlédl jsem i hlídkující stráže. Před každou zábranou jsem zalehl, přitiskl ucho k zemi a naslouchal. Jednou jsem při přelézání zátarasu uklouzl a spadl přímo do spleti ostnatého drátu. Podrápal jsem si ruce i obličej, osten se mi zabodl do stehna, silně jsem krvácel.

Pořád jsem šel na jih. Věděl jsem z Anglie, že Němci zakázali Francouzům pohyb v noci, a věděl jsem také, že někde v okolí musí být instalovány světlomety a protiletadlové dělostřelectvo. Šel jsem sice rychle, ale opatrně.

Díky „šestihodinové“ pilulce, v níž bylo asi nějaké narkotikum, jsem necítil únavu. Kráčel jsem terénem jako svobodný tulák a čím dál tím víc jsem ztrácel ostražitost. Vyburcovalo mě teprve letiště, do jehož hangárů jsem málem vrazil hlavou.

Za svítání jsem se ocitl v malém údolí, v němž bylo cosi podivného. Do stráně ústily čtyři velké otvory, vypadaly jako vchody do dolů. Byl jsem poměrně blízko, nemohl jsem však rozeznat vrata, jimiž byly uzavřeny. Okolí bylo obehnáno nahým drátem, jemuž jsem se z opatrnosti raději vyhnul. Když jsem vylezl na kopec, zjistil jsem na něm záhadné figuríny, které se nepohybovaly: V pozadí se rýsovaly kontury nějakých staveb. Dostal jsem se asi k nějaké tajné vojenské základně.

Kolem páté hodiny přestala pilulka účinkovat, chtělo se mi náhle strašně spát. Dorazil jsem k velkému statku s dvěma malými přilehlými domečky. Lehl jsem si do blízkého křoví, abych si ráno vyhlédl lidi, které bych mohl požádat o pomoc a civilní oblek. Najednou jsem však nemohl usnout, převaloval jsem se, křoví píchalo a mne roztřásla zima. Jak jsem se tak rozhlížel, spatřil jsem nad sebou vojenské telefonní vedení. Nedalo mi to však a pátral jsem zrakem dál – čas jsem měl. K velké radosti i zlosti jsem objevil na stromech polní spojařské kabely. To ovšem znamená, že na statku jsou ubytováni vojáci. Musel jsem zmizet.

Šel jsem zase na jih, unavený, prochladlý, ospalý, až jsem se dostal k okraji lesa. Ještě pár kroků a odpočinu si. Přepadla mne veliká žízeň, začal jsem se ohlížet po vodě. Teprve po delším hledání jsem našel u lesa tůňku. Zjistil jsem podle stop, že k ní chodí pít krávy z blízké myslivny nebo statku. Nic mi to však nevadilo, protože voda přes noc ustála a mimo to jsem přece měl dezinfekční tabletky. Nabral jsem si tedy plný gumový sáček, hodil do něho dvě pilulky, zatřepal a ani nečekal na předepsaných dvacet minut. Velkými doušky jsem rázem žízeň zahnal.

Původně jsem chtěl vyčkat v lesní houštince, až se rozední, a pak zajít do nedaleké usedlosti. Roští však nehřálo, a tak nezbylo než se zahřát pohybem. Když jsem dorazil na druhý okraj lesa, rozhodl jsem se, že se už nevrátím. Asi tři sta metrů odtud jsem objevil střední statek, jehož poloha a seskupení se pro můj plán hodily mnohem líp. Zalehl jsem do křoví na kraji mýtinky a pozoroval okolí. Připadal jsem si jako na divokém západě, měl jsem však nejčestnější úmysly – nechtěl jsem ani zabíjet, ani unést spanilou statkářovu dceru. Pídil jsem se jen po civilních šatech, a dokonce jsem si je mohl i zaplatit.

Chvíli jsem ležel a uvažoval, kolik je hodin. Když mnou znovu zalomcovala zima, začal jsem se plížit blíž k budově, až jsem se pomalu ocitl na dvoře.

Vlezl jsem nejdříve do malého přístěnku s kurníkem a králíkárnou. Probudil jsem kvočnu a několik slepic a poděsil králíky ve velké kleci. Zvířata si mě vyjeveně prohlížela, králíci dupali a funěli, kuřata mi lítala kolem hlavy. Ignoroval jsem je všechny a klidně si lehl na zem vedle králíkárny. Za chvíli havěť dostala rozum a uklidnila se.

V domě se nic nehýbalo, nikdo se neprobudil. Byla to zase zima, která mě vyhnala z kurníku. Hledal jsem něco teplejšího, až jsem našel stáj s kravami a teletem. Sedl jsem si na balík slámy a připravil se tlouci špačky. Jedna kráva se otočila a podívala se na mne dobráckýma očima tak mile, že se už nedivím, proč takový pohled popisují básníci. Neodolal jsem a pohladil ji a začal meditovat:

„Vidíš, krávo, jsem větší chudák než ty – tobě dají ráno nažrat, pak tě pustí na louku… A jak přijmou mne?“

Bylo jí to jedno, obrátila se a začala přežvykovat. Šel jsem k teleti, sedl si na balík slámy a nechal si olizovat ruku. Když mě chtělo lízat i po obličeji, plácl jsem je, ale jen málo, aby to nebolelo. A tak jsem byl konečně v teple.

Neusnul jsem, ani jsem nechtěl, pořád jsem musel být ve střehu. Zase jsem přemýšlel o všem možném i nemožném, hlavně jak se dostanu do Paříže, a nepřestával jsem se dívat přes dvůr k domu.

Bylo asi sedm nebo osm hodin, když se otevřely dveře kuchyně a v nich se objevila asi padesátiletá žena.

Měla na sobě obyčejnou ošumělou blůzu, širokou sukni a byla na boso. Do obličeje jsem jí viděl, až když zamířila ke stáji. Byl kulatý a optimistický a zrcadlil její srdce a cit, jak často bývá u prostých lidí. Nemohl jsem si nic lepšího přát…

Očekával jsem vzrušeně její příchod. Obával jsem se, že ji strašně polekám, ale přepočítal jsem se, zůstala klidnější než já. Nevím, co si myslela, když mne našla ve stáji. Musel jsem vypadat velmi ošuntěle a unaveně.

„Bon jour, Madame,“ začínám.

Lehce sebou trhla, vzápětí se uklidnila a dokonce se na mne usmála.

„Co zde děláte, Monsieur?!“

„Paní, jsem sestřelený anglický letec a prchám před Němci,“ spustil jsem rovnou.

„To jsem si mohla myslet,“ řekla k mému údivu. „Pojďte dovnitř, prosím.“

Její odpověď ve mně probudila nesmírnou důvěru. Cítil jsem, že mě nezklame. Vešel jsem do francouzské jizby. Kamenná podlaha, nikde komfort, ze všeho čišela prostota, spíš chlad a nedostatek, když ne bída. Ale srdce hospodyně hřálo.

„Počkejte zde chvíli, Monsieur, zavolám chasníky.“

S úsměvem odcházela po schůdkách do komory a s úsměvem se vrátila. Hned za ní s velkým rámusem sletěli po schodech dva klacci, bylo jim kolem dvaceti. Mladší, ještě rozespalý, se na mne podíval úkosem a jakoby spatra. Starší utahoval řemen narychlo natažených kalhot a zdálo se, že této činnosti věnoval větší pozornost než mně. Byl klidnější a velmi silný. Potom však oba, jeden po druhém, velmi pěkně a docela po sousedsku pozdravili.

„Bon jour, Monsieur, ça va?“ začal starší.

„Ça va bien, Monsieur,“ hbitě jsem odpověděl, že se mám dobře.

A za chvíli jsme byli všichni kamarádi. Mladší hoch byl selčin synovec, starší najatý pomocník. Dostal jsem velký hrnec kávy a krajíc čerstvého chleba, namazaný máslem. Než jsem se do všeho pustil, pravila dobrá žena:

„Myslím, že pán potřebuje civilní šaty.“

„Ano, paní, byl bych vám nesmírně povděčen,“ odpovídal jsem s radostí, protože všechno šlo líp, než jsem si představoval.

„To je maličkost,“ řekl ježatý synovec a odešel.

Přinesl modré dělnické kalhoty, šedý spravovaný kabát, pruhovanou košili a červenou kravatu. Převlékl jsem se v komoře a přinesl svou uniformu. Nabádal jsem k opatrnosti a prosil je, aby stejnokroj spálili.

„Oh, non, Monsieur, je to výborná látka, přešiju si to na zimní oblek,“ a už odřezával kudlou z blůzy hedvábný letecký pilotní odznak, který se mu nesmírně líbil a o kterém prohlásil, že si ho ponechá jako upomínku na anglického letce. To ještě nevěděl, že jsem Čech.

Znovu se dostavila únava po probdělé noci a chtělo se mi spát. Probral jsem s chlapci všechny možnosti a shodli jsme se na tom, že bude nejlíp, vyspím-li se ve stodole. Oni budou pracovat v okolí statku, a kdyby viděli Němce, vzbudí mne a ukryjí.

Zatímco jsem si blaženě koupal nohy v teplé vodě, selka a její pomocníci mi přichystali ve stodole pohodlné lůžko.

Zachrul jsem se do pokrývek, přes něž naházeli slámu. Počítali jsme totiž s možností náhlého překvapení – v takovém případě by jeden chlapec přiběhl a převrhl na mne slámu, kterou k tomu účelu nakupili za mou hlavu.

Zavrtal jsem se do slámy jako krtek a začal podřimovat, ale bolela mě hlava a cítil jsem, že mám horečku. Nakonec jsem přece podlehl únavě a tvrdě usnul. Spal jsem až do oběda.

Poznali na mně, že mi není dobře. Řekl jsem jim tedy pravdu. Mladší chlapec se nabídl, že doběhne k druhé tetičce pro aspirin. Ta bydlela „jenom“ pět kilometrů od statku.

Odpoledne jsem pomáhal selce odstřeďovat mléko. Stěžovala si na svůj osud. Muže měla v zajetí někde v Německu. Jak ráda by ho měla doma… Říkala dále, že „les Boches“, Němčouři, zle řádí ve Francii. Slídí po statcích a kde co vidí, skoupí za bezcenné peníze anebo zrekvírují

„Němcům se prodat musí, jinak by člověka zavřeli. Ale víte, Monsieur, já nejsem hloupá, co mohu, schovám a sníme to sami. My se máme ještě dobře, ale ve městech a v Paříži mají hlad.“

Pak se zase usmála a ptala se:

„A co Angličané, kdy už přijdou? Bude to ještě letos? Všichni tu na ně čekáme.“

Nemohl jsem jí odpovědět podle pravdy, protože jsem sám nic nevěděl. Ale vyprávěl jsem jí o horečných přípravách, o výzbroji, o silném letectvu, které bude daleko větší než německé, italské a japonské dohromady, a dodal jsem, že invazní armády přijdou jednou určitě.

Asi ke třetí hodině jsem požádal o přikrývky a šel si lehnout na trávu za humna. Byl zase krásný slunný den a k tomu máj, jehož silný vliv jsem ze sebe rychle setřásl. To teď nemohu potřebovat, ani v myšlenkách nebo ve vzpomínkách. Pozoroval jsem staršího chasníka, jak seká roští a váže je do snopků. Pak jsem si pro změnu hrál s dvěma štěňaty a nakonec jsem začal kout plány: Půjdu na jih, a jenom ve dne. Kromě Mirkova prstenu si nenechám nic, co by nasvědčovalo, že jsem cizinec, bude třeba dělat pitomého, a protože je jaro a hodně lidí pracuje na polích, pokusím se projít jako zemědělský dělník. Vyhnu se silnicím, vesnicím, městům… Jsem černovlasý, snědý, a když se neoholím, každý mě bude považovat za rodilého Francouze. Dokud ovšem nepromluvím.

Pozdě odpoledne přišel ze školy selčin syn, bylo mu tak sedm let. Neřekli jsme mu pravdu – byl jsem pro něho dělník. Večer jsme se však prozradili, když jsme mluvili o válce, kluk natahoval uši a nic mu neušlo. Nabádal jsem je všechny k opatrnosti a měl jsem strach, aby se chlapec nepodřekl ve škole. Selka však plně důvěřovala v jeho mazanost.

Během odpoledne startovali Němci asi čtyřikrát z omerského letiště. Do vzduchu šly messerschmitty 109 a fockewulfy 190. Viděl jsem je jasně a tolik jsem si přál, aby se ani jeden nevrátil, bylo by dřív po válce. Mladší chlapec vždy upozorňoval:

„Les Tomies sont là, Monsieur. Salaux Boches. Anglíci jsou tu, pane. Špinaví Němčouři… Jsou unavení, lidé ze St. Omer to o nich vyprávějí…“

Asi to tak bude, kamaráde, ale kdybys věděl, jak jsou ti „Boches“ ještě silní a zatraceně obratní. Ale to jsem si raději nechal pro sebe, abych mu nezkazil náladu.

Potom mi vyprávěli, jakou měli radost z anglického náletu na nádraží v St. Omer. Dvě stě Němců prý bylo tenkrát zabito. Řekl jsem jim, že jsem se tenkrát přepadu patrně zúčastnil a myslím, že jsem nelhal. Usmáli se a přikývli, jako by to schvalovali. Ti chasníci nemohli Němce ani vidět a říkali o nich nepěkné věci…

Večer jsme úplně zapomněli na nějaké nebezpečí a debatovali klidně a družně v kuchyni. Nadávali jsme na Němce a těšili se na konec války. Určitě to vyhrajeme – to si myslili i oni.

Malý kluk šel brzy spát a my začali hrát karty. Naučil jsem je hře, které jsme u nás říkali „vole, lehni“. Přeložil jsem to ale raději na „hoří“. Pak jsem jim ještě ukázal „zmrzlíka“, i ten měl úspěch, a nakonec jsem se pochlubil několika triky, jimž jsem se naučil od přátel. Škoda, že tu se mnou nebyli karbaníci od třistatřinácté, ti by byli předvedli hotovou exhibici.

Po jedenácté selka nařídila jít spát. Uložili mne do postele se starším chasníkem. Ten sotva ulehl, už chrápal jako dřevorubec. Já jsem usnul později. Nic se mi nezdálo, nic mne neprobudilo, asi ze mne „všechno“ spadlo – dík skvělým ochráncům.

Když jsem ráno vstoupil do kuchyně, čekal na mne na stole velký hrnec kávy a krajíc chleba tlustě mazaný máslem. Pohovořili jsme si ještě a pak jsem se připravoval k odchodu. Vyprosil jsem si kracičku na okopávání řepy a daroval selce modrý hedvábný šál, v kterém jsem létal na svípy, abych si při otáčení hlavy po nepříteli neodřel krk. Dal jsem jim také zlaté manžetové knoflíčky a plnicí pero na památku. Zdráhali se vše přijmout. Poděkoval jsem jim za pomoc a přátelství. Chlapci mi stiskli ruku a přáli hodně štěstí. Selka k tomu dodala:

„A na shledanou po válce, pane.“

„Přijdu se na vás podívat, přežiju-li to,“ odpověděl jsem.

Poodešel jsem několik kroků od stavení, když za mnou přiběhla hospodyně a dávala mi svou adresu. Abych prý je po válce našel. Vymluvil jsem jí tu pozornost poukazem, že u sebe nemohu mít ani to nejmenší, co by na ně v případě mého zatčení upozornilo. Sdělil jsem jí, že jsem si jejich statek dobře zapamatoval a že po válce určitě přijdu. Usmála se a se slzami mně přála hodně štěstí. A já si v té chvíli vzpomněl na svou maminku, která mi přede dveřmi našeho domu říkávala, když jsem odjížděl jako letec: „… jenom buď, chlapče, na sebe vopatrnej…“

Myslím, že totéž cítila i selka. Rozloučil jsem se trochu pateticky, ale snad to bylo na místě.

„Děkuji, drazí přátelé, nikdy nezapomenu na vaši pomoc a odvahu!“ Kalhoty jako píšťalky, záplatovaný kabát, francouzský baret na hlavě, v jedné kapse láhev s kávou a v druhé krajíc chleba – tak jsem byl vybaven na další pouť.

Sešel jsem z kopečka a namířil k lesíku. Na druhém konci jsem se zastavil a ohlédl. Bylo to asi pět set kroků od farmy. Moji francouzští přátelé stáli před domem a mávali.

Zatočil jsem nad hlavou kracičkou a vydal se na cestu…

V hornické rodině

Počasí mi přálo, nad poli se táhla slaboučká mlha a sluníčko příjemně hřálo. Jarní jitro mi tak trochu připomnělo jedno nedělní ráno, kdy jsem se vydal s kamarádem pěšky z Donína na hrad Hazmburk. Zem voněla zrovna jako u nás, hlavu jsem měl lehkou a dušičku nadmíru spokojenou. Jaký asi bude v těch dvou cestách rozdíl…

Krajina byla docela zajímavá. Překračoval jsem meze nebo podlézal dráty, kterými byla pole oplocena, a byl jsem rád, že tu nejsou živé ploty jako v Anglii. K poledni jsem musel překročit široký kanál, ale před mostem, o němž mi pověděla jedna žena, pracovali dělníci a měl jsem dojem, že jsou hlídáni. Vrátil jsem se kousek zpět a rozhodl se kanál přeplavat.

Při svlékání jeli kolem dva cyklisti se slečnou. Naštěstí si asi mysleli, že jsem nějaký špinavý tulák, který si vybírá vši. Do kanálu jsem se sunul pomalu, aby mě nechytla křeč – pak jsem ale uklouzl a šup, byl jsem osmělen. Plaval jsem „ouško“ a šaty v uzlíku jsem držel nad vodou. Kanál byl široký jen asi osm metrů, přesto jsem šaty neuchránil od namočení. Ruka mi poklesla – patrně únavou. Vyškrábal jsem se na břeh, vlezl do nějaké zahrady a rozložil jsem šaty na poledním slunci. Vyhříval jsem se vedle nich. Po kanálu přejel parníček s vlekem, ale nikdo mě nezpozoroval. Prohlížel jsem si svůj skromný majetek, všechno bylo mokré nebo rozmočené. S těžkým srdcem jsem musel jednu stofrankovou bankovku zahodit, ale zbytek rozmočeného chleba jsem snědl. A s chutí. Už jsem byl se sušením skoro hotov, když se náhle přede mnou objevil asi padesátiletý chlap. Fousatý, ježatý, tupě na mne civěl.

Začal jsem raději sám:

„Bon jour, Monsieur. Mlčte, prosím, za chvíli odtud odejdu.“

Chápal jsem, že je divné vidět nahého člověka ve vlastní zahradě. Zabručel cosi do fousů a šel upravovat postroj na koni, který stál ve stínu pod velkým stromem. Oba jsme se stále pozorovali. Přišel za pět minut a povídá:

„Bon, já budu mlčet – evadé?“

„Oui, Monsieur, švi evadé,“ potvrdil jsem, že jsem uprchlík, jak jsem se to naučil hantýrkou mezi piloty na francouzských letištích v roce 1940. A hned jsem pokračoval: „A moc rád bych věděl, jestli tu v okolí nejsou Němci.“

Děda zakašlal a před odchodem prohodil:

„Tady žádní nejsou.“

Ulehčilo se mi a vydal jsem se na cestu. Musel jsem projít dvěma zahradami, které byly od sebe odděleny drátěným a kůlovým plotem. Rozhlédl jsem se, jako kdybych doma lezl do Gruntovic zahrady na blumy, a když se kolem nic nedělo, přeskočil jsem plot. Podobně jsem prošel i druhou zahradu a doplížil se k hlavní silnici. Byl jsem nesmírně překvapen, když jsem tam znovu potkal mého fousatého dědka. Připadalo mi, jako kdyby tam na mne čekal. Poprosil jsem ho o vodu. Ochotně vyhověl a pozval mne do statku. Bydlel v něm se ženou a s třemi dětmi. Paní se vůbec neptala, kdo jsem a odkud jsem přišel, a hned mě vyzvala, abych přisedl a poobědval s nimi. Polévka byla výtečná, pravá francouzská, zeleninová. Hlavní jídlo jsem stěží dorazil, dopoledne jsem totiž vypil několik litrů vody i darovanou kávu, abych zchladil horečku. Fousatý dobrák mlaskal do talíře a občas se na mne podíval. Smát se asi neuměl, ale vlídnost krášlila jeho krabatou tvář. Nevyptával se skoro na nic.

Během oběda přišly do domu dvě ženy a zvědavě si mne prohlížely. Nepromluvil jsem však, jak mi před tím sedlák poradil, a tak se nic nedozvěděly. Potom jsem poděkoval a odporoučel se.

Asi za hodinu jsem narazil na další kanál. Bylo to k vzteku. Po předchozí zkušenosti jsem už plavat nechtěl. Vrátil jsem se do polí a našel babičku, která tam pracovala s dědou. Šlo jim jistě na sedmdesátku. Dorozumívání s nimi bylo obtížné, oba nedoslýchali. Pracně jsem se dozvěděl, kde je přechod, a pak dědečka napadlo, že mi cestu ukáže. Řekl jsem, že mi postačí ukázat směr.

Cestou jsem potkal mnoho lidí, nikdo si mne však nevšímal. Přešel jsem klidně kanál po nehlídaném mostě a dostal se tak až do jakéhosi městečka. Na periferii jsem opustil hlavní silnici a sešel do polí; naneštěstí to však byly stavební parcely. To jsem zjistil, bohužel, až když jsem byl v „tom“. Vracet jsem se nechtěl, bylo by to nápadné. Šel jsem tedy dál na druhou stranu, když se přede mnou náhle objevili dva němečtí pěšáci. Začal jsem dělat důležitého a jal se okopávat zemi. Pak jsem ale zjistil, že na tom poli vlastně nic k okopávání není, a nechal jsem toho. Němci si mne nevšimli a šli dál, zmizeli za domy. Odbočil jsem a přešel na silnici, po které jsem se chtěl dostat ven do polí. Sotva jsem přišel na silnici, ohlédl jsem se. A k ďasu, ti dva němečtí vojáci přicházeli po téže silnici zprava. Určitě mne sleduji – ozvala se má fantazie. Znervózněl jsem. Dodatečně jsem zjistil, že jsem šel po přeponě a oni po odvěsnách téhož trojúhelníku. Chtěl jsem situaci nějak rozluštit, a málem to skončilo tragicky – odbočil jsem totiž do jedné ulice, ale ta byla slepá. Honem někam vkroč – ponoukl mě vnitřní hlas a já jsem poslechl.

Myslel jsem to dobře – chtěl jsem vyčkat v baráku nějakou minutku, až němečtí vojáci přejdou. Stál jsem za dvířky velkých vrat, která vedla do prostorného dvora, na jehož druhém konci byla několikaposchoďová budova. Podíval jsem se trochu líp a teprve potom jsem si všiml nacistické vlajky nad hlavním vchodem… Trhlo to se mnou. Přes okna byly spuštěny dřevěné rolety, do nichž pražilo slunce. To mě asi zachránilo, neboť v budově bylo určitě etablováno nějaké německé komando. Neměl jsem čas odejít, vojáci mi byli v patách. Zaslechl jsem kroky a přikován obavami jsem zůstal stát hned za dveřmi a napjatě jsem pozoroval budovu. Stačilo pár vteřinek k nabytí klidu, dodnes nevím jak, a když němečtí vojáci vešli týmž vchodem jako já předtím, otočil jsem se a vyšel. Štěstí, že vojáci za sebou nezavřeli, ba ani se neohlédli. Nesnažil jsem se uvažovat o jejich povýšenosti, ani proč tam neměli stráže, a rychle jsem se vzdaloval z horkého místa.

Šel jsem krásnou krajinou, ale raději bych viděl otevřené pole než lesíky. V lese budí tulák větší podezření.

Žízeň mne neopouštěla. Potok, na který jsem narazil, byl příliš kalný. Když jsem spatřil u východu z lesa chatu, vstoupil jsem a požádal o vodu. V baráčku bylo mnoho lidí, ale ani jeden mladý muž. Vodu mi dali neochotně, nedůvěřovali mi. Pil jsem tak hltavě, že to asi přišlo jednomu starci líto. Přistoupil ke mně a začal, kdo prý jsem. Utekl jsem z německého tábora, mám rodinu v Nevers a jdu k ní, povídám. Během svého putování Francií jsem vědomě lhal, abych svedl stopu, ale hlavně abych nedal důvod k lidskému povídání, které pro zpravodajce a čmuchaly má velký význam. „Evadé“ byl ve Francii běžný případ a lidé to hned zapomenou. Jenom tam, kde jsem hledal přístřeší, jsem po dobré úvaze prozradil svou totožnost, ale i tak jsem byl jednou anglický a podruhé český letec.

V chaloupce bylo vidět francouzskou bídu, důsledek německého hospodářství v okupovaných zemích. Mladá žena se šesti hubenými dětmi, její rodiče a patrně i rodiče jejího muže, který byl asi zajat, všichni jako stíny. Poprosil jsem o chléb. Vysmáli se mi, ale byl to podivný smích.

„Sami nemáme. Všechno snědí děti. Máme bídu. Němci a velcí farmáři mají, tam jděte, ať vám dají najíst.“

Odešel jsem a mrzelo mě, že jsem o chleba vůbec prosil. Za lesíkem jsem si v malé hospůdce objednal pivo. Mladá, velmi hezká hostinská začala vyzvídat. Nic jsem jí neřekl, přestože byl květen, lásky čas… Chtěl jsem jenom koupit chléb a jít.

Po obou stranách silnice, po níž jsem šel dál, rostlo neproniknutelné houští. Dával jsem pozor na auta. Dvakrát jsem se před nimi schoval do křoví. Prvé patřilo rozvažečům piva, v druhém jeli Němci. Konečně se přede mnou objevila krajina, jakou jsem měl nejraději, otevřená pole a rovina. Svlékl jsem si kabát a kráčel v slabém svetru, který mi zbyl z mé letecké výstroje.

Bylo mi krásně, zapomněl jsem na hlad, nebo snad právě z hladu jsem si začal pohvizdovat a zpívat. Avšak moje pohoda netrvala dlouho. Začalo mě svrbět pravé chodidlo. Zul jsem boty, vysypal hlínu, vyhodil kamínky a putoval dál. Ale pak jsem zjistil, že kamínky a hlína nejsou pravou příčinou silného pálení. Dva velké puchýře na každé noze, červené maso kolem – a několik stovek kilometrů před sebou není žádná legrace. Ponožky byly mokré a zablácené, boty těžké, vatované, nohy se potily. Odpočal jsem si trochu a rozhodl, že tuto závadu musím nějakým způsobem odstranit. Chtěl jsem si koupit nové ponožky, ale potkával jsem jenom ženy. Jednou jsem potkal chlapa, který šel na boso. Dodal mi odvahu jít také tak.

K večeru jsem přišel do průmyslového kraje. Asi dva kilometry před jedním městem jsem se zastavil u malého statku. Váhal jsem vejít, ale hlad a hlavně žízeň mě k tomu donutily. Ve světnici žehlila mladá žena a v kolébce u nohou jí křičelo děcko. Když jsem vešel, utišilo se – buď jsem je postrašil nebo to mrně se mnou cítilo.

„Bonjour, Madame, mohla byste mi dát něco k pití, prosím?“ povídám spisovně, jak jsem se naučil z knih.

Žena se vylekala, neodpověděla. Požádal jsem o vodu. Beze slova mi ji podala. Je asi němá, řekl jsem si, a předstíraje velmi unaveného, požádal jsem, zda si mohu sednout.

„Ano,“ ale neřekla pane. Neurazil jsem se, ale bylo mi to divné, neboť Francouzi jsou prý v řeči zdvořilí ke každému. Pozorovali jsme se chvíli, načež ze sebe pomalu vysoukala:

„Zavolám tatínka.“

Nic jsem proti tomu nenamítal, byl jsem rád, že sedím, nohy tížily jako centy. Přišel sedlák, hrome, to byl pořez. Bylo mi všelijak, když mě začal zpovídat. Stále jsem nevěděl, na čem jsem. Vše se mi zdálo záludné. Podala mi kousek chleba a skleničku piva. Potom jsme seděli asi deset minut beze slova. Starý si občas projel rukou fousy. A pak přišel muž té vystrašené hospodyně a nejevil o mne zájem. Celá rodinka mi připadala jaksi primitivní. Děda začal zase vyzvídat. Hovořili jsme asi půl hodiny s velkými přestávkami, v nichž si starý hospodář prohlížel mne a já jeho. Zdál se mi dobrým francouzským venkovanem a můj první dojem, že je lakomec, zmizel.

Je-li člověk na vážkách, jestli má mluvit pravdu nebo oprávněně lhát podle hesla: „I lež je omluvitelná, jde-li o splnění dobrého úkolu“, snaží se probádat nejdříve prostředí. Na lišáka lišácky, na dobrotu upřímností.

„Jsem anglický letec a prchám před Němci. Nechci od vás nic než kousek chleba, a můžete-li, nechte mne zde přes noc, vyspím se ve stohu.“

Starý něco zabručel. Vtom se do toho vložil mladý:

„Nocleh vám poskytnout nemůžeme a jídlo nemáme. Možná, že vám dají něco lidé ve městě.“

A pak zase dlouho nic. Dojedl jsem chléb a děda mi podal další krajíček. To mi stačilo, abych začal znovu:

„Já vám rozumím, myslíte si, že jsem německý špión, provokatér. Jsem anglický letec, Čech. Bojoval jsem i tady ve Francii a musel jsem uprchnout do Anglie. Nemějte obav, neudám nikoho.“

Mezitím vzala polekaná žena z kolébky děcko, sedla si proti mně a začala kojit. Manžel přihlížel. Byl to obraz nádherné přirozenosti a vzbuzoval úctu. Lidé, kteří ve svém životě byli asi nejdále v přilehlém městě a kteří se dřeli jen na té farmě. Takoví lidé nemohou být špatní, pomyslel jsem si.

Dojedl jsem druhý krajíček a čekal na třetí. Ale tentokrát se stařeček nepohnul a nenabídl. Poděkoval jsem, ale nevzdal se naděje. Byl jsem hladový, potřeboval jsem si odpočinout a hlavně se vyspat. Nohy stále pálily. Začal jsem hrát. Byl jsem hodně unavený, cítil jsem to, zvláště když jsem vstal, ale začal jsem úmyslně přehánět, abych pohnul jejich citem. Zapotácel jsem se a chytil se veřejí. Venku jsem šel jako opilý a našlapoval jako na špendlíkách. To poslední jsem „nehrál“, to se ozvaly puchýře. Obešel jsem dům, a když jsem procházel otevřenou zahradou do polí, zaslechl jsem:

„Hej pane, tady máte dvě vejce. Vypijte je, jsou čerstvá.“

Byl to děda. Viděl jsem na jeho tváři soucit i radost. Trochu jsem se zastyděl, že jsem z něho tu dobrotu vyrazil podfukem, ale jistě by mi byl odpustil.

„Víte, musíme být opatrní, pane, les Boches jsou zlí.“

Usmáli jsme se na sebe. Za chvíli přišli i mladí. Dostal jsem mléko a ještě čtyři vejce. Zhltl jsem je jako tchoř. Zvali mne zpět. Odmítl jsem zdvořile, odmítl jsem i nocleh. Cítil jsem znovu sílu a trochu jsem se styděl za tu hru. Byli to dobří lidé. Děkoval jsem jim pohledem i slovy. Dlouho stáli za humny a mávali.

Cítil jsem se zase fit, jen nohy mě pálily. Klel jsem jako pohan, zvlášť když jsem sjel po kameni. Zamířil jsem k pravému okraji města; můj směr vedl na jih. Musel jsem přejít hluboké úžlabí. Při pádu na příkré stráni jsem si poškrábal nos i tváře – ale s nohama bylo stále hůř. K puchýřům se přidaly krvavé odřeniny. Rozbité ponožky se přilepily na čerstvé rány a to působilo bolestné píchání. Rozhodl jsem se, že při nejbližší příležitosti „přistanu“ nebo přespím na poli. Dobelhal jsem se až na kraj města, s kterým sousedil les. Tam jsem si sedl na zídku a pozoroval okolí.

Všechno kolem vonělo jarem a já na tom byl tak bídně! Asi sto kroků ode mne vedla polní cesta, přecházeli po ní lidé. Děti se radovaly z procházky vedle maminek nebo tatínků a ti větší se radovali z máje a lásky. Když jsem si odpočinul, zvedl jsem se a šel dál. Kracičky jsem nyní používal jako hole. Asi u třetího baráku jsem se zastavil a oslovil mladého muže, opřeného o plot zahrádky.

„Dobrý večer, pane, dejte mi, prosím, napít vody.“

Dali jsme se do řeči. Muž byl chytrý a měl pronikavý zrak. Byl vysoký, štíhlý a čistě oblečen. Na ruce držel děvčátko. Při naší rozmluvě je hladil a stále si mne prohlížel. Pak je postavil vedle sebe a pokračoval ve výslechu. Vyzvídal velmi šikovně, ale celé jeho jednání prozrazovalo, že mluvím s velkým vlastencem.

„Jsem velitel jedné anglické stíhací squadrony, Němci mě sestřelili nad severní Francií,“ řekl jsem mu nakonec.

„Ukažte mi ruce,“ naléhal.

Klidně se na mne podíval a pak se ptal na prstýnek. Řekl jsem mu, že je to památka z Čech, a vysvětlil odznak i svou hodnost.

„Pojďte dovnitř,“ vyzval mne náhle.

Vešel jsem a viděl velmi spořádanou rodinu.

„Mami, tady vedu sestřeleného českého letce, dejte mu něco najíst a připravte teplou vodu, ať se může umýt,“ usmál se na mne.

Jeho matka, malá kulatá Francouzka, plná dobroty a laskavosti, začala hned připravovat jídlo a rozšafně se mnou hovořila. Její manžel přišel z vedlejšího pokoje a srdečně mne vítal. Pak přišel ještě bratr mladého muže, mrzáček. Vypadal jsem asi nedůvěřivě nebo ustrašeně, všichni mne totiž začali utěšovat. Umyl jsem se a ulevil nohám. Pak jsem snědl dvě vejce, kus chleba a vše zapil dobrou kávou.

Dověděl jsem se, že statný mladý muž je ženat, holčička je jeho dcera. Žena prý přijde později. Obě rodiny byly hornické.

Mladý mi vyprávěl mnoho historek o Němcích a dvou italských letadlech, která se srazila nad jeho baráčkem. Němci prý napsali do novin, že to byli Angličané, které sestřelili. Také se zmínil o velkém anglickém bombardovacím letadle, sestřeleném v blízkosti města. Každý den ráno se objevovaly na hrobě anglických letců čerstvé květiny. Spílal Němcům, kteří prý z města odvlekli a popravili na tři sta lidí.

S radostí jsem ho poslouchal. Horníci jsou asi všude odvážní – nebojí se dole, když kopou uhlí, nebojí se ani nahoře, když se radují ze sluníčka. A vzpomněl jsem si na Ostravu, na útěky letců a na statečnou pomoc umouněných kopáčů uhlí, kteří za to nikdy nic nebrali. Zaníceně hovořil o Angličanech, na které čekají den ze dne, a chtěl jim pomáhat zabíjet Němce. Později přišla jeho manželka. Už o mně věděla. Prohlédla si mě a rozhodla, že musím změnit kalhoty za čistší a neroztrhané.

Potom jsme se všichni sesedli v kuchyni. Horník s dceruškou na klíně, žena vedle něho, já s dědečkem a babičkou naproti. V koutku seděl horníkův bratr. Vyprávěl jsem jim o domově, o krajině u nás, o válce a o svém putování. Poslouchali pozorně a připadal jsem si jako doma mezi svými. Mladí byli přímo vznešení – sálala z nich síla, touha po životě a spokojenost.

Horník navrhl, abych u nich zůstal celý den a pořádně si odpočinul. Zavedl mne do podkrovní světničky, kde čekala široká francouzská postel s duchnou. Nadchla mě, něco takového jsem neviděl léta. Mladý se se mnou rozloučil a šel na noční šichtu. Horečka mi dlouho nedala usnout, ale únava a snad i blaženost nakonec zvítězily a přinesly hluboký spánek.

Celý druhý den jsem strávil buď v kuchyni nebo ve vedlejším pokoji, kde mne nikdo nemohl vidět. Museli jsme být opatrní. V poledne přišlo velké překvapení. Dostal jsem k obědu beefsteak přes celý talíř, připravený po francouzsku. Bože, ty Francouzky dovedou vařit! Měli všichni nesmírnou radost, že mi chutná. Když jsme byli sami, řekl mi mladý:

„Maminka vás má ráda a shání, kde se co dá. To maso bylo velké překvapení i pro nás.“

Dojemně o mě pečoval mrzáček. Byl stižen obrnou a navíc koktal. Seděl stále tiše u mne na nízké stoličce a poslouchal – jako dítě pohádky. Pak si dodal odvahy a začal mne utěšovat.

„Nebojte se, Monsieur, my vás Němcům nedáme, zítra vás vyvedu z města.“

Bedlivě mne pozoroval při jídle a pořád mne povzbuzoval. Když jsem skončil, honem mi chtěl přinést další. Než jsem mohl zakročit, vyčistil mi boty a udělal vše, co mi na očích viděl. Splácel jsem mu to upřímností, sdílností a přátelstvím a doufám, že mu to jednou oplatím i jinak. Uvědomil jsem si, jak důležité je dát postiženému najevo, že svět ho potřebuje, že je užitečný jako každý jiný.

Odpoledne jsem si šel lehnout. Víc jsem dřímal než spal, ale odpočinul jsem si. Asi k šesté hodině jsem sešel dolů na dobrou večeři a potom jsem se bavil s dědečkem, vysloužilým horníkem. Vyprávěl jsem mu o našich dolech na Mostecku a Duchcovsku, o kraji našich horníků, které jsem dobře znal, o tom, jak nemají rádi okupanty. To se mu líbilo.

Večer přišla manželka mladého horníka:

„Tady máte pytlík a do něho vám zítra dám obložené chlebíčky. Do téhle láhve vám nalejeme kávu de Gaulle. Zatím jste u nás pil jenom obyčejnou. De Gaulle je ta nejlepší, ještě předválečná. Jsme tu všichni pro de Gaulla.“

Mladý horník odešel zase na noční a já na kutě do své komůrky. Otevřel jsem okno a dlouho se díval přímo před sebe do listnatého lesa. Vychutnával jsem krásu a prostotu přírody tak intenzívně, že jsem cítil, jak velká škoda by byla ztratit s ní dotek někde v zajateckém lágru, a slíbil jsem si skoro přísežně, že musím Němcům utéci stůj co stůj.

Ráno při loučení byli všichni v kuchyni. Mrzáček se tvářil velmi důležitě, bude mi dělat průvodce. Smluvili jsme se, že půjde nenápadně první a já asi padesát metrů za ním. Poděkoval jsem všem, a odešel jsem doprovázen upřímnými pohledy.

Cesta pro mne byla zábavná, ale enervující. Mrzáček totiž vzal svou úlohu smrtelně vážně a dělal chybu za chybou. Stále se ohlížel, kynul, a když odbočoval, zastavil se a ukazoval do postranní ulice, jen abych nezabloudil.

Když jsme prošli městem, dohonil jsem ho a vysvětloval mu, že nesmí dělat nic nápadného. Souhlasil a polepšil se. Potkávali jsme mnoho lidí, většinou horníky a dělníky, Němce ani jednoho. Snad to bylo lépe vzhledem k přehnané horlivosti mého průvodce. Prošli jsme v „bojové sestavě“ ještě dvě vesnice a teprve pak šli pospolu. Prostými slovy mi vyprávěl o poměrech a nadával na Němce. Za tři hodiny jsme dorazili k jeho tetě, která bydlela se synáčkem v malém baráčku. Nabídla mi hned kávu a kus chleba. Mrzáček odskočil pro svého bratrance. Ten uměl spílat! Říkal, že s kamarády má ukryté pistole i munici a že s tím jednou půjdou na Němce.

Potřásl jsem dlouze rukou svému upřímnému a odvážnému společníkovi, poděkoval a vydal se dále s novým průvodcem – jeho bratrancem, který převzal úlohu velmi ochotně. Byl hubený, asi čtyřiadvacetiletý a nosil brýle. Mnoho toho nevěděl, ale pořád nadával. Ptal jsem se ho, zda také ostatní Francouzi mají podobné mínění. Odpověděl, že ano, a odplivl si. Asi za půl hodiny jsem mu poděkoval, že už trefím sám. Cesta mi ubíhala nerušeně celé odpoledne, jen nohy začaly zase pálit. První ženu, kterou jsem potkal, jsem zastavil s otázkou, kde je řeka Somma. „Asi kilometr, Monsieur,“ a ukázala mi směr.

Nenáviděl jsem kanály, řeky a dvoukolejné tratě – znamenalo to obtížné přechody hlídané Němci nebo jejich přívrženci. Plavat jsem už nechtěl a raději jsem volil průchod vesnicí nebo městečkem, kde byly mosty a lávky. U Sommy jsem si vybral jednu vísku, ale běda přeběda, most tam nebyl. Odhodlal jsem se pro nutnou informaci do malé chalupy těsně u vody. Byla v ní jenom žena. Začal jsem jako obvykle:

„Prosím, Madame, mohla byste mi dát trochu vody?“

Zarputile se na mne podívala a beze slova mi podala sklenici. Asi jako by chtěla říci: Chlap jako hora a nestydí se žebrat!

„Kdo jste,“ začala přísně a neřekla ani Monsieur.

„Jsem uprchlík, paní.“

„To není pravda, jste cizinec,“ a změřila si mne od hlavy až k patě.

„Bojoval jsem v českém vojsku, zatkli mě a teď utíkám. Prchl jsem ze zajetí. Jsou zde Němci?“

„Nevím,“ odsekla. „A co na tom, kdyby tady byli?“

„Madame, nechci nic kromě rady, kde bych mohl přejít řeku, a prosím, neříkejte nikomu, že jsem tady byl.“

„A co když to na vás řeknu?“

„Nesmíte, Madame,“ a to už jsem začínal mít zlost.

Pohrdlivě se na mne podívala a zamíchala cosi v hrnci na plotně. Bože, to byla vůně! Začal jsem jinak:

„Madame, s’il vous plaît, mohl bych dostat kousek chleba, mám velký hlad.“

„Mám tři děti a chleba málo.“

Nevím, co mne to tenkrát napadlo. Myslel jsem si najednou, že mě zradí, že v nestřeženém okamžiku vyběhne ze dveří a začne křičet, aby si pro mne přišli. Byl jsem ve střehu a rozhodl jsem se svázat ji přinejhorším provazem, který se válel v rohu, a utéct. Pokračoval jsem v rozhovoru: „Nejsem špión ani člen páté kolony, věřte mi.“

Chtěl jsem začít „hrát“, ale zprotivilo se mi to. Najednou se situace změnila. Vrzla vrátka a prošla jimi nějaká žena, asi sousedka.

„Honem, pojďte sem,“ pravila ukrutnice a táhla mne do vedlejšího pokoje.

Tam jsem měl dost času na přemýšlení. Snažil jsem se přesvědčit sebe sama, že selka jenom vyzvídala a že nakonec všechno dobře dopadne. Když mne však znovu pozvala do kuchyně, ani v nejmenším se nezměnila. Žádal jsem od ní mapu. Řekla, že nemá. Já jsem však věděl skoro určitě, že má – ve Francii najdete skoro v každém domě nástěnné kalendáře téhož typu, které mají na rubu mapu okolí. Řekl jsem jí, že mi stačí i ta, co visí na stěně. Měla zlost, ale podala mi ji. Studoval jsem na oko mapu, ona studovala mne.

„Jste opravdu Čech?“ povídá najednou.

„Jsem a nemám rád Němce.“

„Němci nejsou všichni zlí.“

Sakramentská ženská, už zase začíná.

„Němce ještě poznáte, mnoho vašich krajanů smýšlí stejně jako já.“

„Pomáhal vám někdo, dali vám najíst?“

„Na světě jsou ještě dobří lidé.“

Už mě celá komedie přestávala bavit. Ženská jako četník, a kdyby alespoň už přestala míchat jídlo v hrncích. Nejen duše, i nos a žaludek podstupovaly muka.

„Za chvíli přijde můj muž z pole, chcete-li, počkejte na něho,“ řekla a už si mne nevšímala.

„Počkám.“ Jedním okem jsem prohlížel mapu a druhým hlídal selku.

Asi kolem druhé hodiny přijel její muž a dva synové. Sedlák byl kliďas a nebyl vůbec překvapen. Řekl jsem mu pravdu. Žena zase zapochybovala, ale nakonec mi dík jeho klidu uvěřila. Pozvali mne ke stolu. Dostal jsem chutnou polévku, uzené maso a brambory.

Poděkoval jsem a odešel. Jejich nejmladší syn, dvanáctiletý chlapec, šel se mnou ukázat mi přechod. Šli jsme podél Sommy asi kilometr, krajina byla půvabná. Chlapec vyprávěl, že se tu bojovalo, a byl na to hrdý. Viděl jsem rozbitý baráček. Řeku jsme přešli po lávce, na níž lovilo několik typických Francouzů ryby. Chlapec se pak vrátil. Hodil jsem kracičku přes rameno a pokračoval sám v cestě k velkému městu – Paříži.

Pytlíček s kouskem chleba a lahví zpola naplněnou kávou, kompas na 180 stupňů a naděje – to byla celá moje výzbroj.

Sotva jsem se dostal do polí, začalo pršet, a jak! Široko daleko nebylo přístřeší. Po chvíli jsem objevil jakousi hromadu řepy, přikrytou hlínou, u nás tomu říkají krecht. Štěstí mi přálo, neboť díra, odkud odebíral sedlák řepu, byla na straně odvrácené od deště. Zalezl jsem tam, ale vítr se naschvál stáčel a zanášel vodu i na mne. Podkopal jsem kracičkou hlínu, shrnutou řepu jsem vyházel a byl jsem zase v suchu. Po chvíli se hlína začala sesypávat, padala mi za krk a nakonec na mne všechno spadlo. Vyhrabal jsem se a pokračoval v putování. Ještě poprchávalo, ale podle pohybu a seskupení mraků jsem se utěšoval, že se vyčasí. V máji však jsou i mraky bláznivé. Začaly se stahovat a posléze se strhla pořádná bouře a lijavec. Doběhl jsem pod osamělý strom, ale nemělo to význam, byl jsem promoklý až na kůži a úplně zablácený. Šlo se mi špatně, bláto se lepilo na nohy; čas však byl drahocenný a cesta dlouhá. Když za chvíli vyklouzlo z mraků sluníčko a začalo sát vodu, kouřilo se ze mne jako z řeky za jarního rána.

Asi po dvou hodinách cesty jsem se zastavil u jednoho oráče a vyzvídal něco o kraji a městečku, které leželo přímo přede mnou. Mínil jsem je obejít.

„Můžete klidně projít, nejsou tam žádní Němci,“ pověděl mi.

Prošel jsem jím po okraji. Potkal jsem mnoho lidí, ale nikdo si mě nevšiml. Měl jsem již dost cestování po polích, a proto jsem se vmísil do proudu dělníků, směřujících na jih. Odpadával jeden za druhým, až jsem zůstal sám. Potkal jsem dva strážníky na kole, ale ani pro ně jsem nebyl zajímavý.

Po několikakilometrovém pochodu jsem se k večeru rozhodl požádat v nejbližší vesnici o nocleh. Hned na jejím okraji jsem vstoupil do domku a žádal, jako obvykle, o vodu a pak o nocleh. Obyvatelé se na mne ustrašeně podívali – a prohlásili, že nemají místo. Ve vsi je prý několik statkářů, kteří mě ukryjí. A pak jsem si vybral jeden velký statek, kde jsem na dvoře zastihl pracující babku.

„Dobrý večer, Madame, jsem evadé a chtěl bych někde přespat,“ – to už jsem uměl tak perfektně i s přízvukem, že ve mně nepoznali cizince.

„Musíte si promluvit s patronkou, je na zahradě.“

Majitelka statku nevypadala ani trochu jako Francouzka. Už vzhled tomu nasvědčoval, což teprve konverzace! Buď má za manžela Angličana nebo musela v Anglii dlouho popíjet čaj. Byla mladá, asi pětadvacetiletá, velmi klidná.

„Bon jour, Madame.“

„Monsieur,“ ona na to klidně a trhala dál zeleninu.

„Jsem evadé…“ zakončil jsem plynně.

„Ejhle, ejhle, Monsieur,“ ona zase klidně.

„Mohl bych u vás přespat, třeba ve stodole nebo ve chlévě, s’il vous plaît?“

„Proč ne, Monsieur?!“

Hrome, takhle to ještě nezačínalo nikdy a nikde.

„Máte mléko? Zaplatím, mám peníze,“ chlubil jsem se.

„Já se podívám.“ Vztyčila se a trochu si mne prohlédla.

Zůstal jsem stát na dvoře a nevěděl, co si mám myslet. Statkářka dala nějaké rozkazy dědovi, který se loudal na dvoře. Pak jsem ji spatřil už jenom jednou. Nakoukla do stodoly, kde jsem se klepal zimou na balíku slámy, a řekla pár slov:

„Muž ještě není doma, přijede asi v noci. Nekuřte, abyste nezapálil slámu. Dobrou noc.“

Přestal jsem se divit a začal se ohlížet po lůžku. Do pírně (pírna = přehrazená část stodoly pro uložení snopů obilí před vymlácením (pozn. digi)) jsem nemohl, byla plná slámy. Uložil jsem se tedy na mlatě pod hrabačkou. Zahřál jsem se poněkud taháním slámy. Za chvíli přišel čeledín. Pozdravili jsme se.

„Já Polák,“ povídá mi.

„Á, pan Polák a jak tu, proše pana,“ překvapil jsem ho polsko-česky. Chlap se zasmál. Sdělil jsem mu, že jsem Čech.

„Nó, ták ták, ale jídla maulo, proše pana.“

K ďasu, to je nepříjemné. Vzal mě do stáje, kde jsem se ohřál. Dozvěděl jsem se, že statkářka nařídila předákovi, aby se o mne postaral. Ten přišel za chvíli, byl to dědek ze dvora a Francouze nezapřel. Po francouzsku se divil, po francouzsku byl i zvědavý.

Umyl jsem si ve stáji ve škopku nohy a zjistil jsem, že přibyly tři nové puchýře a několik odřenin. Pak jsem šel na kutě. Dědek přinesl několik pytlů na přikrytí, byly od ledku a vlhké. Hodil jsem je vedle sebe a přikryl se slámou. Dlouho jsem nemohl usnout, lomcovala mnou horečka. Ve stodole pořád něco běhalo a šustilo, patrně obvyklé myši a kočky. K ránu mne vzbudila zima.

Běhal jsem asi hodinu před rozedněním po mlatě. Přišel dědek a ptal se, jak jsem se vyspal. Řekl jsem mu „ça va“ a šel s ním do jeho baráčku, kde měl svou babku. Byli to patrně deputátníci, ale nabídli mi bohatou snídani: dvě vejce na rendlíku, opečené brambory, dobrou bílou kávu a krajíc chleba s máslem. Chudí lidé mají snad bez výjimky dobré srdce. S dědou jsem si ještě chviličku popovídal, babička však o mne a moje zážitky mnoho zájmu nejevila a starala se výhradně o můj žaludek. Poláka jsem už nespatřil, odjel brzy ráno orat. Poděkoval jsem oběma dobrákům tak srdečně, jak jsem ve francouzštině dokázal, a poprosil je, aby vyřídili můj dík patronce, která patrně dosud spala…

Dnes je neděle a musím proto svou pouť skončit před polednem, odpoledne lidé na polích už nepracují a mohl bych vzbudit podezření. Všechno dosud klapalo, až na ty nohy. Ponožky se lepily na živé maso, co chvíli se odlepily, pak zase zdrhly, přilepily se na jiném místě…

Asi k desáté jsem vylezl na kopec, pod nímž se v dlouhém údolí táhla vesnice. Na druhé straně údolí byl vidět nějaký rozestavěný tábor. Místo přechodu bylo velmi podezřelé, rozhodl jsem se zjistit napřed něco bližšího. Brzy jsem měl příležitost, potkal jsem na poli ženu, která trhala pro králíky trávu. Poradila mi, a přála mi mnoho štěstí. Za vesnicí jsem přešel údolí a zabočil polní cestou do polí. Pak jsem zahnul do malého úvozu, ale hned jsem litoval – přede mnou stál německý voják na stráži…

Němcům tváří v tvář

Píchlo mě u srdce, na okamžik jsem se zastavil. Německý voják však hlídal velmi dobře – otočil se ihned a zamířil rovnou ke mně…

Byl to první živý německý voják, s kterým jsem se za války tváří v tvář setkal. Při té příležitosti se mi vybavila vzpomínka na německé vojáky, s nimiž jsem se – sám ještě v uniformě – setkal před válkou naopak naposled:

Naše 63. letka bývalého čs. letectva byla letkou dálkozvědnou a byla roku 1938 přemístěna z Olomouce na travnaté letiště u Přerova, takže se stala odloučeným útvarem leteckého pluku. Do jediného, poněkud malého hangáru jsme napěchovali naše jednomotorové „stovky“ a dvoumotorové „B-71“ sovětské výroby. Na rovné ploše se nám vzlétalo dobře, jen deště nám vadily, kola dvoumotoráků se bořila a často jsme létání museli přerušit. Velitelem letky byl major Skoba, poručík Mirek Holomucký zastával funkci zpravodajského důstojníka a já prvního důstojníka, řadovými piloty byli převážně délesloužící poddůstojníci.

Od léta 1938 se o nás začala silně zajímat německá luftwaffe. Její letadla ze značných výšek pilně fotografovala důležité oblasti a samozřejmě také naše letiště; poměrně výkonné a téměř neznámé „B-71“ Němce dráždily. Naši stíhači někdy startovali proti fotografujícím letadlům z olomouckého letiště, neměli však dostatečně výkonné stroje a navíc byli bez radaru bezmocní. Přešlo léto, v září jsme otevřeli mobilizační obálky a připravovali se vzlétnout k bojovým úkolům, po Mnichovu jsme však museli proti své vůli kapitulovat, byť s velkou bolestí.

Dne 15. března 1939 padal sníh, vítr dul okupantům do zad a přidával jim na rychlosti. Než jsme se nadáli, byli v našem hangárovém přístěnku. Přišli tři – dva plukovníci a jeden poručík, jakýsi Schubert. Pozdravili v bezvadném pozoru a začali se omlouvat, že přicházejí s tak neradostným a nevděčným posláním, plní prý pouze rozkaz… Tehdy bych byl raději německy neuměl.

Pak vytáhli z aktovky letecké snímky našeho letiště a neomaleně je rozprostřeli po stole, jako by chtěli potvrdit, že zaranžovanou omluvou zaplatili a teď už budou zboží jenom přebírat.

Mirek stál vedle mne a zrakem odborníka odhadl výšku, z jaké byly snímky pořízeny, pak si stoupl stranou a do oběda nepromluvil ani slova. Major Skoba se omluvil, že má housera, a lehl si na polní lůžko ke stěně kanceláře zády k „hostům“. Plukovníci klapli podpatky, vojensky zasalutovali a odešli. Oberleutnant ve ztuhlém habtachtu vymrštil ruku a vzdal hold vůdci. Plukovníci ve dveřích také zamávali. Bylo to poprvé, co jsme viděli a slyšeli „Heil Hitler“.

Předali jsme materiál. Když jsme byli hotovi se skladištěm zbraní, nabídl nám oberleutnant Schubert, abychom si vzali na památku malorážky. Snažil se chovat velkoryse, ale klíčky si vzal ode všeho. Předáno, stvrzeno, podepsáno. Zůstali už jenom pozůstalí, kterým bylo upřeno právo na dědictví, protože byli zbaveni svéprávnosti.

Rozešli jsme se. Nejdříve oficiálně – proslovem velitele před nastoupenou letkou – pak kamarádsky jeden s druhým. Přáli jsme si lepší budoucnost, než slibovala momentální situace, sice s úsměvem, ale ten měl v sobě více desperátství a rezignace než víry. Viděli jsme totiž, že německá armáda nebyla jenom cirkus plechový, jak se říkalo. Jejich letadla byla daleko rychlejší než naše, a tanky, co harašily už i v Přerově, nebyly z papundeklu.

Vzali nám křídla a zbraně. Propadali jsme podivné náladě – vteřiny rezignace, hned zase probuzení naděje na odplatu, ani nevíme jakou a jak, zlost, šibeniční humor, neviditelný chaos v myšlení, obavy z existence, dorážející beznaděj. A nad tím vším suverénně vztažená ruka „ochránců“, nebezpečná, slibná propaganda. Ale zanedlouho „protektoři“ začali ukazovat i dokazovat nadřazenost vyvolené rasy. Nechybělo mnoho a stali jsme se s Mirkem její obětí.

Po záboru jsme zůstali na letišti ještě několik dní. Major Skoba nás jednoho večera pozval do vinárny. Měla to být součást našeho etapového loučení. Sesedli jsme se s malou společností kolem stolu. Major byl v civilu, my s Mirkem naposledy v uniformách leteckých poručíků. Bavili jsme se a naslouchali tlumené taneční hudbě. Za chvíli vstoupili do místnosti dva vojáci pořádkové hlídky wehrmachtu, která měla udržovat na ulici pořádek, kdyby snad vojáci říše projevovali nepřátelské city vůči obyvatelstvu Přerova. Velitelem hlídky byl feldvébl, „mužstvo“ mu dělal desátník. Na opascích se jim bloumcaly pistole. Dali si nalít štamprdle a pak přišli požádat o tanec děvčata, která s námi seděla u stolu. Ta odmítla. Nacisté se urazili, cestou ke svému stolečku si zanadávali, ale ne hlasitě a okázale. Zavolali si vrchního a poručili dvojité porce šnapsu. Za chvíli odepjali řemeny a nechali je s rámusem spadnout na zem, tak jak byly, i s pistolemi a bajonety. Trvalo hezky dlouho, než měli dost a vrávoravě odpochodovali.

Po jedenácté jsme s Mirkem odešli, posádkový rozkaz doporučoval neukazovat se po půlnoci v uniformě. Ostatní společnost zůstala.

Sotva jsme za sebou zavřeli dveře podniku a vstoupili na ulici, byli jsme zastaveni řevem: „Halt, Hände hoch!“ Chvilku trvalo, než se náš zrak přizpůsobil tmě. Neviditelný protivník ještě jednou výzvu opakoval a my jsme v něm poznali známé uniformy z lokálu. Vzpažili jsme, v dané situaci bylo líp poslechnout než stavět se na odpor. „Ke zdi!“ zařval jeden z nich. Začal jsem mluvit na Mirka a vzápětí na pistolníky, znal jsem tehdy německy dobře.

„Co to má všechno znamenat?“

„Nekušněte a držte hubu! Zastřelíme vás jako psy. Neumíte se chovat a civilista měl v klopě rudou rosetu.“

Pokoušel jsem se všechno vysvětlit:

„V ničem jsme vás neurazili a rudá roseta je rumunské vyznamenání.“

Mirka začala pálit chodidla, začal mi radit:

„Nejlepší bude, když po nich skočíme, jsou ožralí jako dobytek. Přemůžeme je, povalíme a pak odejdem.“

Ani jsem nebyl překvapen, že citlivý Mirek, Ostravák, chtěl jejich lumpárnu zakončit kontraagresí. Není pochyb, že s takovým partnerem a vytrénovaným sokolským atletem bychom to byli dokázali.

Felák ale začal zase řvát a zuřivě nařídil, abychom ruce zvedli ještě výš a zahnal nás až na zeď. Pak zase oba upadli do tupé lhostejnosti a začali si mezi sebou povídat opilecké žvásty. A že nás oddělají.

Mezi tím se otevřelo okno protějšího domu, patrně tam zaslechli hulákání soukmenovců a chtěli jim přijít na pomoc. Objevilo se v něm asi pět vojáků. Jakmile je felák trochu seznámil se situací, už cpali do okna lehký kulomet a dohadovali se o první ráně. Povyk pravděpodobně pronikl i do vinárny, neboť náš velitel chtěl vyjít ven a zjednat pořádek. Byl však i se zbytkem společnosti zahnán zpátky do chodby.

Nechtělo se mi věřit, že by se vojáci wehrmachtu odhodlali k popravě, a považoval jsem všechno za jejich zábavu a strašení. Pak jsem si však uvědomil, že revolver v rukou opilých nadutců a primitivů je zrovna tak nebezpečný jako sirky v rukou dětí u stohu slámy, a začal jsem vyjednávat.

I když debata byla všelijaká a zdálo se, že nepovede ke kloudnému konci, uvítal jsem ji, neboť dohadováním a smlouváním jsem přemáhal strach. Pak jsem si najednou vzpomněl na oberleutnanta.

„Žádám, aby sem byl zavolán nadporučík Schubert. Chci mu před vámi všechno vysvětlit.“

„Odkud ho znáte?“ probudil se najednou feldvébl z tuposti a poprvé sklonil pistoli.

Ulevilo se nám. Desátník také složil zbraň a komedie skončila. I horlivci v okně zkrotli.

Nadporučík Schubert se skutečně dostavil. „Zpucoval“ na místě opilou hlídku, omluvil se nám za její zhovadilost a slíbil, že hned podá návrh, aby byla přísně potrestána.

Druhý den jsme se dostavili s majorem Skobou k veliteli české posádky Přerova. Sepsali jsme o celé události protokol, přeložili jej do němčiny a žádali satisfakci.

Němci nás zavolali na svůj štáb do radnice. Několik vysokých důstojníků v parádní zbroji se okázale omlouvalo – říkali, že opilci vrhli na německou armádu stín a že budou přísně potrestáni. Myslím však, že potrestáni nebyli vůbec, protože jsme je viděli druhý nebo třetí den ve městě na korze…

Bleskovou projekci scény z protektorátu zhasla jakási neblahá předtucha právě ve chvíli, když jsem se těsně přiblížil k německé stráži. Rázem jsem se vrátil do své tísnivé situace kdesi na francouzském venkově.

„Halt, kam jdete?“

„Na pole,“ odpovídám německy.

„V neděli se nepracuje. To je mi divné.“ Dělal se důležitým a zdálo se mi, že se trochu baví mojí nervozitou, kterou jsem bohužel nemohl hned zvládnout. Zrzavý, špatně oholený a chraptící voják dotěrně vyzvídal a ve výkonu služby chtěl být zřejmě důsledný.

Přestože strážnice musela být daleko a náš rozhovor byl veden v úvoze, kam nebylo vidět, byla vyhlídka na úspěšný odpor z mé strany pranepatrná. Kromě slabého svípařského nože jsem neměl vůbec nic, čím bych ho mohl zneškodnit. A holé ruce proti pušce nic nezmohou. Setřásl jsem zbytečné úvahy a snažil se opanovat. Mezitím co moje tísnivé rozrušení a obava ze zajetí poněkud povolily, ustoupil příslušník wehrmachtu asi tři kroky zpět a sejmul z ramene pušku.

„Kdo jste?“ zachraptěl znovu.

Dostal jsem strach, že se bude ptát po legitimaci, a proto jsem odpověděl velmi rychle, dříve než ho napadne pokračovat ve výslechu:

„Jsem hospodář a musím dělat i v neděli, abych mohl odvést, kolik žádají úřady. Přece víte, že dodáváme obilí i německé armádě. Jdu dělat pro vás.“

Mluvil jsem klidně, pomalu a snažil jsem se vypadat příjemně, spíše servilně, aby nemyslel, že to míním ironicky. Teď jde o všechno. Voják se cítil poslední větou trochu usmířen, ale držel mne v předepsané vzdálenosti, rozkročen a ve střehu.

„Jak to, že mluvíte německy,“ ptal se znovu po chvilce přemýšlení.

„Žil jsem v Alsasku.“

Nestačilo mu to. Lámal si hlavu pod těžkou přilbou, aby mne znovu přivedl do rozpaků a strachu.

„… a jak to, že nemůžete obdělávat pole ve všední dny? Máte děti?“ vyzvídal znovu a několikrát potřásl puškou, jako by ji potěžkával.

Vtom jsem si vzpomněl na rozestavěný tábor, který jsem před chvilkou spatřil a o němž mi vyprávěla selka. Nesměl poznat, že si vymýšlím pohádky, a proto jsem zase klidně a rychle odpověděl:

„Musíme vypomáhat na stavbě tábora…“

„Kterého?“ skočil mi do řeči voják.

Začínal jsem cítit, že jsem chycen. Když už jsem od boku namířil, musím od boku i vystřelit. Buď trefím, nebo všechno prohraju, jiného východiska není.

„Tamhle,“ mávl jsem rukou ve směru stavby.

Voják byl zřejmě překvapen. „A kde je vaše pole?“

„Asi tři sta metrů odtud.“

„Tak jděte,“ řekl rozmrzele a ztrativ o mne zájem, vrátil se a sestupoval úvozem.

Oddechl jsem si a vykročil na „své“ pole. Byl jsem opatrnější než předtím, a když jsem vstoupil do otevřené krajiny, odbočil jsem poněkud doprava. Ohlédl jsem se, jestli mě Němec nesleduje, a přidal jsem do kroku. Asi za dvě hodiny jsem přišel do vesnice a na jejím druhém konci vešel do baráčku. Hodná žena, která v něm bydlela, litovala, že mně nemůže poskytnout nocleh, neměla místo. Poradila, kam mám jít, a dodala:

„Boše nemáme rádi, šťastnou cestu, pane.“

V druhém domku jsem našel asi šedesátiletou paní. S úsměvem poděkovala na pozdrav a hned mi nabídla židli. Vysvětlil jsem jí všechno a hlavně jsem zdůraznil, že odpoledne nemohu cestovat, aby mi tedy dovolila přespat ve stodole. Nabídla mi pivo a krajíc chleba. Omlouvala se, že nemůže dát víc – nemá. Je prý sama se synem a jídla mají málo. Požádal jsem o teplou vodu a umyl si nohy. Pak jsem ale provedl hroznou pitomost: propíchl jsem si na pravé noze puchýř velký jako dlaň a strhl kůži. Přitom jsem sebral ještě zdravou kůži při krajích, a tak jsem ránu zvětšil. Vyprosil jsem si nůžky a chtěl dokončit operaci. Paní nade mnou spráskla ruce:

„Bude to bolet, Monsieur, to jste neměl dělat…“

Honem přinesla čisté hadříky, abych si ránu obvázal, mast bohužel neměla. Zbývající puchýře jsem už nepropichoval a šel si raději lehnout do stodoly.

Dostal jsem vatovanou přikrývku a dva velké bílé polštáře. Stodola byla čistá, teplá, myší poskrovnu. Nemohl jsem spát, nohy pálily, ale odpočíval jsem znamenitě. Začal jsem uvažovat o plánu útěku. Celkem jsem dospěl ke třem variantám:

Prvá: Půjdu do Švýcarska a tam vyhledám pomoc britského konzula. Potom na falešný pas přes Španělsko do Lisabonu a odtud letadlem do Anglie. Druhá: Překročím hranice okupované Francie a požádám o pomoc amerických úřadů v Lyoně anebo v Marseille. Třetí: Projdu okupovanou Francií a přejdu do Španělska.

Ve všech třech případech se musím napřed někde zastavit, pořádně si odpočinout, ošetřit nohy a vyhnat z nich mravence. Nejlepší bude asi Paříž, kde se pokusím najít některé ze svých přátel.

Měl jsem spoustu času zvážit výhody i nevýhody každé varianty a rozhodl jsem se konečně pro prvou.

Okolo páté hodiny se vrátila paní domu a zamířila hned do stodoly, protože se objevila ve vratech ještě ve svátečním. Měla starost, jestli se mi dobře daří.

Pozvala mne na kávu a kousek černého chleba a pak mi začala vyprávět o svém synovi. Mluvila pomalu a krásnou francouzštinou, nesmírně milovala svého chlapce. Nakonec mi ukázala krásný medník, který sám vlastnoručně vyrobil. Litovala, že nemohu dostat zprávy z domova.

„Jak je to všechno hrozné,“ povzdechla si.

„C’est la guèrre,“ odpověděl jsem. To všechno válka, paní.

Večer mi dala zase trochu černé kávy a kousek chleba. Vypozoroval jsem, že odpoledne vařila malé brambory a nějaké odpadky. Říkala, že je to pro prasátko a pro psa. Objevil jsem je v hrnci na zápraží za kuchyní a před spaním jsem se u něho zastavil. V polotmě jsem vybral několik zemáků a slupek od jablek. Chutnaly znamenitě. Když jsem uléhal na lůžko ve stodole, cítil jsem opravdovou nedělní náladu.

Ráno mne navštívil jedináček paní domu. Už způsob, jakým mi podával ruku, naznačoval, že je to upřímný člověk.

„Maminka mi o vás vyprávěla. Je to pro nás čest, že jste u nás přespal. Kdyby mě maminka nečekala dnes v noci, jistě by vás byla uložila v mém pokoji. Promiňte, že jste musel spát ve stodole.“

„To nevadí, pane,“ a znovu jsem zdůraznil své díky jeho matce, která se o mne tak pečlivě starala.

Tento čtyřiadvacetiletý, velmi inteligentní muž nesmírně miloval svou zem. Ještě u snídaně mi vykládal o vnitřní situaci Francie. Zdvořile jsem všechno vyslechl, ale nejvíce pozornosti jsem věnoval informaci, že v okolí nejsou Němci, jsou prý jen ve městech. Pak jsme se všichni srdečně rozloučili.

Gestapo je mi na stopě

Asi do deseti hodin jsem šel pěšinami v polích, potom jsem si musel převinout obvaz na noze. Posvačil jsem kousek chleba od „nedělní“ paní a šel dál. Nemohl jsem se těšit z pohody a krásy přírody kolem – rána na noze pálila a bolela. Navíc se přihlásila žízeň; naštěstí jsem narazil na studánku. Dílem náhody se v ní chladila láhev piva či vína. Chtěl jsem se jí zmocnit, jsem přece bojový uprchlík a tomu je podle nepsaných zákonů války dovoleno leccos. Než jsem však sáhl po láhvi, rozhlédl jsem se. Asi sto kroků ode mne se drželi dva mladí lidé v náručí. Ani jsem nezakašlal a odešel, i tu láhev jsem nechal ve studánce. Mrzelo by mne, kdyby ji potom nenašli.

V poledne jsem si dal k obědu litr vody a jednu tabletku Horlicks, kterou jsem našel v kapse kabátu. Později jsem se setkal se sedlákem, který oral. Zeptal jsem se ho na cestu a na přechod údolím, jímž vedla železnice.

Oráč byl typický starý mazák. Bojoval v první světové válce a v této dosáhl dokonce hodnosti rotmistra. Vyprávěl mi, jak utekl Němcům, a byl šťasten, že ho Němci nezajali. Raději pracuje zde na svém než v Německu. Během řeči nepřestával bohatě nadávat. Cigareta přilíplá na dolním rtu už dávno vyhasla, žmoulal ji však dále. Říkal mi familiárně „mon vieux“, starouši, a typicky chrčel.

Prošel jsem malou vesnicí a druhou velkou jsem musel obejít. Přechod dvoukolejné železnice byl nesnadný, vedla podél říčky a musel jsem hledat most. Zeptal jsem se dvou pracujících, byli to Poláci. Poradili, jak mám jít, a naříkali na bídu.

Kolem šesté hodiny jsem již nemohl snášet bolest, kterou mi způsobovala rána na pravé noze. Maso na chodidle bylo živé, obvaz špinavý a já jsem neměl žádný dezinfekční prostředek. Rozhodl jsem se, že v nejbližším statku přenocuji. Dostal jsem se do krajiny, kde široko daleko nebyly domy. Musel jsem jít dobrou hodinu, než jsem objevil velký statek. Asi pět set metrů před nim stál v poli vysoký dřevěný kříž, ohrazený kamenným plotem. Smekl jsem baret a postál u něho několik minut.

Statek měl několik budov. Vešel jsem nejdřív do baráčku, který stál při cestě. Můj předpoklad byl správný, bydleli v něm deputátníci. Ve stavení jsem našel mladou ženu. Spustil jsem zaklínací formuli:

„Bon jour, Madame, jsem evadé a prosím o skleničku vody.“

Dostal jsem ji. Začal jsem se opatrně vyptávat:

„Vy jste Francouzka?“

„Ne, pane, jsem Polka.“

„Děn dobryj, já jestem Čech.“

Řekl jsem jí pravdu a zeptal se, zda mě patron nechá přespat na farmě.

„Farmář je velmi bohatý člověk. Musíte být opatrný, ale myslím, že to dovolí. Raději řekněte, že jste Čech, a ne anglický letec. Jděte rovnou do statku, aby si nemyslel, že jsem vás tam poslala já. Nemá to rád.“

Zařídil jsem se podle její rady. Než jsem odešel, dala mi hrnec polévky a kus tlustého vepřového masa, které jsem bohužel nemohl sníst, žaludek už odvykl.

Vešel jsem do velké selské kuchyně, farmář nebyl doma. Jeho hospodyně, statná rozšafná Polka, mě přijala přátelsky a nabídla krajáč studeného mléka. Jedním douškem jsem jej do sebe převrátil, měl jsem stále velkou žízeň.

Asi po půl hodině přišel farmář, na první pohled nesympatický člověk. Nechtěl věřit, že jsem Čech. Polky potvrdily moji totožnost a myslím, že pohnuly jeho srdcem. Trvalo hezkou chvíli, než promluvil. Pak odešel a nevěděl jsem, zda mohu zůstat, nebo ne. Polky mi řekly, abych zůstal. Kdybych nebyl tak unaven, odešel bych. Měl jsem dojem, že bohatí lidé nemají příliš odvahy a soucitu.

Nechtěl jsem nečinně sedět v kuchyni, když jsem viděl okolo pracovat chasu. Šel jsem do vedlejší místnosti a pomáhal odstřeďovat mléko. Ženy dojily a já si hrál s malou holčičkou v kočárku. Seznámil jsem se ještě se dvěma Poláky, ale ti měli napilno, takže jsem s nimi nemohl debatovat. Přenášel jsem z chléva konve mléka do místnosti, kde jsme odstřeďovali. Nohy jsem měl jako v ohni, nejraději bych si byl někam lehl, ale chtěl jsem se zavděčit a „zaplatit“ nocleh.

Když se setmělo, začala čeleď shánět dobytek do dvora. Pomáhal jsem jim. Zde jsem znovu spatřil statkáře. Snad už byl spokojen, že jsem pracoval. Potýkal jsem se zdatně s telaty a jedno mi vyrazilo džber z ruky. Rozlil jsem odstředěné mléko, jímž jsme telata lákali do chléva, a měl jsem radost, že mě v tu chvíli hospodář neviděl.

Po práci jsme šli k večeři. Hospodyně mě upozornila, abych u večeře nemluvil, dokud tam budou francouzští čeledínové. Nemusí vědět, kdo jsem, jsou povídaví. Zasedl jsem k velkému stolu a pojedl velmi chutnou večeři.

Když odešli Francouzi a zůstali jenom Poláci se svými ženami, vyprávěli jsme si dlouho do noci o válce. Pověděl jsem jim, jak se jejich letci statečně drží a jakou si vybojovali výbornou pověst. Když jsme se rozcházeli, řekla jedna Polka, že farmář nařídil, aby mne poslali spát do chléva. Pocítil jsem trochu trpkosti, neboť jsem věděl, že má ve velkém domě mnoho místností. Vzpomněl jsem si na odvahu a pohostinnost hornické rodiny v Béthune; jaký rozdíl! Polky mi daly dvě přikrývky a já jsem se odebral na „lože“.

Ve chlévě spali dva býci, čtyři krávy a jedno tele. Všichni byli rozmístěni tak „šikovně“, že jsem si musel aspoň jednoho vybrat za společníka. Šel jsem tedy k teleti, kde bylo nejvíce místa. Ustlal jsem si, zhasl a zahrabal se do slámy a do přikrývek. Bylo mnoho příčin, proč jsem nemohl usnout: býci funěli a občas se jim nozdry proměnily v píšťaly, krávy hekaly jako před slehnutím, tele bylo vyjevené a nechtělo si lehnout. Vedle toho chléva byl menší, kam jsme večer zahnali několik telat. Některé z nich každou chvíli vystrkovalo hlavu nad brankou, která vedla do „našeho“ chléva, a zabučelo, jiné zase chtělo dobýt branky zadkem. Pak se začala prát i mezi sebou, asi dostala málo nažrat, nebo měla málo podestláno. Zápach, dobytčí všehochuť, by mi ani nepřekážel, tomu jsem už přivykl, ale hluk mě přinutil, abych telata trestal. Spal jsem asi dvě hodiny a měl jsem velkou radost, když jsem ráno chlév opouštěl.

Polky mi daly dobrou snídani, a protože byl přítomen statkář, neřekl jsem si ani o kousek chleba na cestu. Poděkoval jsem a rozloučil se.

Asi za hodinu mě začaly zase pálit nohy. Nic naplat, musel jsem šlapat a nesměl jsem ztrácet čas. Kolem jedenácté jsem přišel do krásné krajiny s malým lesíkem. Obešel jsem jej a klidně kráčel po pěšince k hlavní silnici, kterou jsem musel překročit. Sotva jsem měl les za zády, pudově jsem se ohlédl a podivil se. Vpravo asi sto metrů ode mne se zjevili dva gestapáci v černých uniformách a vyzvídali něco na ženě a dvou Francouzích, pracujících na poli. Neslyšel jsem je, ale vytušil jsem, že se vyptávají na mne. Zdvojnásobil jsem opatrnost.

Přešel jsem rychle, byť značně nejistě, silnici. Neohlížel jsem se nápadně, abych nebudil pozornost, a vzdaloval se z nebezpečného místa docela normálně. Jakmile jsem však byl za silnicí a přesvědčil se, že jsem z dohledu nepřátel, běžel jsem, abych se dostal co nejrychleji pryč. Asi po hodině jsem se zastavil vyčerpán poblíž malé vsi, sedl si na mez a převazoval ránu. Rozšířila se a dostala škaredou černočervenou barvu.

Ve vesnici jsem vlezl do chalupy hned u silnice. Uvnitř byl dědeček s babičkou asi kolem sedmdesátky a mladý, pětatřicetiletý muž. Dojídali oběd. V koutku úst se mi sbíhaly sliny. Muselo jich být hodně, protože dědeček poznal, že mám hlad, a nabídl mi kousek chleba namazaný bramborovou kaší. Víc nedali, sami neměli. Začal jsem svou „povídku“. Měl jsem dojem, že jim mohu důvěřovat, a tak jsem jim řekl, že jsem sestřelený anglický letec, že utíkám do neokupované Francie a že o mně Němci nevědí. Dědeček s babičkou zakývali hlavami a něco zamumlali. Nerozuměl jsem jim však. Mladý muž, který měl zjizvený obličej, si mě podivně a důkladně prohlížel a vyptával se na Angličany. Mluvil jsem opatrně, ale řekl jsem mu, že morálka v Anglii je výtečná a že válku zcela určitě vyhrajeme. Ponechal to bez komentáře, což mě nepříjemně překvapilo.

„Monsieur, prosím, mohl byste mi říci, odkud mohu jet vlakem do Paříže?“ zeptal jsem se, protože jsem se rozhodl, že zanechám cestování pěšky.

„Dva kilometry odtud je stanice. Chcete-li, přijdu za vámi, koupím vám lístek a posadím vás do vlaku.“

Souhlasil jsem s velkou radostí.

Na železniční stanici jsem přišel po třetí hodině. Vlezl jsem opatrně do chodby staniční budovy. Nikdo tam nebyl, takže jsem si mohl klidně prohlédnout jízdní řád. Ten byl přeškrtán a přelepen, špinavá tabulka popsaná těžkou rukou hlásala, že vlak do Paříže jede až ve čtvrt na sedm. Bylo mi to podezřelé, ale myslel jsem si, že se můj „přítel“ zmýlil, anebo jsem mu špatně rozuměl. Tabulka musela viset v chodbě nejmíň měsíc – ale nedbal jsem. Vedle trati stála hospoda. Vešel jsem a poručil si aperitiv. Chtěl jsem si koupit něco k jídlu, ale šenkýřka si povzdechla:

„Nemáme, Monsieur, nic není.“

Popíjel jsem jako zchudlý lord a čekal. Pak jsem vyšel a vyhlížel na silnici svého známého. Asi zjistil omyl a přijede později. Vracel jsem se do hospody.

Byl jsem asi pět kroků od jejího vchodu, když se proti mně vyřítilo osobní auto. Na blatníku se třepotala vlajka s hákovým křížem. Zastavilo se zrovna přede mnou. Kupodivu jsem zůstal klidný. Že by trénink? Z vozu vylezli tři vojáci a důstojník. K mé radosti si mě všímali méně než já jich a začali rozbalovat nějaké nářadí. Důstojník si prohlížel mapu a podle žlutých výložek jsem poznal, že patří k luftwaffe. Dával nějaké rozkazy. Vojáci zařvali jako na povel: „Jawohl, Herr Leutnant,“ a začali lézt na telefonní sloupy. Leutnant se několikrát rozhlédl a zalezl do restaurace.

Odšoural jsem se za hospodu, kde pracovala asi padesátiletá žena. Nebyl jsem si Němci jist a požádal jsem ji, aby mě vydávala za svého syna. Přijdou-li a budou-li se na mne vyptávat, budu dělat němého. Pověděl jsem jí něco o sobě, protože jsem k ní od prvního okamžiku cítil důvěru. Němci asi za půl hodiny odjeli, aniž po někom pátrali.

V hospodě jsem našel svůj pytlíček s lahví a kracičku v rohu netknuty. Dal jsem si ještě jeden aperitiv a marně jsem vymáhal na hostinské kávu. Jaký rozdíl, francouzský bar na počátku války a nyní! Poličky byly prázdné a jenom sem tam nějaká láhev s obyčejným likérem. Žádal jsem oblíbený Cap Corse. Neměla, neměla ani pivo. Dostal jsem nějaký lidový „aperitiv“, který byl předkládán každému, kdo zavítal do místnosti. Hostí přišlo málo a každý sakroval na válku a naříkal, že nemá co jíst. Jeden vyzvídal na druhém, jestli neví o nějakém zdroji mouky a brambor, a nejvíc se ptali šenkýřky.

Asi o půl šesté jsem se zvedl a celý nesvůj vyšel.

Zastavil jsem se u přejezdu a zeptal se železničáře:

„Můžete mi říci, pane, kdy jede vlak na Paříž?“

Starý zřízenec se na mne dlouze podíval, chvíli mlčel a pak povídá: „Na stanici jsou dva četníci. Pozor, Monsieur.“

Byl to prozíravý člověk, na první pohled poznal, kdo jsem, a dobře věděl, co má dělat.

Bylo jasné, že ten mladík, s kterým jsem měl schůzku, mě zradil. Opatrně jsem se vytratil, a když jsem se dostal do polí, zrychlil jsem pochodové tempo. Šel jsem až do setmění, skřípaje zuby, protože nohy mě nepřestávaly pálit. Na konci své cesty jsem prošel dvěma lesíčky a pak jsem se zastavil, abych se podíval na puchýře. Obvaz byl špinavý a do ran se dostaly malé kamínky. Ránu jsem ošetřil a hadr nahradil kapesníkem.

Dorazil jsem do malé vesnice a vstoupil do prvého domu. Bydleli v něm velmi dobří lidé. Zvlášť sedlák se mnou cítil. Vzal mne za ruku a vedl mne na dvůr.

„Rád bych vás u sebe nechal přespat, dnes ráno mi však zemřela maminka, každou chvíli čekám příbuzné.“

Chtěl mi ještě něco povídat, ale zarazil jsem ho, vyjádřil svou soustrast a řekl, že půjdu dál. Přál mi „bonne chance“ a jako na povzbuzení dodal:

„Sousedka vás schová.“

Zašel jsem k sousedce. Měla malou dcerku a obě čekaly na tátu, až se vrátí z pole. Ukázala na otevřenou kůlnu, kde se prý mohu vyspat, mohla mi dát jednu přikrývku. Něco se mi tam ale nelíbilo, a raději jsem odešel.

Loudal jsem se podél stodol a připadal si jako toulavý pes. Měl jsem hlad, celý den jsem skoro nejedl.

Vstoupil jsem do stavení, o němž mi vyprávěl sedlák, že v něm bydlí bratr se sestrou, oba svobodní, přes padesát let. Vešel jsem do tmavé světnice a po chvilce poznal, že se v ní něco pohybuje. Bratříček seděl u otevřeného ohně a sestřička u šicího stroje. Obrátil jsem se na ni s prosbou o šálek mléka. Zavrčela na mě cosi. Pak jsem žádal, zda si mohu sednout k ohni a trochu se ohřát. Zase zavrčela a nařídila něco bratrovi. Ten postavil židli na druhou stranu vedle ohně. Rozuměl jsem tomu a poděkoval. Slečna se zase dala do šití a já se hřál. Bratr začal štípat na podlaze polínka a živil oheň. Cítil jsem se báječně, třebaže jsem pořád nevěděl, zda mě ti podivíni u sebe nechají přespat. Měl jsem dost času, abych si je důkladně prohlédl. Bratříček morous, sestřička připomínala čarodějnici.

Hostitelé asi půl hodiny mlčeli a já je poslouchal. Chtěl jsem se z toho nějak dostat, a proto jsem začal o hospodářství.

„Jak vám rostou brambory, pane?“ spustil jsem. „Jsem taky z hospodářství, doma pěstujeme řepu.“

Moc jsem toho vyjmenovat nemohl, protože jsem neznal slovíčka.

Dědek si prohrábl mohutný knír a zabručel, že to ujde, a ještě něco o počasí.

Trvalo nám dlouho, než jsme si trochu porozuměli. Mluvil jsem patrně příliš spisovně. Slečně, která sekýrovala šicí stroj stejně jako bratra, uráčilo se konečně na mne pohlédnout přes brýle. Chtěl jsem kout železo, dokud bylo žhavé.

„Madame, mohli byste mne tu nechat přes noc ve stodole anebo ve stáji?“

Ignorovala mne a nařídila něco bratříčkovi. Myslím, že se nevdala proto, že byla ke každému muži tak ledová jako ke mně. Učinil jsem ještě několik pokusů. Noclehu jsem se už vzdal, šlo mi hlavně o jídlo. Styděl jsem se žebrat, ale měl jsem velký hlad. Porozuměl jsem, že slečna prohodila něco o těžkosti, bídě a podobně, ale přece mi dala trochu naděje, když se zvedla a začala prohlížet hrnce na peci. Bratr z mé řeči dostal chuť na jídlo, odšoural se do kamrlíku a za chvíli jsem slyšel, že něco jí. Ucítil jsem vůni sýra a slaniny. Zdvořilý však nebyl ani trochu. Nenabídl. Za celou tu dobu nepromluvil ani slova. Zařekl jsem se, že nepožádám o nic, a zarytě jsem mlčel.

Asi po čtvrt hodině jsem povstal a měl se k odchodu. Vtom panna postavila hrnec a talíř na stůl a pobídla mne, abych přisedl. Nejraději bych odešel, ale hlad byl mocnější než vůle. Hltal jsem polévku a brambory a cítil jsem, jak mi praská ve spáncích. Zažíval jsem asi deset minut, když se pojednou bratr rozpovídal.

„Můžete si lehnout ve stodole, zavedu vás tam.“

„Merci bien, Monsieur.“

Stodola byla venku, o samotě. Divil jsem se, že ještě stářím nespadla. Vlezl jsem si po žebříku do pírně. „Bratříček“ mi přinesl dva pytle na přikrytí. Nemohl jsem jich použít, byly vlhké.

Přichystal jsem si lůžko, ošetřil nohy a zahrabal se do sena. Tušil jsem, že v noci bude zima, a proto jsem spal oblečen. Baret jsem si stáhl přes uši a svetr přes obličej, protože seno píchalo a strusky lezly do uší. Bylo navlhlé a zapáchalo vším možným, po libé senné vůni ani stopy. Brzy jsem zjistil důvod – do stodoly pršelo. Střecha samá díra, některými mohl dokonce vrabec prolétnout „na plný plyn“.

Pršet začalo o půlnoci. Voda mi kapala na prsa, za hlavu a do nohou. Těžko jsem potmě uhýbal. Dlouho jsem nemohl usnout, roztřásla mě zima a silná horečka. Ani jsem nechtěl myslet, jak daleko mám do Paříže.

Časně ráno přiběhl „bratříček“ celý vyděšený a začal koktat: „Honem utíkejte, Němci vás tu hledají.“

„Jak víte, že hledají právě mne?“

„Sousedka, co jste u ní včera byl, mi to řekla. Dva Němci, které dnes ráno potkala před domkem, se jí ptali, jestli tu nešel nějaký anglický letec, a ukazovali jí na papírku jméno nějakého komandanta.“

Byl velmi rozrušený.

„Nepříjemné,“ řekl jsem si nahlas česky, abych si připomněl, že si mám protřít oči a zmizet. Bylo mi jasné, že ten zjizvený chlap ze včerejška mě skutečně zradil, snad mají i stopu. Ještě štěstí, že v noci pršelo, psi asi ztratili sled. Ještě jsem z dědka dostal, že Němci přijeli na motocyklech asi před půl hodinou. Starý se rozklepal po celém těle, měl z Němců nesmírný strach.

„Prosím vás, pane, odejděte, zabijí nás!“ žadonil. Nezazlíval jsem mu to, byl příliš starý.

Sotva jsem se ocitl za vsí, sešel jsem do polí a vyhýbal se lesíčkům, jichž tu bylo dost. Stal jsem se zase hospodářským dělníkem. Věděl jsem, že pohodlní Němci se na motocyklech všude nedostanou. Všechno by bylo dobré – až na ty nohy. Šel jsem jako po špendlíkách a litoval, že jsem neprodělal fakírský kurs.

Hleděl jsem, abych z tohoto kraje co nejdřív zmizel. Domněnka, že Němci znají moje jméno, byla potvrzena. Záleží jim na tom, aby mne dostali. Vědí patrně, že jsem Čech, a vyslídili můj záměr.

Změnil jsem poněkud směr a kolem jedenácté procházel velikou vesnicí. Za humny jsem pojednou narazil na chlapa, kterého jsem se lekl. Byl vychrtlý, jako když po dvaceti letech vyjde z kriminálu, oči měl podlité krví a na sobě hadry. Měřili jsme se dlouhými pohledy, když ze sebe vysoukal slovo velmi dobře vystihující situaci:

„Promenade?“

„Švi evadé,“ já na to hantýrkou.

„Pozor, kamaráde, je tu mnoho špiclů, hledají komunisty,“ varoval mne.

Nevěřil jsem historii o jeho ženě a osmi dětech, o bídě, že je bez práce, že už čtyři dny nejedl atd. Myslel jsem, že jeho vychrtlost je spíše následkem chlastu než slabosti, ale mýlil jsem se. Nepáchl vůbec alkoholem, byl skutečně tak zbědovaný. Bylo mi ho nesmírně líto.

„Chleba nemám,“ povídám mu, „ale tady máš padesát franků, kup něco dětem!“

Skočil po mé ruce jako pes po mase. Litoval jsem ho, ale musel jsem uvažovat i takto: touha po penězích a jídle by ho mohla svést, aby mě zradil Němcům. Dostal by za to velkou odměnu, jistě o tom věděl i z vyhlášek. Byl jsem proto velmi opatrný. Šel jsem rychle a cestou v polích jsem se ohlížel, jestli neuvidím něco, co by nasvědčovalo pronásledování. Najednou jsem dostal strach.

V poledne jsem se nikde nezastavil, a přestože bylo velké vedro, rychle jsem šel kopec nekopec, puchýř nepuchýř. Ke druhé nebo třetí odpoledne jsem už doopravdy nemohl. Nohy krvácely a bolely. Dobelhal jsem se na hlavní silnici a rozhodl se, že stopnu auto.

Na první jsem čekal asi půl hodiny, ale ujelo mi. Druhé, které následovalo asi po deseti minutách, na mé znamení zpomalilo, ale znovu se rozjelo. Vlekl jsem se dál po silnici, najednou mi bylo všechno lhostejné. Byl to však jen okamžik, snad ho má každý člověk, když otupí fyzickou bolestí a klesne na duchu. Němci mě nesmí dostat, vjelo do mne a kousal jsem se do rtů, abych se probudil. Pomohlo to.

Pochodoval jsem pomalu asi půl hodiny, když jsem u jedné samoty viděl dvě kola, ležela stranou v příkopu. Rozhodl jsem se jedno ukrást. Měl jsem to dovoleno – pardon – radili nám tak představení v Anglii, protože po válce vláda Jeho Veličenstva všechno nahradí i s úroky. Udělal jsem to rychle, ale měl jsem se napřed pořádně rozhlédnout. Sotva jsem jeden bicykl postavil, vyběhli z baráčku dva výrostci a křičeli za mnou jako na fotbale, viděli mne totiž z okna. Klidně jsem tedy seskočil zadní pneumatika byla prázdná, daleko bych stejně neujel – a poníženě kolo vrátil. Myslím, že jsem se i červenal. Řekl jsem chlapcům pravdu, kdo jsem; toho staršího jsem považoval za rozumného. Požádal jsem je, aby nikomu nic neříkali. Starší něco odpověděl, čemuž jsem nerozuměl, mladší se zarputile mračil. To kolo totiž patřilo jemu. Pokus o krádež viděl cestář, který pracoval asi sto metrů odtud. Když jsem ho míjel, tvářil se, jako když nic neví, a já jsem byl rád, že mne nezastavil.

Asi po půlkilometrovém pochodu spatřil jsem zase jedno kolo, bylo opřeno o švestku. Jeho majitel oblečený v podivné uniformě se potuloval po poli a dělal si nějaký náčrtek. Dostal jsem znovu chuť kolo vzít, ale pozoroval mne cestář. Věděl jsem, že bych daleko neujel, zřejmě by telefonovali na nejbližší policejní stanici.

Za chvíli jelo veliké nákladní auto, snažil jsem se je znamením zastavit. Šofér zpomalil jízdu a já jsem se s radostí rozběhl. Jaké však bylo moje překvapení, když auto se vzápětí zase rozjelo a nechalo mne na silnici. Byl jsem nešťasten.

Pokračoval jsem hlemýždím tempem na jih, když najednou za sebou zaslechnu dusot koňských kopyt. Po silnici se blížila malá bryčka tažená hubenou kobylou. Na kozlíku seděl mužík s bílou bradkou. Na moje znamení zastavil a dovolil, abych přisedl. Byl to kůžičkář a sběrač železa. Sdělil jsem mu, že jsem unaven a že jsem evadé a přidal několik nadávek na toho šoféra, který mne nechtěl svést.

„To byl Němec,“ praví děda, „jezdí každý den do Paříže. Francouzi nemají velké vozy a skoro vůbec nejezdí. Měl jsi štěstí, mon vieux.“

Kobyla pletla nohama, jako by vypila putýnku piva, a její žebra mi připomínala xylofon. Odraz doby ve všem. Zastavili jsme na okraji vesnice, kam děda musel odbočit pro staré hadry a haraburdí. Sesedl jsem a poděkoval. U šraňků jsem se zeptal železničáře na vlak do Paříže a jestli je nádraží hlídáno.

„Občas sem chodí četníci,“ povídal.

Rozhodl jsem se tedy, že vlakem nepojedu. Celý den jsem neměl v ústech ani sousta, včera pramálo a pociťoval jsem zase hlad. Zašel jsem do hospůdky a koupil si aperitiv. Pak jsem na hostinské vylákal skleničku černé kávy. Nemluvil jsem s nikým. Z výčepu vedly dveře do malé místnosti, v níž měl hostinské syn holírnu. Dal jsem se zlákat, ale vzápětí jsem litoval – holič mne sedřel do krve a kamenec neměl. Naznačil jsem mu svou historii a dozvěděl se, že po páté hodině tudy jezdí francouzská auta. Nemám zastavovat velká, ta patří jenom Němcům. Ve vesnici při cestě jsou dvě strážnice, pozor! Zaplatil jsem a vyšel.

Nohy pálily nejvíc po odpočinku. Zatoužil jsem po pořádném ošetření a vzal si do hlavy, že se musím stůj co stůj dostat do Paříže. Tím jsem změnil svůj původní plán – také proto, že jsem se u holiče dozvěděl, že u švýcarských hranic je zase „zone interdite“, zakázané pásmo, a že hranici Němci velmi silně hlídají. Rozhodl jsem se tedy vyhledat přechodný azyl v Paříži a pak zamířit do Španělska.

Minul jsem obě strážnice bez nehody a na konci dědiny jsem zastavil malé nákladní auto. Na první pohled jsem poznal, že šofér i závozník jsou Francouzi, a začal jsem vyjednávat:

„Jsem evadé a zaplatím vám dobře, když mne vezmete do Paříže.“

Abych získal jejich důvěru, ukázal jsem jim franky.

„Do Paříže nejedu, ale mohu tě vzít do Clermont.“

Ovšemže jsem chtěl, aspoň tam. Rychle jsem zalezl do vozu a měl radost, že jedu. To byl rozdíl, jak cesta utíkala v autě. Ujeli jsme asi deset kilometrů, když šofér povídá okénkem:

„Dej mi tři sta franků a dovezu tě několik kilometrů za Clermont, protože ve městě je mnoho Němců.“

Souhlasil jsem. Závozník na mne chtěl mluvit okénkem, ale vůz drkotal, já jsem nerozuměl, a tak jsme toho nechali. Oddával jsem se blahému pocitu unaveného pěšáka, který se konečně veze. Projížděje městem, viděl jsem mnoho Němců od pěchoty, letectva i jiných zbraní. Za městem řidič zastavil.

„Za dvě stě franků tě zavezu za Chantilly.“

Souhlasil jsem a bez smlouvání jsem vyplatil dalších dvě stě franků, peněz jsem měl dost. Možná, že už nebudu mít lepší příležitost. Zastavili jsme v jednom městečku, kde šofér obchodoval na černo vínem. Bylo zase plné Němců, slídili za jídlem a pitím. Kdyby tak věděli, kdo projíždí kolem nich… Na cestě u Chantilly jsem sváděl řidiče, aby mne zavezl do Paříže, a nabídl mu tisíc franků. Zasvítily mu oči, ale hned zesmutněl:

„Nemám dost paliva a patron by poznal, že jsem zajel. Moc rád bych tě tam zavezl.“

Zabočili jsme na polní cestu a zastavili. Poděkoval jsem a rozloučil se.

Dál jsem šel pěšky krajinou podobnou krajině anglické. Kráčel jsem po silnici, protože přelézat živé ploty bylo velmi podezřelé. Chtěl jsem zkusit štěstí autostopem, ale kolem mne jezdily samé německé vozy. Vláčel jsem nohy za sebou a upadl zase na chvíli do tupé lhostejnosti. Pomohlo mi kousnutí do rtů, vzpamatoval jsem se. Sešel jsem s kopce a začal stoupat do ještě příkřejšího. Jednou jsem se polekal, když jsem viděl proti sobě přijíždět dva gestapáky na motocyklech. Když člověk prchá, má dojem, že o něm každý ví, a všechno se mu zdá podezřelé. V polovině příkrého svahu jsem se ohlédl a spatřil za sebou veliké nákladní auto s vlekem. Jelo krokem a za ním v závěsu dva cyklisté. Běžel jsem s vypětím sil podél cyklistů ptal se jich, jak daleko je do Paříže a jestli tam auto jede. Nevěděli. Skočil jsem do auta – napřed motyčka, potom já. Překulil jsem se do korby a spadl přímo mezi pět Francouzů. Pozdravil jsem a řekl, aby prominuli, že jsem evadé.

„Cizinec?“ tázal se jeden.

„Oui, jsem Marokánec,“ vyhrkl jsem, protože mne nic jiného nenapadlo.

Chlapi uvěřili, protože jsem byl opálený, černý, špinavý, roztrhaný, a přestože právě oholený, vypadal jsem spíš jako po rvačce. Vyptávali se, jak to vypadá v německém zajateckém táboře, mají prý tam známé. Vymýšlel jsem si zpočátku pohádky, ale nakonec jsem jim řekl pravdu. Byl jsem pro ně Angličan a poznal jsem, že je mají rádi. V tom se Francouzi změnili, říkalo se totiž, že viní Angličany ze své porážky a že je nenávidí. Mnohokrát jsem se přesvědčil, že to není pravda. Gratulovali mi a začali se po francouzsku divit – pokyvovali hlavou a zvláštním způsobem chrčeli, což se mi vždycky moc líbilo.

„Mon Dieux, to jsi udělal dobře, žes jim upláchl! My vylezeme v St. Denis a já řeknu šoférovi, aby tě vzal k sobě. Jede do Paříže,“ řekl nejinteligentnější z nich, který o mne jevil největší zájem. Když vystupovali, přáli mi všichni „bonne chance“.

Řidič byl zpočátku málomluvný. Nerozčilovalo mne to, a s klidem závozníka jsem si prohlížel kraj. Pak jsem mu na okraji Paříže řekl:

„Monsieur, chci jet do Paříže tak daleko, jak to je možné.“

„Vysadím tě na první stanici autobusové dráhy,“ odpověděl zamračeně.

„Kam až jedete, Monsieur?“ vedl jsem klidně svou. Řekl nějaké jméno, které jsem nikdy neslyšel, a trval na tom, abych vylezl na první stanici autobusové dráhy.

„To prosím, pane, právě nechci. Jestli můžete, zavezte mě až ke stanici podzemní dráhy.“

Vysvětlil jsem mu, kdo jsem, a sdělil, že musím hledět co nejméně mluvit francouzsky, abych nebudil podezření. Souhlasil a byl sdílnější. Lákal jsem ho na pět set franků, aby mne dovezl ke stanici Pont de Neuilly. Odepřel, musel jet do továrny a neměl čas. Ujistil mne, že se v Paříži nemusím bát, lidé jsou proti Němcům, francouzská ani německá policie nikoho nezastavuje, dokud se něco nestane.

Nevím, kolik bylo hodin, když jsme vjeli do Paříže. Ulice se černaly lidmi všech tříd, nejvíce dělníky. Viděl jsem zase zelené autobusy a neukázněný nával na ně. Doprava byla zřejmě omezena. Všude na ulicích se pohybovalo mnoho Němců, hlavně od pozemní armády. Měl jsem stejnou zlost jako Francouzi, kteří se jim na ulici a na chodnících museli vyhýbat. Prohráli válku…

Projeli jsme velkou část Paříže a dostali se na krásný široký bulvár. Jaký však byl rozdíl ve vzhledu Paříže na počátku války a nyní! Přepychová auta zmizela, zmizely i krásné róby vkusných Pařížanek, lidé byli jako bez života a Němců jako kobylek. Šofér najednou zastavil a povídá:

„Tu je podzemní dráha, máš drobné?“

„Mám, merci, Monsieur.“

Vystoupil jsem a kracičku jsem nechal ve voze, teď už jsem ji nepotřeboval. U okénka pokladny jsem si koupil lístek do Pont de Neuilly. Vedle mne stál domýšlivý německý poručík.

Na vlak jsem dlouho nečekal. V oddělení vagónu, do kterého jsem vstoupil, byla dvě místa volná. Sedl jsem si vedle tlusté paní s děckem, naproti mně seděli dva němečtí vojáci. Jeden měl odulý obličej, druhý, obrýlený, mi připomínal sudeťáka, s kterým jsem měl několikrát nedorozumění za studií v Teplicích-Šanově. Měli na sobě spravované uniformy a byli celí pomačkaní. Disciplína povolila, myslel jsem si. Ten obrýlený měl na prsou nějakou medaili a také se podle toho choval. Na jedné stanici přistoupil nějaký oberleutnant, ověnčený metály. Vtom jsem zaslechl klučinu:

„Mami, hele, Boš!“

Maminka zčervenala a honem ho napomínala, aby mlčel a neprozrazoval, jak se mluví doma. Pak má sousedka vystoupila a vedle mne si sedl německý feldvébl od pozemní armády. Seděl jsem klidně až na stanici Place de la Concorde, kde jsem přestoupil.

Čekal jsem na nástupišti asi deset minut a prohlížel si dav. Francouzská mládež se mnoho nezměnila. Na nástupišti zase stály zamilované dvojice a tiskly se k sobě jako v době míru. Některá děvčata byla zavěšena do Němců. Výjimka jako všude a možná, že šlo o holky z ulice, jak mne často Francouzi přesvědčovali. Starší Francouzi měli ustarané a poněkud přepadlé obličeje a skoro bez výjimky opovrhovali Němci. To jsem jasně poznal a později se mi potvrdilo. Už zase věděli, kdo je to Prušák.

Vystoupil jsem na Pont de Neuilly a rozhodl se jít do Puteaux k Formánkům, které jsem znal. Často jsem je navštěvoval před pádem Francie a paní Formánková se stala po vypuknutí války mou marraine, „kmotrou“, která o mne podle francouzských zvyklostí pečovala balíčky, cigaretami, spravováním prádla. Nikdy jí a jejímu muži nebudu moci odplatit to, co pro mne vykonali…

Než jsem přijel do Paříže, uvažoval jsem o nebezpečí, jaké jim bude hrozit, když mne skryjí, a jestli bych raději neměl jít k někomu neznámému, koho policie tolik nepodezírá jako Čechy, věčné cizince. Táhlo mě to však nesmírně právě k nim a vnitřní hlas mi říkal, že u pana Formánka, který je navíc přímo krajan, najdu vše a hlavně budu u svých. A nemýlil jsem se.

Vyšel jsem na ulici mezi Francouze, lišil jsem se svými roztrhanými kalhotami a špinavými botami. Přešel jsem most přes Seinu a dal se podél řeky proti proudu do Puteaux, ulice Benoit Malon čís. 23.

Šel jsem najisto, ulici jsem znal výborně. Cestou jsem přemýšlel, zda jsou Formánkovi ještě v Paříži, protože není vyloučeno, že evakuovali. Potkával jsem Francouze i Němce. Naštěstí jsem nepotkal nikoho, kdo mě znal. Snad změnily civilní šaty můj vzhled tak dokonale, že mě nikdo nepoznal; vždyť mezi lidmi na chodnících jsem mohl snadno někoho přehlédnout. Šel jsem po protější straně Formánkovic obchodu smíšeným zbožím a nesmírně jsem se zaradoval, když jsem zpovzdálí zahlédl známou, trochu omšelou vývěsní tabuli: „V. Formánek, Alimentation Générale“.

Oddech v Paříži a útěk přes hranice

Přešel jsem na druhou stranu a blížil se k svému útočišti. Když jsem míjel výkladní skříň, zpomalil jsem krok a snažil se vypozorovat, co se děje uvnitř. Bylo tam několik zákazníků. Poodešel jsem tedy a čekal, až se obchod vyprázdní.

Dlouhé čekání mě znervózňovalo; lidé sice vycházeli, ale noví zase přicházeli. Kromě toho procházeli ulicí téměř výlučně domorodci a mnozí si mne příliš prohlíželi. Konečně jsem se domníval, že uvnitř nikdo není. Vrátil jsem se, přesvědčil se ještě oknem, zda je můj odhad správný, a vešel. Ale zmýlil jsem se, v rohu poněkud tmavé obchodní místnosti stál ještě jeden muž a vyjednával něco s paní Formánkovou. Nevěnoval jsem mu pozornost, ani nepřikládal jeho přítomnosti větší význam a pozdravil jsem, jak je běžné při vstupu do obchodu:

„Bon jour, Madame.“ Díval jsem se paní Formánkové upřeně do očí.

„Monsieur,“ ona na to klidně. Vzápětí zpozorovala, že nepatřím mezi běžnou klientelu a rozšířila významně oči. Ty ušlechtilé, modré oči však neprozrazovaly strach, dokonce pochopily situaci a nabízely naději. Poznala hned, že i já jsem pochopil. Zatvářila se klidně a po obchodnicku se mě zeptala:

„Co si přejete, Monsieur?“

Nejraději bych se byl rozesmál na celé kolo a promluvil česky, ale varovala mne pohledem.

„Pozor, nejsme tu sami.“

Odpověděl jsem proto francouzsky, tiše, ale nikoliv podezřele:

„Máte lahvové pivo, Madame?“

Byl jsem tak potěšen milým hlasem své bývalé marraine, že jsem zapomněl pozorovat Francouze, který zůstal v krámě a přerušil své jednám. Prostě má opatrnost byla najednou ta tam. Díval jsem se jenom do sympatické tváře ženy, stojící za pultem a odpovídající na mou prosbu klidným, řekl bych až rozšafným hlasem.

„Počkal byste vedle, Monsieur, na mého muže, šel pro ně a bude tu co nevidět.“

„Merci, Madame.“

Prošel jsem vedle ní uličkou za pultem do malé kuchyně, kde jsem před dvěma léty poznal štědrost a vzácnou lidskost dvou českých lidí. Usedl jsem na židli k malému stolku a spokojeně a hluboce si oddychl. První etapa šťastně skončila. Trochu si odpočinu a počkám, až si paní Formánkova odbude zákazníky.

Ale zaměstnávali ji nepříjemně dlouho, jenom si chvilku odskočila do kuchyně, aby mne pozdravila:

„Pěkně vás vítám, François. Máte hlad, myslím. Tady je sýr, chleba a máslo. Později dostanete víc a uvařím kávu. Muž přijde za chvilku.“

Pak přišla natrvalo, řekla mi, že dnes zavřela o něco dřív. Francouzi chodí vždy nakupovat až do setmění.

„Kde se tu berete, François,“ oslovovala mne jako vždycky.

„Byl jsem sestřelen,“ začal jsem vyprávět. Co chvíli mne přerušila a nutila do jídla. Bože, jak to bylo všechno dobré! A ten pocit! Byl jsem doma, mluvil jsem zase česky, byl jsem šťasten! Potom jsem ukázal své nohy. Politovala mě, ihned připravila koupel a začala menší operace, kterou provedla s péčí, jakou dovede vynaložit jenom maminka. Dělal jsem hrdinu a mlčel, když odstřihovala kůži a vymývala ránu lihem.

Po ošetření jsem zase něco snědl. Čekali jsme na pana Formánka. Blahopřála mi k útěku a já jsem se ptal, co je se Zdeňkem, jejím synem, který bojoval proti německé ofenzívě v Belgii ve francouzské armádě jako dělostřelec. Řekla spokojeně:

„Je zdráv a ženat, uvidíte ho.“

Netrvalo dlouho a objevil se pan Formánek.

„Nazdar! A hele, co tady děláš?“ zeptal se rozšafně jako vždy.

Začalo velké vyprávění, které se protáhlo dlouho do noci…

Ach, jak dobře se spalo v čisté posteli! Vykoupán, s nohama ošetřenýma a u lidí, kteří nezradí.

Těch čtrnáct dní strávených v Paříži u Formánků patří mezi nejlepší z mého putování. První dobu jsem byl stále u nich doma a hojil si rány. Přes den jsem byl buď v kuchyni nebo nahoře v pokoji, kde jsem četl francouzské a hlavně české knížky a různé časopisy nebo luštil křížovky ve starém českém měsíčníku.

Museli jsme být opatrní, aby mě v domě nikdo nezahlédl, protože sousedé mě znali z dřívějších návštěv. Nedůvěřoval jsem jim. Nad námi bydleli mladí manželé s pětiletou holčičkou. Zvlášť před ní jsem se musel schovávat, protože dítě vždycky mnoho mluví. Hrávala si na schodech nebo na dvorku, což pro mne bylo nepříjemné. Někdy jsem se díval poodhrnutou záclonou do ulice, kde sídlili nenasytní Němci. Často zašli do našeho obchodu, ale paní Formánková je už znala. Všechno před nimi schovala, a když přišli, nerozuměla ani slovo německy.

Němci prý dostávají čtyřicet franků na den a kus chleba. Ostatní proviant si musí koupit. Šmejdí po celé Paříži, nic jiného nemají na práci.

Večery jsem trávil v rodinném kruhu a stal se téměř jeho příslušníkem. Kdybych měl popsat ty dva odvážné lidi, řekl bych, že tvoří pevný český ostrůvek uprostřed moře cizinců, kde najdete prostředí stejné jako u nás v Čechách, věrnou lásku k vlasti a dvě odvážná srdce, vždy ochotná pomoci. Těžké chvíle jejich života, bolestné ztráty, mezi nimi úmrtí dítěte, neporušily v ničem životní harmonii. Měl jsem k nim velikou úctu.

V debatách mi dodával „strýček“ kuráž a pomáhal kout plán pro příští etapu. Mezitímco on a tetička vtipným vyptáváním mezi Francouzi hledali nějakou pomoc zvenčí, plánoval jsem přechod hranic do neokupované Francie. Pořídil jsem si dva náčrtky a naučil se jim zpaměti. Vybral jsem si úsek přechodu demarkační čáry u města Nevers.

Postupem doby naděje rostly. Strýček navázal styk s jednou ženou, která pojede příští týden do Tours a vezme mě s sebou. To však brzy padlo. Pak jsme měli v úmyslu cestovat autem s obchodníkem, který jel někam na jih. To také padlo, protože kupec nakonec cestu zrušil. Potom jsme dostali dopis, že mám jet vlakem sám až do jedné malé stanice u Tours. Strojvůdce vlaku o mně bude vědět, na konečné stanici půjdu nenápadně k lokomotivě, kde na mne počká průvodce. Ale strojvůdce onemocněl. Chtěl jsem se pokusit o únik na vlastní pěst. Lidé, kteří bydleli na konečné štaci, souhlasili a napsali, že mě budou čekat v ten a ten den. Najednou však přišel dopis, který oznamoval, že se situace zhoršila, abych nejezdil.

V Puteaux hráli německý film ve francouzské verzi. Lidé v biografu měli nařízeno zdržet se jakýchkoli projevů, ať už tleskáním, syčením nebo pískáním. Dělali to tedy méně nápadným způsobem – hlubokým povzdechem, když šlo o německou propagandu, a přitlumeným smíchem, když šlo o propagandu Vichy.

Film začal. Předcházelo několik nádherných záběrů z letní přírody. Francouzský doprovod velebil krásu, zbožnost, obětování a bylo zřejmé, že úvod uchvátil diváka pomocí citů, které jsou bez falše i v Německu.

V hledišti bylo hrobové ticho. Náhle se objevila na plátně probouzející se dívka ve vysoké trávě, typická Gretchen v dirndlu. Hledištěm projel mohutný povzdech, který vyjádřil vše. Lidé se k sobě nakláněli a strýček do mne šťouchl loktem. Tetička se usmívala. Během představeni jsme mnohokrát slyšeli tichou demonstraci a měl jsem radost, že konečně i Francouzi poznali pravdu.

Žurnál ukazoval obrázky z Madagaskaru, který právě okupovali Angličané. Hlasatel lál Angličanům zlodějů a raubířů, ale Francouzi v hledišti si mnuli ruce.

Zdeněk, tetiččin syn a miláček, přišel se na mne velmi brzo podívat. Vyprávěl mi o belgické kampani a o ústupu francouzské armády. Dostal se ze všeho šťastně a byl demobilizován. Nyní pracuje jako kreslič v jedné továrně. Vzpomínali jsme na doby, kdy jsem ho viděl naposled jako malého kluka u Donínského rybníka. Připomněl jsem mu, že tenkrát se na mne díval zamračeně a nechtěl se mnou mluvit. Jezdíval ke svému strýci do Vrbna, který pro mne roku 1939 a 1940 společně s mou sestrou propašovával slovníky a dopisy z protektorátu přes Jugoslávii do Francie a sdělili mi adresu mých nynějších statečných a obětavých ochránců. Přestože Zdeněk-René měl francouzské školy a měl jen málo příležitostí mluvit česky, znal mateřský jazyk velmi dobře. Přinesl mi mapy a já studoval přechody.

Tetička naléhala, že se s nimi musím projít, není prý zdravé být pořád doma. Zdráhal jsem se přijmout lákavou nabídku, zdála se mi pro ně neodůvodněně riskantní. Ale musel jsem zase poslechnout, a tak jsme si jednu neděli vyšlápli a jeli česat třešně na zahrádku vilky, kterou mají za městem. Kus cesty jsme jeli autobusem a kus šli pěšky. Viděl jsem všude spousty Němců, ale už jsem si zvykl a ani si jich nevšímal. Zajímala mne bombardovaná letecká továrna Amiot a ptal jsem se v duchu, zda znamenité zásahy šly také na účet našich bombardérů od 311. peruti. Snažil jsem se usilovně zapamatovat si podrobnosti pro zpravodajce v Anglii…

Česání třešní, hlavně jejich pojídání přímo na stromě, se mi líbilo. Ze sousedství přišli krajané, Češi, ale na mé přání mne tetička neprozradila. Byl jsem pro ně synem strýčkova bratra z Dijonu.

Na zpáteční cestě jsme zmeškali autobus a museli jsme jít dlouhý kus cesty pěšky. Potkávali jsme opět Němce. Chodili po chodnících jako ovce a jenom důstojníci si vykračovali nafoukané. Kde byla kuráž a elán, které jim čišely z očí, když okupovali naše kraje a Prahu! Tenkrát se u nás procházeli jako po korze, a dnes si tu lížou rány z východní fronty. Vojáci už neměli pěkné stejnokroje. Byli tu i starší chlapi, ale na většině bylo vidět, že velitelství německé armády stále uvažuje o možnostech invaze a posílá do Francie mužstvo první linie. Disciplína se zdála uvolněná a zpozoroval jsem i případy, že vojáci nezdravili důstojníky. Měli všichni hodně peněz, hlavně prý důstojníci. Skupovali na černém trhu co se dalo a posílali domů ženám a milenkám. Když jim šmelinář Francouz nemohl vyhovět, hrozili mu udáním a zastřelením.

Celá Paříž nenávidí Němce a projevuje svůj odpor činy. Často je tu zabit Němec a gestapáci pak postupují velmi krutě. Zatáhnou léč, pochytají rukojmí, nevyjímaje chlapce a dívky, zavlečou je do vězení a pak jednoho po druhém pro výstrahu postřílejí. V Paříži kolovalo mnoho pověstí o německých zvěrstvech. Jsou všude stejní, pomyslel jsem si – aber es kommt der Tag… Kdože to říkal?

Když jsme dorazili do Puteaux, museli jsme přejít ulici, na jejímž přechodu stáli dva policisté. Bylo to u mostu přes Seinu.

„Pojďme tudy a obejděme je,“ radil jsem tetičce.

Odbočili jsme, že přejdeme poněkud stranou. Vtom vidím prvního strážníka, jak se k nám řítí a něco ukazuje. Podíval jsem se nějak vylekaně na tetičku, ta se však usmála:

„Nebojte se!“

Strážník měl přísný pohled a hned spustil:

„Tudy se nesmí, pojďte se mnou.“

Následovali jsme ho až k jeho kolegovi. Cestou mě napadlo, že se snad bude vyptávat na papíry, a trochu ve mně hrklo, ale jeho kamarád nás naštěstí začal klidně poučovat, jak se má přecházet.

Měli jsme z toho doma legraci, ale já jsem nepřestal přesvědčovat oba hostitele, že není moudré dělat „petite promenade“ bez legitimace. Omezili jsme tedy procházky jen na návštěvy sousedů, kde jsem se seznámil s několika dobrými Pařížany, jimž vzdávám za pomoc dík a obdiv zároveň. Riskovali životy a snad o tom ani nepřemýšleli. Zvlášť sympatická byla rodina prodavače uhlí, pana Violy. Formánkovi mne představili jako Angličana a pak už jsem jím zůstal.

Jednou večer, když jsme byli u uhlířů, přišli do místnosti dva muži, řezník a obchodník. Už věděli, kdo jsem, a nabídli mi pomoc.

Plán byl jednoduchý: jeden inspektor tajné policie pro mne obstará falešnou legitimaci a pojede se mnou do Bourges, kde mě předá bratrovi a společnosti několika Francouzů, kteří mi ukážou přechod přes hranice do neobsazené Francie. Zítra si pro mne tajný přijde k Formánkům a půjdeme spolu na policejní ředitelství; musím se dát napřed ve městě vyfotografovat. Odešli a já se ještě dlouho do noci bavil s uhlířem. Popíjeli jsme dobré víno a jemu zřejmě lahodil můj obdiv, že je sehnal.

„Mon vieux, to si musíš umět pomoci,“ olízl se. Snažil jsem se napodobit jeho způsob divení, dařilo se mi to a nakonec jsme si náramně rozuměli. Vykládal mi, že Francouzi jsou nejlepší vojáci, a já mu zase říkal, že my Angličané to určitě vyhrajeme. Němce jsme buď ignorovali nebo jsme jim nadávali. Vykládal mi zajímavě o světové válce a o této válce a co prý měli Francouzi materiálu, letadel, vozů, tanků atd., ale byli zrazeni pátou kolonou. Řekl jsem mu na to, že my „Angličané“ máme také nějaká letadla, tanky, lodi atd. a že nakonec Němce porazíme. A pak jsem se zmínil, že v Anglii pijeme čaj místo vína.

„Ach, na to bych si já nezvykl.“

Chválil jsem francouzskou kuchyni, je nejlepší na světě a zlobil jsem se na „naše“ kuchařky, že nedovedou připravovat zeleninu. Usmál se, zase se olízl a podíval se zálibně na svou mladou ženu.

Strávil jsem mezi těmito sympatickými a odvážnými lidičkami několik hezkých chvil. Jednou přišel do kuchyně cizí člověk a podal Francouzům balíček:

„Madame, posílá to pan X, máte to dát tomu vašemu anglickému letci. Ať prý se má dobře.“

Zásilka pocházela od řezníka, který pomáhal shánět pomoc. Nikdo z těch lidí nevěděl, že jsem Čech, riskovali pro záchranu života Brita životy stejně jako pro své vlastní lidi. Nevěřili štvavému rozhlasu z říše a z Vichy.

Druhý den odpoledne jsem poznal osobně inspektora tajné policie. Byl to Korsičan, odvážný a odhodlaný chlapík, jmenoval se Rossi. Mohlo mu být asi osmadvacet a mnoho toho nenamluvil. Jeli jsme spolu autobusem na velitelství policie; vešli jsme do místnosti, kde sedělo několik tajných, u stolů klepaly sličné Pařížanky do strojů. Na lavici viníků čekalo na výslech několik civilistů. Rossi zamrkal na dva tři kolegy a za chvíli měl v ruce legitimaci v tvrdých destičkách a několik razítek, která schoval do kapsy. Pak jsme vyšli sledováni vysokým mužem přísného vzhledu. Před budovou jsme se zastavili, načež můj „tajný“ povídá tomu druhému, zřejmě i služebně staršímu:

„Představuju ti anglického majora, který byl sestřelen u Dunkerque.“

S novým známým jsme si stiskli ruce a chviličku debatovali.

„Bonne chance, Monsieur,“ propustil mne s úsměvem. Později jsem se dověděl, že to byl náčelník tajné policie.

Šli jsme k fotografovi, ale neměl materiál, musel pro něj až do středu města, a ještě nemohl zaručit, zda jej dostane. Ani u druhého jsme nepochodili. Rossiho to mrzelo, hned druhý den brzo ráno jsem měl odjet. Dostal jsem nápad: půjdeme domů a Zdeněk pořídí snímek sám, zatelefonujeme mu.

Doprava v hlavním městě Francie je značně omezená. Místo taxíků se objevují drožky s vychrtlými kobylami nebo „drožky“ tažené lidmi. Propaganda je vydatná a namířená hlavně proti SSSR. Všude jsou vyvěšeny velké plakáty o nebezpečí komunismu. Francouzi se však Rusům tím víc obdivují, spoléhají na ně.

„Přijímáme dobrovolníky proti bolševikům,“ hlásá plakát s velkou fotografií německé pěchoty, hrdě kráčející rozbořenou ruskou vesnicí. Tetička se tomu jen smála. Poslouchali jsme denně, jak urputně a odhodlaně Rusové proti Němcům bojují.

Zavolali jsme Zdeňka z továrny a začali fotografovat. Měli jsme všechno provizorně zařízené a vyvolávali desky v posteli. Naházel jsem na Zdeňka přikrývky, a když křičel, že je to málo, položil jsem navrch ještě peřinu. Byl jsem příliš zvědavý, strčil jsem do něho a on rozlil vývojku i s ustalovačem do postele. Snímky byly špatné, protože materiál byl starý. Zdeněk rozhodl, že skočí domů pro fotoaparát a vezme mě ještě jednou. Neměli jsme však už čas, museli jsme jít na večeři, kterou moji přátelé uspořádali na rozloučenou. Vyfotografuje mě tedy u uhlíře.

Když jsem přišel do uhlířovy rodiny, byl jsem mile překvapen – čekala nás přímo královská tabule. Divil jsem se, kde všechno sehnali, ale stačil pohled na mastnou tvář kamaráda uhlíře, která prozrazovala vše:

„Starouši, v tom musíš umět chodit!“

Měl jsem se skvěle. Stal jsem se středem pozornosti jako ženich o svatbě a ze všech stran mi podávali a nabízeli nejlepší jídla.

„Musíte se posilnit na cestu, jezte! Nebojte se, všechno dobře dopadne. Nemluvte moc francouzsky, ať se neprozradíte! Napište nám z neokupované Francie, pošlete zprávu rozhlasem z Anglie,“ říkali.

Seděl jsem mezi uhlířem, který mě povzbuzoval, a tetičkou, která se na mě mateřsky usmívala. Naproti mně seděl strýček se Zdeňkem a s jeho ženou, mladou Francouzkou, která pro mne rovněž sháněla kdejakou pomoc. Tajný policista byl jako obyčejně klidný a sympatický.

Po hostině mě Zdeněk znovu vyfotografoval a šel se domů zapotit s vyvoláváním snímků. Asi za hodinu přinesl velmi zdařilé obrázky. Pan Rossi si hned vzal dva, doma prý je přilepí na mou legitimaci a orazítkuje.

Pak jsem dostal výborné víno a měl jsem ze všeho takovou radost, že se mi chtělo zpívat. Musel jsem si to však odříci, pod okny chodily německé patroly.

Rozloučení bylo dojemné a upřímné. Jeden po druhém mě objali a po francouzském způsobu políbili na obě tváře, můj kámoš uhlíř naposled.

„Bonne chance, mon vieux,“ zašeptal mi dojatě. Poděkoval jsem jeho manželce za pohoštění a slíbil, že se na ně přijdu po válce podívat.

Vyspal jsem se naposled u svých drahých přátel a až ráno jsem se s nimi rozloučil. Přímo jsem cítil, jak mi přejí štěstí. Stále optimistická tvář tetičky, která o mne pečovala jako maminka o vlastního syna, se na mne usmála:

„Mnoho štěstí, François. Jsem jista, že se vrátíte do Anglie.“

Vidím dodnes její krásné modré oči, plné něhy a víry, upřímné oči, které se dovedly smát, i když slzely.

Strýček dobře věděl, že všechno nepůjde hladce. Všelicos v životě zkusil, leccos viděl a jako vždy mluvil chlapsky a věcně:

„Bonne chance, Frantíku, a nedej se za žádných okolností chytit. Němci jsou zlí.“

Tou radou jsem se řídil. Řekl jsem jim, že z Anglie podám zprávu rádiem pod heslem: Frank François est arrivé. – František dojel.

Tetička mi dala na cestu jídlo a byla by mne nejraději vybavila vším možným. Bylo chladné ráno, proto jsem dostal také strýčkův lehký převlečník.

„Řekni kamarádům, že v případě nehody k nám mohou přijít, pomůžeme jim,“ dodal strýc. Objal jsem je oba, políbil a odešel.

Bylo mi u nich krásně, ale cítil jsem ulehčení, když jsem odešel, protože mě zneklidňovalo vědomí, že je přivádím do nebezpečí.

Sbohem, drazí přátelé, dá Bůh, že se vám jednou odvděčím. Prokázali jste mi neocenitelné služby a svou odvahou patříte mezi hrdiny!

Podzemní dráhou jsme se dostali na nádraží, myslím na St. Lazare. Rossi byl velmi klidný, koupil lístky do Bourges. Do vlaku jsme se dostali snadno, nikdo neprohlížel občanské průkazy, „Carte d’Identité“, a nikdo se mne neptal na cíl a účel cesty. Snažil jsem se chovat jako Francouz. Nasedli jsme do prázdného oddělení. Měli jsme smluveno, že budu dělat, jako bych jel sám.

Za malou chvíli přišel inspektorův bratr, taky tajný. Sedl jsem si do rohu, schoulil se do pláště a tvářil se, že spím.

Nepamatuji se přesně, kde jsme přesedali. Bylo to těsně u hranic obou Francií a nástupiště se hemžilo německými vojáky. Cesta minula klidně až na malou epizodu: před Bourges procházel vlakem protivný německý feldvébl a někoho hledal, dlouho nahlížel zvědavě do oddělení a pak odešel pátrat do vedlejšího vozu.

V Bourges jsem byl představen několika známým svých ochránců. Ubytovali mne v malém hotelu, jehož majitelka byla zasvěcena do práce ilegální organizace. Mám dojem, že se tito lidé specializovali na pomoc francouzským uprchlíkům a cizincům, kteří bydleli ve Francii dlouhá léta.

Rossi se mnou zůstal v hotelu přes noc, druhý den se rozloučil a odejel na dovolenou k bratrovi, který měl v okolí statek. Poděkoval jsem mu a požádal ho, abych směl po návratu prozradit jeho jméno zpravodajské službě v Londýně. Souhlasil. Dal mi několik kupónů na jídlo, protože v neokupované části Francie platily tytéž lístky. Objali jsme se a políbili, jak je ve Francii zvykem. S úctou a obdivem jsem pohlížel na odcházejícího tvrdého Korsičana, vlastence, který toho tolik věděl o Němcích…

V hotelu jsem zůstal několik dní a neopouštěl svůj pokojík. Paní hoteliérka mi nosila jídlo nahoru. Buď jsem celou dobu spal a nabíral síly pro poslední úsek cesty v okupované Francii, nebo jsem se díval na dvorek do koruny mohutné lípy a naslouchal švitoření ptáků.

30. května ráno přišel do pokoje nějaký muž, kterého jsem nikdy předtím neviděl, sešel jsem s ním do výčepu, kde mě očekávali další tři, z nichž jeden byl vůdce. Sdělil mi plán další cesty. První muž mě měl odvézt autem na statek, vzdálený asi půl kilometru od hranice, dál už jsem si měl pomoci sám.

„Statkáři řekněte, že chcete na druhou stranu, ale neprozraďte, že jste Angličan – nemá je rád.“

„Rozumím trochu česky, budu ze sebe dělat Čecha,“ upokojil jsem je.

Podal jsem jim všem ruku na rozloučenou a odjel k demarkační čáře. Zastavili jsme asi dvě stě metrů před velkým stavením, kde jsem řidiči poděkoval.

Mohlo být asi po poledni. Statkář ani jeho žena nebyli doma. Seznámil jsem se s čeledínem, kterému jsem bez obav svěřil své trampoty, byl to Polák. Vyprávěl mi, že jezdí na druhou stranu orat, ale Němci prý skoro vždy prohlížejí vůz. Když veze hnůj, píchají do něj bodáky. Plánovali jsme spolu různé „kombíny“, jak tomu říkal strýček Formánek v Paříži.

„Proše pana, projížďku na vašem voze pod hnojem necháme,“ vymlouval jsem kočímu, protože polapený zamrvený evadé by byl Němcům hned na místě pro smích. Kromě toho smrádek a ještě „naděje“ na propíchnutí břicha… to se raději budu zase plížit. Nakonec jsem uznal za nejvhodnější překročit demarkační čáru v noci a začít hned po setmění.

Polák odjel na pole a já jsem zalezl do stodoly. Odpoledne mi přinesla služka krajíc chleba a hrnec mléka. Nesvěřoval jsem se nikomu, pokud to nebylo nutné. Z dlouhé chvíle jsem cvičil na žebřiňáku a připomněl si tak trochu doby sokolských točů a sklopek. Po „čaji“ jsem sklouzl do polí obhlédnout situaci a terén. Vleže na vyvýšeném místečku jsem měl výhled na hraniční silnici, kterou jsem musel překročit. Na jejích přechodech a přejezdech patrolovaly německé stráže. Po silnici nepravidelně projížděly nebo procházely hlídky dvou i více Němců, někdy měly psy, jak mě varoval Polák. A tak jsem si zkombinoval:

Od naší farmy k silnici se táhla oplocená pole. Plot byl z kůlů, spojených drátem. Za tmy se chytnu drátu a dojdu až k silnici, kterou pak nějak přeběhnu.

Dlouho jsem ležel v poli a pozoroval okolí. Viděl jsem dvě patroly na motocyklech a zapamatoval si stráž na přejezdu, který byl vpravo od místa, kudy jsem měl procházet.

Už abych byl na druhé straně – všechno kolem mě vonělo a já jsem si byl jist, že májovou pohodu budu docela jinak, svobodněji a lépe vnímat v neokupované Francii.

Zašel jsem znovu do stodoly, ale neměl jsem stání. Vlezl jsem do chléva, kde jsem pozdravil krávy, mluvil k telatům a pozoroval vlaštovky. Ty se mi líbily ze všeho nejvíc. Napočítal jsem asi deset hnízd, všude hladová mláďata, div nespolkla mámu při krmení jako mouchu. K večeru jsem se musel vrátit na mlat, protože ženské přišly dojit a nechtěl jsem se zbytečně ukazovat.

Pohasínající denní život probouzel noční. Oknem ve štítě stodoly vyletěly dvě sovy, zřejmě na lov, v pírních začaly šmejdit myši a jako obvykle rušily mou dřímotu. Po večeři se objevil čeledín, můj přítel Polák. Bylo devět. Ještě asi hodinu jsem čekal a pak jsem se vykradl ze skrýše… Naturalizovaný Polák mi popřál štěstí.

Byla teplá podmračená noc, právě taková, jaká se mi hodila. Cestu k plotu jsem hravě našel i potmě. Plížil jsem se jetelem, trávou a obilím. Vše bylo mokré, odpoledne a hlavně k večeru sprchlo. Když jsem měl za sebou asi polovinu cesty, mraky se protrhly a vykoukl z nich měsíc. Zakrátko se nade mnou ozvalo řvaní leteckých motorů – Němci praktikovali noční létání na letištích Bourges a Avord, na kterém jsem v roce 1940 prošel francouzským přeškolovacím pilotním výcvikem. Čím více jsem se blížil k silnici, tím jsem byl opatrnější. Občas jsem se zastavil, přitiskl ucho k zemi a naslouchal. Proti horizontu jsem poznal polohu silnice podle obrysu stromů na jejím okraji. Asi dvacet metrů od ní jsem vlastní vinou znervózněl, připomněl jsem si psy. Abych se vzpamatoval, vymáchal jsem si hlavu v mokrém jeteli. Všude bylo hrobové ticho. Slyšel jsem tlukot svého srdce – přestávky mezi údery byly nepravidelné. Je až k nevíře, jak někdy bezdůvodně přepadne člověka úzkost a jak náhle zase odejde. Zbytek manévru jsem provedl v naprostém klidu.

Doplížil jsem se až k silnici, protáhl se dráty, přelezl úzkou zídku a sklouzl do měkkého příkopu, z kterého jsem měl dobrý výhled. Instinktivně jsem se podíval doprava a strnul jsem – asi deset metrů ode mne byla telefonní tyč a u ní seděl fricek s puškou v ruce. Zmátlo mě to, poněvadž jsem věděl jenom o nejbližší stráži asi dvě stě metrů vpravo. Opatrně jsem se sunul doleva. Musel jsem jednat rychle, protože jsem se obával patroly, která s sebou bere v noci psy. V té prekérní situaci přišel jako z nebe, vlastně přímo z nebe, velký spojenec – déšť. Přitiskl jsem se k zemi a s radostí poslouchal pleskání a šustění kapek, jichž jsem nyní chtěl využít. Zul jsem si boty a připravil se přeběhnout silnici. Němec ani nic jiného se nehýbalo, odrazil jsem se tedy všemi čtyřmi a skokem jsem byl na druhé straně. Tam jsem už nezalehl, nýbrž utíkal tryskem. Nikdy bych v sobě nebyl hledal tolik energie…

Lilo jako z konve. Byl jsem na boso a bořil se do ornice, kterou jsem musel přeběhnout. Měsíček se schoval do mračen a byla tma jako v ranci. Našel jsem kraj lesa, ale uvnitř jsem zabloudil a dostal jsem se zpátky do polí. Připomněl jsem si varování Poláka. V místě, kde jsem přebíhal, hranice se stáčela a já jsem měl jít výhradně lesem, kterým procházela silnice do nejbližší vesnice v neokupované zóně Francie. Říkal mi o polní cestě, kterou prý na druhé straně lehce najdu. Ale hledejte v neznámém kraji a ještě k tomu v noci! Byl jsem promočen na kost. Obul jsem si boty a konečně po dlouhém bloudění jsem našel polní cestu. Byla však nepravá. Polák mne varoval před něčím podobným – touto cestou se jednou jeden uprchlík vrátil zpátky do okupované zóny a svůj omyl zjistil až ráno. Polák mi předem vysvětlil, že po falešné cestě dojdu ke statku, který se jmenuje La Pie, jsou prý tam hodní lidé a nechají mne přespat. Budu-li chtít potom pokračovat dál, musím zajít asi sto metrů a odbočit vpravo na silnici, která mě přivede zpět do lesa. Za nic na světě jsem nechtěl zůstat na statku a začal jsem usilovně hledat pravou cestu a silnici. Trochu mi pomohl svítící kompas v košilovém knoflíku, našel jsem jih. Našel jsem konečně i silnici a div jsem si nezačal radostí pískat.

Vzápětí jsem však zaklel. Narazil jsem na nějaké závory, o kterých se Polák nezmiňoval. Vlezl jsem honem do strouhy a dlouhou dobu jsem pozoroval, kde jsem. Zdálo se mi, že svítá, začal jsem rozeznávat předměty. Závory byly spuštěny a u nich stála prázdná budka. Trochu stranou byl domeček, celnice. Všude ticho jako v kostele. Konečně jsem z té motanice vylezl a našel les.

Františku, jsi zachráněn, jsi ve svobodné Francii! Liberté, Egalité, Fraternité. Teď budeš cestovat jako pán!

Člověk míní, Pán Bůh mění… A měnil mnoho.

Neušel jsem ani kilometr, a lijavec spustil znovu. Skryl jsem se pod tři velké stromy. Byl jsem sice promočen na nit, ale pochodovat v lijáku se mi nechtělo. Nejvíc mě dopalovalo protivné čvachtání vody v botách. Pocítil jsem zimu, a proto jsem trochu cvičil. Sotva déšť ustal, vyrazil jsem na cestu. Do nejbližší vesnice jsem měl pět nebo šest kilometrů.

Po hodině přestalo pršet, svítalo a les se rozezpíval. To byl koncert! Slavíci klokotali tak líbezně, že jsem zapomněl na všechnu mizérii. Nikdy předtím jsem neslyšel nic podobného a všechen ten zpěv patřil vlastně mně, byl jsem sám v lese. Z veliké radosti jsem jim začal přizvukovat, ale nešlo to. Raději jsem nasadil finiš v chůzi. Rána na pravém chodidle začala však zase zlobit, musel jsem zpomalit.

K ránu jsem dorazil do první vesnice v neokupované Francii. Opět se rozpršelo, a tak jsem zalezl pod kůlnu nějakého statku. Za chvíli mi bylo zima a opatrně jsem se kradl vesnicí, až jsem našel stoh, do něhož jsem se zavrtal po způsobu českých tuláků. Chtělo se mi spát, ale sláma byla mokrá, musel jsem znovu změnit lože. Tentokrát jsem vnikl do kůlny, kde byly vysoké dvoukolové káry. Vlezl jsem do jedné a přikryl se svědomím. Spal jsem asi hodinku.

Když jsem se probral, byl jasný den. Měl jsem horečku, třásl jsem se, začal jsem se procházet. Při té příležitosti jsem se důkladně prohlédl, ale výsledek nebyl uspokojivý: šaty, plášť a boty byly mokré a pokryté blátem, byl jsem zarostlý…

Vesnička se probouzela. Naproti mně vrzly dveře a v nich se objevil sedlák. Zašel jsem k němu a slušně pozdravil:

„Bon jour, pane, mohl byste mi dát napít černé kávy? Zaplatím.“ Sahal jsem pro peníze, ale chlap, kterému jsem hádal kolem čtyřiceti, se na mne zlostně podíval. Měl jsem dojem, že mě praští.

„Dejte mi pokoj, sám nemám. Takovejch by bylo!“ Práskl dveřmi; zhořklo mi v ústech.

Šel jsem dál a zaklepal na dveře hospody. Vyšla babka a něco zamumlala. Myslím, že mě odmítla ještě dřív, než jsem se stačil zeptat. Vjelo do mě, že rozhodně musím něco teplého vypít nebo sníst, a tak jsem si vynutil přístup do hospody právem veřejného návštěvníka, jemuž za peníze patří obsluha. Majitel se však ke mně choval cize a div mě nevyhodil. Prosil jsem ho, aby mne nechal alespoň ohřát u krbu. Neochotně kývl – nebo jsem si to tak vyložil – zůstal jsem. Do místnosti se za chvíli slezla celá rodina na snídani – dvě ženy a dva muži mezi třiceti a padesáti. Žádal jsem kávu a znovu nabízel peníze. Vypadal jsem jako žebrák, proto jsem franky ukázal hned, aby si nemysleli, že je chci podvést.

Nemáme, zněla první odpověď. Pak jedna z ženských začala skuhrat, že je bída, že musí shánět živobytí po všech koutech. Mezitím jsem stál před krbem a sušil si šaty. Chvílemi mnou projel pocit vyděděnce – nechtěli se mnou mluvit a dívali se na mne, jako by mne posílali k čertu. Znovu jsem požádal o kávu, tentokrát jsem se obrátil na jednoho chlapa. Ten něco zabručel druhému a ten to zas podal dál. Kávu jsem konečně dostal.

Za chvíli jsem se přesvědčil o „velké bídě“, kterou trpěli. Na stole se objevila královská snídaně: vaječná omeleta přes celý velký talíř pro každého stolovníka, bílý chléb a hroudy másla. Zatímco jedli, uvažoval jsem, zda pro ně je těžší vžít se do situace postiženého, překonat sobeckost, nebo se vymanit z vlivu prostředí, které si vybudovali.

Do hospody se začali trousit lidé. Byli to dělníci, shánějící po venkově vejce, mouku a brambory. Přišli se ohřát, protože venku stále pršelo. Koupili si pivo a pro děti kávu. Jeden z nich se dal se mnou do řeči. Řekl jsem mu, kdo jsem. Prozradil mi, že utekl z okupované Francie, tady prý je však ještě větší neochota.

Netrvalo dlouho a našel jsem jinou hospodu, kde mladá žena připravovala snídani. V patách za mnou vrazila do místnosti stejná skupina dělníků. Hostinská nám nemohla nic prodat, ale slíbila, že nám uvaří snídani, seženeme-li si něco ve vsi. Nic jsem na nikom nechtěl a za mámivé vůně smaženice jsem odešel.

V kostelíku naproti měla být mše. Dozvěděl jsem se, že pan farář přijede ze Châteauroux a po mši se tam zase autem vrátí. Město bylo vzdáleno asi deset až patnáct kilometrů a moje cesta vedla právě tudy. Požádám služebníka božího, aby mě svezl.

Asi za hodinu přijel kněz ve starém osobním autě. Vypadal velmi blahobytně. Ve vhodném okamžiku jsem se přiblížil a požádal o rozmluvu. Poodešel stranou, zůstali jsme sami a já začal:

„Monsieur, jsem Čech, sestřelený v boji u Atlantiku. Utekl jsem Němcům až sem. Mohl byste mi, prosím, poradit, kde bych dostal přístřeší? Jsem unaven a potřebuji si odpočinout.“

Podíval se na mne pohledem, který v ničem nepřipomínal křesťana, a pokrčil pohrdlivě rameny.

„Dozvěděl jsem se,“ povídám znovu, „že po mši jedete do Châteauroux. Mohl byste mne tam, prosím, svézt?“

„To je vyloučeno!“ odsekl.

Začal jsem být nervózní a ujistil jsem ho, že zaplatím, že by mi snad mohl pomoci jinak. Asi jsem ho rozzlobil, změřil si mě přísně a odbyl mě způsobem, na který nikdy nezapomenu. Byl jsem velmi rozrušen a zklamán, neboť zpravodajci nám kněze označovali za poslední naději zoufalců, když všechny předešlé selžou. Odešel jsem, sledován zvědavými pohledy lidí, kteří se sjížděli do kostela.

Co se s těmi Francouzi stalo? V Paříži a v okupované zóně odvaha, ochota – a zde lhostejnost a neuvěřitelné nepochopení. Je to snad proto, že jsem ještě blízko demarkační linie, kde asi přechází spousta utečenců a kam Němci nastrkují špicly a šťárají sami? Spokojil jsem se zatím touto úvahou a doufal v lepší. Protože jsem byl zablácený a špinavý a tudíž policistům krajně podezřelý jako pobuda, zvýšil jsem opatrnost; také proto, že jsem se pohyboval po hlavní silnici. Asi za hodinu jsem dorazil do další vesnice a požádal v jednom statku, aby mi prodali něco k jídlu. Řekli, že nic nemají, a poradili mi, abych šel za starostou. To se mi nehodilo, a tak jsem prosil, aby mě nechali vyspat ve stodole. Selka mne odbyla:

„Počkejte na patrona!“

Když přijel majitel, selka a její syn mu vysvětlili mou situaci. Sedlák chvilku přemýšlel a pak řekl opovržlivě:

„Nemohu vás tu nechat, měl bych potíže s úřady.“

Odpověděl jsem mu pohledem a odešel jsem. Zařekl jsem se pokračovat v cestě ve stavu, v jakém jsem byl, a umínil jsem si, že musím najít ve vesnici úkryt a ulevit fyzické a duševní trýzni. Na druhé straně obce jsem našel tři nízké baráčky. Vlezl jsem do prvního a zjistil, že tam nikdo nebydlí. Chtěl jsem si v něm ustlat, ale seno, které leželo poblíž, bylo úplně mokré. Šel jsem tedy do druhého. Tam bydlel dělník, zase to byl Polák, jmenoval se Vítek. Nabídl mi, abych u něho zůstal, jak dlouho budu chtít.

Chýše, kterou hodný pan Vítek obýval, měla kamennou podlahu, zvětralou omítku a snad do ní i zatékalo. V rozích stály dvě postele, uprostřed stůl a jedna židle, u stěny byl otevřený oheň. Polák tam bydlel sám a tak také sám vzpomínal na týranou Polsku a svou rodinu. Rozdělali jsme oheň, kolem něho jsem si rozvěsil šaty a začal se hřát. Povídali jsme si a zjistil jsem, že Vítek, ač jen čeledín, věděl mnoho o světě a o životě.

Za chvíli jsem vlezl do postele, určené původně majiteli baráčku, jenž přicházel jednou za uherský měsíc zkontrolovat stav majetku a vybrat činži. Peřina a matrace páchly stuchlinou, ale hřály. Brzy jsem usnul.

Probudil jsem se kolem druhé hodiny odpoledne. Vítek připravil z mléka a mouky polévku a usmažil pro mne vejce, pak mi dal ještě ořechy a nakonec hrnec dobré kávy.

Odpoledne jsem poznal sousedčina syna, bydlili v chýši rovněž na spadnutí. Dověděl jsem se adresu taxikáře v nejbližším městečku a smluvili jsme se, že se tam druhý den setkáme. On pojede na kole napřed, obhlédne situaci a přinese mi zprávu na kraj městečka. Chtěl jsem se totiž dostat na nejbližší železniční stanici a jet dál vlakem na jih, nechtěl jsem však nastoupit v malé stanici poblíž demarkační čáry. Polák mne varoval, že ji hlídá policie. Měl jsem jedinou možnost – cestovat autostopem do města a dál taxíkem k železniční zastávce. Chlapec mi sdělil, že ráno jezdí do města několik aut. Večer usmažil můj hostitel opět vajíčka, uvařil kávu a společně jsme povečeřeli. Šel jsem brzy spát.

Ráno musel velmi časně na pole. Vstal jsem s ním, protože musel zamknout chýši. Posnídal jsem a pak jsem šel pochválit jeho „kruliky“, které krmil. Poděkoval jsem mu a srdečně jsme se rozloučili, dal jsem mu odměnou Formánkův plášť.

Kráčel jsem po pěkné asfaltové silnici do Châteauroux. Za hodinu mě předjel sousedův chlapec. Zopakovali jsme si plán a malý přítel zmizel. Za chvíli jelo po silnici menší nákladní auto. Pokoušel jsem se je zastavit, ale šofér po mně práskl očima jako bičem. Asi za dvacet minut jsem zastavil další auto. Byla to asi dvoutunka, řízená bodrým Francouzem. Štěstí mi přálo, jel dál, než jsem předpokládal. Rozhodl jsem se svézt se s ním až do St. Amand. Vylezl jsem na korbu, na níž bylo naloženo malé staré osobní auto, které musel šofér na rozkaz odvézt do sběrny železa pro Němce. Spolupráce vlády ve Vichy s Berlínem?

Sedl jsem si do rezavé karosérie vedle jednonohého Francouze, za chvíli vylezl zpod starého auta další Francouz a nadával na zimu. Měl pravdu, ráno bylo velmi chladné a jízda zimu ještě zvyšovala.

Můj soused byl velmi zvědav. Řekl jsem mu, že jsem evadé. Na silnici jsme předjeli mého malého kamaráda. Zamával jsem na něj. Porozuměl a vykřikl:

„Bonne chance, Monsieur!“

Hodný chlapec jistě pochopil, že jsem měl štěstí a jel dál, když mě nenašel na smluveném místě v Châteauroux.

Jeli jsme asi dvě hodiny, než jsem dorazil do St. Amand. Potuloval jsem se po městě a hledal nový spojovací prostředek do Montluçonu. Na nádraží prohlíželi policisté legitimace. Šel jsem tedy do přístavu na kanálu, ale tam byli rovněž. Připadalo mi, že tak vláda ve Vichy řeší otázku plné zaměstnanosti. Sedl jsem si na zídku u mostu a začal louskat ořechy, které mi dal na cestu Vítek. Asi půl kilometru dál jsem zahlédl o samotě kotvící loď. Kouřila, zamířil jsem k ní. Její velitel „skiper“ nebyl doma. Vyjednával jsem s jeho ženou, která připravovala oběd. Ta se však o záležitosti plavby mnoho nestarala, nevěděla ani, kdy vyplují. Řekla mi, že asi ve tři hodiny tudy pojede jiná loď.

„Jak dlouho trvá cesta do Montluçonu?“

„Asi tři nebo čtyři dny.“

To se mi nehodilo, a tak jsem se vrátil do městečka. Zastavil jsem se u tří automobilistů, ale ti jeli buď opačně nebo mne odmítli. Pamatuji se dobře na černou limuzínu, která stála ve směru mé cesty.

„Jedeme jenom do Culanu,“ odpověděl majitel a chladně si mě změřil.

„Tak mě, prosím, vezměte alespoň tam,“ nedal jsem se odbýt.

Zakroutil hlavou, vrhl na mě zlý pohled a ještě se ušklíbl. Proč právě ti, kteří mohou nejvíce pomoci, odstrkují člověka a ještě se mu vysmívají? Byl jsem bezmocný a raději jsem rychle odešel.

Při potulce městem jsem potkal šoféra, který mě sem dovezl, a jednonohého pasažéra. Ten se usmál na celé kolo:

„Jak je, starej?“

„Za moc to nestojí.“

Důvěřoval jsem mu, a svěřil jsem se mu proto se vším. Začal uvažovat a po chvilce řekl:

„Nejlépe bude, když půjdeš na radnici, řekneš, že jsi evadé, a oni ti vystaví legitimaci. Pak můžeš jít do nějakého města v jižní Francii. Musíš ale říci, že tam máš přátele, kteří tě k sobě vezmou a budou živit.“

Poděkoval jsem mu za radu, ale namítl jsem, že to není tak jednoduché, jak si představuje. Nikoho jsem v jižní Francii neznal a celý podnik byl nebezpečný, protože mě mohl odhalit nějaký kolaborant.

Hledal jsem jiné východisko a všímal si dále okolí. Černou limuzínu jsem pak ještě zahlédl naplněnou koši a drůbeží.

U kanálu stál mlýn, viděl jsem vyjíždět a přijíždět auta. Prosil jsem řidiče ještě tam. Skoro nikdo tam o mne neměl zájem, lidé zkrátka nebyli tak hodní jako v okupované části Francie. Zde patrně dobře nevěděli, kdo to Němci jsou, jinou příčinu v jejich chování jsem nenašel.

Rozhodl jsem se tedy, že půjdu pěšky, a nasadil kurs na jih po hlavní silnici. Všechno šlo dobře, i nohy, až na jednoho policistu, který hlídal na kopečku za městem. Dík terénu jsem ho spatřil dřív než on mne a mohl jsem se včas vrátit. Projít jsem nemohl, strážník chodce občas prohlížel, zjistil jsem to pozorováním. Zajímavé bylo, že auta a vozy projížděly hladce. Sešel jsem z kopečka a čekal, musel jsem najít něco nenápadného. A posléze jsem to našel – do kopce jel žebřiňák, tažený silným koněm. Na voze seděli dva čeledínové. Poprosil jsem je, zda si mohu přisednout, a odvolával jsem se na bolavé nohy.

Když jsem dostal souhlas, nasedl jsem. Brzy jsem si všiml, že opratě jsou přehozeny přes žebřinu a že je nikdo nedrží. Zařídil jsem to tedy já – stoupl jsem si, natočil se zády k policistovi a dělal jsem kočího. Francouzi klidně seděli a klátili nohama, které jim visely volně dolů. Policista hlídal a já jsem projel. O pár set metrů jsem seskočil a vrátil se na hlavní silnici, kde jsem chtěl nalézt další dopravní prostředek.

Bylo najednou veliké horko, takže jsem se rozhodl pokračovat v cestě až po odpočinku. Lehl jsem si do stínu velikého stromu jako obvykle – abych viděl, ale sám nebyl viděn. Auta skoro nejezdila, cyklistů málo, Táhla kolem četa mladých Francouzů v zelených uniformách, tzv. Jeunesse, kopie Hitlerjugend.

Ležel jsem asi hodinu, když jsem zaslechl v dálce zatroubit auto. Snažil jsem se je zastavit. Byl to krásný čtyřsedadlový citroen, seděl v něm velmi mladý muž. Zaradoval jsem se, když auto zpomalilo a nakonec zastavilo. Poprosil jsem řidiče, aby mne svezl. Mladík začal naříkat, že vůz patři továrně, že prý mu přísně zakázali někoho vozit, že by mohl ztratit místo atd. Snažil jsem se mu vysvětlit, že nejsem žádný pobuda se špatným úmyslem, ale Čech, který prchá z německého zajateckého tábora, a aby nás nikdo neuviděl, že si třeba vlezu dozadu do prostoru pro kufry a před Montluçonem vystoupím.

Moje domlouvání nebylo nic platné, bál se. Byl nádherně ustrojen, voněl jako herečka před premiérou a ničím se nepodobal chlapu. Nicméně našel jsem ještě tolik sil a omluvil jsem se, že jsem ho obtěžoval. Měl jsem dojem, že v životě dosud nezakusil trpkost.

Pokračoval jsem hlavní silnicí a počítal jsem, že do Montluçonu přijdu druhý den k večeru. Nechtěl jsem se vzdát naděje na autostop, a proto jsem zastavil další vůz. Tentokrát jsem měl štěstí. Řídil jej nějaký advokát a vezl ženu a dítě, měli smutné zkušenosti s Němci v okupované Francii a podle toho také jednali. Ačkoliv jediné volné místo v autě měli zarovnáno kufry a balíky, přece mě vzali. Cestou jsem se jim svěřil se vším, až na budoucí plán. Právník byl výborný člověk a velmi se radoval, že jsem Němcům vypálil rybník. Jeli jsme půvabnou krajinou a moji přátelé podávali výklad, jako na výletě.

Do Montluçonu jsme vjeli asi za hodinu. Doktor mi poradil restauraci, kde prý dostanu něco k jídlu. Zeptal se, jestli mám kupóny. Měl jsem. Musím poznamenat ještě jeden nápad, který jsme s advokátem prodebatovali. Chtěl jsem zatelefonovat americkému velvyslanci ve Vichy, aby pro mne přijel autem, neboť z Montluçonu do Vichy to bylo asi sedmdesát kilometrů. Právník se nabídl, že zprostředkuje spojení na hlavní poště. Po úvaze jsme však myšlenku opustili, protože Francouzi mohli rozhovor odposlouchat a navíc velvyslanec by mi nemusel uvěřit – nemusel být konečně ani doma a mluvit s někým z personálu by nemělo smysl, dotyčný by sám nemohl nic rozhodnout. Nakonec se všechny telefonní rozhovory do Vichy musely zaznamenávat a muselo se prý mluvit jen francouzsky. Proto jsem zvolil cestu přes Lyon.

Potom jsme šli na nádraží zeptat se, kdy jede vlak do Montpellier – prý v 16.30 hodin. Poděkoval jsem vřele za pomoc a rozloučil se.

Vrátil jsem se a zašel do restaurace. Sedl jsem si k velkému stolu, který byl z poloviny obsazen. Cítil jsem na sobě zvědavé pohledy Francouzů, protože s číšnicí jsem musel hovořit francouzsky. Špatně jsem jí rozuměl, mluvila místním nářečím. Začala dělat udivenou. Abych se jí zbavil, ukázal jsem na jeden řádek jídelního lístku a začal se chovat nenápadně. Když jsem dojedl, zůstal jsem u stolu sám s mladší paní. Nevím, zda se mnou koketovala nebo chtěla vědět, kdo jsem. Mračil jsem se do talíře a ona přestala. Požádal jsem o účet.

„L’addition, s’il vous plaît,“ spustil jsem, že chci platit.

„Ještě dostanete třešně,“ zašvitořila číšnice. „Kupóny, prosím,“ a odběhla.

Sáhl jsem do kapsy pro lístky na jídlo, ale nebyly tam. Začervenal jsem se. Hledal jsem po všech kapsách, ale nic jsem nenašel. Buď začnu vyjednávat s číšnicí, nebo prchnu. Vzpomněl jsem si, že pro kupóny jsou oplétačky s policií, a rozhodl jsem se utéci. Číšnice přinesla třešně a na kupóny zapomněla, protože hned zase odběhla. Vypátral jsem nenápadně pohledem, kam se chodí na „Messieurs“, a plán byl hotov. Nacpal jsem do pytlíčku, s kterým jsem se nechtěl rozloučit, baret a pulover a vše pak zasunul na bok do kalhot. Snědl jsem polovinu třešní, abych zanechal dojem, že se k té druhé ještě vrátím. Pod talířek jsem vložil 25 franků. Musel jsem se mít na pozoru, protože má společnice se na mne dívala se zjevnými sympatiemi. Když jsem viděl číšnici posluhovat u vedlejšího stolu, vstal jsem a šel na klozet. Schválně jsem chtěl naznačit, že nejdu ven.

Restaurace byla stavěna velmi „mazaně“, z WC mohli hosté chodit jen na uzavřený dvůr, nikoli ven. Vrátil jsem se do místnosti a zamířil přímo k výčepu. Mrkl jsem na své původní místo, třešně tam ještě byly, koketka již ne. Měl jsem radost. U výčepu popíjelo několik Francouzů aperitivy a digestivy. Číšník byl zaměstnán a já nejevil zájem o obsluhu. Pozoroval jsem po oku číšnici, a jakmile po jídle odešla, zmizel jsem docela prostě a klidně jako všichni návštěvníci, kteří zaplatili a navíc odevzdali kupóny.

Šel jsem do města a sedl si na lavičku v parku. Byla to typická promenáda, jakou vídáme ve střední a jižní Francii. Vysoké stromy, ponejvíce platany, v dlouhých řadách. Zašel jsem daleko od restaurace a začal jsem pokojně trávit dobrý oběd a pročítal obrázkový časopis. Litoval jsem, že jsem si nenacpal do pytlíčku zbytek třešní, dostal jsem na ně znovu chuť.

Pozoroval jsem okolí, po válce ani stopy. V uniformách bylo vidět několik chlapců, členů „Mládeže“. Všeho všudy jsem zahlédl dva vojáky, letce a jednoho důstojníka – lékaře. Čtvrtí se procházeli dva policisté. Civilisté byli poměrně pěkně oblečeni, zvláště Francouzky. Muži žmoulali v ústech „armistisové“ cigarety (armistice (fr.) = příměří (pozn. aut.)) – byly nevzhledné a padal z nich tabák. Důsledky války a porážky Francie bylo nejvíce vidět na omezené dopravě. U nádraží bylo stanoviště autobusů, ale jezdily jen zřídka a nával na ně byl obrovský. Snažil jsem se vypadat francouzsky, abych nevzbudil podezření policistů. Prohlížel jsem si časopis a měl zlost, protože v něm pěli samou chválu na Němce. Občas jsem se pozorně ohlédl, jestli snad číšnici nenapadne pronásledovat mě. Doufal jsem, že se spokojí s penězi a šéfovi se kvůli chybějícím kupónům nějak vymluví.

Asi půl hodiny před odjezdem vlaku jsem zašel na nádraží. Koupil jsem si lístek do Montpellier a vstoupil do čekárny. Čím víc se blížil příjezd vlaku, tím víc policistů přicházelo na nástupiště. Pozoroval jsem je z okna a rozhodl se, že čekárnu opustím až v posledním okamžiku. Uvnitř byl bohapustý nepořádek a na podlaze se válely odpadky. Vedle mne se posadili dva vojáci, museli to být kamarádi skladníka vína. Jeden začal hovor. Odpovídal jsem všelijak a dělal také opilého, abych zakryl rozpaky a cizí přízvuk. Jim se to líbilo a mně konečně také, ale byl bych raději, kdyby už přijel vlak. Vojáci byli tak sťatí, že si ze mne začali dělat blázny a nakonec mi vynadali – abych si prý nemyslel, že jsou opilí.

Vlak přijel asi s patnáctiminutovým zpožděním. Prokličkoval jsem davem a skočil do nejbližšího vagónu. Vlak byl nabitý. Zůstal jsem stát v chodbičce uprostřed vozu a byl jsem rád, že jsme se hnuli. Dělal jsem zamračeného světobolníka, abych byl co nejméně oslovován, neboť jsem velmi dobře znal francouzskou zvědavost. Stál jsem mezi mladým mužem, který se bavil s vojákem, a mladou ženou, která si mě občas změřila, až mi z toho bylo horko.

Prohlížel jsem si krajinu, nad kterou jsem se před dvěma roky proháněl ve francouzské stíhačce typu Bloch, a čekal jsem s napětím na průvodčího. Strčím mu lístek, on ho procvikne a poslední problém bude vyřešen – myslel jsem si.

Průvodčí se konečně objevil, ale s ním ještě jakýsi pán v civilu a chtěl vidět legitimace. Poznal jsem to podle vzdechu mé sousedky.

„Mon Dieux, už zase prohlížejí,“ a začala něco hledat v kabelce.

Civilista se ohlédl a povídá jí přes rameno:

„Jo, Madame, blížíme se Vichy,“ a usmál se.

To mi stačilo. Neřekl jsem ani slovo a odešel na druhou stranu vagónu na klozet. Před vchodem jsem málem zašlápl jednoho Francouze, který tam odpočíval na zavazadlech. Požádal jsem ho slušně, aby mě honem pustil. Vlezl jsem tam, zanechav kliku v poloze „otevřeno“, abych nevzbudil podezření konduktéra a jeho „kamaráda“. Nebyl jsem tam ani pět minut, když tam za mnou vnikl starší, šedivý pán.

„Passez, Monsieur, passez, merci,“ začal, abych mu uvolnil místo.

„Je mi špatně od žaludku, budu…“ a nakreslil jsem ve vzduchu oblouk, protože jsem si nevzpomněl, jak se řekne francouzský zvracet.

„Pán je cizinec, mluvíte anglicky?“ zasmál se.

„Oui, Monsieur,“ odpovídám.

„Don’t worry, young man, it’ll be O.K.,“ poplácal mě po rameni – ať prý nemám strach, že všechno dobře dopadne.

Měl jsem radost. Byl to Francouz z jihu, který byl náhodou dlouho v Americe. Hned jsem byl zdráv a nakonec všechno dobře dopadlo. Vrátil jsem se klidně na své místo, když jsem si předtím vypočítal, že kontrola už asi přešla.

Ve Vichy jsem pozoroval, co se jen pozorovat dalo. Musel jsem být velmi opatrný, protože Francouzi měli strach o svou vládu a i o maršála Pétaina, aby na něho nikdo nepodnikl atentát. Všude plno policistů a tajných. Při odjezdu z Vichy se vyměnili průvodčí, asi po hodině jízdy jsem si musel dát procvaknout lístek průvodčím novým. Vůbec se nedivil, že můj původní lístek byl nedotčen jeho předchůdcem.

Asi za půl hodiny přišla další kontrola. Chtěl jsem zase použít osvědčeného triku a odešel jsem nenápadně na WC, ale někdo tam byl. Napadl mě jiný plán – otevřít dveře vagónu a sednout si na schody zvenčí. Zatím jsem s tím ale nespěchal, s klozetem to bylo pohodlnější, okolo dveří vagónu stáli lidé, které bych musel požádat o spolupráci anebo poprosit, aby mlčeli. Štěstí mi přálo, neboť muž, který z klozetu vyšel, nebyl ani uprchlík, ani neměl žaludeční „potíže“. Sotva vyšel, vstoupil jsem a zase nezamkl dveře. Podle času jsem odhadl „nebezpečí minulo“ a vyšel jsem. Musím se přiznat, že takové návštěvy mě trochu znervózňovaly a skoro jsem začal litovat, že jsem nejel z Montluçonu do Toulouse. Při cestě přes Vichy jsem totiž chtěl navštívit amerického konzula, který už by mi pomohl do Španělska. Neměl jsem žádné dokumenty – falešnou legitimaci jsem odevzdal Rossimu, když mi řekl, že v neokupované části ji nebudu potřebovat. Byl to velký omyl…

Ve vagóně jsem se znovu setkal s paničkou, která si mne prohlížela hned po nastoupení. Chtěl jsem zjistit, zda nebude víc kontrol. V uličce bylo už méně lidí. Podívala se na mne několikrát, usmála se důvěřivě a začala sama:

„Monsieur má nepříjemnosti?“

„Trochu se žaludkem,“ snažil jsem se vysvětlit.

„Nemusíte se obávat, já nic nepovím.“

„Madame, jsem válečný letec a utíkám z Německa. Můžete mi prozradit, jestli přijde ještě nějaký policista?“

„Myslím, že to byl poslední. K večeru už obvykle nechodí, snad až za Lyonem. Kam jedete?“

„Do Lyonu. Jsou tam na nádraží strážnici?“

„Někdy ano, ale když máte legitimaci a nic nevezete, tak vás ani neprohlížejí a beze všeho pustí…“

„Nemám dokumenty, ale myslím, že to půjde,“ povídám odvážně.

„Těžko, Monsieur, ale já nikomu nic nepovím. Bonne chance.“

Přestali jsme mluvit a začal jsem se dívat oknem.

Vlak jel rychle a závodil s mými myšlenkami. Bylo jich mnoho. Znal jsem kraj velice dobře. Létal jsem zde skoro denně, když jsem byl s III/9 Groupe de Chasse (stíhací pluk III/9) na letišti Coulombie, poblíž Lyonu. Patrolovali jsme až dolů nad krásný Grenoble se starobylou univerzitou a malebným pozadím Provenckých Alp, odkud jsme přes Chambéry často namířili podél savojských Alp až k Ženevskému jezeru. Po pravé ruce strnul v dáli Mont Blanc. Ano, tenkrát byly Alpy po ruce, bylo ještě šampaňské a byly také naděje, že válku vyhrajeme. Četli jsme denně v novinách, že máme skvělé letectvo, velkou armádu, že jsme nejsilnější, a proto musíme vyhrát: Nous vaincrons parceque nous sommes les plus forts.

Viděl jsem viadukty, hory a údolí, v kterých jsem se proháněl se svými francouzskými kamarády a českými piloty Šodkem a Postřehovským, kteří byli se mnou u stíhací peruti. Vzhlížel jsem k čistému nebi a snažil se představit výšku pěti až šesti tisíc metrů, ve které jsme létali patroly, tzv. couverture du terrain – přikrytí terénu – ochrana určitého úseku. Vzpomněl jsem si na velký bombardovací nálet sedmadvaceti dornierů, letěli tehdy přes naše letiště na Marseille, čtyři Francouzi odstartovali a jen jeden z nich se s nepřítelem utkal. Viděli jsme bolestně nádherné divadlo: Adjutant Polhain se jmenoval náš nejodvážnější letec. Sám napadl celou skupinu bombardérů a třikrát na ni zaútočil. Obloha byla tehdy protkána modrými nitkami, stopami po střelách ze všech německých letounů, sbíhajících se na Polhainově stroji. Žádný Němec nebyl sestřelen. Adjutant Polhain přistál též, ale těžce raněn. Brýle mu zachránily zrak a štěstěna život – jeho letoun byl proděravěn jako terč na střelnici…

Vše bylo jako tehdy, jen moje situace stíhaného uprchlíka byla nyní poněkud odlišná…

Děkuji ti, Marlène…

Do Lyonu jsme dorazili za tmy, protože jsme zastavovali i v malých stanicích. Vystoupil jsem z vlaku, ale běda – u východu stáli čtyři policisté a prohlíželi legitimace. Vrátil jsem se rychle do vlaku rozhodnut provést jiný plán: jet dál do Montpellier a vyhledat tam známou mého kamaráda kapitána Fialy, který byl v roce 1940 sestřelen nad Paříží. V souboji ztratil oko a pro zranění nebyl dlouho odtransportován a žil tajně v jižní Francii, až konečně v roce 1942 se vrátil do Anglie. Když jsem ho jednou navštívil v Londýně, upozornil mne na ošetřovatelku Vidalovou z Montpellier. Pracuje tam v nemocnici, je ve styku s francouzským podzemním hnutím, a bude-li tudy někdo z nás prchat, jistě pomůže.

Vešel jsem do jiného vagónu a ke svému překvapení zrovna do oddělení, kde seděl můj známý advokát z Montluçonu s rodinou. Mrkli jsme na sebe významně a vyšli na chodbu.

Jeli do Marseille a doktor měl nesmírnou radost, jak se mi cesta daří. Pak šel spát, zatímco já jsem celou noc stál na chodbě a bojoval se spánkem. Jednou jsem v dřímotě upadl na nějakého Francouze, který mě zachytil:

„Fatigué? – Unaven?“

„Oui, Monsieur, mais ça va. – Ano, pane, ale jde to.“

A tím naše konverzace skončila. Byl jsem stále na stráži, ale kontrolor nepřišel, asi se mu chtělo též spát. K ránu jsem měl hlad. Můj soused žvýkal kus chleba se slaninou a vejci, ale nenabídl mi. Asi kolem šesté ráno jsem přijel do Montpellier.

Z nádraží vycházelo mnoho lidí. Zamíchal jsem se do jedné rodiny. Nebyl jsem ničím podezřelý, protože moji společníci byli po dlouhé jízdě taky zmuchlám a neupravení. Odevzdal jsem lístek a poté jsem musel projít mezi dvěma policisty, kteří prohlíželi zavazadla. Spoléhal jsem, že prohlížen nebudu, protože jsem nic neměl. Pytlík byl prázdný. Přesto však jeden z „celníků“ na mne něco zabručel a ukázal, abych se postavil na stranu prohlížených. Zdvořile a perfektně jsem odpověděl: „Oui, Monsieur,“ ale než se mohl ohlédnout, prokličkoval jsem mezi čekajícími a zmizel v davu.

Hleděl jsem se dostat co nejdál od nádraží. Město ještě spalo. Pustá čtvrť, ve které jsem se po chvíli ocitl, byla rušena pouze křikem kamelotovým. Nevím, proč se tak namáhal, nikde nebylo živé duše. Snad chtěl přilákat mne. Podařilo se mu to, koupil jsem si noviny a začal se s nim bavit. Chtěl jsem ho podplatit, aby mě zavedl do místa, kde měla být známá ošetřovatelka. Odepřel, musí prý prodávat. Začal jsem znovu:

„Podívejte se, příteli, zde za celý den vyděláte sotva deset franků, a já vám dám dvacet, když mi ukážete nemocnici. Jak je to daleko?“

„Asi patnáct minut, Monsieur.“

Naznačil mi cestu a zase zamítl lákavou nabídku. Poznal jsem, že je do své živnosti zamilován, hlavně do toho hulákání. Sotva jsem ho opustil, spustil znovu a naplno.

Potuloval jsem se po městě ještě s několika psy, kteří mě občas očichávali. Asi třikrát jsem se ptal po nemocnici. Dozvěděl jsem se, že ve městě jsou nemocnice dvě. A v té prvé hledanou ošetřovatelku neznali a byli nakonec velmi neochotní a dokonce neslušní, ačkoliv jsem je k tomu nevyprovokoval. V druhé nemocnici jsem si podebatoval s příjemným vrátným, který dělal všechno možné, aby paní našel. Marně, nikdo ji neznal. Po příchodu do Anglie jsem zjistil, že jsem si adresu špatně zapamatoval, protože ošetřovatelka pracovala v internátu dětské školy, a ne v nemocnici.

Vrátný mi pověděl o pumpě, kde se mohu umýt. Svlažil jsem se studenou vodou a též jsem ji posnídal. Mezitím se město probudilo k dennímu životu. Přestože Francouzi si na holení mnoho nepotrpí, dal jsem přednost komfortu před kamufláží a dal si odstranit strnisko, které nepříjemně šimralo. Peníze jsem měl a holič kupóny nežádal. Snažil jsem se vypátrat další spojení. Vlakem jsem jet nechtěl, cestující byli kontrolováni. Zašel jsem proto na stanoviště autobusů a dozvěděl se, že mohu jet do Beziérs autokarem. Měl jsem ještě dvě hodiny času a zašel jsem na tržiště, kde jsem si chtěl koupit ovoce. Před stánky už stály fronty lidí a na mne se nedostalo. Ženské se draly o zeleninu i ovoce a nadávaly si. Klid zjednali policisté. Raději jsem zmizel, abych se do něčeho nezamíchal.

V ulicích se potulovala už spousta hladových a vychrtlých psů, kteří se rvali o zbytky potravy v nádobách na popel. Často je převrhli a znečišťovali ulice, ale nikdo si jich nevšímal. Viděl jsem i smutné scény, jak chudí hladoví lidé odháněli psy od odpadků a sami je vybírali a jedli. Čekal jsem na autokar.

Na stanici bylo mnoho lidí, byli nervózní a neukáznění.

Autobusy přijížděly se zpožděním, a když přijely, často šofér oznámil, že „dál se nejede“. Můj autobus byl taky zrušen a teprve za hodinu přijel druhý. Sedl jsem si vedle tlusté paní.

„Béziers, s’il vous plaît,“ požádal jsem o lístek.

„Tam my nejedem, jeďte vlakem,“ odbyla mě průvodčí – žena. Paní, vedle níž jsem seděl, do mne šťouchla loktem a pravila:

„Kupte si lístek do Gignacu a odtamtud nový do Béziers.“

Zařídil jsem se podle její rady a vyjeli jsme.

Bylo vedro. Autobus na silnici, dobré asfaltce, nedrnčel. Projížděli jsme horskými vesničkami, z nichž čišela bída. Lidé pracovali na vinicích, které byly někde ve velmi pěkném stavu, jinde zase ve stavu ubohém, velmi zanedbaném. Asi ve dvou třech vesnických zastávkách byli strážníci nebo polní četníci, ale neprohlíželi nikoho. V Gignacu všichni vystoupili. Obešel jsem autobus, počkal, až vyměnili průvodčí, a znovu nasedl. Tak jsem se dostal do Béziers, kde bylo v roce 1940 velitelství dělostřeleckého pluku čs. pozemní armády ve Francii. Chtěl jsem ještě téhož dne dostihnout hranice Španělska, a proto jsem sháněl další spojení. Na stanovišti autobusů byla vývěska, že autokarové spojení s Perpignanem je omezené. Nicméně bylo ohlášeno, že ve dvě hodiny pojede do Perpignanu autobus přes St. Laurent. Dodatečně jsem zjistil ve městě, že vývěska byla neplatná a spojem autobusem bylo úplně zrušeno. Jeden pán mi poradil soukromou linku, ale nejezdila ani ta. Pak jsem marně sháněl taxík.

Sedl jsem si v parku na lavičku a uvažoval o budoucnosti. Byla asi jedna hodina. Měl jsem hlad, ale na oběd jsem jít nemohl, chyběly mi kupóny. Pozoroval jsem bezstarostnou mládež, jak se prochází po promenádě a čeká, až se otevřou školy.

Po půlhodince dolce far niente na tvrdé dřevěné lavici jsem si udělal tři plány:

1. Pojedu vlakem až do Port Vendres, malého přístavu, který jsem znal, protože jsem z něho odjížděl v červnu 1940 po porážce Francie přes Maroko do Velké Británie. Tam podplatím nějakého rybáře, aby mě zavezl v noci na španělský břeh.

2. Selže-li tento plán, přejdu Pyreneje. K tomuto účelu budu potřebovat mapu. Koupím si ji.

3. Musím se zabezpečit proti vlakovým špiclům, v obou případech pojedu několik hodin lokálkou. Některé francouzské vagóny však nemají klozety a ani průchozí dveře do sousedního vagónu. Kdyby přišel tajný a já bych se začal vymlouvat, že jsem zapomněl legitimaci doma, okamžitě by poznal, že jsem cizinec, a dal by mě zavřít už s ohledem na spolucestující. Koupím si tedy pouzdro na legitimaci a vložím tam lístek, na kterém bude vysvětleno, kdo jsem. Podám-li tuto „legitimaci“ jako ostatní lidé ve vlaku, přečte si lísteček sám, snad pochopí, uvěří a nezadrží mě.

Spoléhal jsem tedy na náhodu a hlavně na laskavost tajných policistů. Odpoledne jsem si koupil podrobnou mapu Pyrenejí a pouzdro na legitimaci. Vrátil jsem se do parku a napsal francouzsky svou „Carte ďIdentité“: „Monsieur! Jsem český letec, sestřelený v severní Francii. Nemám doklady, nikdo o mně neví. Sloužil jsem v roce 1939 a 1940 ve francouzském letectvu. Nezadržujte mě, prosím! Prchám do Španělska. Děkuji. Vive la France! Vive la Tchécoslovaquie!“

Když jsem dopsal, vložil jsem destičky do pytlíčku a položil jej vedle sebe. Bylo krásně, a tak jsem se rozhodl vyčkat do příjezdu vlaku v parku.

Seděl jsem na konci lavičky a pozoroval školní mládež. Sedátka i lavičky okolo mne byly obsazeny, jen moje lavička byla volná. Nedivil jsem se proto, když si ke mně přišla sednout dvě děvčata, zřejmě studentky. Sedly si na druhý konec. Byl jsem velmi unaven a byl bych spal, ale nechtěl jsem zmeškat vlak. Musel jsem však přece jen chvílemi klímat, protože jsem pojednou zjistil, že mám již pouze jednu sousedku. Můj první překvapující dojem byl, že dívka sedí blíž než dřív. Zcela určitě, nemohl jsem se klamat. Byla to hezká dívka, a proto jsem se na ni podíval ještě jednou. Usmála se na mne a přivedla mě tím do rozpaků. Zprvu jsem nevěděl, zda úsměv patří mě. Rozhlédl jsem se a zjistil, že nikdo jiný v blízkosti není, studenti již zmizeli ve škole. Podíval jsem se na ni ještě jednou. Týž úsměv, snad ještě milejší než předtím. Měla hezké zuby, barvu očí a vlasů jsem překvapením nezaznamenal. Odvrátil jsem obličej od své sousedky, hleděl před sebe a nutil se do klidu. Seděl jsem však klidně jenom chvilečku. Déle to nešlo, cítil jsem, že mě děvče pozoruje, a nakonec jsem pojal podezření, že něco ví nebo že je nastrčenou špiónkou. To před cílem nemohu potřebovat. Nejlépe bude, když odejdu. Ale kam? Mám ještě přes hodinu čas, příjemně se mi tu sedí, ani strážníci tu nechodí. Uklidnil jsem se a dělal jsem, jako bych o ní vůbec nevěděl nebo jako by mi byla lhostejná. V parku bylo ticho a teploučko. Kdybych byl sám, byl bych toho prostředí a času využil ke krátké rekreaci těla i duše. Přítomnost mladé hezké dívky mě znepokojovala.

Kde byla příčina? Byl to strach z odhalení anebo z možnosti romantického vzrušení? Ani jedno, ani druhé. Proč by právě ona měla vědět něco o mém útěku nebo se snad snížit ke špiclování? Vždyť se původně procházela v parku jako ostatní a jistě neví, kdo jsem. Nechtělo se jí asi do školy, je tu docela příjemně. Romantická zápletka? To teprve ne. Dnes rozhodně nevypadám jako hrdina dívčích snů. Jsem špinavý, špatně oblečený, rozcuchaný, a kdybych viděl sám sebe, popsal bych se asi ještě hůř. Proč tu ale k čertu sedí a směje se na mne? Že mám něco na obličeji? Vytáhl jsem kapesník, důkladně si utřel tvář a nabyl trochu sebevědomí. Teprve za chvíli jsem se na ni zase podíval. Nebylo pochyb, že dívka má něco v úmyslu, zase se usmála. Tentokrát jsem její projev – něhy nebo rafinovanosti – snesl déle a lépe si ji prohlédl. Byla opravdu hezká a měla krásné modré oči. Prohlédl jsem si ji důkladněji. Kaštanové, husté vlasy byly studentsky neukázněné. Měla bílou pleť, obličej velmi mladý, kolem osmnácti let. Parádila se v bílé blůzičce s modrým námořnickým límcem a skládanou sukní. Nohy měla přehozeny přes sebe a obuty do sportovních střevíců. Vedle ní na lavici ležel přepásaný svazek knih.

Jak to, že takový andílek snese pohled neznámého tuláka? Proč jsou její tvář a oči stále veselé? Karmínové rty a neutuchající zájem mě znovu přivedly trochu z míry. Ale děvče vyhlíželo mírně, nevinně a v jejím chování bylo cosi přátelského a dokonce soucitného. Snažil jsem se získat klid a sebevědomí, brzy se mi to podařilo. Najednou mi začala být přítomnost tak hezké dívky milá a usmíval jsem se také. Neodcházela. Řekl jsem si, že do příjezdu vlaku budu mít příjemné zaměstnání. Byl jsem zvědav, kdo promluví dřív. Počet úsměvů rostl, ale já se jen rozpačitě díval po svém zanedbaném zevnějšku. Začít mluvit přece nemohu, poznala by podle přízvuku, že jsem cizinec.

Zmocnila se mne zase nervozita a rozpačitost z uvažování, co dívka zamýšlí, snad něco tuší a je zvědava. Třeba by ji mé putování zajímalo… Přemýšlel jsem o tom, zda nebyla někde v novinách uveřejněna výzva k mému dopadení. Její úsměvy byly stále soucitnější. Nemohl jsem dojít ke kloudnému závěru. Najednou k mé velké úlevě něžná bytost promluvila:

„Dobrý den, Monsieur.“

„Dobrý den, slečno.“

„Jsem ráda, že už nejste smutný.“

„Za to mohu vděčit jedině vám a vaší kráse,“ odpověděl jsem chabou francouzštinou.

„Co jste si o mně myslel, když jsem se na vás tak dívala? Jistě vám to bylo nápadné a snad i nepříjemné.“

„Nápadné určitě, ale nepříjemné ne,“ doznával jsem upřímně.

„Prosím za prominutí, ale já vám to vysvětlím,“ začala přisedajíc si blíž.

Konečně se to dovím. Přiznám se, že jsem v tomto okamžiku po ničem jiném netoužil.

„Když jsme se procházely v parku, všimla si vás moje kamarádka Jacquelina. Poznala, že jste nějak smutný a jistě unavený. Asi putující člověk, ale rozhodně zajímavý, máte prý zvlášť smutné oči. A že prý stůj co stůj musí vyzvědět, kdo jste. Proto jsme si k vám sedly. Když jste usnul, ztratila zájem, řekla, že smutné oči byly asi ospalé oči, samozřejmě následek únavy, a odešla.“

Čekal jsem na pokračování, ale moje spanilá sousedka mlčela. Ozval jsem se tedy já.

„A proč jste neodešla s ní?“

„Litovala jsem vás a chtěla bych vám pomoci. Máte hlad?“

„Děkuji, slečno, nemám a myslím, že ani pomoc nepotřebuji.“

„Jste z daleka, viďte?“

Už to začíná. Budu odpovídat raději přímo, protože můj přízvuk mě už stejně prozradil.

„Ano, jsem.“

„Ráda bych věděla odkud, zdáte se tak zajímavý a Jacquelina by jistě soudila stejně. Poprosila by vás, abyste nám o sobě něco řekl. Jsme zvědavé Francouzky. Máte zvláštní přízvuk, takový jsem ještě nikdy neslyšela. Řekněte, odkud jste, prosím,“ žadonila a přestala se usmívat, patrně aby dodala své prosbě vážnosti.

„Nic byste z toho, slečno, neměla. Jsem obyčejný tulák a jdu hledat práci do jižní Francie, na vinice,“ lhal jsem.

„Tulák by asi neměl tak zdravé zuby ani takové ruce jako vy,“ začala mi lichotit.

„K jejich ošetření není mnoho třeba. Narodil jsem se s nimi.“

Zasmála se hlasitě, pak zvážněla a začala mi radit.

„V jižní Francii jsou nedůvěřiví lidé. Dokud jim neřeknete, odkud jste, nepřijmou vás do práce, Monsieur. Buďte opatrný, mám tušení, že jste hodný člověk, a byla bych nešťastna, kdyby se vám něco stalo.“

Udiveně jsem na ni pohlédl, neboť místo vysvětlení se situace stále více zamotávala a její poslední věta mě zase přivedla k otázce, proč projevuje takovou účast na mém osudu. Nedala na mé překvapení, které konec konců musela poznat už dřív, a pokračovala v docela kamarádském tónu, jako kdybychom se znali bůhvíjak dlouho. Nejvíc mě mrzelo, že se stále vracela k mému původu. Řekl jsem jí, že musím jít na nádraží. Zeptala se, kdy jede vlak, a nutila mne, abychom šli hlouběji do parku, protože máme ještě dost času.

Šli jsme tedy. Ačkoliv jsme již delší dobu mluvili, nemohl jsem nalézt nic, co by mi vysvětlilo její zájem. Docela žensky vsunula svou ruku pod mou paži, omluvila se a vedla mě, kam chtěla. Podívala se na mne dlouze, usmála se stejně jako na lavičce a řekla:

„Monsieur, skrýváte v sobě nějaké tajemství a bojíte se, že ho zneužiji.“

„Drahá slečno, nemám tajemství. Jsem cizinec, který tu ve Francii musel zůstat po prohrané válce, protože propásl příležitost k útěku nebo možnost vrátit se domů. Sedláci potřebují dělníky a nikdo se nebude ptát, kdo jsem a odkud jsem přišel. Musím hlavně pracovat, a to umím.“

„Ach, Monsieur bojoval?“

„Ano.“

„A pro Francii také?“

„Proti Němcům, to znamená i pro Francii.“

„Jestli vám ještě nikdo nepoděkoval, tak to právě činím já. Vidím, že jste opravdu hodný člověk. Jak se vám u nás líbí, povězte mi o tom něco.“ Pověděl jsem jí dost a byl jsem rád, že jsme mluvili o něčem jiném než o mně. Poslouchala velmi pozorně, a když jsem popisoval její rodnou zem příznivě, nedovedla skrýt radost. Pak jsem ji požádal, aby mě dovedla na nádraží, že nechci zmeškat vlak.

„Máme ještě čas, ale pomalu půjdeme,“ odvětila a obrátila se směrem ke stanici. Když jsme vyšli z parku, řekl jsem jí, aby mě pustila, že by to jinak bylo nápadné. Nemůže být nic křiklavějšího než můj zevnějšek ve srovnání s jejím. Měl jsem mimo to jednak pocit studu, jednak jsem se bál, aby se o mne neumazala. Ale nedala na moje námitky.

„To nic nevadí. Naši muži bývají často špatně ustrojeni, jsou už takoví lajdáci. Ztratíte se mezi nimi. Máte černé vlasy a to postačí. Budu vám dělat sestru. Možná, že to budete potřebovat.“

Jemně sebou trhla a významně se na mne podívala, aby tím ještě zvýšila můj zmatek. Poslední věta mě vyvedla úplně z konceptu. Již to déle nevydržím: mluví-li ona stále v rébusech, půjdu na to já přímo. Její doprovod mi byl velmi příjemný, neboť vedle svého čistě francouzského šarmu uměla velmi pěkně povídat, ale chtěl jsem mít už konečně jasno.

„Divím se, Mademoiselle,“ povídám, zastavuje se těsně u parku, „proč se ke mně tak hezky a skoro důvěrně chováte. Napomínáte mě k opatrnosti, a vaše chování je velmi riskantní. Jsem cizinec, neznáte mě. Co kdybych využil vaší důvěry a vzal svou roli vážně. Bratr se sestrou se musí mít rádi a jeden druhému nesmí odříct pomoc, i kdyby byla sebetěžší. Co kdybych vaší nabídky dokonce zneužil.“

Odtáhla svou ruku a zvážněla, ale vzápětí se usmála. Přistoupila těsně ke mně, objala mě a políbila asi jako sourozence. Byl jsem překvapen, zůstal jsem stát jako přikován. Odvrátila hlavu a vážně a upřímně dodala:

„Vy mé důvěry nezneužijete, protože jste hodný a statečný člověk. Mám vás proto ráda, ale buďte probůh opatrný. Ještě nejste v bezpečí a lidi jsou zlí! Buďte ostražitější, než jste byl na lavičce. Vím o vás všechno, vaše falešná legitimace mi to prozradila. Zasunul jste ji ledabyle do sáčku, z něhož vypadla. Přečetla jsem si ji a zastrčila zpět. Smluvili jsem se s Jacquelinou, že zůstanu a pomohu vám, budete-li chtít. Měl jste štěstí, že k vám nepřisedl někdo jiný, lidé udávají za peníze. Možná, že by strážník nepochopil vaši lásku k domovu a snad by vás už teď vedli někam do internačního tábora. Proto jsem u vás počkala, a proto jsem se na vás usmála. Nyní doufám, že už budete klidný. Neděkujte. Jsem nesmírně šťastna a prosím, abych vaši sestru mohla dohrát až do příjezdu vlaku. Nechte to všechno na mně. A nyní pojďme, je čas.“

Znovu se zavěsila a pomalu jsme odcházeli.

„Jak se jmenujete, Mademoiselle?“

„Marlène… A vy?“

„František, François po francouzsku.“

Usmála se. Byli jsme oba dva šťastni. Jeden proto, že pomáhá, druhý proto, že získal klid a statečného spojence.

Nejraději bych jí byl vyjádřil své díky nejhezčími slovy, jaká bych jen ve francouzštině sehnal, ale nešlo to. Bylo to zdlouhavé, vypadalo to groteskně a nakonec jsme se srdečně smáli.

Cestou na nádraží se mě ptala, zda by neměla mé říkání v „legitimaci“ opravit správnou francouzštinou. Vymluvil jsem jí to – bude lépe, když v textu budou chyby. Kontrolor to pozná, že nelžu, že jsem opravdu cizinec, a konec konců nějaká ta zkomolenina má i určitý půvab a snad pomůže obměkčit srdce úředního orgánu. Smála se a dala mi za pravdu, jsem prý zkušenější.

Na nádraží čekalo mnoho lidí. Byli mezi nimi četníci i policisté a měli zavěšeny na ramenou velké pistole. Pokud se mnou byla Marlène, byl jsem si jist, že se mi nemůže nic stát. Byla to odvážná dívka. Koupila pro mne lístek a pořád něco žvatlala. Teprve teď jsem měl čas ocenit její příjemný hlas, zněl jako hudba. Celou tu dobu čekání jsem se neodvážil pronést jediné slovo, pokud mě k tomu přímo nevyprovokovala. Mluvil jsem tiše, aby mě nikdo neslyšel. Kromě toho jsem chtěl poslouchat Marlène, která mi znovu potvrdila, že francouzština je jedna z nejkrásnějších řečí na světě. Lidé nám nevěnovali pozornost, každý měl asi své starosti. Zdálo se mi dokonce, že ani strážníci a četníci nemají zájem, aby někoho chytili, třebaže byli v plné služební výstroji. Všechno odpovídalo programu.

Vlak přijel s několikaminutovým zpožděním. Poprvé projevila Marlène vzrušení. Nevím proč a ani jsem o tom nepřemýšlel. Musel jsem odjet a nyní bylo důležité chovat se zcela normálně a prostě nastoupit. Neobešlo se to však bez dojemného loučení s mou příjemnou a obětavou průvodkyni.

Stáli jsme proti sobě. Díval jsem se zblízka do jejích očí a viděl jsem se v nich. Nemohl jsem se zbavit pocitu, že můj pohled jí není nepříjemný. Vzala mě za ruce a přestala mluvit. Nutila se do smíchu. Cítil jsem chvění jejích rukou a z pohledu rozpaky. I já jsem do nich upadl. Pohladil jsem ji po vlasech, pak jsem ji objal a políbil na tváře. Museli jsme skončit.

„Drahá sestřičko, děkuji za doprovod a za to, že mě nezatkli,“ snažil jsem se žertovat. „Až přijedu do Anglie, myslím tak za měsíc, dám ihned francouzským rozhlasem vyslat heslo: – Frank, François est arrivé. – Tak jsme to smluvili s mými ochránci v Paříži, aby se dozvěděli, že všechno dobře dopadlo. Bude to pro ně a také pro malou, obětavou Marlène znamení, že na ni nikdy nezapomenu.“

Přijala mé díky vážně a se zřejmým potěšením. Sňala z krku maličký amulet a podala mi jej: „Jako talisman, François, a mnoho štěstí,“ a jemně mě strkala do vlaku, aby mi neujel.

Zatoužil jsem, abych Marlène viděl co nejdéle, a hned jsem se hnal k oknu. Našel jsem u něho místo. Vykláněl jsem se, když se vlak rozjížděl.

„Au revoir, Marlène, na shledanou,“ a chtěl jsem dodat: Après la guerre, po válce, ale uvědomil jsem si svou situaci.

„Au revoir, François,“ ozvalo se tiše.

A pak jsem viděl už jen její mávání. Stála tam dlouho, až jsme jeden druhému zmizeli z dohledu. Usedl jsem a dlouho o ní přemýšlel. Jak silně kontrastovala s nerozhodností toho navoněného mladíka, který mě odepřel svést ve svém automobilu před Montluçonem! Jak takové drobné děvče dovede napravit reputaci Francie v očích cizinců! Obrátil jsem v dlani její dárek, talisman sv. Terezy, a ještě jednou přečetl: Saint Thérèse, priez pour nous. Svatá Terezo, oroduj za nás.

Děkuji ti, Marlène, a přeji ti hodně štěstí…

Můj přítel uhlíř

Začal jsem se rozhlížet po oddělení, plném cestujících, jejichž hovor mě velmi zajímal.

Vlak zastavoval v každé vesnici, vagón se plnil hokynářkami, námořníky, dělníky a k mému úžasu nastoupili i dva četníci v polní výzbroji. Největší pozornost jsem věnoval rozmluvě sousedů, starému rybáři s námořníkem – poddůstojníkem. Bavili se o moři, starý byl z Port Vendres, stěžoval si, že rybolov nestojí za nic, náčiní je drahé a je málo pohonných hmot, takže nemohou daleko na moře.

To bylo pro mne velmi důležité. K přeplavbě do Španělska bylo zapotřebí motorové lodice, je však málo benzinu a můj převoz by jistě stál mnoho peněz. Se svými prostředky bych nestačil. Zavrhl jsem tedy původní plán a rozhodl se překročit Pyreneje. Vystoupím na předposlední stanici, asi deset kilometrů od španělských hranic.

Z vlaku byla nádherná vyhlídka – vlevo moře s modrým horizontem a vpravo vysoké Pyreneje.

Jel jsem celkem spokojeně, jen hlad mě trápil, zvlášť když dvojice milenců vedle mne v kupé se dala do jídla. Ale překonal jsem i tuto příhodu a v Argèles-sur-Mer jsem trošku ukvapeně vystoupil. Spadl jsem ze schodů a to zavdalo několika dívkám, hledícím z okna, příčinu ke smíchu. Měl jsem zlost.

Při odevzdání lístku mě upozornil výběrčí, že ještě není Port Vendres. „Monsieur, jste v Argèles-sur-Mer, vystoupil jste předčasně…“ Mávl jsem rukou, že to nevadí, a vypotácel se z nádraží.

Byl teplý večer a společenský život v malém městečku se probouzel. Vyhledal jsem malý hotel a požádal jsem o nocleh. Přeslechl jsem schválně výzvu slečny ředitelky, abych vyplnil přihlášku, a ptal se po jídle.

„My nevaříme pro hosty, Monsieur, musíte jít do městečka,“ a vysvětlila, kde najdu hostinec. Zavedla mě do čistého pokoje a zase připomněla formulář.

„Vyplním jej až později,“ odpověděl jsem.

Odešla, poslední naděje na jídlo byly pryč. Myslil jsem si, že v hotelu uvěří mé povídačce o ztracených kupónech a dají mi najíst, a nyní řekla, že nevaří. Žebrat nebudu.

Svlékl jsem se a umyl se v umyvadle, které jsem nakřápl při neopatrném vylévání vody. Uložil jsem se na širokou francouzskou postel a asi půl hodiny blaženě zhluboka dýchal. Bylo mi krásně, všechno se dařilo podle plánu – až na hlad.

Pak jsem otevřel dokořán okno a díval se na Pyreneje, které trčely k nebi přímo před mýma očima. Byly tmavé, téměř černé. Ležely ve stínu a nutily vzpomínat na domov a přátele. Ale musel jsem se ubránit melancholii a pohlížet na Pyreneje jako na poslední překážku na cestě k svobodě.

Po krátkém odpočinku jsem se oblékl a našel při tom postrádané kupóny, které zapadly do podšívky…

Vyšel jsem do rušných ulic městečka s lepší náladou a hlavně vyhlídkou na dobrou večeři. Všude panovala radost a smích a na obyvatelstvu nebylo znát válečné chmury, zřejmě nepoznalo Němce.

Našel jsem hostinec, o kterém mi pověděla slečna v hotelu. Vstoupil jsem a požádal o jídlo. Hostinská mi řekla, že si musím donést chléb. Koupil jsem si tedy bochník a vrátil se. Dostal jsem polévku, smažené ryby a brambory s hráškem, zapil jsem to dobrým červeným vínem. Nebylo toho mnoho, zahnal jsem hlad asi na hodinu, ale měl jsem zbytek bochníku. Než jsem vyšel z hostince, pátral jsem po nějaké spolehlivé osobě, potřeboval jsem informace. Nebylo to lehké, hosté nevypadali příliš důvěryhodně. Nakonec se mi zalíbil manžel hostinské. Poznal podle mé francouzštiny, že jsem cizinec.

„Polonais?“ zeptal se.

„Ne. Američan. Chci si trochu prohlédnout váš hezký kraj.“

Hostinský se zasmál a zakroutil hlavou na podiv. Počkal jsem, až odejdou hosté. Pak jsem ho oslovil:

„Chtěl bych si s vámi o něčem pohovořit, Monsieur.“

Sedl si ke mně a já začal:

„Jsem sestřelený český letec a prchám do Španělska.“

Hostinský zvážněl:

„Přejít hranice není těžké, ale musíte být opatrný. Na druhé straně vás ovšem Španělé zavřou. Je tam bída.“

Neřekl jsem mu nic o svém záměru a mezinárodním právu, na které jsem tolik spoléhal a podle něhož mi Španělé nesmějí ublížit.

„Já už se tam nějak protluču. Nemohl byste mi, prosím, poradit někoho, kdo by mě převedl? Zaplatím.“

„Ve městě nikdo takový není, máte jedinou možnost dostat se k chatě jednoho uhlíře v horách. Ten vám pomůže.“

Dal jsem si podrobně vysvětlit cestu; musím prý dát pozor na francouzské hlídky a celníky. Zapamatoval jsem si důležité věci a rázem jsem se stal pěšákem, jak mě učili ve vojenské akademii v Hranicích. „Úvozová cesta, vidlice, zámek. Od zámku po cestičce, směr sever, pozor na vojenskou hlídku,“ zopakoval jsem si.

Vrátil jsem se do hotýlku a byl jsem rád, že jsem nepotkal hezkou ředitelku, jistě by zase začala s formulářem. Bude líp, když jej vyplním až zítra.

Večer byl horký. Hleděl jsem z okna na Pyreneje a zopakoval jsem si poznatky z mapy. Našel jsem tam i uhlířovu chatu, která byla vzdálena asi šest kilometrů. Ke svobodě a volnosti mi zbývalo celkem už jen patnáct kilometrů. A za takových myšlenek jsem usnul.

Ráno jsem se probudil svěží a byl jsem zvědav, jak všechno dopadne. Zaplatil jsem účet a požádal slečnu o pero a dopisní papír. K její radosti jsem vyplnil formulář, zapsav se jako Mr. J. Bondy, Američan. Poté jsem napsal dopis americkému velvyslanci ve Vichy. Zněl asi takto:

„Jeho Excelenci, velvyslanci Spojených států severoamerických, Vichy. Sloužím jako pilot v britském RAF, uprchl jsem před německým zajetím. Moje hodnost je major. Jmenuji se Frank Fajtl, číslo 82544. Doufám, že se mi podaří překročit francouzsko-španělské hranice v blízkosti vesnice Espolly. Předpokládám, že budu zadržen španělskou pohraniční stráží. Uvědomte, prosím, o mém přechodu britského generálního konzula v Barceloně a požádejte ho laskavě, aby podnikl brzké kroky pro mé uvolnění.“

Hodil jsem dopis do nejbližší poštovní schránky a asi v devět hodin jsem opustil městečko.

Prošel jsem několika vinicemi a potkal pár lidí. Vypadal jsem jako Francouz z jihu a nikdo si mě nevšímal. Bylo parno. Než jsem došel na úpatí Pyrenejí, dohonil mě jakýsi chlapec. Šel stejným směrem jako já, oslovil jsem ho. Po chvilce debaty jsem se ho zeptal, jak se nejlíp dostanu k uhlíři.

„Půjdu s vámi, Monsieur, asi půl hodiny a pak vám ukážu. Jdu sbírat dříví.“

Cestou jsem mu řekl, kdo jsem. Chlapec byl rád, že mi může trochu pomoci. Hluboce vymletá a prašná cesta byla stále mělčí a kamenitější. Vinice končila, začali jsme stoupat. Minuli jsem zámek, o kterém mi pověděl včera hostinský, a vkročili jsme do listnatého lesa. Asi za dvacet minut jsme byli na kopečku, odkud jsem viděl uhlířův domek. Chlapec mi ukázal na hřebenu věž, za kterou je prý asi ve vzdálenosti dvou kilometrů hranice. Ještě chvilku se mnou šel a pak jsme se rozloučili. Nabízel jsem mu za pomoc sto franků, ale odmítl je přijmout. Podařilo se mi vnutit mu alespoň padesát franků s doložkou, že jsou na památku. Účinkovalo to a chlapec mi srdečně poděkoval.

Nyní začaly nesnáze. Nejdříve jsem se musel vyhnout francouzské vojenské hlídce, viděl jsem budku se strážným ve vzdálenosti asi sto metrů. Musel jsem ji obejít, což znamenalo sejít z cesty. Strážný spravoval dalekohled. Štěstí, že našel tak zajímavé a hlavně pro mne užitečné zaměstnání. Když jsem se oklikou dostal zpět na svou stezku, stěží jsem ji poznal, zúžila se a chvílemi se ztrácela.

Pohoří bylo porostlé bodláčím, které mi sahalo po pás. V pěšinách se tu vyzná jenom domorodec – napínal jsem zrak, abych se v nich vyznal i já. Stezka stoupala a klesala, vedla přes skalisko a pak znovu houštím. Pozoroval jsem stále uhlířovu chalupu. Někdy jsem musel obcházet skálu nebo malý kopec, a tu mi zmizela z dohledu. Jednou jsem cestičku ztratil úplně. Nechtěl jsem bloudit, proto jsem se vrátil až tam, kde jsem ji mohl rozpoznat, a pak jsem doslova začal čichat stopu. Bylo to nepříjemné, ztrácel jsem čas. Sluníčko pražilo, a já si nemohl svléknout kabát. Co kdyby Francouz už měl dalekohled spravený? Bodláčí bylo zelené a nechtěl jsem ukazovat světlou košili. Asi za deset minut jsem však už horko nemohl vydržet, vylezl jsem na malé skalisko, svlékl se, propocené svršky vyždímal a pak jsem odpočíval.

V druhé etapě, asi po čtvrt hodině, jsem pěšinu ztratil znovu, ale za jiných okolností. Najednou bylo místo jedné cestičky pěšin několik. Bylo těžké vybrat si a zvolil jsem, jak už to bývá, zrovna tu nepravou. Poznal jsem to, až když jsem scházel s kopce a ze směru. Nechtěl jsem se vracet a zamířil jsem přímo na vršek kopce. Bodláčí bylo velmi vysoké, potrhal jsem si kalhoty i kabát a ostny se zabodávaly do stehen. Na konci jsem znovu objevil cestičku a od té doby jsem se jí držel jako klíště. Viděl jsem uhlířovo stavení. Musel jsem přejít malé údolíčko, ve kterém se krčily domky a při nich zahrady, malé vinice a políčka. Zahradou tekl potok, byl to rozkošný kout. Vzpomněl jsem si na film „Ztracený horizont“, jehož děj se odehrával kdesi v Himalájích – lidé tam nestárli, láska neochabovala a nebylo starostí a sporů. Zde tomu bylo asi podobně, ale jenom v kráse přírody a v odloučenosti od světa, jinak tu lidé museli velmi tvrdě pracovat, aby se uživili.

Přišel jsem k domku nad vinicí, na níž pracovaly dvě ženy. Vůbec si mě nevšímaly. Na zahrádce okopávala brambory asi osmnáctiletá dívka.

„Bon jour, Mademoiselle.“

„Bon jour, Monsieur,“ odpověděla, aniž přerušila práci.

„Promiňte – můžete mi říci, jak se dostanu k uhlíři tamhle na kopci?“

„To je můj otec,“ zasmála se. „Když půjdete po pěšině,“ ukázala, „nemůžete se zmýlit.“

Poděkoval jsem a ubíral se dál. Přestože jsem spěchal, nemohl jsem odolat kouzlu tohoto přírodního ráje, zastavil jsem se a posadil se na kámen nad potůčkem. Nevím, zda jsem byl uchvácen kontrastem všeho, čím jsem prošel, nebo zda v tom místě bylo opravdu něco, co jsem v životě ještě neviděl.

Hledal jsem studánku a našel jsem ji proti potůčku. Již jsem se chtěl napít, když jsem přímo před sebou spatřil užovku, která do sebe soukala zeleného skokana. Žába sebou cukala. Hodil jsem po hadu kamenem, bylo mi skokana líto. Užovka se odvinula a žábu pustila. V tom mě však zamrzelo, že jsem něco podobného udělal, skokan měl už paralyzovaný zadek a v agónii se odtáhl kousek k vodě, celý krvácel. Ukryl jsem se a pozoroval tiše užovku, jak si přišla pro žábu znovu. Snad to tak bylo lépe pro obě.

Zašla mi chuť na pití a zdvihl jsem se k odchodu. Šel jsem cestičkou, která už byla dobře znatelná, udržovaná. A bodláčí už nepřekáželo. K uhlíři jsem měl sto metrů příkrého stoupání. Pod jeho „palácem“ se krčila k stráni ještě jedna chajda, obydlená vdovou a synkem. Chlapec mi donesl vodu a dal něco třešní. Bylo mu asi dvanáct let. Brousil kosu a sekal trávu jako dospělý.

Když jsem vešel do uhlířova stavení, nikoho jsem nenašel. Buď má uhlíř tajnou skrýš, kam schovává peníze, anebo tu není zlodějů. Začal jsem hledat kolem chalupy, až jsem přišel na palouček, kde sekal začerněný chlap trávu.

„Dobrý den, pane. Vy jste uhlíř?“

„Si, Monsieur.“

„Chci do Španělska… zaplatím, když mě převedete.“

Uhlíř byl Ital a musel jsem dávat dobrý pozor na jeho výslovnost, do francouzštiny míchal italská slova. Položil kosu, přihnul si z bidonu vína a nabídl mi. Napil jsem se, chutnalo. Netrvalo dlouho a skamarádili jsme se. Zanechal práce a začal mi vyprávět o sobě. Sloužil v první světové válce ve francouzském vojsku a válčil na severní frontě proti Němcům. Nechtěl jsem se vyptávat na jeho názor na Itálii, zavedl jsem raději hovor na plánovaný přechod.

„Mám asi patnáct set franků a dám vám je.“

„Nepřevádím nikoho. A kdyby, tedy ne za peníze. Ukážu a vysvětlím vám cestu.“

„Bon, poslouchám.“

„Přelezte tamhle kopec, obejděte věž a tutesvito – okamžitě – jste v lese, který jsem najal a v kterém se pasou mé krávy. Pak narazíte na uno grande riviera, velkou řeku, a tutesvito jste na španělských hranicích.“ Slova doprovázel gesty a objekty ukazoval přímo v terénu.

„Promiňte, pane uhlíři, mohl byste mi to zopakovat?“ prosil jsem ho, protože se mi to zdálo moc jednoduché. Ten les mě zajímal. Vysvětlil vše ochotně ještě jednou a přidal podrobnost, jak najdu řeku v lese.

„Na hřebenu jsou někdy celníci a stráže. Uvidíte je, až vyjdete z lesa. Na druhé straně najdete stezku, po které sestoupíte dolů do Španělska. Španělé jsou dobří lidé a tutesvito vás dají do hotelu. Za tři dny pojedete do Madridu a pak do Anglie.“

A hele, tohle nám zapomněli v Anglii říct! Už jsem se těšil. Když dokončil podruhé, řekl jsem mu, aby to zopakoval ještě jednou, protože jsem italsky neuměl. Nakonec jsem ho přinutil, aby vše nakreslil brouskem na zemi. Uspokojen jsem mu poděkoval a podával 1400 franků:

„Přes hranice je vzít nemohu. Kupte si něco, aspoň budou užitečné,“ domlouval jsem mu.

Nevzal. Myslel jsem si zpočátku, že se bojí, ale později jsem zjistil, že to byl velmi poctivý a čestný člověk.

Poznal na mně, že mám hlad, pozval mě do chalupy. Nabídl se, že mi uvaří polévku. Cestou jsem mu řekl, že jsem byl v míru dvakrát v Itálii a že podle mého názoru je to krásná země. Zasmál se a spokojeně přitakal. Pak jsem se ho zeptal, jestli někdy něco slyšel o Mussolinim.

Nekritizoval, ale Mussoliniho neměl rád, chce prý toho moc, a to není zdravé.

„Já si hledím práce, poctivě si vydělávám peníze. Válka je špatná a přináší bídu. Máme kupóny, a nemůžeme nic dostat, nic není.“

Chalupa byla z kamene, kamenná byla i podlaha kuchyně. V pokoji jsem nebyl.

Život uhlíře a jeho rodiny byl tvrdý, ale spokojený. Za chvíli přišla jeho manželka. Francouzka, chytrá a klidná žena. Uhlíř mě představil a odešel pro víno. Sedli jsme si potom ke stolu a popíjeli. Víno mu rozvázalo jazyk, začal vykládat o světové válce a o válce španělské.

„Když tu prchali Španělé, zanechali mi v úschově šest miliónů franků ve zlatě. Svěřili mi je na několik měsíců.“

Musel jsem asi vypadat nedůvěřivě, protože uhlířka se najednou ozvala: „Možná nevěříte, ale je to pravda.“

„Tutesvito jsem mohl být boháč,“ povídá uhlíř, „ale na cizí nikdy nesáhnu.“

Věřil jsem mu, byl to upřímný starý poctivec a svému národu dělal čest. Ptal jsem se, zda bych mohl přenést nějaké peníze do Španělska.

„Můžete si vzít padesát peset. Španělé vám hned přinesou jídla a pití, až se zalknete.“

Vysypal jsem, že pesety nemám. Uhlíř se podrbal za uchem, vjel si rukama do vlasů slepených od uhlí a začal přemýšlet. Vypadal při tom velice pěkně a čím dál tím víc se mi líbil.

„My tu máme jen pětisetpesetovku, ale podívám se k sousedce. Možná, že bude mít drobné.“

Odskočil jako mladík a mezitím uhlířka dokončila zeleninovou polévku nad otevřeným ohněm u krbu. Krb nebyl anglický, nýbrž jakýsi lesní, jaký staví skauti. Komín špatně táhl, v jizbě bylo plno kouře, žena se však přesto nijak nezlobila. Říkala mi, jaká je teď všude bída – jenom kdyby ta válka už skončila!

„Maso nemůžeme nikde v městě dostat, a tak jíme jenom to, co si někdy sami zapíchneme. Máme jedno prase, dvě krávy pro mléko a asi deset na chov a na prodej, abychom si mohli koupit šaty, boty a mouku. Pasou se celý boží čas v lese na druhé straně, asi je uvidíte.“

Byly to zřejmě horské krávy, šlachovité, hospodyně jistě musela mít potíže s dojením. Ještě jsme si něco povídali o hospodářství a životě, když vešel uhlíř a smutně oznamoval, že nic nesehnal.

Řekl jsem, že na tom nezáleží, poděkoval jsem mu a pokračovali jsme v debatě, která byla velmi zajímavá. Poslouchat názory prostých a pracovitých lidí je účelnější než louskat naučný slovník. A tak jsem se dozvěděl, jak „tutesvito“ shání v kotlinách pyrenejských skal polosuché dřevo, jak celý den, často i několik dní, nevidí chalupu, protože cesta zpět je dlouhá. Bere si s sebou jídlo, nebo si je připravuje na místě, a když nashromáždí dostatek dřeva, snáší je domů, kde je pálí na uhlí. Má též milíře venku, syn a dospělá dcera mu pomáhají. Vypálené uhlí prodává dole ve městě, velmi často je nosí na trh i jeho žena. Prozradil mi také, že do jeho chalupy chodí francouzští celníci i četníci, kteří hlídají hranice. Četníci prý výš než je jeho chalupa nechodí. Celníci se u něho zastavují na víno, když sestupují s hřebenu. Dnes prý u něho už byli celníci ráno a přijdou zase až zítra, celé odpoledne u věže nikdo nebude. Pozor si však musím dát, až budu překračovat druhý hřeben, skutečnou hranici – tam jsou francouzské i španělské stráže a jsou velmi bdělé.

Jak jsem se tak bavil s milým uhlířem a popíjel dobré domácí víno, scházela se jeho rodina na oběd. Přišla dcera, s kterou jsem mluvil dole, a vedla za ruku malou sestřičku. Poté přišel jeden z několika synů. Měli celkem pět dětí, dvě už pracovaly ve městě.

Zasedli jsme a uhlířka začala nosit jednoduché jídlo na stůl. Měli jsme zeleninovou polévku a fazole s nějakou trávou, druhý chod byl v jedné míse. Uhlířka do něho hodila kus másla a pobídla, abych jedl. Polévka mi chutnala, tráva už míň. Uhlířka mi přinesla ze spíže kus slaniny, byla báječná. Až jsem se styděl, že jsem takovou privilegii za stolem měl jenom já. Nikdo však ani v nejmenším nedal znát, že by chtěl také maso, ani to dítě, které přece často u jídla projevuje neskrývaně svůj názor.

Najedl jsem se, až jsem si musel povolit opasek. Dcera, která přímo sálala zdravím a silou, si mě bedlivě prohlížela a pobízela do jídla. Byla asi po mamince; byla velmi chytrá a znala mnoho o Francii a Anglii. Syn byl zamlklý a jídlo přímo chlemtal, neohlížeje se nalevo ani napravo. Byl ve všem samostatný. Dojedl, dopil a řekl, že jde pracovat.

Uhlířka přinesla třešně a přikázala mi, abych si jich trochu vzal s sebou na cestu. Nacpal jsem si je do pytlíčku, do kapsy kabátu jsem si zastrčil láhev vína. Poděkoval jsem každému a vyrazil k horolezecké túře. Než jsem odešel, nabízel jsem opět uhlíři své peníze, že pro mne nemají cenu. Dalo mi to mnoho práce, než jsem mu je vnutil. Vymínil si jedno: Dá mi stvrzenku a po válce si pro ně mám přijít. Řekl jsem, že mi stačí jeho slovo, kterého si nesmírně vážím, a stanovil jsem si též jednu podmínku. Bude-li někdo z nich potřebovat peníze na cokoliv, jen ať použije mých a také ať koupí holčičce šaty. Starý uhlíř o tom nechtěl ani slyšet, uhlířka se však smála a slíbila, že splní moje přání. Dal jsem jim asi 1400 franků a odešel. Byly dvě hodiny s poledne. Uhlíř mě doprovodil za kopeček a ukázal mi dvě cesty. Vybral jsem si příkřejší, neměl jsem času nazbyt. Poděkoval jsem mu za všechno a slíbil, že se po válce přijdu podívat.

Začalo stoupání: Měl jsem před sebou strmý svah asi tři sta metrů vysoký, šel jsem vždy kousek po vrstevnici a pak zase šplhal po spádnici. Často jsem sklouzl po kameni, podrážky byly hladké a tráva kluzká. Čtyři pětiny cesty jsem lezl po čtyřech. Vyplašil jsem mnoho hadů a ještěrek. Tloukl jsem před sebou holí, nechtěl jsem být uštknut zmijí. Sluníčko mi pralo do zad a myslím, že stačilo vysušovat propocenou košili, tak intenzívně pražilo. Několikrát jsem se zastavil, abych nabral dech, a trochu se rozhlédl. Díval jsem se na Francii a moře jako se střechy vysokého domu. Když jsem vstoupil na hřeben, začal jsem hledat cestičku kolem věže, o které mi pověděl uhlíř. Našel jsem ji a šel po ní až na nejvyšší místo, kde trčelo k nebi několik balvanů. Rozbil jsem svůj stan a odpočíval. Rozhlížel jsem se a najednou mě zaplavil ohromující pocit svobody. Uchvátil mě tak mocně, že jsem si byl pojednou jist, že bude trvalý. Začal jsem zpívat svou starou písničku o kosovi, potom jsem si začal sám vyprávět – byl jsem přece svoboden, unikl jsem Němcům!

Vpravo se modralo moře – brána k svobodě a daleké Anglii – a na břehu kdesi dole již zmíněný přístav Port Vendres, odkud jsme po porážce Francie před dvěma léty evakuovali…

Dohlednost byla nádherná, rozeznal jsem některá města, dráhy, kopce i rybníky. Hladina moře byla klidná, obloha čistá a sluníčko rozpálené jako pec. Uhlířova chajda byla maličká a prostá jako její obyvatelé. Všude byl klid a nic se nepohnulo. I hadi a ještěrky přestali šustit. Nikde stopy po světovém zápase, nikde stopy po diktátorech… A já se do toho všeho zase musím vrátit… Tou meditací se má počáteční radost trochu pokazila, oblékl jsem se tedy a vydal se znovu na cestu.

Pod věží na druhé straně jsem zabloudil, bylo tam mnoho cestiček a moje se v nich ztratila. Věděl jsem, že věž musím nechat po pravé straně, a hledal jsem tak dlouho, až jsem ji našel. Pomohly mi v tom uhlířovy krávy, které chodily k řece pít, sledoval jsem stopu jejich trusu a dostal se do lesa. Ten les bych jinak nebyl vůbec poznal, lišil se od ostatního terénu jen hustším porostem a po jehličnatých stromech nebylo ani památky. Našel jsem pěknou pěšinu a dal se po ní. Za chvíli mě dohonil chlapec, který šel na druhou stranu počítat pasoucí se dobytek. Naznačil mi přibližně směr, kde najdu uhlířovu „grande riviera“. K veliké radosti jsem ji objevil velice brzo a postupoval jsem proti proudu. Byl to obyčejný horský potok. Podle uhlířových slov jsem měl jít podle něho až k prameni a odtud přímo na hřeben. Potok se prodíral divočinou, místy snad ještě neprozkoumanou. Šel jsem asi hodinu. Líbilo se mi to, byl jsem skryt ve křovisku a ve stínu byl příjemný chládek. Když jsem nemohl proniknout houštinou dál, skákal jsem po kamenech v potoku nebo jsem se brodil mělkou vodou. Dostal jsem se tak až k místečku, které bylo přímo stvořeno pro koupání. Porost uhnul a potok vytvořil rybníček, jehož střed byl terčem slunečních paprsků. Svlékl jsem se a vykoupal – plavat jsem pro mělkost vody nemohl – pak jsem si sedl na veliký plochý kámen, jedl třešně, popíjel víno a radoval se ze života.

Očištěn a osvěžen jsem se zvedl k poslední etapě své pouti Francií. U pramene potoka byl les řídký. Zalehl jsem a pozoroval hřeben horstva, po němž se táhla hranice. Na levé straně nebyl nikdo, na pravé asi po půl kilometru dva vojáci nebo četníci s puškami. Musel jsem šplhat ještě asi tři sta metrů. Lezl jsem od jednoho křoviska k druhému, skrýval se za terénními vlnami, až jsem se dostal z dohledu stráží.

Byl jsem ve Španělsku…

Přes Pyreneje

Byl jsem sice ve Španělsku, ale za živého boha jsem nemohl nalézt pašeráckou stezku, o které se zmiňoval uhlíř. Pašeráci jsou myslím mistry v maskování. Musel jsem jednat opatrně, ale rychle, protože jsem byl stále na hřebeni a v dostřelu stráže. Pode mnou zela rokle asi čtyři sta až pět set metrů hluboká. Po marném hledání cestičky vzdal jsem se naděje a rozhodl se slézt přímo dolů. Byla to perná práce. Řítil jsem se dolů, ačkoliv jsem se snažil zachytávat rukama, které jsem si do krve rozedřel, urval si podrážku na levé botě a celý se potloukl. Náhle mi uklouzla noha po kameni a já padal. Chtěl jsem se zachytit křoví, ale rozedřel jsem si jen ještě víc ruce. Vletěl jsem na skálu a marně jsem se snažil přemoci setrvačnost, spadl jsem do kupy křovisek, která mě zadržela. Zranil jsem si pravý bok a záda. Zůstal jsem chvilečku ležet a zjišťoval, zda nemám nic zlomeného; celé tělo bolelo. Nicméně jsem se utěšoval, že jsem ve Španělsku. Utekl jsem Němcům, to mě nejvíc blažilo. Obvázal jsem si pohmožděniny těmito posilujícími fakty a začal sestupovat do údolí. Dostal jsem se tam, ale jak ven? Nenašel jsem stopy po civilizaci. Zalehl jsem a naslouchal, jaksi už ze zvyku. Slyšel jsem šum a rozpoznal vodu, nemohl jsem však přesně určit polohu. Byl jsem obklopen hložím a trním, které tu divoce rostlo. Dlouho jsem se jím prodíral, než jsem přišel na trochu volnější místo. Prodral jsem se houštím k potoku a pustil se po jeho proudu a zase jsem padal a klouzal po plochých a vodou ohlazených kamenech. Náhle tvořil potok vodopád téměř pět metrů hluboký. Prodírat se podél potoka bylo však obtížnější než skákat a sjíždět po kamenech v potoce, protože křoví bylo husté jako v džungli. Promočený potem a vodou jsem si na chvíli sedl, abych si trochu odpočinul a vymyl rány. Konečně jsem přišel na jakousi stezku, vedla však nahoru místo dolů. Vrátil jsem se tedy zase k potoku a utrpení začalo znovu. Asi po dvaceti minutách jsem konečně objevil správnou pěšinu, která mě šťastně vyvedla z toho pekla.

Za hodinu jsem narazil na první chalupu. Opatrně jsem ji prohlížel, ale nikdo nebyl doma. Za domem se pásla kráva. Sotva mě spatřila, zvedla ocas a uháněla pryč. „Vache espagnole, kráva španělská,“ řekl jsem si a s ulehčením šel dál.

Byl jsem si nyní jist, že jsem ve Španělsku, a těšil jsem se na hotel, který mi uhlíř slíbil „tutesvito“.

Pěšina mě zavedla k dalšímu potoku, který byl poněkud „civilizovaný“. Napil jsem se z něho a voda, čistá a studená, mi chutnala. Po proudu jsem pokračoval v sestupu, podle výpočtu jsem měl asi za čtyři hodiny přijít do vesnice Espolly.

Konečně jsem se dostal na polní cestu, a protože jsem nechtěl dělat ostudu, trochu jsem se upravil. Vytahal jsem si bodláčí a trny, vyklepal kabát, vyházel z kapes kamení a hlínu a pak jsem se pořádně umyl. Zašít kalhoty jsem si bohužel nemohl.

Za další hodinu jsem potkal Španěla s kosou na rameni. Když jsme se míjeli, zabručel něco, asi zdravil. Zabručel jsem též „po Španělsku“ a hodil rukou k baretu. Asi jsem to řekl perfektně, sekáč nejevil údiv a šel klidně dál. Po půlhodince jsem pro změnu potkal ženu. Vyhlížela divoce, s tou jsme se však již nepozdravili. A šel jsem dál pln naděje na krásné vyspání.

Cestou jsem neměl mnoho na práci a mimo jiné jsem věnoval pozornost sám sobě. Prohlédl jsem se ze všech stran a zjistil, že vypadám jako jeden ze čtyřiceti Alibabových loupežníků. Po chvíli jsem přišel k druhé chýši, ta už ležela níž. Okolo domku byla menší políčka, na nich pracovaly dvě ženy a kolem pobíhaly děti. Přešel jsem potok, který byl už pěkně široký. Cesta byla měkká jako koberec a krásně se mi našlapovalo. Byl jsem stále v horách, které nechtěly zmizet. Chvilkami jsem si myslel, že bloudím, protože terén divočel a cesta přecházela zase v pěšinu. Nicméně jsem stále pokračoval s vírou, že se někam dostat musím. Najednou jsem spatřil těsně u cesty mula, jehož hubenost mě až zabolela. Vpravo před sebou jsem viděl osamělý strom a pod ním se něco hýbalo. Když „to“ vstalo, poznal jsem podle pušky, že jde asi o vojáka. Pak jsem zjistil, že pod stromem leží ještě jeden. Zastavil jsem se. Španělský voják na mne rychle zamířil pušku, ale tvářil se lhostejně, prohlížel si mě velikášsky a mlčel. Klidně jsem se zastavil – předpisy se musí respektovat všude.

Vyčkával jsem tedy zatčení, ale španělští strážci nespěchali. Nevím, zda si svým chováním chtěli získat autoritu nebo mě zastrašit a pobavit se tak, nebo zda jim byl takový postup dokonce nařízen. Záleželo mi na tom pramálo, a kdyby na mne namířili třeba kanon, nevyvedli by mne z míry. Vždyť jsem byl z největší bryndy venku, nač tedy nějaké obavy a starosti? Ale když němohra pokračovala příliš dlouho, spustil jsem sám.

Ukázal jsem několikrát na zem a ptal se:

„Espaňa, seňore? Španělsko, pane?“

„Si, si,“ zazpíval vytáhlý voják a namířil na mne pušku přesněji než předtím.

Nezbylo než použit rady, kterou nám v Anglii dali zpravodajští důstojníci. Vzpažil jsem tedy a řekl:

„Prisonero de la guerra Britannica. Britský válečný zajatec.“

Zatýkací orgán nehnul brvou, mířil dál, ale druhý se pohrdavě usmál a pomalu vstával. Dělal dojem unaveného, spíš však byl líný. Připadal jsem si se vzpaženýma rukama velmi směšně, a proto jsem připažil. Vojáci se divili a něco mezi sebou prohodili. Bylo mi to celkem jedno – jsem ve Španělsku, musí se mnou nakládat neutrálně a nesmí mi ublížit. Sami na to přijdou, konají pouze svou povinnost.

Chvilku jsme ještě stáli nehnutě, jako bychom tvořili scénu pro fotografování živého obrazu. Potom se však náhle všechno změnilo. První voják dal pušku k noze, druhý přistoupil ke mně a dal mi ústy a rukama najevo, že mě budou prohlížet. Bylo mi divné, že nerespektují mezinárodní právo. Moje krátká zpověď jim přece musí stačit. Vždyť i uhlíř říkal, že jsou Španělé dobří a že mě hned pustí! Ale poznal jsem, že vojáci nejsou příliš kultivovaní, a neodporoval jsem jim. Naopak, když mi ukázali šermířsky rukama, že mám obrátit kapsy, dobrovolně jsem jim vyhověl. Odebrali mi nůž – kapesní kompas jsem ztratil – a velmi dlouho a pozorně si prohlíželi medailónek sv. Terezy. Vrátili mi jej. Usmál jsem se a poděkoval. Ani jeden neodpověděl. Jenom jaksi zakývali hlavami a pak mě začali úředně a Španělsky zpovídat. Mluvili více rukama než jazykem a počínali si jako žongléři. Byla to snadná „řeč“, lehká k pochopení a účelná pro odpovědi. Ptali se, zda nemám peníze.

„Nemám, seňore,“ povídám rukama, a abych je přesvědčil o pravdosti své výpovědi, přidal jsem si, jak jsem vykombinoval svou španělštinou:

„Je suis,“ a rýpl jsem několikráte prstem do prsou, „je suis escapado de la guerra, prisonero. Jsem válečný zajatec, prchám.“ Hubený byl velmi přísný, řekl několik slov, jimž jsem nerozuměl, a ten druhý, velmi hezký, typický Španěl, se začal smát. Pak si asi začali nadávat, protože při normální řeči by na sebe nekřičeli. Házeli rukama a křivili ústa, zda nemám cigarety a zda bych neprodal prstýnek, kterému se velmi obdivovali. Mul byl hrozně zvědavý, přišel a začal mě očichávat. Hubeňour ho přetáhl řemenem přes žebra, až to zazvonilo.

Znovu jsme se snažili dorozumět. Zeptal jsem se:

„Parlez vous français, s’il vous plaît?“

„No,“ nebo tak nějak odpověděli.

„Do you speak English?“

„Yes,“ odpověděl ten druhý. Poté proslovil velmi dlouhou anglickou větu, z níž jsem rozuměl jenom „cigaret“.

„Nemám,“ řekl jsem.

Černý Španěl na to: „O.K.“

Dal jsem se s ním do řeči a zjistil, že umí anglicky „Ham and eggs, O. K., Yes a how how.“ Vyslovoval to španělsky, ale dohodli jsme se. Viděli, že mám v kapse láhev, a začali na ni ukazovat. Myslel jsem, že mají žízeň, a řekl jsem „akva“.

Porozuměli mi a stáhli obličej jako trombonista, před nímž žvýkáte citrón. Chtěli víno a vodou zcela opovrhovali.

Asi za půl hodiny přišel nějaký civilista a zase na sebe začali křičet. Rozuměl jsem jim trochu, protože španělština má mnoho slov podobných francouzštině a mnoho slov, kterým jsme ve škole říkali „cizí“. Zjistil jsem, že nevěří mé povídce, že jsem Angličan. Mluvili mezi jinými slova jako „Italiano, consulado britannica, kamuflando“ apod. Říkali asi, že jsem Ital nebo Francouz, že však mě britský konzul v Barceloně zakamufluje. Nebyl jsem jistě jediný, kterého zde polapili, a z knížek věděli, že každý Angličan musí být blondýn. Odpustil jsem jim to a začal si je prohlížet. Každý byl ustrojen jinak. Hubený měl na hlavě klobouk podobného tvaru jako mechanikové u amerického letectva. Byl bez kabátu, měl khaki košili bez knoflíčků a otřepané rukávy. Kalhoty byly z dost dobré látky olivové barvy, ušité na způsob našich rajtek. Na nohou měl „espadrilky“ se slaměnou podešví, ovšem na boso. Ten druhý měl vojenskou lodičku se střapcem, který mu visel do obličeje. Nepoznal jsem však, zda měl vojenskou blůzu přešitou z vojenského kabátu nebo naopak. Kalhoty měl stejné jako hubeňour, ale velmi špinavé, roztrhané a nohavice roztřepané. Na nohou měl ponožky. Pušky byly staré karabiny.

Přišla na mne únava a usnul jsem s pytlíčkem a svetrem pod hlavou vedle stráže, která proti tomu kupodivu nic nenamítala. Probudil jsem se až k večeru.

„Angličan“ byl velmi sdílný a stále se chtěl se mnou bavit a zdokonalovat se v angličtině. Já jsem byl zvědav, co se mnou zamýšlejí, kam mě povedou, a s radostí jsem mu proto dělal učitele. Z angličtiny a ze španělštiny jsme stvořili jakési esperanto a rozuměli si velmi dobře. Měl velkou radost a pohrdlivě se díval na kamaráda, který už hodně slevil ze své zarputilosti. Byl totiž velmi zvědavý a vždy, když jsme skončili, chtěl na kamarádovi překlad rozhovoru. Považoval to za velice důležité, protože byl služebně starší, jak jsem z chování obou vytušil.

Když se začalo stmívat, začali shánět mula. Ten nebyl ještě nažraný a nechtěl si dát nasadit uzdu. Hubený ho zase ztloukl řemenem a puškou přes záda a hnuli jsme se. Velitel na mulu, jeho podřízený a já pěšky za ním. Přebrodili jsme mělkou říčku. Cestou jsme potkali švarnou Carmen, velitel na ni něco zahulákal a my jsme slušně pozdravili. Už jsem znal „Bojnoz diaz“, to je dobrý den. Antonio, tak se jmenoval „Angličan“, do mne šťouchl loktem a nakreslil ve vzduchu Carmeninu siluetu. Pokynul jsem na souhlas a zasmáli jsme se.

Cesta byla nudná, vojáci začali pěkně zpívat. Zvlášť velitel měl příjemný hlas. Antonio mě pobízel, abych se přidal. Spustil jsem „Škoda lásky“ a „Tipperary“, neboť jsem věděl, že tyto dvě písně jsou dnes jedny z nejpopulárnějších na celém světě. Antonio znal obě a „Škoda lásky“ prozpěvoval dokonce se mnou.

„Wasn’t it funny? Není to směšné?“ řekl by si Angličan – a na mou duši, ani Čech si nemohl myslet nic jiného!

Po hodinovém pochodu jsme dorazili do horské vesnice.

Byl krásný teplý večer, ale na krásu nebylo pomyšlení: Vesnice byla špinavá, nohy bolely, měl jsem hlad a hlavně velkou chuť na kávu. Prošli jsme okrajem vesnice a vlezli do jakési tvrze. Pro tmu jsem mnoho neviděl, ale poznal jsem, že garnizóna je špinavá. Byl to snad statek, proměněný v kasárna a obehnaný kamennou hradbou. Na zápraží baráku, k němuž jsme zamířili, seděli vojáci, živě gestikulovali a debatovali.

Moje eskorta zavolala velitele. Přišla neznámá hodnost a řvala na podřízené jako felák. Pak vynadala také mně a zmizela.

Nyní jsem tu stál na dvoře sám před španělskými cabalos a čekal, co bude dál. Když přišel Antonio, ptal jsem se ho na kávu.

„Nemáme, seňore,“ a kývl na mne, abych ho následoval. Putovali jsme vesnicí. Čas od času jsme se zastavili a „zaťukali“ na některá vrata pěstmi, nikde nám však neotevřeli. Konečně jsme do jedněch přece vlezli, ale odtamtud nás zřejmě vyhodili. Soudil jsem tak podle toho, jak zařvali na mého „anděla strážného“, který chudák ani neměl čas pozdravit. Posléze jsme dorazili do domečku, kde byla vojenská kancelář. Převzal mě důstojník, který si myslil, že umí francouzsky, a začal mě vyslýchat. Museli jsme ale přesedlat na „španělštinu“, protože jsme si tak lépe rozuměli. Musel jsem se vydávat za Angličana, jedině tak jsem měl naději na záchranu, a spustil jsem:

„Frank Fajtl, narozen Donín, provencia Bohemia, národnost Angličan, hodnost major.“ Pak jsem doložil: „Escapado de Germania.“ Myslím, že rozuměli.

Udělal jsem hloupost, která se mi později mohla vymstít. Měl jsem jim říct raději čistě anglické jméno a udat, že jsem se narodil v Anglii. Španělé si těžko dají namluvit, že Angličan se může také narodit v Československu. Na omluvu své unáhlenosti mohu udat jenom to, že jsme nebyli v Anglii dostatečně informováni. Přesto jsem měl líp uvažovat, vždyť jsem přece věděl, že Němci znají moje jméno z padáku a mohou různými cestami dokázat Španělům, že jsem protektorátní příslušník. V kanceláři mi asi vysadil mozek, pak jsem to však již nesměl změnit.

Španělé začali sestavovat hlášení. Trvalo jim to dost dlouho, křičeli na sebe a dělali dva koncepty. Posléze se na mne obrátil důstojník a ptal se po papírech.

„Nemám,“ řekl jsem mu Španělsky, jak mě Antonio naučil.

„A co peníze?“

„Také ne.“

Důstojník mrzutě odešel a rotmistr mě začal vyslýchat znovu, buď nevěřil mně nebo důstojníkovi. Hlavně chtěl vědět, co jsem udělal s penězi, četl pravděpodobně knížku o bohatých Angličanech a nevěřil, že nemám jmění. Díval se chtivě na můj zlatý prsten a nejvíce ho zajímal miniaturní pilotní odznak s číslicí 63 v onyxu. Když jsme skončili, začal jsem zase vyzvídat já na nich. Zašermoval jsem rukama a ukázal, že mám hlad, co se mnou chtějí dělat a že mám právo na azyl a chci do hotelu.

„Nemáte peníze, nemůžete si nic koupit.“

„Consulado Britannico v Barceloně za mne zaplatí“

Vysmáli se mi.

„Tak mi, seňore, dejte aspoň napít trochu kávy,“ pokračoval jsem esperantem. „Jsem anglický důstojník a mám na to právo.“

Přestali se se mnou bavit a ukázali mi dveře.

Vyšli jsme. Byla asi půlnoc, vesnice byla plná lidí. Bavili se buď v ulicích nebo na sebe křičeli z balkónů, které byly skoro na každém domě. Minuli jsme asi tři hospody a u čtvrté jsme se zastavili. Rotmistr zašel dovnitř. Myslel jsem, že mu svědomí poradilo vyjednat pro mne u hostinského nocleh, ale mýlil jsem se. Za malou chvíli se vrátil a v ruce rachotil velkým svazkem klíčů. Šli jsme dál. Skoro na konci vesnice jsme se zastavili u šeredných vrat. Rotmistr otevřel a dal mi znát, že toto jest můj pokoj. Protestoval jsem, že chci být ubytován v hotelu. Mluvil jsem anglicky, francouzsky, česky i „španělsky“, aby mi aspoň něco rozuměl. Nechal mě dokončit a potom na mne zařval, až jsem se prohnul. Moje zpěčování nepomohlo, vstrčil mě dovnitř, zamkl vrata a dal na závoru. Hrome, to jsem měl zlost!

Má ložnice byla ohromná díra, neměla okna a vzduch tam byl jako v kobce pro nejtěžší zločince. Nahmatal jsem potmě dvě železné postele a na nich nějaké hadry. Lehl jsem si na ocelovou drátěnku a chtěl jsem si trochu odpočinout, ať jsem však dělal cokoliv, nemohl jsem zdřímnout, a tak jsem usoudil, že bude nejlíp se procházet. Do přikrývek jsem se štítil zabalit a tma nehřála. Vzpomněl jsem si na uhlíře. Škoda, že jsem mu nemohl napsat. Poradil bych mu, aby už nikomu neříkal, že ho Španělé „tutesvito“ pošlou do hotelu. Ačkoliv, uvážím-li to dobře, neměl ani tak nepravdu, oni mě opravdu „tutesvito“ do „hotelu“ poslali! Ale z falše jsem ho nevinil, myslil to dobře, vždyť snad ani o zdejších poměrech nevěděl.

Ta stodola nebo porážka nebo co to bylo byla tak pustá, že v ní ani myši neběhaly…

Prožil jsem trpké chvíle, než se rozednilo. Situace vypadala zoufale a nevěděl jsem, co si ti Španělé o mně myslí, respektive, co si mám myslet já o nich. Jednu chvíli jsem uvažoval o útěku z toho brlohu, ale nebylo to možné, vše bylo důkladně zavřeno a neměl jsem kasařské nástroje. Až tady jsem si pořádně uvědomil, co jsem měl ve Francii napřed prostudovat. Němci mají velký vliv na španělské vládní kruhy, pomáhali Frankovi v občanské válce a jistě za to dostanou náhradu, tzv. uplatňování nároku na lidi, třebaže podle mezinárodního zákona na ně právo nemají. Měl jsem za sebou zahladit stopu úplně, dát si falešné jméno a udat místo narození v Anglii. Nakonec jsem si uvědomil, že kostky jsou již vrženy – nějak to dopadne…

Takto uklidněn jsem si sedl na postel a snažil se znovu dřímat, ale za půl hodiny jsem to vzdal. Zbytek noci jsem prochodil, posílaje roťáka do horoucích pekel.

Ráno přišli vojáci a vytáhli mě. O snídani se vůbec nezmínili a zase jsem se zbytečně rozčiloval. Pak mě zavedli na jakési náměstíčko, kde čekali čtyři četníci. Na hlavě měli napoleonské klobouky, potažené voskovaným plátnem. Zezadu vypadali, jako by měli za kloboukem holubice, podobné ozdobám našich děvčat na krojích. Ovšem nebylo to tak půvabné, klobouky byly černé. Během mého putování mě mnohokrát strašily.

Přijel autobus, s kterým jsem měl jet do Figueiras. Seděl jsem sám. Přede mnou dva četníci, za mnou též, všichni čtyři v pohotovosti. Mimoto jel s námi protivný roťák a dva vojáci s puškami. Nevím, zda jsem byl tak důležitou osobou, že se na mne vztahoval předpis o zvlášť silné eskortě, nebo zda chlapi využili příležitosti a jeli do města za seňoritami. Autobus řídil silný a velký lenoch, který byl asi zároveň listonošem. S nikým nedělal okolků a zdálo se, že vynadal každému, kdo mimo dopisy přinesl balík. Byl tak líný, že se po něm ohlíželi i Španělé.

Vesnice byly všechny stejné. Hledal jsem něco krásného a typického, neznal jsem Španělsko a byl jsem zvědav. Zvenčí vypadaly domy šeredně, neměly omítku a jejich okna se podobala oknům do chléva. Silnice a cesty mezi nimi byly prašné a vesnice vyhlížely jako po bombardování.

Četník, který seděl přede mnou, se zdál sympatický, proto jsem ho oslovil francouzsky:

„Promiňte, seňore, mluvíte francouzsky?“

Vyštěkl na mne několik španělských vět rychlostí kulometu a tónem, který mi vzal chuť k další konverzaci. Začal jsem si tedy prohlížet spolucestující, kteří nasedali během cesty. Přede mnou seděla krásná mladá Španělka, šířila vůni po celém autobuse. Protivný rotmistr seděl vedle ní a stále do ní hučel. Mimo ni tam byli sedláci a venkovský lid; jeli asi do města na trh. Všichni se živě bavili, většinou na můj účet – to poznáte, aniž rozumíte řeči.

Sjeli jsme z Pyrenejí na hlavní silnici, která vedla do Barcelony. Povšiml jsem si, že na každé křižovatce jsou vždy dva četníci. Do Figueras jsme přijeli kolem osmé hodiny, město ještě spalo. Čekali jsme na chodníku a četníci se střídali v hlídání mé osoby. Podle posunků, řeči a mezinárodní výslovnosti jsem poznal, že chodí do hospody za roh na kávu. Vystřídali se všichni, i vojáci, ale ani jeden mě nepozval.

Zavedli mě na prefekturu a nechali mě hodinu čekat. Scházeli se tam četníci z okolí a přiváděli jakési vagabundy a podobná individua. Konečně přišel civilista, zřejmě tajný, a začal se vyptávat, co jsem provedl. Uměl francouzsky, a když se dozvěděl, že jsem „Angličan“, předložil mi formulář. Vyplnil jsem ho. Civilista nebyl příliš zvědav, zmáčkl zvonek. Přišli dva pochopi a strčili mě do cely. Zase jsem byl překvapen – myslel jsem, že Španělé znají mezinárodní právo a že je budou respektovat.

Španělé mě nerespektují

Cela byla malá. Měla betonovou podlahu, u stropu zamřížované okénko, v jednom rohu betonovou lavici, v druhém páchnoucí záchod a těžké dubové dveře s kukátkem. Byl jsem tam sám. Každou chvilku přišel hlídač a nakukoval dovnitř, potom okénko s hlomozem zašoupl. Sedl jsem si na studící lavici a přemýšlel, co se mnou budou Španělé asi dělat. Očima jsem přejížděl po stěnách, kde byly nakresleny slušné i neslušné obrázky. Našel jsem na nich i jména a data příchodu a odchodu. Například:

„Henri Pouchet a pět kamarádů Belgičanů. Přišli 28. května a odešli 29. května. Vive la Belgique.“ – Ať žije Belgie.

Objevil jsem mnoho polských jmen, byla tam i anglická a několik Kanaďanů. Hesla hlásala odpor k Hitlerovi a k Němcům. Někteří vězni z vypočítavosti chválili Španělsko a napsali: „Arriba Espaňa“, vzhůru, Španělsko! Podle dat jsem zjistil, že cela nebyla čištěna dva roky. Vyškrabal jsem nehtem do zdi česky: „Ať žije ČSR a Praha.“

Asi za hodinu se otevřely dveře a vešel kamarád. Vypadal jako český krajánek, ale byl to Francouz z Limoges. Měl dovolenou a chtěl se podívat do Španělska. Jel na výlet na kole, bez papírů, pasu a povolení překročil hranice a myslil, že ho nechytnou. Zastavili ho však hned první den. Musel odevzdat pět tisíc franků, které nikdy neuvidí, ztratil kolo a doma místo, protože ho Španělé šupem pošlou do Francie, kde ho zavřou nejmíň na tři měsíce. Tak mi to vyprávěl.

Z dlouhé chvíle začal popisovat svůj život. Byl koloniálním důstojníkem a ukázal mi fotografie. Měl jsem celkový dojem, že mu přeskočilo právě o dovolené, ale byl dobrosrdečný. Litoval svou ženu. Já také.

Dveře se otevřely podruhé a v nich se objevil četník. Ukazoval nám papírek, na kterém bylo napsáno: Fejthel. „To jsem já“, řekl jsem anglicky a píchl se několikrát prstem do prsou.

„Venga, venga, mazat, dělat!“ zařval a ukázal na dveře.

Nový výslech, tentokrát u velitele tajné policie. Mluvili jsme francouzsky. Byl to velmi příjemný pán a omlouval se, že neumí anglicky.

„Odkud jste utekl?“

„Z německého zajateckého tábora OFLAG,“ odpovídám.

„Kde to bylo?“

„Někde u belgických hranic.“

„Kde jste přešel španělské hranice, pomáhal vám někdo?“

„Přešel jsem sám u Espolly.“

„Jaká je vaše hodnost a jméno pluku?“

„Jsem letecký důstojník, jednotku nesmím říct.“

Zastavil najednou výslech a povídá:

„Děkuji, pane,“ a podal mi ruku. To se mi líbilo. Od té doby jsem přehlížel všechny četníky, které jsem na cestě do své cely potkal. Bylo jich mnoho.

Netrvalo ani půl hodiny a do naší cely přišel nový pobuda. Byl to Španěl a jmenoval se José. Uměl velmi dobře francouzsky, protože byl několik let ve Francii. V občanské válce bojoval zpočátku na straně Frankově, pak přešel k vládním. Když to prohráli, prchl do Francie a včera se vrátil do vlasti, protože prý španělské úřady zaručily španělským uprchlíkům svobodu. Jeho papíry vzbudily u Španělů podezření, proto ho uvrhli mezi nás. Ostatní jeho kamarádi, asi dvacet jich bylo, čekají na chodbě a jsou volní. Byl nervózní a projevil obavu, že ho krajané pověsí. Utěšoval jsem ho a bylo mi ho líto.

Za chvíli přišel četník a vytáhl Francouze. Ten se asi za deset minut vrátil a řekl, že ho na druhý den pošlou domů.

„Je mi to jedno,“ povídá, „ale ženě se to bude zdát divné.“

Oba chlapi si přinesli přikrývky, ustlali si na lavici a usnuli. Záviděl jsem jim, musel jsem se zahřívat procházkou po cele.

Kolem třetí hodiny zavolal něco španělský četník pootevřenými dveřmi a díval se na nás všechny. José přeložil, že máme jít na oběd. Zaradoval jsem se, měl jsem hlad.

Vyšli jsme na chodbu, kde se olizovalo asi dvacet zarostlých, špinavých chlapů. Po lavici a na zemi se válely vojenské šálky, ze kterých štvanci jedli. Na stole byla velká mísa a v ní něco kaše. Nic na mne nezbylo, protože José si nandal první a Francouz druhý. Nicméně Francouz měl dobré srdce a podělil se se mnou dostatečně. Kaše byla odporná a snědl jsem pouze dvě lžíce, zbytek dohltal José.

Po obědě nás tři zahnali opět do cely, asi jsme byli vládě zvlášť nebezpeční. Začal jsem studenou celu nenávidět.

Pozdě odpoledne nám nařídili přesun. Na cestě chodbou se přede mne postavil tlustý plešatý četník a snažil se mně, „Angličanovi“, lámanou francouzštinou vyložit, že Churchill má máslo na hlavě. Byl to idiot a ignoroval jsem ho.

Venku před strážnicí se k nám přidružili kamarádi „z povolání“ ze sousedních cel a utvořili jsme průvod provinilců. Vedli nás dva vojáci a dva četníci s karabinami v pohotovostní pozici. Prošli jsme městem, v kterém bylo mnoho lidí, zvláště korzo a chodníky se jimi hemžily.

Zatřásl jsem se zlostí, ne hanbou viníka, když jsem viděl Španěly, jak si nás prohlížejí. Někteří se nám smáli.

Asi za půl hodiny jsme zastavili na dvorečku malého zanedbaného domku. Na balkóně se objevil zástupce náčelníka věznice a křičel něco na našeho velitele. José přeložil, že se o nás radí. Zástupce nechtěl respektovat našeho rotmistra, ač byl o hodnost nižší. Asi za deset minut se dohodli a pustili nás dovnitř. Po špinavých kamenných schodech jsme vystupovali do prvního a zároveň nejhořejšího patra, jeden z vojáků cosi prohodil a José tlumočil:

„Tady musíme počkat na další rozkazy.“

V poschodí byly tři malé světnice. Jedna pro stráž, dvě pro vězně. Když nestačily, museli provinilci čekat na chodbě, kde stál voják s puškou a hlídal.

Světnice byly přecpány, i chodba byla hodně obsazena, vzduch jako ve stáji. Venku bylo strašné vedro a uvnitř ještě větší. Musel jsem překročit několik Španělů, válejících se na kamenné dlažbě; hledal jsem místečko ve světnici. José mě opustil, protože byl mezi svými. Staří usedlíci na nás začali pokřikovat a ptát se, co je nového. Za malou chvíli se rozneslo, že jsem Angličan. Španělé, kteří uměli francouzsky, za mnou přišli a ptali se na válku, na spojenecké letectvo apod. Bylo mezi nimi mnoho komunistů. Netajili se svým přesvědčením a tajně přáli našemu vítězství. Pojednou se přede mnou objevil slušně oblečený světlovlasý mládenec a zeptal se anglicky:

„Mluvíte anglicky?“

Trochu jsem si zalhal:

„Vždyť jsem Angličan.“

„Jsem Belgičan. Je nás tu dvanáct a jeden Kanaďan.“

Měl jsem radost, že jsem našel spojence, a brzy jsem se s nimi spřátelil. Byl jsem pro ně jen anglickým letcem, dokud jsem nezjistil, že jsou to poctiví a pravdomluvní lidé. Brzy se mi naskytla příležitost: Prozradil jsem jim, že znám několik belgických letců. Jevili nesmírný zájem – zvlášť tři z nich, kteří byli výkonnými letci. Jmenoval jsem jim kapitána De Hamtina a nadporučíka Millera. Dokázali, že je znají velmi dobře. Pak jsem jim k jejich velikému překvapeni prozradil, že i já je znám výtečně, protože létali pod mým velením v peruti „City of Bombay“.

Mladí Belgičané prchli ze své země a chtěli do Anglie, aby mohli bojovat proti Němcům. Jejich velitel byl rozšafný a velmi příjemný nadporučík van Massanhova. Přišli minulého dne a velitel vězení jim slíbil, že zítra odjedou do Mirandy. Optimisticky mi sdělovali, že do měsíce budou v Anglii. Kanaďan byl ve skutečnosti Francouz. Měl pouze strach, aby ho Španělé neposlali zpět, proto svou národnost také zapřel. Udělali pro mne ve světničce místo. Sesedli jsme se do kroužku a vyprávěli si o všem možném.

Večer přišli dva vojáci s velkou mísou, ve které byla kaše. Já jsem však nedostal nic, protože jsem podle domácího řádu měl právo na jídlo a chléb až druhý den. To mi řekli Belgičané. Španělé byli hladoví a jídlo přímo hltali – když nebylo lžic, jedli rukama. Talířů byl nedostatek, jeden musel čekat na druhého.

Na chodbě stál sud s pitnou vodou a káď na umývání nádobí a pro splachování záchodů. Chodba byla široká asi půldruhého metru a záchod byl přímo naproti naší světnice. Jeho dvířka, která se nedala zavřít, byla stále v pohybu. Každou chvíli začal někdo nadávat na zápach a proklínal provinilce, který za sebou nespláchl. Sud a káď stály těsně vedle sebe a často se stalo, že se některý Španěl spletl a nabral kbelík pro splachování záchodu v pitné vodě. Vypozorovali jsme to a posílali jsme si pro vodu vojáka, který našemu přání občas neochotně vyhověl. Někteří Španělé byli prototypy lenochů a na hygienu vůbec nedbali.

Zatímco kamarádi večeřeli, lehl jsem si na prkennou podlahu a chvíli odpočíval, nocovat jsem však musel jít na chodbu. Myslím, že nás bylo celkem asi šedesát. Leželi jsme namačkaní na dlažbě jeden vedle druhého. Zvečera jsem si lehl na kabát, protože bylo teplo. K ránu mě probudila zima, schoulil jsem se tedy do kabátu.

Španělé nešli spát a hovořili dlouho do noci o svém osudu. Pojedou prý asi do Madridu, kde je roztřídí a na několik let zavřou. Bylo mezi nimi mnoho intelektuálů. Mluvil jsem s jedním doktorem, který ležel vedle mne. Byl tři roky ve Francii a těší se na rodiče a sestry, které uvidí v Barceloně na nádraží. Propašoval dopis.

Už jsem skoro spal, když jsem z vedlejší místnosti zaslechl rozčilený hlas jednoho Španěla. Mluvil francouzsky a patrně ho k tomu někdo vyprovokoval. V ukrutné zlosti vykládal, jak škaredě se k němu a jeho kamarádům chovali Francouzi v koncentračním táboře. Říkal, že ho bili a házeli mu jídlo jako psovi. Plat skoro vůbec neviděl. Do smrti to Francouzům nezapomene a ať se s ním stane ve Španělsku cokoliv, vždycky to bude lepší než ve Francii. Dozvěděl jsem se ještě mnoho jiných věcí, a vše to ve mně vzbudilo vzpomínku na předválečnou Francii, cizineckou legii, žold, službu ve francouzském letectvu apod. Nakonec jsem vše „smazal“ a usnul…

Ráno o půl sedmé nastal shon a křik. Španělé vždy velmi rádi rámusí, ať dělají cokoliv. Přišli vojáci, vytloukli pažbami do kamene budíček a pobízeli odjíždějící. Poté vylezli po schodech dva četníci s klobouky z voskovaného plátna a chrastili řetízky a americkými pouty. Byli velmi důležití a rychle křičeli: „Venga, venga.“ Rozloučil jsem se s Belgičany a projevil naději, že se shledáme. Když celá kumpanie vězňů a eskorty odešla, zalezl jsem do světnice a snažil se dospat.

Asi kolem osmé hodiny začalo nové řvaní, snídaně však nebyla. Měl jsem velký hlad, protože jsem už dva dny nic nejedl a pil jenom vodu. Přišel voják a ukazoval prstem na vězně, kteří se mu líbili. Mne si též vybral. Vysypal ze sebe s úžasnou rychlostí několik vět. Ani jsem sebou nehnul a prohlížel si dál střapec na jeho lodičce. Rozčililo ho to a začal znovu.

„I don’t understand,“ zařval jsem podle jeho vzoru.

Škubl sebou, utichl, ale pak se dohřál, chytil koště v koutě chodby a vrazil mi je do ruky.

„Dělat, mazat,“ křičel a tahal mě za rukáv.

„Seňore, já jsem anglický důstojník,“ povídám francouzsky. Pak jsem si vzpomněl na svou španělštinu a přidal „oficiál inglese“, ukazuje na sebe a kroutě hlavou a celým tělem, aby porozuměl, že anglický důstojník nesmí být nucen k podobné práci. Rozuměl dobře, ale nedal si nic vymluvit.

„Venga, venga,“ táhl mě po schodech do kanceláře a nařídil, abych zametal dvě světnice.

Byl tam písař, který rozuměl francouzsky. Opakoval jsem mu stížnost a on mě požádal, abych mu ukázal papíry a prokázal, že je to pravda. Neměl jsem samozřejmě nic a musel jsem zametat.

Měl jsem zlost, proto jsem zametl smetí pod skříň. Pak jsem však zjistil, že zametání je jakási změna, a svou práci jsem prodlužoval. Smetí jsem však pod skříněmi nechal. Pak přišel do kanceláře jeden vojáček utírat okna. Rád se bavil a snažil se se mnou dohovořit. Nevím sice, o čem jsme mluvili, ale bavili jsme se dlouho. Když se mi zachtělo, zarazil jsem jeho výřečnost, řekl jsem „si“ nebo „no“ a vojáček byl spokojený. Ukazoval mi s hrdostí velký obraz generála Franka a nějakého dalšího fašisty.

Dal jsem mu najevo, že je neznám – velice se divil…

Když jsem skončil práci, nutil mě jiný voják, abych zametl ještě kuchyni. Byla tam špína a kuchaři byli celí zamazaní. Porcovali uprostřed kuchyně na špalku starého mula a já jsem se těšil, že budeme mít k obědu maso. Když má člověk hlad, přehlíží nedostatky… Kuchaři se na mne zlostně podívali a začali s obvyklým „venga, venga“. Měl jsem zato, že mám odejít, a odešel jsem.

K obědu jsme zase měli kroupovou kaši a navíc dva kousky masa pro všechny, ostatní snědli vojáci a jejich velitelé. Ty dva kousky masa vyvolaly málem rvačku, oba dostal náhodou jeden Španěl. Kamarád, který to viděl, se s ním chtěl dělit a žádost projevil bez výzvy přímo lžící do šťastlivcovy misky. Něco zařinčelo, zapleskalo, nastalo řvaní. Protože napadený chtěl také křičet, zbavil se napřed sousta vyprsknutím kaše do útočníkovy tváře. Dlouho si oba nadávali, hrozili rukama, napřahovali se jeden po druhém k ráně, ale k velkému zklamání kamarádů se utišili a klidně dojedli.

Sehnal jsem misku, ale neměl jsem lžíci, takže mi kaše zatím vychladla. Chléb jsem nedostal, prý až večer. Měl jsem radost, když odpoledne přišli čtyři noví Belgičané, byl jsem zde pro ně Angličanem.

Zalykali jsme se dusnem. Přestože jsme měli zakázáno chodit k oknu, podařilo se mi několikrát utéct k čerstvému vzduchu, když vojáci na chodbě byli zaměstnáni obchodem. Belgičané měli hodinky, nože, plnicí pera, ale měli také hlad. Španělští vojáci dlouho neviděli tak pěkné věci a nakupovali za pesety všechno, co se dalo. Již od Van Massanhovovy skupiny koupili mnoho věcí. Největší zájem jevili o hodinky. K penězům přidávali malý chléb, podobný našemu dalamánku, kterému říkali čuško. Smlouvali jako kočebráci. Já jsem bohužel na prodej neměl nic. Prstýnek od Mirka Holomuckého, do kterého Španělé byli zamilováni, jsem pochopitelně neprodal.

Večer byla ve Figueras církevní slavnost, pod našimi okny šel průvod. Vojáci nás odháněli. Pomocí jednoho Španěla, který uměl francouzsky, dal jsem strážnému znát, že jsem něco tak krásného v životě neviděl, jen aby mě nechal u okna. Strážný byl patriot a povolil. Nakonec se díval se mnou, ale četař ho šeredně sjel.

Slavnost byla zajímavá, já jsem však v tom dusnu víc toužil po čerstvém vzduchu než po podívané. Na protější straně ulice jsem viděl několik balkónků, přes jejichž zábradlí visely bílé přehozy. Vypadaly jako prostěradla a svítily čistotou. Na balkónech stáli seňoři, seňory a seňority a házeli na průvod konfety. Ženy si neodpustily koketérii. Pod okny v ulici se pomalu a majestátně sunul průvod – hodnostáři církevní i vojenští, měšťané i venkované. Občas se objevili uprostřed řad kněží a biskup. Ministranti nad nim nesli baldachýn, hudba hrála slavnostní pochod. Po stranách průvodu kráčeli vojáci v přilbách a důstojníci s tasenými šavlemi. Všichni byli vyšňořeni a vyparáděni, až oči přecházely. Nejvyšší šarže měly přes prsa barevné šerpy a těm nejtlustším tekl pot po převislých tvářích.

Když mě bolely nohy, šel jsem si lehnout. U okna vydržel nejdéle jeden Španěl, který se zamiloval do seňority naproti v okně. Kamarádi se mu smáli a říkali, aby si ji pozval do vězení, než zestárne. Chlapec byl však zamilován a těšilo ho to i tak.

Velitel mě obeslal do kanceláře. Tam se mnou znovu sepsali nacionále a jeden mladý důstojník nakonec řekl:

„Do čtrnácti dnů budete v Kanadě. Gracia.“

Byl jsem potěšen vlídností a dobrotou z jeho strany, ale s Kanadou mě trochu popletl.

K večeři jsme dostali zase kroupovou kaši. Už mi chutnala, zvykl jsem si. Toužil jsem po chlebu. Dozvěděl jsem se, že na druhý den odjedu se Španěly do Barcelony.

„Já chci do Mirandy,“ povídám kapitánovi z kanceláře.

„Také se tam dostanete.“

„Kdy?“

„Maňana.“

„Maňana“ znamená zítra, ale ve Španělsku se měří na týdny a častěji i na neurčito.

Začal jsem se o tom bavit s doktorem.

„Nebojte se nic, Monsieur,“ povídá, „všichni musíme jet do Barcelony. My pojedeme pak do Madridu a vy do Mirandy. Tam dostanete jíst a pít, co budete chtít, Angličané tam posílají balíčky a cigarety.“

Asi k desáté hodině vyřvával voják nástup. Přišel důstojník a nový řev. Ten už byl na místě, protože šlo o vojenské hlášení. Důstojník nás spočítal a nařídil výdej porcí jídla na dva dny. Dostal jsem tři čuška a tři vejce. Španělé obdrželi po čtyřech chlebech a pěti vejcích. Měl jsem veliký hlad a hned na místě jsem snědl jedno čuško, podráždil jsem si žaludek a za chvíli jsem snědl další čuško a dvě vejce navíc…

Vojáci ze stráže od nás nesměli nic brát, ale brali. Dali se lehce podplatit a donášeli psaní na poštu. Belgičtí kamarádi z minulého dne mi dali šest peset. Napsal jsem dopis britskému konzulovi do Barcelony a podplatil dvěma pesetami vojáčka, aby koupil známku a hodil dopis do schránky. Dopis však nedošel, voják si zřejmě pesety nechal a dopis zahodil. Možná že jej odevzdal veliteli a že bude za horlivost a poctivost ještě povýšen. Něco podobného jsem ovšem předpokládal a napsal do dopisu jen to, co jsem již udal španělským úřadům. Mimoto jsem se zmínil, že jsem na cestě do Mirandy.

V noci jsem spal líp než předtím, protože mě můj soused Belgičan přikryl polovinou svého pláště. Španělé se zase dlouho bavili, nejvíc asi o Francii. Spal jsem sice ve světnici, ale ta neměla dveře, takže zápach ze záchodu byl zničující.

Mezi mouchami a štěnicemi

Časně ráno nás vzbudili vojáci. Byl jsem hned hotov k odchodu – umýt jsem se neměl kde a zavazadla na balení jsem neměl. Na dvorečku čekali nafoukaní četníci a chrastili řetízky. Seřadili nás do dvojstupu. Četa se skládala z třiadvaceti Španělů a mne, jakožto reprezentanta Anglie. Eskortu tvořilo šest četníků, velel jim starší četař, všichni měli napoleonské klobouky a pušky v pohotovosti.

Na nádraží jsme šli volně a pouta jsme dostali teprve před příjezdem vlaku. Cestou jsem zase spatřil po třech letech mírovou ulici osvětlenou velikými žárovkami. Nijak to však na mne nepůsobilo. Když přijel vlak, zahnali nás do posledního vagónu. Byl jsem připoután ke Španělovi, který se jmenoval Benito.

Ve vlaku bylo vedro, hlavně před Barcelonou, kam jsme dorazili před desátou dopoledne. Chtělo se mi spát, hlava mi spadla asi třikrát na rámě kolegy Benita, kterému se to nelíbilo. Nebyl gentleman, zatřásl mnou a vždy něco zavrčel. Když mě probudil naposled, měl jsem dojem, že mě chtěl varovat do tváře druhou volnou rukou. V Barceloně na nádraží byla naše četa středem obecné pozornosti. Na nástupišti čekali rodiče a sourozenci nešťastných Španělů, kterým propašovali dopisy. Nastalo dojemné objímání synů a bratrů. Četníci až na staršího četaře byli dobrosrdeční, zapomněli na chvíli na předpisy, protože scény, kdy matka po třech až pěti letech obejme svého syna poprvé a snad naposled, vyvolá účast a smilování u každého. Viděl jsem starou ženu, jak líbala po celém obličeji špinavého a zatvrzelého vězně, skoro odporného chlapa. Byl to její syn, a když ji protivný četař odstrčil, poslala za svým miláčkem tak smutný pohled, že jsem se raději otočil. Pak jsem ji viděl ještě jednou u východu, stála za výběrčím lístků, celá se třásla a hlasitě plakala. Přes Barcelonu s námi nešla, ani nemohla stačit, byla příliš slabá a stará. Dojemné bylo objetí mého doktora a jeho rodičů a sourozenců. Ti patrně měli už lepší zprávy o budoucnosti svého příbuzného a byli veselejší.

José stál přede mnou a tupě přihlížel polibkům partnera se ženou a asi desetiletou holčičkou. Pozoroval jsem Josého velmi často. Myslím, že tušil špatný konec, protože byl stále nervózní, zatrpklý a málomluvný. Litoval asi, že se vrátil.

Benitovi nepřišel naproti nikdo, mně také ne, a tak naše dvojice stála opuštěná uprostřed radosti a žalu zároveň.

Ubohé Španělsko – to bylo vše, na co jsem v té chvíli mohl myslet. Zapomněl jsem na okamžik na vše, i na svůj osud. Byl to Benito, který mě probudil – ovšem způsobem jemu vlastním: bez jakékoliv výstrahy skočil po nedopalku cigarety, který se objevil na nástupišti a po kterém se z druhé strany řítil ještě jeden Španěl. Hrubý a nečekaný pohyb mi bolestně zadřel články řetízků do zápěstí. Zaklel jsem ve své mateřštině, ale Benito se na mne ani nepodíval.

Vyšli jsme z nádraží a dali se na pochod Barcelonou. Bylo stále vedro. Na chodnících se zastavovali lidé a okouněli. Šli jsme uprostřed ulice pomalu, obklopeni četníky. Po obou stranách na chodnících sledovali nás příbuzní a přátelé Španělů a k nim se přidávali zvědavci. Byli jsme lacinou atrakcí. „Kamarádi“ se dorozumívali posunky se svými známými a občas se snažili promluvit s nimi. Starší četař a četníci byli přísní a odháněli je, museli dodržovat předpisy. Případná benevolence by se nevyplatila, protože udavačství není ve Španělsku žádnou vzácností. Hlídal jsem Benita, který stále útočil na špačky cigaret, měl však oči jako jestřáb a spatřil je vždycky dřív než já. Řetízek se zařezával, až jsem měl zápěstí celé zarudlé.

Spíš jsem si zvykl na bolest fyzickou než duševní. Necítil jsem v nejmenším tíhu zločinnosti, ani jsem si nepřipadal jako vězeň, ale nemohl jsem se ubránit zvláštní bolesti z nemohoucnosti, zlosti, lítosti a ponížení a snad i ze soucitu s ubohým Španělskem.

Asi po hodině pochodu jsme se zastavili na nábřeží a José mi přeložil, že pojedeme tramvají. Ptal se, zda mám lístek. Měl jsem asi čtyři pesety, ale průvodčí na mně peníze nežádal. Do vozu elektrické dráhy za námi nalezlo tolik příbuzných, kolik se jich tam vešlo. Asi po půl hodině drkotavé jízdy jsme zastavili na periférii, vylezli a pochod vězňů pokračoval. Šli jsme chudou čtvrtí, kde nám lidé projevovali sympatie – Barcelona byla v občanské válce rudá a je prý dodnes, šeptal mi José. Mezi četníky byl jeden padesátník – dobrácký táta. Třebaže nesměl, mluvil k vězňům a poznal jsem, že velmi laskavě. Dokonce jsem zahlédl, jak koupil jednomu vězni v krámku u chodníku burské oříšky. To si ovšem mohl dovolit až na periférii.

Táhli jsme se jako vojsko po prohrané bitvě. Asi za půl hodiny jsme se zastavili před velikánskou budovou. Byla to nechvalně známá barcelonská věznice Casela Modelo. Chodník naproti budově byl přecpán davem, většinou ženami. Přinášely svým drahým balíky a čekaly, až na ně přijde řada.

Před velkými železnými vraty stála po zuby ozbrojená stráž. Příbuzní a známí se definitivně rozloučili s vězni, protože k bráně nikdo nesměl. Před ní jsme stáli asi deset minut. Nedokázal bych popsat pocit, který jsem měl, když za mnou zapadla. Byl příliš smíšený, aby se dal jasně formulovat. Měl jsem mimo jiné dojem, že mě budou bít.

Ocitli jsme se v tmavé chodbě, uprostřed níž byla úzkokolejná dráha. Chodba byla přehrazena několika železnými mřížovými dveřmi, u nichž stál vždy strážník a klíčník. José mi přeložil, že mám sejmout baret a že se nesmím posadit. Proč, to jsem ani uhodnout nemohl.

Starší četař nařídil, abychom se postavili ke zdi, sňal nám řetízky a začal číst jména. Se mnou měli potíže. Přečetl několikrát Frank, ale druhé jméno nemohl vyslovit. Zavolal si na pomoc druhého četníka. Nakonec si zavolali mne, abych jim poradil, jak se to čte. Pohlédl jsem na papír a podivil se. Stálo tam zase: Frank Fejthel. Řekl jsem, že je to špatně napsáno. Nerozuměli mi a četař mě zahnal zpátky ke zdi.

Velitel předal papíry jednomu dozorci a ten pokynul, abychom ho následovali. Prošli jsme tuším dvěma branami, které se s rachotem a skřípotem otevíraly a zavíraly. Cestou jsem viděl asi patnáct vězňů, byli ostříháni dohola a pochodovali rychle v zástupu. Byli tiší a José mi řekl, že jsou to vězeňští řemeslníci, kteří jdou pracovat do dílen. Jakmile jsem svou zvědavost projevil trochu hlasitěji, ihned se průvodce obrátil a zasyčel, abych byl zticha.

Chodba ústila na malé náměstí, uprostřed něhož byla skleněná věž. V ní seděl dozorčí důstojník a José mi pošeptal, že ho musíme zdravit zdviženou pravicí. Velitel přikázal utvořit zástup a pochodovali jsme kolem věže. Někteří Španělé nezdravili, já také ne.

V „třídírně“ bylo už několik chlupatých chlapů a měli na zemi rozložena tulácká zavazadla, která prohlíželi dozorci. Museli jsme projít stejnou kontrolou. Se mnou byli hotovi hned. Z celého mého majetku prohlíželi nejvíc zlatý prsten a malý talisman. Ptali se, co znamená odznak uprostřed a čís. 63. Řekl jsem, že je to erb našeho rodu. Z třídírny – byla to velká studená místnost – jsem viděl mřížovými dveřmi na vězeňský dvůr, procházelo se tam povinně v kruhu asi tři sta provinilců. Disciplínu měli nepatrnou a morálku čistě vězeňskou. Několik starců vybočilo z řad, vtiskli zježené a hladové tváře mezi mříže a loudili na nás cigarety. Nemohl jsem nikomu nic dát a viděl jsem, jak si jeden vězeň odplivl.

V třídírně se rozneslo, že jsem Angličan, i přicházeli zvědavci ptát se na válku, mezi nimi několik neznámých Belgičanů, kteří též čekali na své zařazení a vyptávali se, jestli nevím, co s nimi bude. Jak jsem mohl vědět…

Po prohlídce jsme dlouho čekali, než přišel dozorce a četl jména. Každý vyvolaný musel jít k výslechu. Nařizovali mi, abych pozdravil skleněnou věž. Šel jsem po obvodu kulatého náměstíčka, v uctivé vzdálenosti od věže jako ostatní, pomalu, abych si mohl všechno důkladně prohlédnout. Věznice byla stavěna do hvězdy a všechny chodby – bylo jich myslím šest – ústily u skleněné věže. V ní na vyvýšeném místě seděli španělští důstojníci a měli dobrý výhled. Šel jsem za dozorcem, který zdravil jako zuřivý Sudeťák a který mi utekl. Zlostně se ohlédl a pobídl mne, abych spěchal. Tu mě napadlo, že člověk nemá být nikdy nezdvořilý, a pozdravil jsem také, ale obvyklým vojenským salutováním, k fašistickému pozdravu vztaženou rukou jsem se přinutit nedal. Stejně bylo všechno pro kočku, z věže se na nás nikdo nedíval.

Víckrát jsem věž nezdravil.

Dozorce mě zavedl do chodby, kde seděla u stolu vyšetřovací komise.

Vyslýchal mě tlustý, inteligentně vyhlížející Španěl.

„How are you,“ spustil k mému úžasu anglicky.

„Nestojí to za mnoho,“ povídám já.

„Vaše jméno, rodiště, sir?“ přešel na francouzštinu, ale „sir“ řekl anglicky. Když vám řekne ve vězení vyslýchající komisař sire, stoupne vám hned sebevědomí. Zaradoval jsem se nikoli z oslovení, ale z předtuchy, že tu s Angličany jednají v rukavičkách, a že tudíž moje osvobození je jasné a brzké.

Vyhověl jsem jeho přání a nadiktoval svoje „curriculum vitae“ ve zkratce. Zjistil jsem, že komisař zná anglicky jen několik slov, a tak jsem s ním dál mluvil francouzsky. Psal velmi pomalu, bojácně se několikrát ohlédl a pak řekl:

„Sire, jak to vypadá v Anglii? Jste silní? Co myslíte, kdo vyhraje válku?“

„Válku vyhrajeme my, o tom není pochyb.“

„Čekáme na Rusko,“ řekl tiše.

„Rusko je mocné, a přijde vám na pomoc.“

Usmál se radostí…

Nyní jsem tedy byl úředně cejchovaný vězeň, ale zvídavý a bojácný komisař mi nešel do hlavy. Teprve později se vše vyjasnilo – šlo totiž o jednoho z řádně se chovajících vězňů, kterému byla svěřena funkce přijímacího orgánu. Dvakrát přišel později do mé cely a prozradil mi, že je doktorem práv a že ho před třemi léty chytli v jedné barcelonské uličce, když šel navštívit své známé. Nepomohlo vymlouvání, že není komunista, čapli ho v době, kdy byla prohledávána celá čtvrť. Dostal dvaatřicet let! Nesouhlasil s nynější Frankovou vládou a toužil po vítězství spojenců, které prý přinese konec i jeho utrpení.

Po protokolu a pořízení otisků prstů nás poslali zpět do škaredé třídírny. Když jsme tam byli všichni hotovi, šli jsme na prohlídku. Lékaři, kteří nás prohlíželi, byli také vězňové. Zajímali se, zda nemáme vši, pohlavní choroby, štěnice nebo jiné parazity. Několik Španělů bylo posláno do očisťovací stanice. Tím skončila procedura na uvítanou a vězeň nováček se za chvíli ocitl v cele.

Moji belgičtí přátelé byli v téže chodbě jako já a na mou žádost mě dozorce zavřel k nim. V cele nás bylo šest, v sousední bylo pět Belgičanů.

Má cela byla na třetí galerii a měla číslo 176. Vypadala stejně jako předešlá, jen s tím rozdílem, že trubka z umývadla do záchodku byla prasklá. Ucpali jsme ji kapesníky, a když se rezervoár naplnil, vylévali jsme vodu „jídelními miskami“ do záchodu. Střídali jsme se postupně ve službě a proklínali španělskou fušeřinu. Nejhorší byla služba po obědě, když jsme měli siestu. Stěžovali jsme si na rouru španělským dozorcům, ale ti jen mávli rukou. Některý řekl, že to přijdou spravit „maňana“.

Odpoledne mě v cele navštívil můj nový známý, právník, který se mnou sepisoval nacionále, a přinesl mi i půl koše jídla od anglického konzula. V koši bylo ovoce, čokoláda, sýr a další jídlo a také mýdlo. Původně jsem myslil, že konzul dostal můj dopis z Figueras, ale celá věc se měla jinak: Ve věznici bylo několik britských příslušníků, ať už pravých nebo falešných. Britský konzul jim posílal každý týden koše s potravinami. Úředník z konzulátu neměl do vězení přístup, a tak byl ve vězení jeho „zplnomocněnec“ z řad vězňů, který balíky rozděloval a podával zprávy o počtu britských občanů anglickému vyslanectví přes správu vězení.

Byli jsme obsahem koše pochopitelně nadšeni. Polovinu náležitostí jsem poslal kamarádům Belgičanům do sousední cely prostřednictvím dozorce, protože celu jsme opustit nesměli. Začali jsme s hostinou a Belgičané mě přitom zasvětili do vězeňského řádu.

„Dveře jsou otevřeny skoro celý den, ale můžeš se jimi dívat jen přes chodbu do protějších cel a nesmíš u nich okounět. Vystrčit hlavu a snažit se dorozumět se sousedy je přečin. Posílat zprávy sousedům na lístku se může, ale ne veřejně.“

Po chodbě procházel dozorce z řad vězňů. Když někoho viděl u dveří, zasyčel, jako se u nás ze zlozvyku volávalo někdy na číšníka. Byla to výstraha. Když varovaný neuposlechl, dal dozorčí zavřít dveře cely na celý den. Jestliže se přestupek opakoval, hlásil to důstojníkovi a neposlušný vězeň seděl o několik dnů déle v samovazbě.

K večeru přišel do naší cely slušně se chovající vězeň, který měl na starosti knihovnu a osvětu. Studoval kdysi profesuru. Jeho matka prý byla Angličanka z Liverpoolu, takže uměl dokonce anglicky. Přinesl dva formuláře, které prý poslal britský konzul k vyplnění. Listiny byly napsány perfektní angličtinou. Vyplnil jsem rubriky osobních dat a pomohl totéž Francouzovi, který tu byl jako Kanaďan, protože neuměl ani jedno slovo anglicky. Knihovník mi sdělil, že na druhou stranu formuláře mohu napsat věci důvěrného rázu, je to prý výhradně pro Angličany. Pochopil jsem hned, že jde o chytačku španělské, po případě německé zpravodajské služby, a napsal jsem proto jen stručnou poznámku:

„P. T: Britský konzul, Barcelona. Prosím, aby mi byl s vámi umožněn osobní styk. Squadron Leader Frank Fajtl.“

Nedostal jsem nikdy odpověď.

Před večeří zavřeli dozorci všechny dveře a do chodby nahnali vězně domácí, my jsme byli jen tranzitní. Museli zpívat fašistickou hymnu. Skulinou ve dveřích jsem viděl, že někteří Španělé nezpívali. Ke konci hymny zařval hlas v ampliónu: „Franko!“ Vězňové jméno opakovali. Nepamatuji se přesně na celou slavnost. Vím jenom, že hymna byla dlouhá, občas jsem zaslechl nové „Franko!“ a „Arriba Espaňa!“ Vězňové spustili znovu a skončili trojnásobným zvoláním „Franco, Franco, Franco!“ Všechno bylo příliš teatrální, než aby to působilo vážným dojmem.

Před spaním jsme dostali polévku z rýže a bobů. Byla řidší, ale chutnější než ve Figueras. Jako lžíce jsem použil placatého dřívka, které jsem odtrhl z koše. Za jídelní misky nám sloužily krabičky od sardinek, které tam zanechali naši předchůdci.

Po večeři přišel jakýsi chlap a hodil každému do cely po jedné přikrývce. Rozestlali jsme je po betonové podlaze a připravovali se pomalu k noclehu. Vstoupil dozorce, překontroloval nás, zhasl a nařídil, že nesmíme rozsvěcet. Belgičané však byli jiného názoru, nechtěli se dát sežrat štěnicemi. Asi za hodinu jsme rozsvítili a pak začala bitva. Některé štěnice už lezly po nás, jiné po stěnách a ty nejvypasenější čekaly na stropě v záloze. Belgičané jim říkali parašutisté a ujišťovali mě, že se skutečně spouští na oběť přímo se stropu. Neměl jsem zkušenosti, protože na mne štěnice nikdy nelezly. Všichni mi záviděli. Cítil jsem s kamarády a pomáhal jim v zápase.

Nejdříve jsme se vrhli na ty přikrývky. Poněvadž ale „nástěnné“ štěnice prchaly vzhůru, rozdělili jsme se na šiky a nemilosrdně hubili každou, na kterou jsme dosáhli. Štěnice „stropní“ pádily do rohů do skrýší a pod zpuchřelou omítku. Postavili jsme „kozy“ a dosáhli i na ně. Jejich úhlavním a nejzuřivějším nepřítelem byl jeden četař, mechanik, kterého minulé noci tak pokousaly, že celý den neviděl. S oteklým obličejem a se zadostiučiněním naslouchal praskotu tučných těl. Světlo bylo vidět z chodby a za chvíli přišel dozorce. Měli jsme štěstí, byl to ten nejslušnější.

„Seňor, mucho chinches. Pane, mnoho štěnic,“ omlouvali jsme se mu. Naoko pohrozil, usmál se a varoval, abychom byli opatrní. Ukázal přitom na okno. Porozuměli jsme mu – při lezení jeden druhému po zádech musíme dát pozor, aby nás neviděla stráž z hradby. Vojáci hned střílejí, domnívají se, že je to pokus o útěk. Kamarádi zabíjeli až do rána, měli smutné zkušenosti. Já jsem šel spát. K ránu mě probudil hurónský řev, končili boj. Užasl jsem při pohledu na stěnu, byla celá krvavá… V místnosti byl nepříjemný zápach.

Brzy ráno přišel pro moje kamarády dozorce a sdělil jim, že pojedou do Mirandy. Byli nadšeni a já zesmutněl, že jsem nemohl s nimi. Osaměl jsem v cele a dospával jsem asi do šesti, kdy mi přinesli kávu. Za chvilku začala téci voda a musel jsem držet službu u rezervoáru sám. Později přišli dva pochopi, strčili mi do ruky koště a vyštěkli obvyklé „venga, venga“, což tentokrát znamenalo „zametat“. Zametl jsem celu, potřebovala to.

Kolem desáté hodiny se objevili na chodbě prodavači ovoce, rovněž vězni. Koupil jsem si půl kila třešni a hned jsem je snědl.

Zboží jsem si kupoval za vězeňské peníze. Když jsme přišli do vězení, museli jsme si pesety vyměnit za lístky, na kterých byla velkými čísly vytištěna určitá hodnota a jméno vězení. Při odchodu nám zbytek lístků měli zase směnit za pesety.

Po obchodnících mě poctili návštěvou dva holiči. Mávali přede mnou stříhacími strojky a břitvou a dávali najevo, že mě musí ostříhat dohola.

„Seňoři, jsem anglický důstojník,“ povídám Španělsky a nechtěl jsem se dát. Mysleli, že žertuji, ale já to myslel doopravdy. Když zjistili moje stanovisko, začali se ptát po papírech. Mluvil jsem všechno možné, zamíchal do toho anglického konzula a ať si to jdou ověřit do kanceláře. Chvíli jsme se přeli, pak mě chytili za ruce, posadili na stoličku, kterou si přinesli, a odřeli mě dohola. Nebránil jsem se, nebylo by to nic platné.

Oběd byl jednoduchý, obvyklá bobová polévka. Šetřil jsem si chléb, který jsem dostal ráno ke kávě, abych s ním vystačil celý den.

Po obědě jsem se položil na betonovou podlahu a přikryl se kabátem proti hejnům much. Když nenašly potravu na vězeňském dvoře, přiletěly žrát vězně. Voda však tekla pořád a musel jsem neustále vstávat a vylévat ji. Nechal jsem siesty a začal z nedostatku jiného zaměstnání studovat život much. Došel jsem v tom směru k zajímavým poznatkům. Také jsem se – bohužel marně – zajímal o dosud nikým nerozluštěný problém, zda moucha přistává na strop přemetem, otáčí-li se tedy kolem krátké osy svého těla, nebo v polovýkrutu, a to by se musela točit kolem osy podélné. Namáhal jsem si oči, jak jsem mohl, ale strop byl vysoký a mouchy při přistávání rychlost vůbec nesnižovaly, chyběla analogie s naším leteckým přistáváním. Zkusil jsem to tedy jinak. Sedl jsem si na betonovou podlahu, předpažil dlaní dolů a čekal jsem, až si mouchy začnou sedat na dlaň, abych je mohl pozorovat zblízka. Ale žádná z nich moje přání nechtěla splnit a všechny si drze sedaly na hřbet ruky, kde mě nemilosrdně žraly. Musel jsem být klidný a dát si od nich líbit všechno, i neslušnost, protože jsem si namlouval, že moje trpělivost přemůže jejich paličatost. Dočkal jsem se však jen zklamání, ani jedna si nesedla na dlaň. Za celou dobu tohoto vážného studia jsem pocítil jen jednou dotek těchto nejrychlejších letounů na dlani – když zamilovaný pár v slepém objetí s hlasitým bzukotem do ní vrazil a zavinil tak havárii své kratičké lásky.

Mouchy byly nenasytní žráči a milenci. Pořád se jen honily, objímaly a potom se zuřivě vrhaly na každý flíček nečistoty nebo mastnoty, ať pocházel od čehokoliv. Očichaly jej kolem dokola, nervózně cupitajíce všemi nožkami a cukajíce hladově celým tělem, a když objevily něco na zub, zasekly sosák a nic jiného je už nezajímalo, ani hrozící nebezpečí. Nemám velkou zkušenost s mouchami domácími, ale tyhle vězeňské lezly dokonce i na své mrtvé kolegyně. Měly však i své dobré vlastnosti – velmi pečovaly o svůj trup a křídla. Když moucha neměla nic na práci nebo když byla dostatečně nažraná, rozkročila se zeširoka, zvedla zadeček a jala se čistit křídla zadníma nohama. Některé protíraly křídla shora i zdola, jiné jenom shora. Jakékoliv smítko a hrubý povrch křídla brzdí rychlost – to víme i my, letci. Natož mouchy.

Ale ať mouchy sledujete a pozorujete jakkoliv a ať na nich najdete i věci zajímavé, a snad i sympatické, přece nakonec přijdete k závěru, že jde o velmi protivné tvory – zvlášť jste-li ve vězení sám a ony v převaze. Když tedy ty potvory neustávaly v útocích a nemilosrdně mě bodaly, rozhodl jsem se upustit od své laskavosti a začal je honit a hubit.

Z vězení do vězení

Odpoledne mezi třetí a čtvrtou přišli do chodby znovu prodavači. Za zbytek svého jmění jsem si koupil láhev mléka, na čokoládu už mi nezbylo. Organizace této služby nebyla špatná. Ceny i váha byly správné, zřejmě je kontrolovala správa věznice. Nevím, zda podobné výhody byly všude, protože jsem byl v galérii vězňů mírných. Nade mnou byla ještě dvě poschodí, do nichž byli umisťováni vězni těžší nebo ti z tranzitních, kteří byli chyceni v okolí Barcelony. Výměr trestu pro cizince za nedovolené překročení hranic byl odstupňován takto: Byl-li cizinec chycen anebo přihlásil-li se hned na hranicích, byl vyslechnut a poslán do vězení na čtyři až osm dní. Jestliže ho chytili asi padesát kilometrů od hranic, dostal až třicet dní, a byl-li dopaden v Barceloně, dostal čtyřicet až šedesát dní. Jak byly odstupňovány další „sazby“, už nevím.

Po „čaji“ – u mne to byla sardinková krabička vody a kousek suchého chleba – jsem dostal společníky: přišli belgičtí kamarádi, s nimiž jsem seděl ve Figueras a pro které jsem byl stále Angličanem. Smáli se mé ostříhané hlavě, ale ještě týž den došlo i na ně. Pak jsem se smál zase já jim.

K večeru se objevil v cele zase knihovník. Nadával na Němce a Španěly v anglickém slangu a vyprávěl mi o své matce v Liverpoolu. Byl odsouzen na dvanáct let a jeden den. Podle jeho řeči mu přidali ten den proto, aby mu nemohl být kriminál zkrácen cestou milosti. Jedině ten odsouzený, který je tu na dvanáct nebo méně let, může za řádné chování odejít na svobodu dřív. Nepochyboval o vítězství Anglie a Ruska a hrozil pěstí Frankovi a celé jeho vládě. Namluvil toho mnoho. Byl jsem opatrný a raději jsem jeho názory nekomentoval. Sdělil jsem mu pouze to, co si mohl přečíst v novinách. Nicméně jsem přidal, že může říct kamarádům, že válku vyhrajeme určitě my, spojenci.

Před spaním jsem svým belgickým přátelům oznámil, že v noci budeme napadeni štěnicemi. Rozhodli jsme se proti nim bojovat. Večer nám přikrývky nevydali, nevím proč, ale ve Španělsku jsem se odnaučil divit se čemukoliv. Belgičané k večeři dostali od svého konzula po jedné přikrývce a po padesáti pesetách, cestou do věznice totiž pro něho propašovali dopis.

Ptal jsem se dozorce, kdy pojedu do Mirandy. Řekl „maňana“. Byl jsem spokojen a lépe jsem spal. Boj proti štěnicím, stejně krutý jako noci minulé, jsem ponechal kamarádům.

K ránu jsem se probudil zimou a netrpělivě čekal, kdy si pro mne přijdou. Dveře se však otevřely teprve při snídani. Musel jsem tedy čekat v nejlepším případě ještě den.

Od štěnic byl tentokrát nejvíce poštípán mladý student Terlinden, měl po celém obličeji veliké podlité puchýře jako při těžké kopřivce. Ve skupině mých přátel byl jakýsi Resimout, který uměl velmi dobře zpívat. Přestože jsme měli být potichu i v celách, zpívali jsme stále. I dozorci se to líbilo a přišel mezi nás, postavil se do dveří a dával pozor, zda nejde důstojník, abychom mohli včas přestat.

Dvakrát denně byla prohlídka, před obědem a večeří. Museli jsme se postavit do dvou řad čelem k sobě a stát v pozoru. Chodbou prošel důstojník sledován dozorci, počítal stav. Při večerní hymně, kdy byly dveře otevřeny, jsme museli zase stát v pozoru a měli jsme zdravit zdviženou pravicí. Nezdravili jsme nikdy. Pozoroval jsem Španěly v celách přes chodbu, fašisticky jich zdravila asi polovina. Hádali se mezi sebou a zarytí protifrankovci projevovali svůj odpor srážením zdravících rukou. Sympatizovali s námi úšklebky a řečmi.

Večer se jako obvykle začaly trousit návštěvy. Středem zájmu jsem byl já, údajný Angličan. Byly velmi zvědavé a vyptávaly se na všechno možné. Byl jsem sice přesvědčen, že skoro všichni dozorci a zaměstnanci správy věznice byli anglofilové a rusofilové, ale opatrnosti nezbývalo, a zvlášť jsem se zdržoval projevu názoru na Španělsko a jeho nynější vládu. Jeden dozorce mne totiž varoval, že kritika by znamenala delší sezení, a to jsem nemohl potřebovat.

Nadávali otevřeně na Franka a proklínali i jeho společníky. Na dvoře barcelonské věznice bylo prý zastřeleno kulomety na šest tisíc Španělů, mezi nimi mnoho nevinných lidí. Nyní prý sedí v Casela Modelo přes dvanáct tisíc vězňů a většina jich je odsouzena na více než dvanáct let. Ptal jsem se, proč jsou ve vězení děti, jež jsem dnes viděl na naší chodbě. Byli mezi nimi chlapci pod deset let. Za krádež – zněla odpověď. Mnoho sirotků prý běhá po Barceloně, nemají co jíst, a proto kradou. Celý ten vězeňský „business“ mi byl protivný a těšil jsem se, až odtud zmizím.

Už jsme spali, když přišel dozorce a sdělil nám k naší velké radosti, že druhý den ráno odjedeme do Mirandy.

Dlouho jsem potom nemohl usnout a poslouchal křik strážných z hradby. Každou noc asi po desetiminutových intervalech na sebe hulákali „alertááá“, aby se udržovali v bdělosti, po případě jeden druhého budili. V podobných opatřeních jsou Španělé velmi vynalézaví…

Brzy ráno jsme se zařadili na chodbě do skupiny Španělů, s nimiž jsem přijel, a čekali na další rozkazy. Vzal jsem si vězeňskou lžíci na památku. Dostali jsme kávu a kdo měl vězeňské peníze, vyměnil si je za pesety. Pak nás seřadili do zástupu a museli jsme jeden po druhém zajít do skleněné věže. Každý, kdo vstoupil, měl pozdravit důstojníka zdviženou pravicí. Pozdravil jsem salutováním a anglicky „Good morning“. Důstojník se zakabonil, vzal kus papíru a snažil se přečíst moje jméno. Nepodařilo se mu to a já jsem stále mlčel. Pak řekl francouzský „nome“. Odpověděl jsem mu anglicky velmi rychle: „Moje jméno je Frank Fajtl, jsem Angličan, válečný zajatec – utečenec.“ Začal nervózně listovat v tlustém seznamu. Napadlo mi, že bych měl promluvit něco, čemu by rozuměl, a pravil jsem pomalu a hlasitě:

„Frank Fajtl, oficiál ingleso, piloto, prisonero de la guerra britanica, escapado.“

Vrhl na mne zuřivý pohled, zamával rukama, zakřičel něco, z čehož jsem rozuměl jenom posledním slovům: „Venga, venga.“ Při odchodu jsem měl zase zdravit. Protože se ke mně choval neslušně, nepozdravil jsem ani anglicky.

Odpochodovali jsme husím pochodem kolem věže, asi polovina Španělů nezdravila. To nám bylo vždy velmi sympatické. Vešli jsme do téže chodby, kterou jsme před třemi dny do věznice vstoupili, a tam nás zase převzali četníci s napoleonskými klobouky, a začali znovu kontrolovat podle jmen. Nechtěl jsem je zdržovat – jakmile zvolali Frank, už jsem hlásil „presente“.

Na chodbě jsme čekali velmi dlouho, bylo to nudné. Zapomněl jsem se a sedl si, Belgičané též. Hned nařídili, abychom vstali, že se to nesmí. Konečně jsme dostali pokyn k odchodu. Prošli jsme několika skřípajícími železnými vraty a před posledními jsme se zastavili. Nasadili nám opět želízka.

Před hlavní branou jsem viděl stejně smutné divadlo jako při příchodu: fronty utrápených příbuzných, nesoucích svým drahým maličkost na přilepšenou. Zastavili jsme se a čekali na ženy. Přišli dvě v doprovodu jednoho četníka, byly prý politickými vězni. Jedna byla blondýnka inteligentního a umírněného výrazu, druhá černá, pravá Španělka. Ta byla ještě rozcuchaná, nedbale oblečená, z očí a zkřivených úst zírala nenávist a pohrdání.

Ženám řetízky nedali.

Bylo nás nyní asi třicet vězňů, dvě vězeňkyně a kupa četníků kolem nás. Šli jsme periférií, kde cesty byly v ubohém stavu. Jednou jsme se brodili prachem až po kolena.

Zavedli nás na malé náměstí. Znovu se opakovaly scény jako při příjezdu z Figueras. Nejvíc mi bylo líto malého, asi desetiletého děvčátka, kterému zastřelili matku a jež se nemohlo nasytit objímání otce. Mladí plakali a staří už nemohli, jejich oči byly vyschlé. Vězňové chlácholili rodiny a ubezpečovali je, že všechno dobře dopadne a že přijedou domů. Benito hleděl tupě na koleje, někdo mu ve vězení dal cigarety a nemusel tedy hledat špačky. José byl pořád smutný. Jako partnera v želízkách jsem měl tentokráte Belgičana Delfasse.

Bylo mi divné, proč jedeme do Zaragozy a ne přímo do Mirandy. Chtěl jsem podat britskému konzulovi zprávu, protože jsem nedůvěřoval Španělům a protože pronikaly zprávy, že se ze Zaragozy vrátíme do Irúnu, který je na hranicích okupované Francie. Vmísil jsem se s Delfassem do skupiny asi deseti Španělů a poprosil jednu Španělku, která mluvila francouzsky, aby doručila můj dopis anglickému konzulovi. Neznala jeho adresu. Sdělil jsem jí jméno ulice a to jí stačilo. Vypůjčil jsem si pero a na kousek papíru jsem napsal krátkou zprávu. Španělé mě šikovně obklopili, aby četníci nic neviděli. Varoval jsem ženu před španělskými strážemi a tajnými, kteří slídí u anglické konzulární budovy. Ujistila mě, že zprávu doručí. Později jsem se dozvěděl, že svůj úkol splnila bezvadně.

Ve vlaku jsme seděli po dvou. Španělé nám přeložili, že místo rukou si můžeme dát spoutat nohy. Já jsem si to se svým společníkem vyměnil po třech hodinách jízdy. Spoutané nohy byly výhodné při jídle, ale nevýhodné při chůzi a při dlouhém sezení.

Během jízdy do Zaragozy se vystřídali strážní asi čtyřikrát. Klobouky měli stejné, jen výložky se lišily. Jednou byly černé, podruhé červené. Někteří četníci byli dobří, jiní zlí, přísní služební psi.

Po jedné směně svázali četníci naši skupinku volně, takže jsme si mohli řetízky nepozorovaně sejmout. Předstírali jsme, že jsme spoutáni. Jednou se ale jakýsi Luffen zapomněl, nepozval kamaráda a odešel na záchod sám. Měli jsme štěstí, četníci při velkém vedru věnovali více pozornosti stírání potu než Luffenovi. Ten za chvíli přišel, jako by se nic nestalo. Četař kroutil hlavou, kde že je ten druhý, ale nic neříkal. Byl jeden z nejmírnějších. Pokračovali jsme v jízdě volni a před poslední směnou jsme si zase nasadili řetízky, aby si četníci nemysleli, že využíváme jejich dobroty.

Každá stráž si své řetízky vzala a další nám nasadila zase nové. Řetízek byl vždy tak dlouhý, že stačil na dvě obtočení kolem zápěstí. Některý četník se spokojil s jedním.

Horko se zvyšovalo k poledni v nesnesitelný žár. Požádali jsme velitele stráže, aby nám pouta sám sňal, že si chceme svléci kabáty. Bylo nám vyhověno. Vlak zastavoval v každé dědině. Ve velkých stanicích jsme si kupovali ovoce, víno a chléb. Belgičané byli velmi dobří kamarádi a dělili se se mnou i mezi sebou. Byl jsem rád, že jsem jim později mohl splatit půjčku, když jsem v Mirandě obdržel peníze z Madridu od našeho zplnomocněnce. V jedné stanici jsme koupili výborné víno. Bylo tak dobré, že jsme rychle přikoupili ještě dvě láhve, třebaže vlak už byl v pohybu. Ale pospíchejte, když máte svázané ruce nebo nohy! Dokud byly peníze, kupovali jsme, co se dalo. Ovoce bylo laciné, chléb velmi drahý. Ale hladoví jsme byli pořád.

Odpoledne asi ke čtvrté hodině jsme vystoupili v St. Vincente de Calders a čekali na vlak do Zaragozy.

Španělé pokračovali v cestě do Madridu. Pokud uměli francouzsky, křičeli za námi „bonne chance“ a „na shledanou po válce“. Jeden mě chytil za ruku a řekl velmi nervózně:

„Anglie a Rusko to vyhraje.“

Odpověděl jsem, že určitě.

Benito seděl v rohu a zarytě chroustal čuško, všechno mu bylo lhostejné. José z nervozity nevyšel, a teprve když jsem šel kolem něho, podal mi ruku a snažil se být veselý.

Belgičané byli mladí chlapci, plní optimismu, žertovali se Španěly. Četníci i lidé, kteří stáli kolem a nerozuměli francouzsky, se dívali na naše loučení jako ovce.

Když přijel vlak, vlezli jsme do plně obsazeného oddělení. Policie a četníci mají ve Španělsku velkou moc a stačilo „venga, venga“, hned bylo pro nás místo. Nevím, zda existuje ve Španělsku předpis, že trestanci musí ve vlaku sedět, nebo zda četníci nechtěli, abychom si na ně jednou stěžovali a brzdili tak po válce cizinecký ruch v jejich zemi.

Každá země má krásné i fádní kraje, ale ve Španělsku jsem doposud viděl skoro výlučně fádní. Projížděli jsme krajem, který vzhledem připomínal poušť nebo chudou arabskou severní Afriku. Někdy jsme jeli desítky kilometrů, než jsme spatřili vesničku. Byla osiřelá, domy neomítnuté, komunikační spoje buď žádné nebo jen prašné polní cesty. Kolem vesnice sem tam nějaký ojedinělý olivový strom. Lidé se neobjevovali, asi v tom horku spali. Neměli jsme se tedy na co dívat a spali jsme také, aspoň jsme se o to pokoušeli!

V horku jako zde dovede hluboce a spokojeně spát pouze domorodec.

Do Zaragozy jsme dorazili asi kolem desáté hodiny večer, nádraží se hemžilo lidmi. Dvě stě metrů za nádražím nás četníci zastavili a sňali nám řetízky. Procházeli jsme Zaragozou, starým historickým městem, které by jistě stálo za prohlídku. V ulicích vládl typický španělský život. Záviděl jsem Zaragozanům sladkou zahálku a zatoužil po odpočinku na lávce v parku pod zelenými stromy, ale četníci neměli pochopení. Belgičan Luffen, asi osmnáctiletý chlapec, měl šibeniční humor a my se připojovali. Ohnivých Španělek bylo v parku víc než Španělů a Luffen rozesmál flirtováním s nimi celou naši eskortu.

Asi za půl hodiny jsme vlezli do tramvaje. Lidé se nás vyptávali, co jsme zač. Někteří mluvili pěkně francouzsky. Na periférii jsme vystoupili a šli ještě dvacet minut pěšky do zaragozské věznice. Před branou stála stráž a okolo vězení se procházeli vojáci po vysoké zdi. V noci nás zase budou budit řvaním „alertáááá…“

Uvnitř nastala stejná procedura jako v Barceloně: prohlídka, sepisování osobních dat a poučování o zdravení důstojníka ve skleněné věži. Změna byla pouze v tom, že zde nikdo neuměl francouzsky. Luffen toho využil a začal si dělat legraci. Museli jsme ho zarazit, zacházel příliš daleko.

Odebrali nám peníze, zápisníky, láhve od vína apod. a řekli, že všechno nám vrátí „maňana“. Pak jsme šli do věže, která se podobala spíš verandě. Každému vzali po dvou otiscích prstů a uvrhli nás do žaláře.

Vězení bylo menší než Casela Modelo a mám dojem, že bylo stavěno do půlhvězdy. Strčili nás do malé cely v prvním poschodí, kde už spal nějaký Španěl. Byl zařízen velmi pohodlně. Měl dobrý slamník, přikrývky a prostěradla. Poslala mu to žena, kterou neviděl už tři roky. Byl odsouzen na třicet let, na delší dobu to snad ani nešlo.

Cela byla menší, ale čistší než v Barceloně. Po půl hodině přišli dva lepší vězni a přinesli nám „rančo“, vodou omaštěnou kaši z rýže a bobů. Rozdali jídelní misky bez lžic, měl jsem radost ze své dřevěné. Kamarádi měli po jídle kaši až za ušima.

Štěnice tu byly zase. Před spaním jsme kolem sebe udělali vodní čáru proti štěnicím „stěnovým“, proti „parašutistům“ jsme se chránili kapesníkem přes obličej. Jak spali kamarádi nevím, já se vyspal znamenitě.

Brzo ráno nás vzbudil jakýsi Orlandi Furiso a jako obvykle křičel: „Dělat, mazat!“ Když nám řekli, že pojedeme do Mirandy, byli jsme hotovi k odchodu jedna dvě. Ve věži seděl rotmistr a měl vztek, že jsme ho nezdravili. Na chodbě už na nás čekali četníci, vrátili nám naše drobnosti.

Šli s námi ještě dva španělští komunisté. Jeden byl chlap jako hora a vážil jistě přes metrák. Před branou na něho čekala jeho žena, oblečená jako cikánka. Přinesla chleba, sýr a slaninu, velikán skoro vše slupl na místě.

Strážníci nebyli tak vlídní jako den předtím a celou cestu nás vedli v okovech. Chvílemi mnou projel smíšený pocit odporu a soucitu ke Španělsku. Vždyť cestou do Zaragozy jsem ve vlaku jasně viděl v tváři několika četníků lítost nad spoutanými krajany, vlídnost v jednání a měl jsem dojem, že i nám se někteří omlouvali pohledy za svou nevděčnou povinnost. Jsou často v životě okamžiky, kdy člověk neví, zda má posuzovat nebo odsuzovat.

Na nádraží jsme bohudíky nečekali dlouho. Ve vlaku jsme z nudy dospávali. V jedné velké stanici jsme si nakoupili chleba s uzeným masem. Malé čuško stálo pět peset, ale měli jsme hlad a doufali, že v Mirandě bude ráj a že tam nebudeme potřebovat peníze.

Zase jsme projížděli pustou krajinou, která teprve u řeky Ebro změnila tvářnost. Viděli jsme vesnice, kde v době občanské války zuřily velké bitvy. Míjeli jsme též dvě letiště, na jednom bylo asi dvanáct strojů. Myslím, že to byly italské savoje a německé messerschmitty a dorniery. Motory měly přikryty plachtami, na letišti se pásly kozy a ovce.

V Mirandě

Do Mirandy jsme přijeli kolem třetí odpoledne. Na nádraží nás převzali vojáci z campu a velitel křičel, abychom se připojili k několika internacionalistům, kteří přijeli zároveň s námi. V mém trojstupu kráčel jeden Mexičan, který uměl anglicky. Byl to velmi arogantní chlap, přestal jsem se s ním bavit.

„Campo de concentración“ nebyl od nádraží daleko. Na cestě nás ale chytil prudký lijavec, promokli jsme na kůži.

V táboře jsme museli nastoupit do řady a rozložit před sebe svršky. Měl jsem tři věci: pytlíček, svetr a klacík – lžíci. Prohlíželi nás vojáci.

Na nádvoří se procházelo mnoho lidí. Jakmile nás spatřili, oddělili se někteří z nich a přišli se na nás podívat. Přišli i moji dřívější belgičtí přátelé ze skupiny van Massanhovovy a s radostí mě vítali.

„Ça va, Frank?“ křičeli. „Je to tady lepší, jen štěnic zase plno! Můžeš se procházet po dvoře, dostaneš balíček a cigaretu, ale hlad máš pořád.“

Po prohlídce nás vedli do kanceláře, kde nastalo nové sepisování nacionálií. Mne vyslýchal Španěl, který uměl francouzsky, ale o světě neměl ani ponětí. Začal jsem své obligátní:

„Moje jméno je Frank Fajtl, narozen v Doníně, provincie Bohemia. Jsem Angličan.“

„A kde je ta Bohemia?“

Opakoval jsem, že Bohemia je provincie. Ani se moc nedivil – jestliže jsem byl Angličan, musela být Bohemia v Anglii.

Napsal tedy: Narozen v Doníně – provincie Bohemia v Anglii.

Vedle mne z kolegiality diktoval jinému zapisujícímu vojákovi moje jméno jeden Belgičan z van Massanhovovy skupiny, abych byl dříve hotov, a tak byly protokoly dva. V tomto druhém zápisu nebylo o Bohemii nic a Donín byl prostě v Anglii. Dostal jsem opis. Musel ho mít každý, sloužil nám za legitimaci. Při odchodu z campu jsme jej museli ukázat a dát si potvrdit, že jsme byli očkováni proti tyfu.

Obával jsem se, aby mě při srovnání formulářů Španělé nepokládali za podvodníka, bylo jich v campu několik. Během pobytu jsem chtěl oba formuláře uvést v soulad. Opatrně jsem uskutečňoval svůj plán; na radu starousedlíků jsem začal podplácet. Do kanceláře jsem se dostal pomocí anglických cigaret, které španělští písaři zbožňovali. Jeden z nich mi sdělil, že druhý protokol je na místní Guardia Civil, tedy u četníků. Zjistil jsem, že to byl právě ten zkomolený s Bohemií „anglickou“. Svěřil jsem svůj plán kapitánu Šedovi, kdysi veliteli praporu čs. pozemní armády ve Francii, který byl v koncentráku Miranda již dva roky od prohrané války. Mávl rukou a poradil mi, abych to nechal plavat – španělské úřady prý pracují každý na svou pěst a nikdy je nenapadne něco srovnávat. Poslechl jsem ho.

Z kanceláře jsme byli po výslechu propuštěni na „svobodu“ a bylo nám řečeno, abychom se dali očkovat. Moji kamarádi mě navedli, abych prohlásil, že jsem byl očkován v Barceloně. Vyhnu se tak jedné protityfové injekci, kterou prý stejně dává holič.

„Máme tu svého lékaře a ten to později zařídí sám,“ řekli mi. Van Massanhovova skupina se o mne pečlivě starala a seznamovala mě s místními zvyky a obyčeji. Ubytoval jsem se s Terlindenovou skupinou na baráku číslo šest. Vyfasovali jsme slamník, jídelní misky, dvě přikrývky a lžíci ze španělského skladiště, které bylo v hrozném stavu. Slamník byl špinavý a dalo mi mnoho práce, než jsem jej vyčistil. Přikrývky byly roztrhané.

Angličané posílali z Gibraltaru zásilky potravin a drobných potřeb pro spojence každý týden. V campu bylo jejich vlastní skladiště, odkud nám hned vydali po jedné porci potravin, holicí potřeby a mýdlo s tím, že prádlo dostaneme později.

Barák číslo šest byl určen pro nováčky. Říkali mu karanténa, ačkoliv jeho obyvatelé mohli klidně chodit mezi ostatními a pohybovat se volně po dvoře. Měl hliněnou podlahu. Po stranách byly postaveny jakési otevřené dřevěné klece, které tvořily „kabiny“, uprostřed vedla ulička. Bydleli jsme v přízemí a museli jsme přibít přikrývky na strop, aby nám nepadalo smetí za krk a voda od kamarádů z prvého „poschodí“.

Večer pořádali Belgičani na našem baráku nějakou oslavu a Terlindenova skupina mě pozvala. Za zbytek peset jsme nakoupili v kantýně víno a oslavovali jsme. V baráku to vonělo jako ve vinném sklepě a pití se věnovala větší pozornost než hercům, kteří hráli a zpívali nad vchodem. Ostřílení koncentráčníci byli pod obraz a herci je brzy dohonili.

Jeviště bylo improvizováno v prvním poschodí. Dřevo, prkna a trámy byly zpuchřelé a nemohly unést tíhu desítky účinkujících a čumilů v zákulisí – povolily a celé jeviště se zřítilo. Pod scénou byli na štěstí jen dva chlapi, takže nedošlo ke katastrofě. Z trosek byli vytaženi tři lehce zranění a jeden těžce, který byl přenesen do táborové nemocnice.

V představení se pokračovalo. Nejlepší číslo bylo trio Holanďanů, které zpívalo trampské a holandské písně.

Bavili jsme se dlouho do noci a nedbali kontroly španělských vojáků, kteří nám domlouvali, abychom už šli spát.

Ráno mě probudil křik, v polospánku jsem slyšel i hudbu. „Sortes, vycházet, Messieurs!“ řval někdo od dveří.

„Franku, pojď na nástup,“ budil mě Ivan van Massanhova. Kvapně jsem se oblékl.

Před naším barákem jsem viděl dav, ubíhající na fotbalové hřiště, kde vyhrávala kapela, Banda de muzica.

My z baráku číslo šest jsme zatím nesměli na nástup před vlajku, tzv. Banderu, naše „karanténa“ měla trvat čtyři týdny. Shromáždili jsme se tedy mezi baráky číslo šest a sedm.

Velitelem nováčků byl příjemný Polák, asi osmnáctiletý chlapec. Spočítal nás, přečetl nemocné, řekl novinky a poté jsme čekali na španělského četaře, až nás přijde zkontrolovat. Bylo nás asi padesát všech spojeneckých národností, převládali přátelé Belgičané. Mluvili jsme ponejvíce francouzsky. Španělský četař byl velmi důležitý, ale dlouho nás nezdržoval. Po kontrole zavelel mladý Polák k rozchodu:

„Rompe fila!“

Ptal jsem se po snídani. Ivan mi řekl, že byla už dávno, zaspal jsem ji jako celá naše skupina.

Kolem desáté jsem odešel na osmnáctku, kde měl sídlo velitel Angličanů. Měl jsem ověřeno, že mu mohu důvěřovat, a hlásil jsem mu, kdo jsem. Dal mi naději na uvolnění do osmi týdnů a poradil, abych odpoledne navštívil „velitelství“ Kanaďanů, které bylo vedle. Velitel prý sepíše protokol a při první příležitosti jej postoupí anglickému přidělenci, který přijíždí do campu každý týden.

Vrátil jsem se na šestku. Hned po příjezdu mi navrhl Ivan, abych vařil a jedl s nimi; rád jsem souhlasil. Belgičané už byli pěkně zařízeni a dokonce měli v kabině kamínka, zhotovená z plechovek.

V poledne vydávali Španělé oběd, rančo – kromě snídaně říkali veškerému jídlu rančo. Museli jsme nastoupit do dvojstupu za velikou železnou mísu, z níž kuchař nabíral sběračkou jídlo a flákal nám je do talířů jako na manévrech. Po ranču mi kamarádi připravili překvapení, předložili mi výborné karbanátky z konzervovaného masa.

Odpoledne pro mne přišel voják, abych se šel hlásit na Guardia Civil. Civilní policie měla v campu svou kancelář, kde jsem byl ještě jednou a bohudík naposledy vyslechnut. Četníci se šli patrně koupat nebo spali, a tak výslech obstaral písař, který uměl trochu francouzsky. Mnoho nevyzvídal, a když jsem odmítl zodpovědět některé otázky, zbytečně nenaléhal. Aby uspokojil své nadřízené, vyklepal si do odpovědi, co chtěl. Když jsem se vrátil na barák, všichni spali, siesta patřila jaksi do denního zaměstnání. Nebylo mi dobře od žaludku, vzal jsem si přikrývku a šel si odpočinout na dvůr.

Byl jsem nováček a nevěděl jsem o campu skoro nic – jinak bych si nebyl vybral místo k odpočinku na chodníku právě pod okny baráku, kde byl příjemný stín. Asi za čtvrt hodiny mě někdo polil splašky, které vypadaly jako „logr“ od kávy nebo pomeje. Nebylo to úmyslné, nýbrž zvyk, vlastně nutnost vylévat vše oknem. Pochopil jsem to později. Zalezl jsem tedy do stínu malého stromu a pozoroval stráže v budkách na zdi kolem tábora, zdály se mi stejně líné jako v jiných místech.

Na dvoře tábora bylo pusto, jen pod stromy a u kapličky sedělo několik chlapů. Viděl jsem pásmo hor, v poledním slunci byly šedé, nehezké. Připadaly mi jako moje nálada… Bože, osm neděl v takovém prostředí a navíc bez jistoty, že se vůbec kdy dostanu ven!

Před pátou jsem zašel do „kanceláře“ Kanaďanů. Seznámil jsem se s velmi sympatickým majorem Weetsem, který byl velitelem britských příslušníků a byl odpovědný za příděl balíků a disciplínu. Na vysvětlenou uvádím, že tzv. spojeneckého velitele neurčovali Španělé, byl to vždy neoficiální zástupce internovaných, jmenovaný britským vojenským přidělencem v Madridu. Ke španělským úřadům neměl přímý vztah, nicméně byl s nimi v čilém styku. Ujistil mě, že příští středu mě představí britskému vojenskému zmocněnci.

Vrátil jsem se k Belgičanům, kteří již byli vzhůru. Bylo tam několik jejich kamarádů – starousedlíků. Při čaji mě seznamovali se zdejším řádem, vydaným Španěly.

Každý barák má svého velitele, tzv. cabo. Ten má různé výhody – spí na posteli, nemusí se řadit do dvojstupu při vydávání stravy a tak dále. Rozděluje chléb, španělský žold – dostávali jsme jednu pesetu na dva dny – a nařizuje dozorčí službu, tzv. imaginario, která se v našem baráku drží střídavě tři hodiny. Dbá o pořádek a podává hlášení španělskému četaři. Vyřizuje spory, zpravidla však nebývá respektován. Půjdu-li v noci na záchod, musím si vyhrnout nohavice nad kolena a přehodit kabát přes hlavu, aby bylo vidět košili, jinak po mně budou vnitřní stráže střílet.

V noci ani ve dne se nesmím přibližovat k ohradě, protože stráž hned pálí. Když nedodržím předpis nebo se pokusím o útěk, zavřou mě Španělé do „calaboso“, to je do táborového vězení.

„Záchodu se říká Franco,“ dodali Belgičané, prý abych nebyl překvapen…

Dostal jsem konečně protityfovou injekci, měl jsem potom horečku a bolel mě stále žaludek. Ležel jsem celý den v baráku a četl knížku, vypůjčenou z anglické knihovny. Večer mně kamarádi sehnali rum, po němž se žaludek ukonejšil. Poměrně dobře jsem spal.

Další den mi vykládali historii campu:

Campo Miranda patřil prý v občanské válce Italům, kteří bojovali na straně Frankově, a hlavní široká ulice uprostřed tábora byla po nich nazvána „Promenade Italienne“.

Po porážce Francie zde byli soustřeďováni všichni cizinci, kteří uprchli do Španělska. Tito uprchlíci vzhlíželi k Anglii jako k jediné spáse, a proto i na ni musela být v táboře nějaká památka. Tak se zrodila „Promenade Anglaise“, která byla pod stromy za táborovou nemocnicí.

Campo de concentración se skládal ze dvou hlavních částí, z kasáren pro strážní oddíl a správu tábora a z vlastního koncentráku. Kasárny od nás oddělovala nízká zeď, budovy a brána. K zábavě jsme měli velké sportovní hřiště pro kopanou, volejbal a basketbal. U zdi hřiště stála kaple, v níž sloužil denně mši polský kněz z řad vězňů. Mše nejvíc navštěvovali Poláci – ze dvou důvodů: předně byli zbožní a za druhé kopali pod kaplí tunel pro útěk. Naproti kapli bylo velké skladiště proviantu a vedle kantýna, kde nás Španělé šidili, pouze víno bylo laciné.

Baráky, v nichž jsme bydleli, stály ve dvou řadách. Baráky číslo jedna a dvě obývali cizinci, kteří bojovali v občanské válce proti Frankovi a kteří měli to štěstí, že byli posláni do Mirandy, neboť sta, snad tisíce jejich kamarádů zmizelo v kobkách barcelonských a madridských žalářů. Barák číslo tři okupovali Španělé z řad tzv. destinos – osudem ztracených. To byl myslím největší vykřičník španělských poměrů vůbec – byli tam většinou šedesátiletí až osmdesátiletí starci, kteří kdysi neopatrně projevili nesouhlas s novým režimem a nyní museli pykat. Nosili vězeňské uniformy a dosluhovali státu za trest prý proto, že se kdysi vyhnuli vojenské službě. Každý měl několik hadrů zabalených v uzlíku, večer jej rozbalil a ráno zase sbalil. Stále čekali, že pojedou domů nebo do jiného vězení, a španělští četaři se k nim chovali velmi hrubě. V baráku číslo čtyři a pět byli Poláci, Češi, Belgičané a jiné národnosti. Šestka byla pro nováčky, já jsem si tam pobyl tři týdny. Na sedmičce sídlila „Banda de muzica“. Muzikanti cvičili denně, foukali do trombónů a mlátili do bubnů a plechů, až se střecha prohýbala. V bandě byli „destinos“, další Španělé a jeden Polák, kapelníkem byl vídeňský Žid. Pak bylo ještě několik baráků obydlených všemi národnostmi. Jedna budova sloužila za skladiště postelí, slamníků a jídelních příborů, jedna jako skladiště dřeva a do poslední házeli uklízeči prázdné krabice od konzerv. Skladiště dřeva bylo přepaženo a v jeho zadní půlce bydleli Jugoslávci.

Druhá řada začínala vězením, tzv. „calabosou“. Skládalo se ze dvou baráků, které byly spojeny dvěma vysokými zdmi tvořícími uprostřed malý dvorek, na kterém se mohli vězňové asi hodinu denně procházet. Za calabosem, neustále hlídaným dvěma vojáky, byla šestnáctka s Belgičany a Poláky. V sedmnáctce bydleli výhradně Poláci a myslím, že byla nejlépe a nejpohodlněji zařízena. Osmnáctka byl „důstojnický dům“ a barák „kanceláří“ spojenců. Bylo tam velitelství Čechoslováků, Belgičanů, Holanďanů, a také kancelář Velké Británie, která měla zvláštní velitelství pro Angličany a zvláštní pro Kanaďany. Tam byla též ošetřovna pro příslušníky spojeneckých národů. Zbytek baráků byl obydlen míchané.

Za ubikacemi stála velká kuchyně, která měla asi dvanáct až čtrnáct kotlů a malou porážku, kde Španělé zabíjeli dobytek. Masa jsme však mnoho neviděli. Na konci italské promenády byla kašna a dvě betonová koryta, u nichž si internovaní prali prádlo.

Na druhé půlce tábora se táhly dvě řady dlouhých baráků, v nichž byly kanceláře, řemeslníci, pošta, holírna, nemocnice a tzv. důstojnická jídelna, kde se vydávala strava pro spojenecké důstojníky a kde se pořádaly „bankety“. Poslední barák byl již citovaný „Franco“, neboli záchod.

V čele fotbalového hřiště bylo střechové schodiště, sbíhající se na plošině, kde stával ráno a večer španělský důstojník a zdravil vlajku vztyčenou a snímanou španělskými vojáky za zvuku jakéhosi chorálu. Celému tomuto zařízeni jsme říkali „bandera“.

Schodiště s plošinkou tvořilo stříšku, pod níž pykali provinilci za malé přestupky. Tak například někdo se opozdil při nástupu a byl chycen a za to musel stát pod „banderou“ tak dlouho, dokud se panu četaři nezlíbilo ho propustit. Někdy se stalo, že četař odešel do města na schůzku a viník seděl pod banderou až do rána, protože nový četař „s tím nechtěl nic mít“.

V kasárnách byla budova velitelství tábora „Guardia Civil“, ubikace strážního oddílu a krásný bazén, který byl dán v srpnu k dispozici také internovaným a byl jediným skutečným povyražením v táboře.

Celý tábor byl obehnán kamennou zdí, z níž trčely železné tyče s ostnatým drátem. Na zdi stály betonové budky pro strážné, celkem asi dva tucty. Za zdí byly husté drátěné překážky několik metrů široké.

Jídla bylo málo, ráno káva a dvakrát denně polévka, někdy byl salát z rajských jablíček s cibulí, na nich olivový olej. O svátcích vojenských a hlavně církevních jsme dostávali přilepšeno.

Největší výhodou byla volná procházka po dvoře, na Anglické promenádě jsme dokonce měli dovoleno se svléci a slunit se. Italská promenáda ožívala hlavně k večeru.

Středa byla nejživějším a nejnapínavějším dnem týdne, neboť vojenský přidělenec z Madridu přivážel balíčky, peníze a hlavně listinu osvobozených.

Kolem deváté hodiny se začali shromažďovat zájemci u brány z kasáren do vlastního tábora. Nejnervóznější byli ti, kteří očekávali osvobození a nebyli jmenováni v telegramu, odeslaném předem z Madridu. Stávalo se totiž, že mimo tyto vyjmenované byli osvobozeni ještě někteří navíc, jejichž jména přivezl osobně vojenský přidělenec na nové listině. Skladníci a velitelé podskupinek čekali u brány na balíčky, které museli zkontrolovat a roztřídit. I ti, kteří neměli naději na osvobození, stáli u brány prostě pro změnu; byl na ně pohled nejsmutnější. Patřili mezi ně bohužel také moji krajané Češi, Španělé je nechtěli pustit.

Přišel vysoký štíhlý Angličan, vojenský přidělenec Griffith, pozdravil se s velitelem tábora. Musel mu snad ukázat i zavazadlo, zda nenese do tábora něco podezřelého, např. časovanou bombu.

Major Weets mě představil, Griffith mi srdečně blahopřál k útěku. Vyložil jsem mu podrobně svou situaci a chtěl jsem vědět, jak dlouho tu budu trčet. Nemohl dát přesnou odpověď, musím počítat nejméně se šesti týdny. Slíbil, že učiní vše, abych odjel z tábora co nejdřív, chápal mou touhu být zase v Anglii u letectva.

Večer jsem se přestěhoval na barák k Ivanovi, kde jsem byl uvítán večeří, na poměry v Mirandě přímo skvělou. Belgičané byli labužníci, byli mezi nimi ženatí a ženy je doma naučily výborně vařit. Škoda, že jsme měli tak málo materiálu, ke konci balíčkového týdne jsme pojídali jenom rančo a suchý chléb.

Ivan se stal hlavou našeho spolku a měl na starosti zásoby a pokladnu. Udělal ze dvou velkých cínových krabic od biskvitů špižírnu tak dokonale, že ji bylo možno neprodyšně uzavřít a zamezit přístup myším a jiné havěti, kterou jsme tu oplývali. S radostí jsme přijali jeho návrh na společné hospodaření, odevzdali jsme do špižírny svůj příspěvek a dali mu deset peset na týden, z nichž měl kupovat přípravy pro vaření.

Práci jsme si rozdělili: jeden kuchtil, druhý zametal, třetí nosil vodu. Ve štípání a hlavně shánění dřeva jsme se střídali, to byla velká svízel.

Jako nekuřák jsem měl v campu velikou výhodu, anglické cigarety byly velmi oblíbeny a kuřáci za ně dávali všechno možné. V úterý dokonce platili za dvě cigarety jednu pesetu, později vyháněli korupčníci cenu ještě výš. Měníval jsem svůj příděl za čokoládu nebo jsem podílel kamarády. Španělští vojáci si anglické cigarety cenili, nabízeli za ně chleba, čuško. O ten byla největší nouze, dostávali jsme jen asi tři sta gramů denně a z Madridu nebyl posílán.

Anglický balíček pro jednoho internovaného obsahoval: dvě malé nebo jednu velkou plechovku sardinek, konzervu hovězího masa, konzervu hotového jídla, které se muselo ohřát, pět balíčků suchých biskvitů, dva balíčky čokolády, tři trojúhelníčky sýra, půl balíčku fíků nebo čaje, kakaa a cukru, někdy trochu sádla a čtyřicet cigaret. Mléko přicházelo nepravidelně. Balíčky byly odesílány z Gibraltaru do Madridu na britské vyslanectví, odkud je vojenský přidělenec nebo jeho zástupce přivážel do Mirandy. Do vyprázdněného auta nasedli uvolnění šťastlivci a odjeli do Madridu, odkud se vraceli přes Gibraltar do Anglie.

Opět jsem se sešel s kapitánem generálního štábu Šedou. Měl velkou radost, že jsem unikl Němcům, a byl zvědav, jak vypadá situace ve světě. Spřátelili jsme se a často jsme se navštěvovali. Vyložil jsem mu své problémy a důvod, proč se ve Španělsku nehlásím ke své národnosti.

Šeda mnoho zkusil během svého útěku po pádu Francie. Kdybych měl všechno zaznamenat, byla by z toho nová kniha. Bylo by záhodno, aby on a jeho kamarádi jednou vydali svědectví o chování a povaze lidí, kteří se kdysi nazývali našimi spojenci.

Šeda mi také představil poručíky Cihláře a Ostrého, kteří měli podobný osud jako on – s tím rozdílem, že se dostali až do Afriky a byli odsouzeni na smrt. Utekli zpět do Francie a byli uvrženi znovu do vězení.

Snažil jsem se vyměnit špinavý slamník, ale španělský správce skladiště mě vyhodil. „Měl jsi mu dát cigarety,“ povídá Ivan. „Jinak nedělá.“

Měl jsem jen jednu přikrývku, druhou jsem musel obětovat na přikrytí stropu. Naši sousedé nás hrozně zlobili, zametali právě tehdy, když jsme jedli. Nedali se přesvědčit, že voda prosákne i přikrývkou, a jednou se Ivan tak rozčilil, že málem došlo ke rvačce.

Hrnky jsme si pořídili z konzervových plechovek, vyrobili jsme si také cedník na čaj a vařič na vejce. Svíček byl nedostatek, proto jsme svítili flytoxem, který jsme „fasovali“ z kanadské kanceláře. Raději jsme se dali žrát mouchami, jen když jsme měli večer světlo, abychom na sebe při debatě viděli. Flytox měl velikou nevýhodu, čadil a sladce zapáchal.

Příprava jídla byla nevděčným zaměstnáním. Po snídani přinesla „služba“ vodu v cínové krabici z kašny. Druhý oloupal boby, které jsme vylovili minulého dne z polévky, a rozmačkal je na kaši. Před polednem jsme rozkrájeli cibuli koupenou buď v kantýně nebo od Francouzů a začali jsme smažit. Drželi jsme se zásady, že každé jídlo z konzervy musí být usmaženo nebo uvařeno. Bobová kaše byla vždy ohřátá.

Nejčastější jídlo bylo bobová kaše s cibulí, sardinky nebo konzervované maso. Karbanátky jsme dělali, jen když jsme měli dostatek oleje a sušenek, které sloužily jako strouhanka. Někdy byla k dostání rajská jablíčka, to jsme připravovali chutný salát. Vyšel-li rozpočet, koupili jsme vajíčka a mléko na kakao. Jídlo bylo velmi chutné, ale bylo ho málo. Přesto jsem byl v tomto směru šťasten a spokojen, dovedl jsem si udělat představu o koncentračních táborech v Německu.

V campu bylo mnoho lidí, kteří bojovali proti Frankovi, příslušníků cizích národů, jako Argentinci, Rakušané, Bulhaři a jiní, kteří od Angličanů nedostávali podporu a museli žít jen z toho, co jim dali Španělé. Trpěli podvýživou.

Největší potíže byly s dřevem. Skladník skrblil a bedničky dával jen kamarádům, museli jsme krást. Kolem baráku vyztužovali Španělé betonovou strouhu. Používali dřevěných trámů, které výborně hořely. Strouhu však ve dne v noci hlídali vojáci. Uchýlili jsme se proto ke starému triku, na který španělští vojáci nemohli nikdy přijít: Tři nebo více kamarádů si začalo u strouhy hrát, pak se najednou pohádali nebo poprali a přilákali strážného, jenž byl zvědavý – šel se na ně podívat a snažil se autoritativně zasáhnout. V té chvíli na druhém konci někdo kradl. Ve větším rozsahu se „bílilo“ přímo ve skladišti dřeva. To ovšem stálo několik anglických cigaret anebo konzervu, španělští vojáci měli také málo jídla. Poměrně snadno se kradlo při loupání bobů nebo brambor u kuchyně. Loupači si vyžádali z kuchyně polena, aby si na ně mohli sednout, a když dokončili práci, schovali je pod svetry, pod kabát nebo do kalhot a přikrývek tak šikovně, že stráže, které stály vždy kolem, nic nezpozorovaly.

Po druhé protityfové injekci jsem dostal zase horečku. Počasí v táboře bylo výstřední– ve dne hřálo slunko, až tělo pálilo, v noci hned po západu slunce byla veliká zima a okénko jsme nemohli zavřít, překážel komínek od kamen. Vyžádal jsem si proto od velitele britských příslušníků ještě jednu přikrývku. Dostal jsem ji a měl jsem hned starost, aby mi ji nikdo neukradl.

Během pobytu na šestce jsem vyfasoval jako „Angličan“ pyjama, košili, dva kapesníky, pulover, pár španělských bačkor „spedrilek“ se slaměnou podešví, tričko a šortky, mýdlo, holicí čepelky a jiné drobnosti. Velitel mi dále oznámil, že si mohu jeho prostřednictvím dát vyprat prádlo, což byla veliká výhoda.

V táboře bylo mnoho zajímavých typů, dala by se o nich sepsat kniha o mnoha smutných stránkách.

Na osmnáctce bydlel Francouz, který se zbláznil. Někdy se objevil na nádvoří v košili, na hlavě měl baret a v ruce růženec. Koho potkal, tomu říkal, že je papežův bratr, a chtěl udílet požehnání. Jindy se objevil v černém obleku a snažil se každého přesvědčit, že je polní maršálek a že zná taktiku. Jednou jsem ho v tomto stavu potkal, a aniž bych se ho na něco ptal, spustil: „Já jsem polní maršálek, já ty lumpy přesvědčím.“ Řekl jsem mu, že s ním souhlasím; odešel spokojeně.

Internovaní museli každé ráno a večer nastoupit na nádvoří před vlajkou a zdravit „bandera“. Parádu řídil španělský důstojník, který z plošinky velel: „A bandera salute uno! Zdravte vlajku!“ Jednou při tomto povelu vystoupil prý blázen z řady a majestátně kráčel po schodech k důstojníkovi, kterého vojenským salutováním pozdravil. Španěl byl tak překvapen, že mu stejně vážně vojensky poděkoval. Vězňové ovšem spustili hrozný smích, blázen byl jen v košili.

Mnoho lidí v campu se domnívalo, že Francouz simuluje, aby se dostal ven. Po jeho odchodu jsem se však dozvěděl, že po uvolnění do Madridu a pak ven ze Španělska křičel, že chce do Říma k papeži, k svému bratra. Slíbili mu to, jinak by ho nedostali z tábora. Když mu v Madridu oznámili, že pojede do Lisabonu, dělal prý povyk a vyprávělo se, že skončil v kobce madridského vězení.

Zajímavý byl jeden polský vytrvalec. Každý den od půl deváté do půl jedenácté a rovněž odpoledne jsme mohli s Ivanem pozorovat Poláka atletické postavy, který rychle křižoval Anglickou promenádu. Často měnil oblek a někdy nosil černé brýle. Rychlost jeho chůze jsme odhadovali na šest až osm kilometrů v hodině. Ivan soudil, že si hraje na blázna, ale že se patrně trénuje na útěk. Ti, kdo utekli z campu, museli se dostat do Portugalska, to znamenalo jít sto kilometrů pěšky – vlaky byly kontrolovány a bez průkazu se cestovalo velmi těžko.

Od založení Mirandy jako koncentráku je tam pravděpodobně dodnes uvězněn starý Řek, námořník, který zná celý svět a mluví velmi dobře anglicky. Od druhých dostává víno a je denně opilý a velmi rád poroučí. Nikdy se neodloučí od své hole a chodí s ní i spát. V campu se mu líbí a nechce být osvobozen…

A tak podobně bych mohl popisovat jednoho po druhém: léta pronásledované Židy, dezertéry obou bojujících stran, mezinárodní podvodníky a zloděje, vynikající malíře a umělce, inženýry, lékaře…

Banda de muzica má zase něco nového, sehnali kdesi noty naší „Škoda lásky“ a od rána do večera ji vřískají. Zpočátku jsem měl radost, je to česká písnička, ale brzy jsem jí měl dost…

Můj běžný den vypadal asi takto: Po snídani jsem se šel umýt ke kašně (sprchy nefungovaly), poté jsem se procházel asi dvě hodiny po campu a pozoroval internované. Někdy jsem potkal Ivana s kamarádem a promenovali jsme společně, učil jsem je anglicky a oni mě francouzsky. Pak jsem si lehl do stínu na přikrývku a četl anglickou knížku, vypůjčenou z naší knihovny. Po obědě jsem ležel nebo spal, jestliže jsem to ovšem pro mouchy a vedro vydržel. Potom jsem odešel na návštěvu k Šedovi, kde jsme debatovali o válce. O čem jiném… Jeho kancelář byla na osmnáctce nad ošetřovnou, byl ubytován společně s Cihlářem. Svůj „bunk“ měli zařízen chudě, dokonce bez kamen. Byli dlouhým pobytem v koncentráku tak znechuceni, že ztratili zájem o jakékoliv úpravy. Každému stačila železná postel a několik krabic na šatstvo a prádlo, jídlo si ohřívali u kamarádů.

Prostřednictvím Šedy jsem poslal našemu vyslanci Formánkovi do Madridu dopis o svém příchodu do Španělska a poprosil jsem ho o peněžitou půjčku. Žádal jsem také, aby o mně podal do Anglie zprávu našim vojenským úřadům.

Pořádaly se sportovní hry. Poláci vynikali ve všech disciplínách a v kopané je neporazil ani vybraný tým Španělů, zesílený z řad vojáků. Měli asi čtyři volejbalová družstva, a když hráli basket, s požitkem jsme se jim obdivovali.

Po finálových zápasech se rozdílely ceny v tzv. důstojnické jídelně. Oslavovalo se vínem, zábava skončila rvačkou. Dva muži museli být odneseni na marodku, ostatní zraněné obvázal náš lékař; pak byli propuštěni do domácího vězení. Jeden Argentinec na čtyřiadvacítce si nechtěl nechat líbit nadávky a bodl kamaráda nožem. Za chvíli zraněného odvedli, Argentinec dostal namláceno, ale rány si vylízal sám, doma. V důsledku rvačky kantýnský zavřel a za trest neprodával – nejmenší taxa, tři dny. Ale Poláci i jiní se pojistili předem. Ve velikých plechových krabicích od konzerv měli litry vína v zásobě a vystačili hravě na tři i více dní. Pít nepřestali mirandisté nikdy.

Během doby jsem se seznámil s několika poddůstojníky – Čechoslováky ze skupiny kapitána Šedy, bylo jich v táboře čtyřiadvacet. Němci o nich věděli a uplatňovali na ně právo tvrdíce, že jsou příslušníky protektorátu. Před několika měsíci přišli zástupci německých úřadů a žádali na Španělech vydání Čechů. Šeda hned poslal do Madridu telegram vyslanci Formánkovi, který pomocí Angličanů v posledním okamžiku nebezpečí zažehnal. Nicméně skupinu tzv. „pamplonských“, která válčila proti Frankovi, Španělé Němcům vydali a o jejím osudu není nic známo. Kdo zná poměry ve Španělsku, chápe, že zbylí Čechoslováci byli stále v nebezpečí.

Když Čechoslováci přišli do tábora, velmi trpěli, poměry byly všude neutěšené a nikdo o nich tři až čtyři měsíce nevěděl. Zakoušeli hlad, zimu, i bití si museli nechat líbit. Ať jsem s nimi debatoval o čemkoliv, vždy skončili s povzdechem: „Kdybychom už odtud zmizeli.“ Nemohl jsem jim pomoci a netroufal jsem si je ani utěšovat. Jedině změna vojenské situace v severní Africe by pohnula srdcem španělských fašistů.

Koncem června jsem dostal od Formánka dopis a tři sta peset. Zaplatil jsem dluh Belgičanům a byl jsem rád, že mohu začít pít denně čerstvé mléko, měl jsem stále churavý žaludek a mléka konzervovaného byl nedostatek. Kupoval jsem je od Francouze, který je ovšem ředil vodou.

Nad Anglií – alespoň ve vzpomínkách

Po dohodě se Šedou jsem se rozhodl uspořádat pro všechny naše vojáky večírek s besedou o leteckém válčení. Zajatci neměli možnost se dozvědět pravdu, protože španělské noviny byly silně germanofilské a noviny švýcarské, záhadným způsobem do campu propašované, neřekly o mnoho víc…

Začal jsem své vyprávění slavnou leteckou bitvou o Anglii, kterou vítězně vybojovalo britské stíhací letectvo mezi 10. červencem a 31. říjnem 1940, bitvou, kterou je možno dělit na čtyři hlavní fáze: na bombardování lodních konvojů a přístavů podél jižních břehů Anglie, bombardování letišť a továren na výrobu letadel, bombardování Londýna a konečně na další bombardování všech velkých měst s cílem unavit obránce a demoralizovat civilní obyvatelstvo. Nepřítel se prostě snažil získat leteckou převahu nad Kanálem a ostrovy, zdecimovat obranyschopnost Británie a potom provést invazi.

Ani v jednom nebyl stoprocentně úspěšný. Konvoje pluly a plují dál, i když mnoho lodí šlo ke dnu; paralyzovat zásobování Londýna se také nepodařilo a dík taktice a účelnému rozmístění leteckých sil po celé Anglii nepřítel nedokázal masovými údery zničit letadla a letecký personál na letištích ani ve vzduchu a ani v továrnách. Naopak očividným záměrem otevřel britským vojevůdcům a politikům oči, pokud jde o význam vzdušné obrany ostrovů, a povzbudil i poslance v parlamentě k souhlasu, aby se přednostně zvyšovala výroba letadel.

Halasným křikem a vychloubáním, že Londýn bude do měsíce vygumován z povrchu zemského, se Němci jenom zesměšnili – i když ovšem v ulicích britské metropole tekla krev bezbranných civilistů. Morálka Londýna byla pozoruhodná, i američtí žurnalisté ji obdivovali a svými reportážemi pomáhali přetvářet veřejné mínění za oceánem.

V září Angličané objevili soustřeďování velkého množství plavidel v belgických a francouzských přístavech. Nebezpečí invaze se tedy ještě zvýšilo; přepadu svých ostrovů wehrmachtem se Britové obávali nejvíce. Vždyť doma měli jenom protiletadlové dělostřelectvo, domobrance s loveckými puškami a odzbrojený zbytek expediční armády, jež byla poražena u Dunkerque a jejíž výzbroj byla buď zničena nebo ztracena v moři při ústupu. Bylo nutno rychle jednat i zde: soustředěné letecké i námořní útoky na invazní lodi měly velký úspěch. Když potom němečtí generálové spočítali ztráty na letadlech, posádkách a lodích a předložili Hitlerovi rozbor bitvy, vůdce invazi odložil – a to byl největší úspěch bitvy o Anglii vůbec.

Avšak překvapujícím vítězstvím se docílilo ještě víc: Britové začali chápat život a boj z jiných hledisek než z pozice jejich pohodlného optimismu a neuvěřitelně naivního pacifismu. Vždyť nikdo z nich předtím nechtěl v nejmenším věřit našim a polským vojákům, když líčili nespravedlivost a brutalitu nacistického fašismu. Až v průběhu této bitvy se Angličané přesvědčovali jak na vlastní oči, tak i ze zkušeností a vyprávění svých známých, příbuzných i z novin o neuvěřitelných příbězích.

Při jednom souboji byl sestřelen německý stíhač. Zachránil se padákem a přistál u osamělé farmy. Byl zraněn a silně krvácel na rukou a v obličeji. Vše pozorovala farmářova dcera. Když spatřila zraněného vojáka, rychle odběhla do stavení a vzápětí se vrátila s umývadlem plným vody. Podala je krvácejícímu letci, aby se omyl. Germán nádobu vzal a bez rozmýšlení vchrstl obsah děvčeti do obličeje. Pomoc od Angličanky? Nikdy!

Luftwaffe však nebyla neschopná nebo zbabělá, ani v nejmenším – naopak – byl to odhodlaný a dravý soupeř. Kde tedy byla příčina její porážky, když měla trojnásobnou až čtyřnásobnou přesilu? Mnoho se o tom v Británii napsalo a mnoho bylo vysloveno. Příčin velkého vítězství bylo několik: radar, hlásná a naváděcí služba, palební převaha letadlových zbraní, skvělá morálka britských, polských a československých stíhačů, kázeň, nesmírná obětavost a klid civilního obyvatelstva, zejména Londýňanů. Naváděcí a spojovací systém byl snad až vědecky vyzkoumán, takže prvek překvapení, od kterého si nepřítel vždy tolik slibuje, tu nepřicházel v úvahu a při stejném poměru sil by bitva skončila pro luftwaffe přímo katastrofálně.

Dále jsem spoluvězňům v Mirandě vyprávěl o britském beznohém stíhači Baderovi, jenž létal s protézami, o našem největším stíhači, kterého Angličané všeobecně uznávali za nejúspěšnějšího pilota bitvy o Anglii, Josefu Františkovi: bojoval v polské 303. peruti a za šest týdnů sám sestřelil sedmnáct letadel! Dnes už bohužel nežije, zabil se záhadně při takřka normálním přistání, když se jednou vracel z bojového letu.

Naše první samostatná stíhací jednotka v Británii, 310. stíhací peruť se v bitvě také vyznamenala. Sestřelila několik desítek letadel a mnoho dalších sestřelila pravděpodobně nebo poškodila. Přišli ji navštívit náš president i britský král a osobně vyznamenali vysokými bojovými řády její nejstatečnější příslušníky. Kromě toho se bitvy zúčastnila částečně i 312. čs. stíhací peruť a někteří českoslovenští piloti v jednotlivých britských perutích – a také ne zcela bez úspěchu.

My Češi jsme se z německého fiaska radovali hlavně proto, že znamenalo první zastavení obrovských úspěchů německé válečné mašinérie a obrat k lepšímu.

Dnes věřím, že mají Němci všechno spočítáno, od roku 1940 se mnoho změnilo v jejich neprospěch. Na naší straně přibyli dva obři, USA a SSSR, vítězství spojenců se může téměř matematicky dokázat. Věřím, že i kampaň v severní Africe pro nás skončí úspěšně, zdůrazňoval jsem při besedě, protože jsem věděl, že mirandisté k libyjskému bojišti vzhlížejí s obavami i s nadějí, vždyť Španělé podle výsledků bojů v Africe měnili náladu i politický přístup k věci. Chtěl jsem posluchače přivést do atmosféry vítězů, dát jim najevo, že je třeba také zahnat koncentráčnickou beznaděj a bezmocnost…

Když jsem se odmlčel, začali se internovaní ptát na různé problémy a na život v Anglii, na československé vojáky a nakonec chtěli poznat nějaký osobní letecký prožitek. Rád jsem jim vyprávěl o události, prožité na počátku října 1940, tedy v posledním měsíci bitvy, kdy jsme hlídkovali mezi ústím Temže a přístavem Harwichem.

Letěli jsme ve výši 20 000 stop, tj. asi 6000 m, s celou perutí, rozdělenou do čtyř rojů po třech letadlech. Byli jsme všichni na příjmu, kontrolovali si teploty a tlak oleje, otáčky motoru, dýchali gumovými náústky přídavný kyslík z ocelové láhve, hlídali si každý svého velitele roje a bylo nám vcelku dobře, i když vzdušná promenáda začínala být fádní, protože trvala skoro hodinu a nic se nedělo. Jediné vzrušení obstarávaly atmosférické poruchy v radiopřijímači – každé nepříjemné zaškrábnutí ve sluchátkách mohlo být i přepnutím vysílače kontrolora v operačním sále, který se nám třeba chystal podat nadějnou zprávu… Brázdili jsme nebe vysoko nad mraky, velitelství 11. letecké stíhací skupiny si nás drželo asi v záloze proti přepadovým bombardérům.

Křižovali jsme asi deset minut ve vyznačeném sektoru, když se poprvé ozvala zem:

„Ve čtverci 5 A, výška dvanáct, jeden dvoumotorový bandita, vektor 120…“ Potom částečně v šifrách, částečně otevřenou řečí kontrolor vysvětluje, že jde o dorniera 17, který využívá mraků.

Major Miller, náš velitel perutě, potvrdil příjem a vyslal jeden roj.

„Haló, modrá jedna, jděte vy, šťastné pořízení!“

Velitel „modrého“ roje potvrdil příjemný rozkaz a tím zároveň navázal spojení s kontrolorem, který všechno poslouchal a čekal jenom, až se mu ohlásí „vyvolený“ ke stíhání bandity. Modrý jedna okamžitě volal operační sál a žádal o další příkazy:

„Kurs 285, klesat do 12 000 stop.“

Modrá jedna byl můj velitel roje podporučík Ross, nejmenší pilot 17. britské squadrony, který si vždycky musel pod sebe dávat polštář, aby viděl z kabiny. Mírným zakolébáním stroje upozornil svá čísla, mě na dvojce a Kanaďana Blatchforda na trojce, abychom se připravili, a zároveň se tak rozloučil s celou perutí. A potom energickou zatáčkou a „potlačením“ začal plnit příkaz země. Posunul jsem levou rukou plynovou páku vpřed až na doraz a pospíšil jsem za ním; Blatchford také.

Maličký Ross, chytrý jako liška, se účelně vyhnul několika stratocumulům, aniž změnil kurs, a brzy jsme byli v nařízené letové hladině. Pamatuji se, jak mne tenkrát napadla snad trochu naivní myšlenka, že velitel peruti vybral modrou sekci kvůli mně, jako na počest příchodu jediného cizince k jeho jednotce. Tolik jsem si v tom přihrblém „hurouši“ přál, aby stíhání skončilo úspěšně…

Pak nám země sdělila, že musíme být velice opatrní, protože hlásky sledují dorniera s obtížemi pro „zatracené“ mraky. Zatracené se řeklo anglicky blady. Ještě před válkou toto slovo, vyřčené ve společnosti, šokovalo. Ale dnes už se prý může vyslovovat i v přítomnosti dam, a může znamenat špatné jídlo, mizerné počasí, troubu velitele, nepříjemnou situaci, zkrátka všechno, co stojí za starou belu.

Naše situace byla velmi blady. Kontrolor se marně namáhal odhalit nepřítele. Čas i bandita utíkali, „blady“ zásoba benzinu se tenčila. Podle kursu jsme tomu dornieru stále letěli naproti, musel být tedy hodně hluboko v Anglii. Kolikrát se už ozvala země, kontrolor radil, opravoval kursy do ochraptění a zesmutněl zřejmě, když se mu nepodařilo přivést nás dohromady s Němcem při střetném přibližování. Otočil nás čelem vzad a snažil se – a my také – aby nám vetřelec neuletěl na moře. Zase nám tvrdil, že ho musíme vidět, že jsme mu stále v patách, právě teď… A nakonec měl pravdu, spatřili jsme dvoumotorák mezi dvěma vrstvami mraků. Nepřítel zase unikl do skrytu, ale to už nám nevadilo – věděli jsme, kde přesně je a že musí opět ven. Byli jsme tři a nebylo pravděpodobné, že všem třem unikne. Štvali jsme ho jako na honu, nadbíhali mu a stříleli krátké dávky – i na zastrašenou. Účinkovalo to: začal nervózně kličkovat, šel dolů, což jsme právě chtěli, měnil kurs v náš prospěch a nakonec jsme ho vyhnali do jasného nebe. Tam už nešlo o žádný problém. Ross oznámil zemi, přesně podle předpisu, že zahajuje boj a zpocenému kontrolorovi v operačním sále se ulevilo a přepnul na příjem, aby mohl s celým osazenstvem dychtivě čekat a sledovat zápas podle toho, co si povídáme ve vzduchu.

Všichni tři jsme prodělali jednotný výcvik v taktice ve stíhací škole, nebylo třeba o nastávajícím manévru nic bližšího vysvětlovat. Nejdříve vystřelil náš malý velitel, pak já a za mnou Blatchford. Ve škole nám instruktoři – staří mazáci z bitvy nad Dunkerquem – žertovně radili, abychom s palbou nezačínali dřív, dokud nerozeznáme bělmo očí nepřátelského střelce. Vsadím krk, že Ross radu dodržel, začal pálit, když už pomalu řezal vrtulí dornieru ocas. Já jsem něco podobného nedokázal, o to déle jsem však držel stisknutou spoušť.

Po francouzské kampani došli Němci k názoru, že palební hodnotu dornieru musí zvětšit, a proto přidali kulomety, hlavně zadnímu střelci. Přesto však nikdy nevyrovnali naši velikou výhodu právě v této disciplíně. Učitelé ve školách často tuto vlastnost zdůrazňovali tvrzením, že pomocí kulek z osmi správně nastřelených kulometů v našich huricanech nebo spitfirech se dají zrovna tak lehce řezat fošny jako pilou.

Německá osádka se snažila naše útoky odrážet. Viděl jsem to jasně na Rossově letadle, do něhož se soustřeďovala palba ze všech šesti kulometů vzdušného piráta trasujícím střelivem. Do sebe jsem viděl směřovat jen střelbu ze stanoviště zadního střelce. Nebylo to nic příjemného, zvlášť když se nějaká kulka „ujala“ a zapleskala po mém dobrém „hrbáči“. Ale v zápalu boje se takový pocit snadno setřese, všechno se měn na zlomky sekund a zažívá teprve později…

Němci v dornieru si zřejmě přišli na své v daleko větší míře než my. Dostali od každého z nás ještě po dobré, dlouhé dávce, z trupu a křídel létaly kusy konstrukce, motory začaly čadit, jeden dokonce chytil. Teprve teď se vzdušný křižník vzdal a soustředil se na nouzové přistání, které v takových případech může skončit tragicky. Patrně si to němečtí letci uvědomovali. Prekérnost jejich situace zvýšila skutečnost, že budou mít ještě dostatek času k přemýšlení, ale už malou výšku, aby mohli vyskočit.

Odmlčel jsem se a cítil jsem kolem sebe hluboký zájem a ticho pozorných posluchačů. Z koncentráčnického dvora doléhaly do místnosti všemožné zvuky, ale mou představivost neporušily. Přimhouřil jsem oči a znovu si ve vzpomínkách obnovil prožitou situaci…

Zchromlý dvoumotorový smrtonoš s výsostnými znaky říše, pomalovaný symboly statečnosti za různá vítězství, už jen plachtil. Z obou motorů vlály červené šály ohně. Oblétávali jsme jej a sledovali bezvadný pilotův manévr, kterým se pokoušel zachránit sebe i posádku, až do okamžiku měkkého dosednutí do černé oranice. Velký, jako doutník protáhlý trup společně s křídly připlácnutými k zemi vytvářel kříž na vlastním hrobě v nenáviděné zemi. A bylo neuvěřitelné, že z této rakve lezli živí lidé…

Pokračoval jsem ve vyprávění:

Když Němci přistáli, s velkým spěchem opouštěli bombardér. Viděli jsme, jak se britští venkované z okolí chystají posádku zajistit a snad zavolat pomoc raněným. Takhle skončilo svou pouť za slávou mnoho německých letadel s osádkami, které si všechno představovaly docela jinak a které byly falešně informovány svými nadřízenými jen proto, aby šly snadněji do útoku. Tady jim to ale nevyšlo…

Když se podporučík Ross nabažil podívané na místo a objekt rozsudku, napikoval svého huricana na dorňasu a s „pozůstalými“ se rozloučil stoupavým výkrutem. Pak zhoupl zase dolů a patrně odletěl v přízemní výšce domů, protože jsme ho ztratili z dohledu.

Proti zemi se velmi těžko hledá strakatě natřený letoun – splývá s ní. Vyloupli jsme si rovněž stoupavý soudek vítězů, potěšeni výsledkem své práce, a namířili jsme také domů. Přiblížili jsme se s Blatchfordem k sobě, křídlo na křídlo, pozdravili jsme se zdviženými palci na znamení spokojenosti. Najednou vidím, jak si Blatchford sahá na sluchátka a šermuje rukama. Honem se přesvědčuji, zda mám páčku přepínače na příjmu. Ano, souhlasilo to, ale neslyšel jsem nic. Přepojil jsem vysílání a sám volám Blatchforda – rádio bylo hluché. Odpojil se snad kolíček od kabelu ze zdířky v trupu letadla? Jel jsem po hladkém povrchu kabelu k zástrčce – všechno v pořádku. Vyhlédl jsem z kabiny, Blatchford zmizel. Ještě jednou jsem zkusil stanici, volal jsem operační sál v naději, že mi poradí nejkratší cestu domů – v rádiu ani šelestíček. Teď už mi bylo jasno. Musím si pomoci sám, ale těžko na to budu stačit. Stiskl jsem knoflík palivového měřiče a zapotil jsem se, rafička byla skoro na nule. V duchu jsem počítal, jestli se mohu na zbytek benzinu dostat na letiště v Martlesham Heath. Věděl jsem, že se nacházím kdesi v prostoru města Ipswich, ale poloha byla nepřesná. „Sedl“ jsem si nad dvoukolejnou trať, ta mě musí někam dovést. Najednou jsem v dáli spatřil letiště s velikým hangárem, dušička zajásala: dotáhnu to tam zcela jistě – a přistanu takříkajíc „z fleku“, protože mám právo nouzově sedajícího. A teď si představte mou situaci, když jsem zjistil, že celá plocha obrovského letiště, kde – jak jsem se později dověděl – přistávaly za prvé světové války vzducholodě, byla poseta a zablokována betonovými budkami. Přistání bylo vyloučeno, začal jsem tedy hledat na obzoru jinou naději. Všude pole s kamennými zídkami nebo živými ploty, louky se skupinami stromů, pasoucím se dobytkem, sem tam farma, všechno beznadějné. Můj dobrý „huroš“ nebude mít za chvilku co pít, musím ho položit na břicho a rozbít – ta ostuda! Kdybych chtěl přistát normálně, mohl bych ho postavit na nos nebo dokonce překlopit na záda. Riskovat, nebo se držet jistoty? Spoléhat na štěstí nebo dodržovat předpisy? Vtom zaškytl motor a já jsem byl rozhodnut. Chytil jsem páku podvozku, klikatý pohyb a zámky podvozkových kol povolily, ozvalo se klapnutí, s letadlem to trhlo a podvozek byl v normální poloze vysunut. „Hurouš“ zhltl poslední kapky šťávy a otáčky klesly na minimum. Vypnul jsem magneta, udělal podvědomě všechno potřebné k nouzovému přistání a teď už jsem se díval jenom vlevo před sebe na louku s pasoucím se dobytkem. Štěstí si mě chytlo do náruče i s hurikánem a přálo i kravám. Dosednutí bylo tvrdé, spíše na ostruhu než na kola. Něco ruplo, ale pak už „hurouš“ jel dál po hrbolatém travnatém povrchu, asi jako když se jede autem s prasklými pneumatikami po kočičích hlavách. Konečně dodrkotáno, vyhráno. To jsem si ulevil! Těsně pod pravým křídlem ležela kráva – zřejmě nažraná – odpočívala a přežvykovala. Ani se po mně neohlédla, byla anglicky klidná!

Sotva jsem vylezl z kabiny a rozhlédl se, spatřil jsem dva cválající koně s dámami v sedle. A přímo ke mně. Starší seskočila první a hned se dala se mnou do řeči, že prý byl na mne překrásný pohled, něco neobvyklého, a že jsou hrdé, že se to stalo na jejich pozemku. Pak se podívala pod ocasní kormidla, sehnula se a zvedla jakýsi klacík. Poprosila, abych jej podepsal na památku – jako suvenýr. Cokoliv rozbitého z letadla prý přináší štěstí. Trvalo dlouho, než jsem našel tužku. Potom jsem zjistil, že jsem při přistání urazil ostruhové kolečko na samém konci trupu. Mezitím si ženy něco šuškaly, i mladší seskočila a nechaly koně volně se popásat. Obě se sympaticky smály a ta starší se zase přiblížila těsně ke mně a prohodila, že také znají Československo, vlastně prý jen Prahu. Podivil jsem se, jak rychle rozpoznaly mou národnost. Brzy mě uklidnily – mám prý to na sobě napsáno.

Podíval jsem se na Mae vestu, žlutou záchrannou plovací vestu, kterou jsme povinně nosili na každý let pro případ pádu do moře, pak na dívku a hrozně jsme se rozesmáli. Bylo tam velkými písmeny anglicky napsáno „czech No 1“, Čech číslo 1. U britské peruti měli těžkosti s výslovností mého jména, a proto si mě překřtili a všude popsali. Zatím jsem byl v jejich peruti jediný, mají přijít ještě další – ti dostanou čísla následná.

Zachránil jsem stroj pro další boj. To bylo velmi důležité a užitečné. Stačilo odmontovat křídla a převézt je odděleně s trupem na letiště, tam je smontovat a hurikán byl zase schopen bez vady. Za to jsem dostal od velitele pochvalu, ale zároveň mi poradil, abych příště raději sedl na břicho. Tohle prý bylo příliš riskantní…

Dlouho do noci jsme besedovali při svíčce. Vyprávěli mi historku o španělském četaři, který jel bojovat proti Rusům v tzv. Modré divizi. Byla to divize dobrovolníků, ale on tam byl nakomandován. Vrátil se, protože ho ve Varšavě kopla kobyla a přerazila mu nohu. Byl šťasten a říkal, že dá po válce kobyle postavit pomník. Šeda četl denně v novinách, jaký je nával do „Divizion Azur“ a s jakým nadšením Španělé jedou bojovat proti komunistům. Všichni jsme se takové propagandě smáli…

Paběrky z Mirandy

Výstroj španělských vojáků byla velmi ubohá a nebyla ani jednotná. Vojáci chodili často jako vandráci, jen o církevním svátku nebo v neděli byli slušně oblečeni.

Velitel campu a důstojníci měli skvělý život, chodili do zaměstnání kolem půl jedenácté a odpoledne zůstával v campu jen ten, který měl právě službu. Nejprotivnější byl jeden vysoký poručík; slyšel jsem o něm tento příběh:

Asi šest Poláků se rozhodlo utéci a našetřenými penězi podplatili strážného. Strážný peníze vzal, ale Poláky zradil. Řekl všechno četaři, u kterého si chtěl „šplhnout“. V noc útěku postavili Španělé řetěz stráží v místě, kudy měli Poláci utíkat, vysoký poručík jim velel.

Jakmile Poláci přeskočili plot, poručík zblízka zastřelil jednoho z nich a ostatní zranil. Jedině poručík Kowalski utíkal dál, skočil do řeky a snažil se ji přeplavat. Na druhém břehu čekali Španělé s kulometem a stříleli po něm. Když se raněný Kowalski vyškrábal na břeh, přiběhl zmíněný španělský poručík, který se zatím dal převézt a zraněného Kowalského dobil na zemi ranami z pistole. Od té doby Španěl nechodil mezi vězně nikdy sám, věděl velmi dobře proč.

Skoro každý den přijížděli do campu noví příslušníci. Chodil jsem se dívat, jestli mezi nimi není někdo ze známých. Myslel jsem při tom na své kamarády, kteří denně létají nad kontinent a které by mohl stihnout stejný osud.

Četař Fuchs, Šenk a jejich kamarádi mě pozvali na oběd. Měli velmi pěkně zařízenou kabinu a každý dokonce postel. Dovedli výborně vařit. Fuchs mě žádal, abych mu dával hodiny angličtiny, což jsem s radostí dělal. Byli přesvědčeni, že Angličané by mohli dělat víc pro jejich osvobození. Bylo těžko je přesvědčovat o anglických svízelích a snad jsem k tomu neměl ani práva. Roztrpčenému člověku útěcha příliš nepomáhá – chce vidět činy…

Jugoslávci vzpomenuli v důstojnické jídelně Vidov dan – výročí bitvy na Kosově poli proti Turkům – pozvali všechny „šéfy“ národů. Na oslavě přečetli komuniké o partyzánské válce Jugoslávců proti Němcům.

Poláci měli naopak velmi smutný den – Španělé odhalili tunel, který vedl z kapličky za obvod tábora. Tunel byl hotov a před několika dny uprchli tři Poláci, kteří potom poslali lístek z Lisabonu. Poslední noc dal vůdce zajatců kapitán Snarski povoleni k hromadnému útěku padesáti osob. Někteří Poláci obviňovali oficiálního velitele – majora, který se prý obával represálií a který stále věřil v propuštění legální cestou – že Španělům o tunelu řekl. Jednou večer mu Poláci rozbili cihlou okno a dokonce se jich několik na něho chystalo. Jiní lidé zase vyprávěli, že Poláci večer před odchodem oslavovali na jedné světnici úspěšný útěk tří kamarádů do Lisabonu a že ukazovali lístek z Portugalska, což prý viděl jeden z příslušníků páté kolony a vše Španělům vyzradil. Jiná fáma tvrdila, že ráno při čištění sakristie zpozoroval španělský četař uvolněné prkno v podlaze. Vzal za ně, odkryl díru a objevil tunel. Tunel byl jedinečným výtvorem a jeho dokončení si vyžádalo skoro šest měsíců. Hlínu vynášeli Poláci v kapsách a v krabicích od konzerv. Dověděl jsem se to od belgického kněze, který sloužil v kapli denně mši.

Kupodivu Španělé nepřikročili k vyšetřování ani k represáliím. To utvrzovalo Poláky v domnění, že je zradil někdo z jejich středu – prý to byl určitě jejich major a měli by ho odstřelit.

Následujícího dne jsme měli další oslavu my na Šedově světnici, nakoupili jsme víno a čokoládové biskvity. Přišlo asi deset vojáků v čele s medikem Šenkem, který přinesl kytaru. Vyprávěl jsem jim zase o letecké bitvě o Anglii a o spojencích všechno, co jsem mohl. Bavili jsme se dlouho do noci, pak jsme zpívali české písně. Nakonec mi zazpívali velmi hezkou písničku, kterou Šenk složil v Mirandě.

30. června přišel dlouhý telegram, oznamující osvobození pětadvaceti internovaných britských příslušníků. Povídalo se, že vojenský přidělenec přiveze druhý den ještě jeden seznam, že dojde k největšímu osvobození od založení tábora…

Jako obvykle čekalo tu středu u brány mnoho lidí. Hádali se, zda přijedou dvě auta nebo jedno. Kolem desáté se objevila „sanitka“ s balíky a za ní autobus. Internovaní jásali – znamenalo to, že vojenský přidělenec má další listinu skutečně v kapse. Ti, kteří přišli na řadu, se objímali. Podíval jsem se na Šedu a bylo mi ho líto. Kolik střed už zde čekal a kolik šťastnějších už viděl odcházet. On a všichni stejně postižení mají jen jednu radost v táboře – naději, že právě dnes jim vyslanec Formánek sdělí osvobozující zprávu. Ale vždy zůstalo jenom u toho „snad dnes“. Byl klidný a věděl již předem, že vše, co dostane, bude asi dopis vyslance Formánka a několik čísel časopisu „Čechoslovák“ pro naši skupinu „Miranda“.

Sir Griffith zašel nejdříve do kanceláře velitele tábora, a když vycházel, usmíval se. Vždyť i on měl tím větší radost a osobní úspěch, čím víc lidí viděl odcházet z campu. Sdělil majoru Weetsovi, že dnes bude osvobozeno přes čtyřicet lidí; všude zavládlo nadšení.

Šeda mi přinesl od vojenského přidělence dopis, kterým jsem byl určen do nové funkce:

Tímto dopisem určuji Vás velitelem britských vojáků v Mirandě v náhradu za Mr. Parkeho, který bude uvolněn tuto středu.

Jako takový se budete přímo podílet na odpovědnosti za všechny administrativní otázky britské skupiny, viz list 1, 2 a 3, a při distribuci peněz, potravy a oděvů pro spojence jménem britského velvyslanectví.

V budoucnosti budou moje memoranda zasílána dvojmo, jedna kopie pro majora Weetse a druhá pro Vás. Kopie tohoto dopisu je zaslána majoru Weetsovi. 30. 6. 1942. Podepsán P. Norton Griffith, major, A. M. A.

Šel jsem převzít úřad. Pan Parke měl však naspěch, o svém osvobození se dověděl teprve dopoledne a do odjezdu bylo málo času. Doporučoval mi, abych si ponechal jeho dosavadního „sekretáře“, který pro něho dosud pracoval.

Hned odpoledne jsem se přestěhoval. Dva Angličané, polodezertéři z Gibraltaru, jež by nebylo možno zařadit mezi gentlemany, se snažili dělat mi nepříjemnosti. Bylo jim divné, proč jsem velitelem Angličanů, když mám cizí přízvuk apod. Příští středu jsem předvedl jednoho z nich k raportu vojenskému přidělenci, který je k jejich velikému překvapení rázně usadil.

Kabina zůstala jako po stěhování a musel jsem si zavolat na pomoc sekretáře Johnyho, aby mi ji pomohl uklidit. Pak jsem si v klidu celé odpoledne prohlížel protokoly o příchodu britských příslušníků, účetní knihu a inventář. K večeru jsme rozdělili příděly potravin, cigaret a čisté prádlo, které nám poslala pradlena z města.

Anglická kancelář byla na poměry v Mirandě velmi dobře zařízena. Největší výhodou byla železná postel a umývadlo. Uprostřed světničky stál malý stolek, který se dal zamykat, u jedné stěny dřevěné police a v nich knihovna, celkem asi sto svazků; druhá stovka knih běhala po campu. Pod knihovnou byla dřevěná bedna na zámek, v níž jsem měl „železnou“ zásobu prádla a obuvi pro nově příchozí. Hlavní skladiště bylo v jiné místnosti. K inventáři patřila pěkná kamínka, několik talířů a hrnečků, sekyra na dříví, léky pro první pomoc a různé drobnosti, které tam moji předchůdci za dvě léta nashromáždili.

Kancelář byla celá „vydekovaná“. Byla to nesmírná výhoda, protože mi nepadalo do polévky smetí od Holanďanů. Jako dveře sloužila přikrývka, kancelář jsem tedy nemohl zamknout.

Vedle byla kancelář Kanaďanů a kabina čtyř Poláků, kteří chovali v klecích myši. Nade mnou byl úřad Holandska, přes uličku naproti v I. patře byly „kanceláře“ Belgie a Československa, kde sídlil Šeda a Cihlář.

Doktor mi zakázal jíst rančo. Fuchs a Šenk mi přinesli něco rýže, svařil jsem ji a vypil z ní polévku. Nakonec jsem směl pít jen tento odvar. Rapidně jsem začal hubnout. Prý otrava žaludku – po čem nevím.

V souvislosti s převzetím nové funkce jsem se dal o všem informovat majorem Weetsem, hlavně pokud šlo o obsah přiložených listin. Sdělil mi, že budu velitelem Angličanů a příslušníků bojujících jednotek, jako např. sestřelených letců, uprchlých zajatců apod. Měl mnoho práce s Belgičany a jinými spojenci. Distribuci peněz se rozhodl vést dál sám pro všechny, naopak jídlem, prádlem a cigaretami jsem měl podělovat přímé svěřence já. Major Weets byl výborný člověk, trčel v campu již šest měsíců. Všechno mi ukázal a vysvětlil, protože v případě jeho odchodu jsem měl převzít i jeho funkci.

Hlavní skladiště spravoval Belgičan, později mu pomáhal jeden z Čechů. Stěny skladiště byly z přikrývek, které zloději rozřezávali holicími nožíky, aby mohli krást konzervy. Dalo to dost starostí sehnat dřevo a udělat stěny z prken.

Každou středu jsem měl chodit s majorem Weetsem k vojenskému přidělenci. Jinak po celou dobu pobytu v Mirandě jsme spolu měli konferovat a o zásadních otázkách rozhodovat společně. Debatovali jsme také o kázni mezi spojeneckými příslušníky, denním zaměstnání atd. Spolupráce s majorem Weetsem byla velmi snadná a příjemná.

Byl osvobozen Belgičan Terlinden. Zase typická „španělárna“. Jeho otec, profesor na belgické univerzitě, psal v době španělské občanské války do belgických novin frankofilské články a stal se prý velkým přítelem generála Franka. Jeho syn poslal z Mirandy dopis přímo generálu Frankovi a připomněl mu svého otce. Generál Franco jenom pokynul, jako činívají velcí diktátoři, a Terlinden byl osvobozen…

Tábor prožil novou senzaci. Francouz, obchodník s mlékem a s jinými zemědělskými produkty a jinak velká podšívka, chtěl utéci a zvolil tuto cestu: Lehl si do dřevěného smetníku, dal se zaházet odpadky a přemluvil zametače, aby ho vynesli a se smetím hodili do řeky, která tekla přímo za campem. Francouz byl těžký a dva zametači, kteří žili jenom z ranča, se pod jeho tíhou prohýbali. Španělé je chytili a měli nesmírnou radost ze své mazanosti.

Byla z toho velká legrace a vyrojily se různé dohady. Francouz prý byl špión, kterému hořela půda pod nohama a který chtěl svým činem přesvědčit nedůvěřivce mezi internovanými o své loajalitě ke kamarádům. Plán útěku však prý předem vyzradil Španělům. Druzí zase tvrdili, že chtěl utéci před výpraskem kamarádů – věřitelů, jimž dluží mnoho peněz. Peníze skutečně dlužil a mnoho vězňů se na něho chystalo, až vyleze z calabosa, kam ho Španělé uvrhli podle domácího řádu.

V mé kanceláři ohlásilo příchod šest „Angličanů“. Dva z nich, skuteční Angličané Douglas a Harding, byli vojáci z úderných oddílů námořní pěchoty „Commandos“ a utekli po nájezdu na St. Nazaire, který byl podniknut proti tamnímu velkému doku, jedinému doku na atlantském pobřeží, schopnému pojmout bitevní loď třídy „Bismarck“. (Tato námořní jednotka, smrtelně nebezpečná pro plavbu všech spojeneckých konvojů, byla sice po urputné bitvě potopena, ale Němci mají zřejmě k dispozici další, snad ještě mohutnější válečná plavidla.)

Další čtyři byli letci sestřelení nad Belgií při návratu z náletu na Německo. Byli to ve skutečnosti Poláci, sloužící v RAF. Měli veliké štěstí – byli ve Španělsku přechodně zavřeni s anglickým generálem, vyznamenaným v první světové válce Viktoriiným křížem, nejvyšším britským válečným řádem, a britský konzul jim vymohl na tři týdny svobodný pobyt v Barceloně. Tam dobře jedli, dobře pili a nyní po přeložení do Mirandy byli překvapeni špínou a bídou. Utěšoval jsem je, že si časem zvyknou.

V neděli 5. července přišli do mé „kanceláře“ dva jiní zakuklení „Angličané“, Mr. King a Mr. Snow. Snow uměl dobře anglicky, King naproti tomu ani slovo. Nevěděli, že jsem Čech, protože nikdo v campu mě nesměl prozradit a jenom dobří přátelé znali mou totožnost. Vyslýchal jsem jednoho po druhém anglicky a německy. Najednou povídám Kingovi:

„Tak vás vítám, já jsem taky Čech.“

King byl překvapen a měl velikou radost, protože nyní mohl vyprávět všechno podrobně. Byl zavřen s kamarády na Špilberku. Pak jsem zavolal Mr. Snowa a hra se opakovala. Byl jsem zvědav na poměry doma, mnoho jsme si vyprávěli.

Zase jedna živá středa… Major Griffith přijel tentokrát se svou ženou, Američankou. Po obvyklém setkání s velitelem tábora jsme se odebrali do místnosti, která byla uvnitř koncentráčnického tábora vyhrazena pro středeční schůzky.

Nejdříve přijal vojenský přidělenec hlášení majora Weetse i mé, pak přikročil k přijímání velitelů skupinek: Čechů, Poláků, Jugoslávců, Belgičanů a Holanďanů. Každý velitel měl několik svízelů, které se snažil s pomoci přidělence vyřídit. Mnoho jich ovšem zůstalo trčet, protože vyřešeni nebylo prostě v moci britského delegáta. „Maňana business“, sliby určité i neurčité ze strany španělských úřadů, nebyly obvykle dodržovány.

Byl jsem poprvé přítomen takovému shromáždění. Mluvilo se francouzsky a anglicky, rozuměl jsem tedy všemu a dověděl jsem se o bolestech různých národností. Cenu svobody jsem poznal jako nikdy předtím.

Zatímco vojenský přidělenec přijímal, díval jsem se po světnici, zda Španělé nenamontovali ve stropě nebo ve stěnách mikrofony. Už předtím jsem po odposlouchávacím zařízení pátral zvenčí, ale Španělé na jeho instalaci podle všeho neměli zájem nebo nebyli dostatečně technicky vybaveni. Museli jsme být každopádně velmi opatrní, často se projednávaly otázky, které mohly zajímat Němce i Španěly samotné. Aby nás Španělé zastrašili, posílali na shromáždění jednoho důstojníka nebo poddůstojníka, který však obvykle neuměl anglicky. Tentokrát nebyl k velikému zklamání osvobozen nikdo. Dozvěděl jsem se, že Angličané mají v Madridu nesmírné potíže se španělskými úřady a že nemohou žádný případ uvolnění zajatců urychlit. Musím čekat, až na mne přijde řada. Kdyby Angličané moje propuštění z campu urgovali, stal bych se jen více nápadným a podezřelým. Major Weets hlásil Griffithovi, že se rozhodl změnit mé jméno na Fattle, Fajtl neznělo anglicky. Za několik cigaret se mu podařilo změnu provést i ve španělských kancelářích. Byl jsem nyní veden u Španělů jako Frank Fattle a hodnost S/L, Squadron Leader, byla změněna na majora.

Chodím hrát se svými krajany volejbal. Máme docela dobře sehrané mužstvo a dvakrát jsme porazili třetí a druhé mužstvo Poláků, proti Krakovu jsme také vyhráli. Na hřišti mluvíme mezi sebou francouzsky, jinak česky. Navštěvuji někdy Čechy v jejich ubikacích a učím Fuchse anglicky. Fuchs a Šenk jsou dobří kamarádi. Často se objeví v mé kanceláři a přinesou bednu na dříví nebo rýži, protože mám stále potíže se žaludkem.

Ve stínu stromů poblíž kasáren často vidím Ostrého, který studuje logiku, a vedem spolu zajímavé hovory. Se sportovcem Cihlářem se setkáváme obvykle u Šedy nebo na hřišti. Často se zajdu podívat na belgické přátele, kteří bydlí zčásti na starém místě na šestce a zčásti na nové šestnáctce. Občas pořádám ve své kabině čaj pro spojenecké příslušníky. Protože se najednou do mé kanceláře nevejdou, přicházejí po skupinách.

Dnes jsem tu měsíc, a tak jsem přidal na přilepšenou biskvity ze zásob. Vedeme krásné debaty a nejvíc hovoříme o svém povolání – létání. Nadporučík Barker je velmi inteligentní člověk a stoprocentní Angličan. Na svém útěku zakusil mnoho hladu a strádání, ale nikdy se nezapomněl každý den oholit, třeba jenom u potoka. Kapitán Illes je Jihoslovan. Utekl dvakrát z německého zajateckého tábora, má velmi bolestné zkušenosti a umí výborně vařit.

Nejzuřivějším letcem, jakého jsem kdy poznal, byl seržant Ainger, jemný Angličan, zamilovaný do bombardovacích strojů. Měl jsem dost těžkou pozici v obhajobě stíhacích huricanů a spitfirů proti lancasterům, protože jsem byl mezi sestřelenými jediný stíhač.

Procházky jsem musel omezit, protože kabina nešla zamknout a někdo musel být pořád doma. John, můj „sekretář“, hlídal dobře, ale i on potřeboval čerstvý vzduch. Nemohl jsem nechat kancelář opuštěnou, měl jsem v ní knihovnu, léky, šatstvo, peníze a jiné věci.

Nyní už chodím na nástup zdravit vlajku na fotbalové hřiště vždy ráno a večer. Nejdříve vyhrává „Banda de musica“ řízný španělský pochod. Protože jej hraje denně, nezní melodie falešně. Podle předpisu máme jít na hřiště v četách ve sražených útvarech, vždy je to však houf neukázněných, schválně neukázněných lidí, a buřičů. Hudba už dohrává a my stojíme čelem k vlajkovému stožáru, ale stále nejsme ještě všichni – čtvrtina internovaných je na záchodě.

Dozorčí tento fakt zná a čeká po dohrání pochodu další čtvrt hodiny. Mezitím se četař a vojáci rozčilují a honí opozdilce, kteří si v běhu zapínají kalhoty. Španělští vojáci zpravidla nikoho nechytí. Opozdilci se zamíchají do řad a četař je přijde zjišťovat. Nikdo nikoho neprozradí a nakonec četař vynadá vojákům „koňo“ (svině), protože nejsou dost přísní, a my z toho máme zábavu.

Konečně vystupuje po schodišti španělský důstojník. Musíme sejmout pokrývky hlavy a připravit se na pozdrav. Důstojník salutuje a velí: „A bandera salute – uno!“

Hudba spustí chorál nebo co a vlajka jde vzhůru. Musíme teď zdravit fašistickým pozdravem, jinak nás hodí do calabosa. Zvedáme s nenávistí ruku a vytváříme obraz stáda ovcí, tupě hledících na vlajku nebo do země, protože nesmíme mluvit. Skoro nikdo z nás nezvedá ruku podle předpisu. Zvedáme jen předloktí nebo ruku zatnutou v pěst, prsty děláme „V“ jako spojenecké vítězné znamení, jindy vztyčujeme palce anglickým způsobem ve smyslu „všechno v pořádku“. Dívám se často na Šedu, který zpravidla nezdraví vůbec. Mezi námi je jeden významný belgický žurnalista, který měří přes dva metry. Všechny nás převyšuje a dělá si z bandery dobrý den. Ostentativně zdraví přímým vzpažením a prsty má roztaženy do vějíře, což působí komicky.

Vlajka je nahoře, hudba dohrála a důstojník po odzdravení velí: „Dos!“

Dáváme ruce dolů, nejsou-li dole již dlouho předtím, a čekáme na četaře nebo rotmistra, který nás počítá a kontroluje podle jmen. Pomáhá mu náš velitel, Polák. Někdy čekáme dlouho, protože něco neklape a četaři se zlíbilo radovat se z naší netrpělivosti a nemohoucnosti.

Pak nám velitel tlumočí výtky a výhrůžky velitele tábora, vydá hromadný rozkaz, zavelí: „Rompe fila!“ a je po parádě…

Po prozrazení dalšího pokusu Poláků o stavbu únikového tunelu čekáme na represálie. Velitel tábora nařídil, aby všechny přikrývky, tvořící stěny jednotlivých kabin, byly ihned odstraněny. Kdo neuposlechne, půjde do calabosy. Po dlouhých debatách a prosbách připustil komandant, aby se tento zákaz nevztahoval na „velitelské kanceláře“, o jejichž existenci věděl.

Odstraněním přikrývek byl Španělům umožněn výhled do všech kabin při průchodu baráků. Prohlídky se měly konat častěji, barák čtyři a pět byly přes den uzavřeny a hlídány vojáky. Uvnitř zahlazovali Španělé díry a večer po jejich řádění našli obyvatelé baráků velký nepořádek. Španělé vytrhali dřevěné podlahy a hledali, jestli po tunelech nejsou stopy ještě někde jinde. Vše vypadalo jako po zemětřesení – věci zpřeházené z jedné kabiny do druhé; peníze, cigarety a konzervy zmizely, vojáci je ukradli. Později se Španělé rozhodli, že vytrhají dřevěné podlahy ve všech barácích a nahradí je podlahami betonovými, aby se nedaly prokopat.

Odpoledne se konala přehlídka celého tábora. Už asi hodinu před nástupem jsme se shromažďovali. Bylo nesmírné vedro. Nejdříve šli španělští vojáci, pak mladí „destinos“ s trestaneckými košilemi přes uniformy, staří „destinos“ a nakonec my. Pozoroval jsem četu starých „destinos“ a bylo mi líto starců, kteří se vyčerpávajícím čekáním na horkém slunci hroutili. Jeden to už nemohl vydržet, vypotácel se z řady. Jeho kamarád měl asi obavu, aby neupadl, vzal ho za ruku a šel s ním. Vedli se jako malé děti, dobelhali se na okraj hřiště, sedli si do strouhy a ignorovali celou parádu.

Tlustý plukovník vylezl se svým štábem na „banderu“ a my jsme se vydali na pochod. Vyhrávala nám k tomu „Banda de musica“. Když jsme šli kolem „bandery“, měli jsme hledět vpravo. Ruce zvedat nenařídili – věděli, že bychom neuposlechli. Plukovník zdravil salutováním.

Někteří zajatí důstojníci také salutovali a ojedinělí zdravili dokonce zdviženou pravicí, nezajímalo mne však proč.

Sotva jsme se zastavili, rozběhli jsme se na všechny strany a velitel, Španěl, nás nemohl ukáznit. Lomil jen rukama a alespoň pro svou útěchu honem velel „Rompe fila“.

Právě před šesti léty, 18. července, vypuklo ve Španělsku povstání, což oficiální kruhy oslavují s velikou nádherou. Nezapomněly ani na Mirandu a přilepšily nám na jídle. K obědu jsme měli velmi chutnou polévku, víno, ovoce a kávu, večeře měla tři chody.

Oslava začala hned ráno slavnostním budíčkem, místo špinavé vlajky vztyčili Španělé novou. Poté sloužil mši podivný kněz – na schůdcích kapličky křičel při kázání nesmysly o politice a neomylnosti generála Franka. K poledni se vrátil strážní oddíl z vojenské parády z města. „Banda de musica“ měla tentokrát vyleštěné nástroje a byla zesílena, vídeňský dirigent byl hladce oholen a vypadal dokonce střízlivý.

Za hudbou v čele průvodu kráčely tři trojice četařů, kteří měli bílé rukavice a byli ověnčeni červenými šňůrami, každý nesl na rameni pušku. Vytáčení rohů prováděli tanečním krokem: když se měli otočit, udělal jeden za druhým valčíkovou otočku a vybral ji do směru, kam byl nařízen obrat. Bylo to spíše šaškovské než vojenské, nicméně nacvičené měli všechno brilantně. Nakonec se nám vystoupení vojáků začalo líbit – připadali jsme si jako v divadle.

Večer jsme seděli u Šedy na malém shromáždění. Sešlo se šest českých důstojníků. Debatovali o filozofii a politice…

Je další svátek, 21. července, Belgičané oslavují nastolení prvního krále. Pořádají různé hry, nakonec je slavnostní oběd v „důstojnické jídelně“. Všichni velitelé spojeneckých „národů“ dostali zvláštní pozvánky. Major Weets zastupuje Kanadu, já Anglii, oba pak společně Velkou Británii. Hostitelem je velitel Belgičanů, major generálního štábu Defraiter, který zná dobře Prahu. Měli jsme výborný oběd, vaječnou omeletu a šunku, připravovanou kdesi ve městě. Po něm bylo proneseno několik přípitků a řečí. Připíjeli jsme hlavně na brzké vítězství.

Po obědě jsme setrvali dlouhou dobu v družné zábavě. Myslím, že šlo o nejlepší „party“, kterou jsem v Mirandě kdy navštívil.

Při jedné návštěvní středě přijel s Griffithem major Stuart Haslam, jemuž měl Griffith předat úřad vzhledem ke svému odjezdu do Anglie. Jejich návštěva se protáhla skoro do šesti večer, museli jsme vyřizovat mnoho věcí.

S majorem Haslamem jsem debatoval asi dvě hodiny. Byl to vysoký starší Angličan, který měl mnoho vojenských zkušeností, a mám dojem, že kdysi pracoval pro výzvědnou službu. Diplomatických zkušeností, jak sám tvrdil, mnoho neměl. Byl velmi chytrý, o všechno se zajímal a byl zvědav, jestli nemáme v campu špióny a jestli Španělé instalovali do zdí mikrofony. Sdělil jsem mu, že máme v podezření ze špionáže dvě osoby. O jedné jsme si již ověřili, že pracuje pro Němce, druhá podle mého názoru je neškodný člověk. Byl zvědav na život vězňů a jejich potřeby. Věděl zajisté vše od Griffitha, ale chtěl mít informace z první ruky. Při odchodu mi Griffith oznámil, že se ještě jednou podívá do campu a že doufá na shledanou v Madridu.

Komitét britských žen mi poslal další zvláštní balík, slíbený pro příslušníky vojska. Obsahoval med, sušené ovoce, biskvity, cukroví, čokoládu, sardinky, oříšky atd. Mimo to každému vojákovi bylo určeno jedno pyjama, hřebínek, brýle proti slunci a jiné drobnosti. Všechno jsem rozdělil, až na cukroví, které jsem servíroval pozvaným při poloúředních čajích.

Belgičané nás potom pozvali do klubu „Penquin“, kde se scházeli každý večer k debatám a na dobré víno. Místnost klubu byla v jednom obytném baráku. Postele byly odsunuty stranou a uprostřed rozloženy primitivní stolky. Čepovalo se, měli dokonce půllitry a odlivky.

Zajímavou figurkou mezi mými „podřízenými“ byl malý míšenec Simon Pedro Doumarge. Byl britským občanem a nabídl se, že mi bude dělat sluhu. Měřil jen necelý metr a bylo mu kolem čtyřiceti let. Dlouhá léta sloužil v Madridu jako liftboy v hotelu a neuměl skoro anglicky. Ale měl britskou státní příslušnost, a to stačilo, aby byl jako velmi nebezpečný španělské vládě poslán do koncentračního tábora. Měl jsem ho velmi rád. Ke každému byl zdvořilý a úslužný. Každý den kolem desáté dopoledne přišel, odhrnul přikrývku, tedy vlastně otevřel dveře, a pravil:

„Buenos dias, Seňor. Cantina? – Dobrý den, pane, chcete něco v kantýně?“

Dohadoval jsem se s ním všelijak, pokoušel jsem se ho naučit několika anglickým výrazům. Někdy jsem ho poslal pro víno nebo ovoce, Pedro je vždy v pořádku přinesl. Měli jsme s ním taky potíže – v celém Madridu pro něho nemohli najít oblek. Byl dětské postavy, ale hořejší část těla měl vyvinutou jako dospělý člověk. Posléze jsme mu dali přešít u „místního“ krejčího blůzu, přišel se potom ukázat do mé kanceláře a měl nesmírnou radost.

Dostával jsem od britských úřadů peněžitou sumu na sluhu, tzv. batmana, sedm peset týdně. Úklid v kabině a mytí nádobí obstarával jeden Argentinec, který kdysi bojoval na straně vládních. Byl to výborný člověk a charakter. Nikdy ode mne nevzal nic víc, než jsme si ujednali. Byl poctivý, svědomitý a velmi zručný. Vydělával si velmi tvrdě posluhou ještě na několika barácích a pracoval od rána do večera. Dostával jenom rančo. Nevyptával jsem se ho na minulost, vycítil jsem, že o ní nerad mluví. Měl nesmírně rád svou zem, střádal a velice se těšil na návrat. Doufal, že ho Španělé po válce propustí.

Každý den po obědě a večeři potulovali se na našem baráku starci ze skupiny španělských „destinos“ a žebrali o zbytky jídla. Jednou jsem viděl dva takové ubožáky, jak se seprali o talíř ranča.

Často večer jsem pozval do své kabiny „podřízené“ kamarády. Debatovali jsme o válce, o politice, o knihách a ženách. S letci jsme se ovšem nejvíce bavili o létání. Při jednom sezení jsme se rozhodli, že založíme „Klub Miranda“. Vypracovali jsme stanovy a zvolili přípravný výbor. Účel klubu mělo být: Vytvořit a udržovat kamarádství mezi všemi členy spojeneckých vojsk, kteří prošli Mirandou za účelem vstupu do bojujících jednotek nebo za účelem znovuzařazení do boje proti společnému nepříteli. Odznakem bude štěnice jako symbol utrpení v žalářích a v koncentrácích. Podrobnosti a vyžádání povolení ponecháno na dobu pozdější. Sídlo klubu má být Londýn.

Nedostatek materiální byl jakžtakž odstraněn, horší to však bylo se stavem duševním. Do mé kanceláře chodili denně lidé všech národností, střízliví i opilí, a bědovali, plakali, prosili, nadávali nebo vyhrožovali. Někteří mysleli, že mám velikou moc a že jejich vysvobození záleží pouze na mně a majoru Weetsovi. Bylo velmi těžké jim něco vysvětlovat nebo vyvracet.

Chtěl bych se zmínit o dvou dezertérech. První byl Švýcar a dal se naverbovat do cizinecké legie. Při naloďování v některém francouzském přístavu utekl a přišel do Mirandy ve francouzské uniformě. Žádal mě, abych mu vymohl změnu jména a anglickou příslušnost. Dozvěděl se prý, že v campu se vydávají Poláci, Belgičané a jiné národnosti za Brity a on chce být také jedním z nich. Nabízel se, že bude bojovat v anglické armádě proti Němcům atd.

Nejdříve jsem se snažil jeho názor na nepravou příslušnost vojáků v campu vyvrátit, protože jsem musel být krajně opatrný a hájit zájmy všech. Přesvědčil jsem ho, že Britové v táboře jsou Britové skuteční. Poradil jsem mu, aby požádal o pomoc švýcarského konzula v Madridu a požádal o repatriaci, neboť v Mirandě ho nečeká žádná slibná existence, ale naopak hlad. Nabídl jsem se, že zprostředkuji pomoc britského přidělence pro navázání styku, avšak dezertér neměl chuť jednat s konzulem, protože opustil vlast bez povolení. Odešel a už jsem o něm neslyšel.

Druhý dezertér byl Němec. Utekl z Hitlerova vojska v severní Francii, kde prý byl poručíkem. Žádal mě, abych ho přijal do anglické armády. Mluvil francouzsky. Řekl jsem mu, že rozumím lépe německy, protože jsem v Německu studoval – nemohl jsem prozradit, že jsem se učil německy u nás na střední škole. Poznal jsem, že je skutečně Němec, mluvil perfektně. Prohlásil se za Francouze a musí odtud zmizet. Kdyby se o něm Němci dozvěděli, umučili by ho. Začal plakat jako malé dítě. Ukonejšil jsem ho slibem, že celý případ přednesu vojenskému přidělenci.

Skutečně jsem tak učinil a dostal jsem tuto odpověď: „Jeho totožnost se nedá ověřit, může to být špión. A je-li to zběh, nestojíme o něj – my si válku vyhrajeme sami – bez něho!“

Po osmi týdnech nuceného pobytu v Mirandě se konečně přiblížila i má osvobozovací procedura. Byla tak komplikovaná a zdlouhavá, že bych o ní mohl psát týdny. Vojenský přidělenec poznal, že vše je na dobré cestě, když mu Španělé nevrátili předložený seznam s mým jménem. Jakmile se seznam objevil u předposlední instance osvobozovacího řetězu, bylo teoreticky vyhráno. Moji kamarádi, kteří přišli zároveň se mnou, už odjeli a Francouz-Kanaďan odjel dokonce za šest týdnů. Měl jsem obavy, že snad Němci zjistili podle padáku mou příslušnost a že tuší, jak jsem se dostal do Španělska. Jejich vyslanec byl se Španěly zadobře a mohl snadno nahlédnout do jejich agendy a objevit mé jméno v seznamu. Případ byl komplikován ještě tím, že jsem omylem udal místo narození v Bohemii, Němci mě mohli považovat za příslušníka protektorátu. Vojenský přidělenec mi sdělil, že v nejhorším případě budou Angličané intervenovat. Měli stále velikou naději ve zdárné vyřízení mé záležitosti a ujišťovali mě, že Němci by mohli přinejhorším můj odjezd pouze oddálit, ale ne znemožnit. To byl i názor Šedy, který znal velmi dobře španělské poměry, já však chtěl být venku co nejdřív. I při velké naději může kapka nejistoty působit velkou nervozitu…

O táborových špiónech se povídalo víc, než bylo pravda. Nicméně nějací tam byli a jednoho jsme si – jak už jsem se zmínil – ověřili. Byl to zrzavý chlap, velmi chytrý, uměl perfektně anglicky, francouzsky, německy a Španělsky. Hned po příchodu ho udělali Španělé tlumočníkem. Mnoho vyzvídal, varoval jsem před ním všechny nové příslušníky. Ainger a Douglas, skuteční Angličané, mi o něm donášeli zprávy. Podal jsem hlášení přidělenci, který si pravdivost údajů překontroloval.

Cihlář se stal správcem české knihovny. Vypůjčuji si od něho knihy a řadu jsem jich už přečetl, což je pro mne velmi vítané.

Z Mirandy odešel Johny, můj sekretář. Byl velmi šťasten, protože v Anglii se má setkat se svou mladou ženou, kterou pustili z Madridu. Vzal jsem si k sobě jako sekretáře Stanleye Aingera, zaníceného bombardéra…

Při jedné večerní bandeře jsme měli velkou legraci. Někteří lidé byli opilí a loudali se pomalu k nástupu, přicházeli pozdě. Mnoho jiných zůstalo ještě v barácích. Četaři začali řádit. Rozestavili vojáky kolem východní strany hřiště a nařídili jim chytat opozdilce. Začala honička. Španělští vojáci dělali všechno tak nemožně, že nakonec honili sami sebe. Spolupracovali jsme s opozdilci, a jakmile některý vběhl do našich řad, přeli jsme se se španělskými vojáky o času jeho příchodu. Utrpěli fiasko i s četaři. Vojáci chytili vězňů jen několik a poslali je pod banderu na hanbu, četaři jako obvykle nadali vojákům „koňo“. My jsme se smáli. Četaři si na nás vylili vztek tím, že nás po parádě nechali dlouho stát v řadách.

Vyskytla se další tunelová aféra – Španělé objevili nový tunel. Konstruktéry byli zase houževnatí Poláci, chtěli spojit šestnáctku s „calabosem“ a dodávat pak vězňům nářadí k prokopání tunelu z „calabosa“ do hlavního kanálu, který se táhl středem campu pod Italskou promenádou a ústil do řeky za campem. Byla to poslední naděje…

Francouz, který mi za cigarety nosil rančo – Ainger jako poddůstojník dostával jídlo jinde a já jsem nemohl opustit kabinu – přišel se šrámy na čele a v černých brýlích. Nechtěl říct proč. Další rvačka se opakovala ještě druhý den. Pomlácení zůstali doma, a skuhrajíce na postelích, vyhrožovali pomstou. Mám dojem, že Miranda se bez pranic neobejde nikdy.

Přítel Šedy, Jugoslávec, mi pravidelně půjčoval Flight, odborný anglický letecký časopis, který dostával záhadným způsobem z Barcelony. Ainger v něm našel ve sloupci „missing“ své jméno. Doma však věděli, že je zdráv, a těšili se na jeho návrat. Měl jsem tedy zajímavou četbu.

Prohlížel jsem si fotografie, ponořil jsem se do četby zajímavých válečných příběhů a připomněl si i svůj, který jsem pro nedostatek času ještě svým kamarádům nevyprávěl.

Bylo to za bitvy o Anglii…

Do podzimního jiskřivého poledne na pomocném letišti v Debdenu zařvala siréna, dala povel k organizovanému zmatku. Dveře dvou skořepinových provizorních krytů se rozlétly a vyrazili z nich tři piloti a patřičný počet leteckých mechaniků. Zatím nepadlo slovo. Nebylo ani třeba – každý věděl, co siréna chce. Ještě nedozněla, a už se tři přihrbené hurikány překotně rozbíhaly po travnatém terénu. Na nikoho se nečekalo a řízený zmatek se pomalu změnil v úhledný roj tří „huroušů“ ve vzduchu a v klidný návrat „šmíráků“ do plechových budníků.

„Haló, Globus, zde Kiwi žlutá jedna. Jak mne slyšíte? Jsem ve vzduchu, přepínám,“ ozval se silný hlas našeho velitele poručíka Czernina…

Letím na pravé straně šípové skupinky jako Kiwi žlutá dvě a nevím ještě, co z toho bude.

Kdesi hluboko pod zemí pár kilometrů od Londýna se chystá úsekový kontrolor nás vést a ví toho rozhodně daleko víc než my. Má k tomu konečně báječné prostředky – radary, hlásky a hezká děvčata, která mu dole pod jeho zasklenou galerií posunují na horizontální mapě našimi stíhacími letadly i německými vetřelci. Vidí všechno ze svého hnízdečka z ptačí perspektivy jako na dlani. V naprostém tichu, které je v operačním sále po celý den úzkostlivě dodržováno, slyší cvaknutí svého vlastního přepínače, když nám odpovídá:

„Haló Kiwi žlutá jedna, zde Globus, slyším vás dobře. Andělé patnáct, orbit.“

Pak začala výměna údajů, které vypadají jako rébus pro nezasvěcené, ale pro nás znamenají jasné pokyny a příkazy. Prvý zněl: Rychle do patnácti tisíc stop, kroužit nad letištěm.

S tím rozhodně není spokojen Kiwi tři, pětadvacetiletý Walesan Jack. Jsem přesvědčen, že už nyní – zatím jenom sám pro sebe – pustě nadává. Má hrozně nerad „orbit“, protivné kroužení na místě a ještě k tomu nad letištěm. Ani já nejsem spokojen, zavání to buď klamným poplachem nebo bojovou zálohou a bývá z toho nakonec „palačinka“, „pancake“, což znamená přistát. Velitel žlutých Kiwi poslouchá, vyměňuje nějaké zprávičky, kterým my dva na křídlech věnujeme málo pozornosti, pak se nás ptá, zda ho slyšíme. Poslušně odpovíme, že ano, a nalepeni na jeho křídlech stoupáme s ním. Občas nás opohlavkují flákance cumulonimbů přesto, že se jim Czernin obratně vyhýbá. Kličkujeme nádherně modelovanými hradbami nebeského panství a šplháme k „andělům“. Trošku výš nad námi straší vrstevnatá clona mraků, té se už asi nevyhneme a musíme jí proletět. O prolétnutí by nešlo, ale jde o Jacka, kterého clona dráždí z jiného důvodu: nepřítel se v ní může skrýt. Už to trvá dost dlouho a Jack přepíná a veřejně a nekódované projevuje svůj názor… Kývám na souhlas hlavou a mírně kolébám huroušem, ale jako zástupce Československa ukázněně držím jazyk za zuby. Velitel roje, patrně pro svou britskou hraběcí dignitu, také mlčí, nekárá Jacka. A zase nějaké pokyny zdola. To už je zajímavější:

„Sledujte kurs 315, výška 12.“

Konečně se něco děje. Opouštíme prostor nad letištěm a jdeme někomu naproti. Pak nám země náhle sděluje, že za chvíli uvidíme Huna.

Zase oboustranná výměna zpráv, velitel už podruhé hlásí, že Huna nevidíme – asi se skrývá v mracích.

„Kurs 310, teď jste v jeho prostoru. Směřuje na Cambridge.“

Czernin potvrzuje příjem a ptá se nás, zda jsme rozuměli, či spíše, zda víme, o co jde, protože zatím stále mluvil jenom on. Jak bychom nevěděli hlásíme oba! Jack by zase rád řekl něco nekódovaného na adresu mraků, ale teď už to neudělá, zdola přicházejí příliš cenné informace a mohlo by nastat nebezpečí z prodlení, proto je stále jen na příjmu.

Koulíme divoce a dychtivě očima po dírách v mracích.

„Tally ho!!“ zařve najednou Jack a hrr dolů. My za ním. Válečnický pokřik leteckých lovců je populární po celé Británii. Zavedli jej asi Kanaďané a znamená „halali“.

Ostříží Jackův manévr byl počátkem našeho úspěchu. Vyhnali jsme nájezdníka z mraků, přinutili ho k sestupu a vymanévrovali si k souboji ideální podmínky. Czernin vydal poslední rozkaz „do toho“ s neodpustitelným „good luck, chaps – hodně štěstí, kamarádi“ – a vystřelil. Za ním já a pak Jack. Jsme v tisíci metrech, koutkem oka stačím pod sebou vpředu postřehnout velké město, Cambridge. Protáhlý, dvoumotorový bombardér dornier 17 se jasně rýsuje v zaměřovači. Měl by se raději vzdát, nemá nejmenší naději na záchranu. Ale Němci jsou poslušní vojáci, bijí do nás stejně jako my do nich. Vidíme jejich střelbu – jako když proti nám vrhají dlouhé, bleděmodré bavlnky, tak nám připadá jejich trasující střelivo. Provádíme klasické útoky ze dvou třetin zezadu z obou stran, abychom zasáhli co nejdřív a co nejúčinněji. Už máme druhé kolo za sebou. Kroužíme kolem smrtelně zasaženého nepřítele. Posádka dorniera už potřetí uslyšela hrozivé bubnování našich střel po svém stroji. Musí být zraněna, musí už krvácet, to snad není možné, aby tohle všechno vydržela! Pálí však dál. Slyším asi dvakrát cvrnkot kuliček po hřbetě svého „hurouše“, ale co je to proti té záplavě, kterou musí schytat oni z našich čtyřiadvaceti rychlopalných kulometů!

Obyvatelé historického univerzitního města myslím nikdy nezapomenou na pekelné divadlo. Asi pět set metrů nad svými hlavami vidí pohřeb nacistického nepřítele, jemuž hoří pravý motor a který se přerušením střelby konečně vzdal. Přestali jsme okamžitě útočit a převzali úlohu pohřebního konduktu, neboť do vzdávajícího se nepřítele nikdy nestřílíme. Uvědomuje si osádka dornieru naši generositu, zákon slušnosti válečníků, který luftwaffe tak hanebně pošlapala u Dunkerque ve francouzské kampani a na který prý kašle ještě zde nad Anglií?! Universitní čtvrť přelétáme ve 300-400 metrech, určitě nás pozorují i ctihodní profesoři se svými žáky.

Čoudící oběť právě minula město, posádka se rozhodla seskočit padáky. Bylo pozdě. Pilot, patrně zraněný, nervózně lomcuje kormidly, ostatním trvá dlouho, než se odpoutají. Dornier ztrácí drahocennou výšku. Dvěma trosečníkům se záchranné deštníky neotvírají a jako kámen se řítí k zemi. Jenom třetí je šťastnější a přistává živ na poli. Pilot pokračuje v klouzavém letu. Už se nikdy nikdo nedozví, jak chtěl všechno zakončit. Náhle se příď bombardéra obrátila kolmo k zemi, do níž se pak celý letoun zaklínil. Obrovský a vysoký sloup dýmu s červeným kohoutem nahoře odhlásily konec boje.

Zakroužili jsme kolem místa tragédie a našeho vítězství a pak jsme se zaletěli podívat na plukovníka luftwaffe, který seděl uprostřed pole se vztaženýma rukama před dívkou třímající výhružně deštník. Jak podivný úkaz druhé světové války…

Czernin směšnou scénku „nalétl“, prudce vzal za řídicí páku a poděkoval dívence pěkným stoupavým výkrutem. A protože šlo zároveň o „Victory roli“, salto vítěze, přidali jsme se k témuž manévru i my a udělali tečku za příhodou dne.

Kontrolor z operačního sálu potvrdil Czerninovo hlášení o sestřelu a pak se zeptal, zda jsme v pořádku a zda nic nepotřebujeme.

„Ne, děkujeme.“

Vraceli jsme se v těsné formaci a Czernin se ozval:

„Haló, Kiwouši, byla to dobrá práce!“

Pak rychle přepjal na poslech, kdyby se náhodou zase něco naskytlo cestou domů.

Zaculili jsme se do kožených a gumových náhubků své výstroje. A pak jsme přistáli…

Konečně v Madridu

Před několika dny se objevil na scéně ruletář a poutá ze všech atrakci největší pozornost. Je to Španěl a řve stejným způsobem jako šejdíři na pouti. Lidé sázejí, berou, prohrávají, nejčastěji prohrávají.

Na Anglické promenádě máme zase něco nového – vídeňskou kavárnu. Spolek několika rakouských židů a Španělů sehnal kdesi dva dlouhé stoly, několik židlí a začal obchod. Na jednom konci stolu vaří Španěl kávu v krásném vařiči, který zhotovili internacionalisté v Mirandě z konzervových plechovek, pak ji podává ve sklenicích. Když je hezký teplý večer, přinesou si hosté své pohodlné židle a lehátka – až se divíte, kde to všechno sehnali – a bezstarostně popíjejí. Hosty snadno můžeme roztřídit na nóbl kavárenské povaleče, businessmany, politiky a jiné. Debatují o všem možném, ale nejvíc o válce, kdo ji vyhraje, o zkušenostech z cest, kdo bude kdy uvolněn z tábora a posléze též, co budou dělat, až všechno utrpení skončí. Čím víc se blíží hodina spánku, debata vázne, a když se kavárenští hosté rozcházejí, zračí se na všech tvářích starost nebo tupá rezignace jako v jiných dnech.

Často jsem pozoroval velmi hezkého mladého muže, který vydržel sedět u kávy celé hodiny, aniž promluvil slovo. Občas se někam zadíval a zapsal si něco do sešitku. Básník? Nebo blázen?

Zapomněl jsem poznamenat, že do campu přišel rotný Templeman, byl sestřelen při návratu z operačního letu na Německo kdesi nad Francií. Byl to Kanaďan, velmi sympatický chlapec. Obdivovali jsme jeho výkon – celou cestu do Španělska konal pěšky, trvala mu skoro čtyřicet dní. Přišel k nám zhublý, vyhladovělý, dvakrát se zřítil v horách, přerazil si žebro, nalomil páteř a zlomil nohu v kotníku, nakonec ale dorazil. Museli jsme ho dát ihned na ošetřovnu pod dozor bulharského a belgického lékaře. Navštěvovali jsme ho často a nosili mu různé dobroty, jaké se jen daly sehnat. Chlapec byl velmi nedočkavý, co nejdříve se chtěl uzdravit a dostat se do Anglie, aby mohl zase létat a bombardovat Německo…

Ve středu jsem zase čekal s napětím přidělence, až vyjde od velitele tábora. Má prý u sebe ještě jednu listinu!

Jako při každé jeho návštěvě pozdravili jsme se s majorem Haslamem hned u brány a hned tam jsem se ke své velké radosti dozvěděl, že jsem též uveden na listině, byť jako poslední.

Vyřídili jsme oficiální korespondenci a čekali netrpělivě na telefonní rozhovor, který si vyžádal major Haslam z tohoto důvodu: Velitel tábora propustí jenom ty, kteří jsou jmenováni buďto v telegramu zaslaném z ministerstva války, anebo na základě jiného úředního zmocnění. Listina s deseti dodatečnými jmény, kterou přinesl major Haslam, nebyla však ničím a nikým ověřena, ačkoli přidělenec byl vyrozuměn, že ministerstvo války v Madridu poslalo veliteli tábora v Mirandě dodatečný telegram jako autorizaci k našemu propuštění.

Asi za hodinu major Haslam telefonoval – uměl velmi dobře španělsky – s frankovci a všechno dobře dopadlo. Litovali jsme Weetse, který v Mirandě seděl již půl roku a stále bez naděje, takže byl často velmi nervózní.

Naposled jsem si ještě zaúřadoval a předal funkci nadporučíkovi Barkerovi. Byl jsem určen velitelem transportu a musel jsem se postarat o všechny osvobozené, aby podepsali protokoly. Za pomoci několika Belgičanů se mi podařilo je sehnat. Pak jsem šel s majorem Haslamem na ošetřovnu navštívit Templemana. Tak tak jsem chytil španělského doktora, který musel podpisovat lékařské vysvědčení, bez něhož nepropouštěli. Na balení věcí mi zbývalo málo času. Zanechal jsem svým kamarádům velký nový kufr, dar N. P. Griffitha, a dal jsem si své svršky do malého kufru dřevěného; můj majetek byl stále skromný. Nakonec jsem pobíhal po táboře a loučil se se známými. Neměl jsem mnoho času, všichni osvobození byli již shromážděni u brány a čekali na mne, španělský četař dokonce nadával a poslal pro mne vojáky. Ještě jsem musel vyřídit cosi s přidělencem a konečně jsem k radosti čekajících přiběhl k bráně. Tam nastalo loučení za doprovodu známého „venga, venga“, vykřikovaného španělskými vojáky.

Velice mne mrzelo, že jsem se nemohl rozloučit se všemi Čechy. Ale snad tak bylo lépe, bylo by to pro ně i pro mne smutné. Vzpomínám na rychlé loučení se Šedou. V jeho „kanceláři“ bylo několik lidí a důležité věci napsal proto na papír. Doložil jen třesoucím se hlasem:

„Chceme vědět pravdu stůj co stůj.“

Porozuměl jsem mu. Na konci papíru stálo: „Dělám tunel. Chci od tebe ještě jednu bednu.“ Už jsem mu nemohl vyhovět, ale řekl jsem Barkerovi, aby mu dal vše, o co požádá. Přál jsem mu, aby se jeho plán zdařil, a přál jsem mu ještě víc, aby se všem Čechům podařilo odejít z tábora volnou cestou jako mně. Útěk z Mirandy byl spojen s velkým nebezpečím a věděl jsem, že Šeda i ostatní jsou odhodláni riskovat vše.

Na osvobozovací listině bylo moje jméno zase zkomoleno a znělo Fajetl. Nedivil jsem se už, ale měl jsem obavy, aby Guardia Civil nic nenamítala. Stalo se totiž často, že v důsledku zkomolení jména byl osvobozený zase zadržen. Naštěstí má skupina nebyla prohlížena civilní policií vůbec a teprve později jsem zjistil důvod.

Konečně jsme byli za branou koncentráku. Ohlédl jsem se a spatřil své internované kamarády z tábora, kteří se se mnou máváním loučili. V popředí stál Šeda. Jeho a všechny další české chlapce jsem za pobytu v Mirandě poznal důkladně a slíbil jsem jim, že budu intervenovat v Londýně, ačkoliv jsem věděl, že tam pro jejich osvobození už pracují. Spoléhali na to, že přímá intervence bude účinnější než stálá korespondence, která byla mnohdy obtížná. Se smíšenými pocity jsem šel vedle majora Haslama, který je asi vycítil a pomalu je začal rozhánět svými poznámkami o Madridu a svobodě. Přišli jsme do hotelu, kde jsme byli přechodnými hosty vojenského přidělence. Bylo tomu tak prý každou středu a vyvinul se z toho již obyčej. Výborně jsme se najedli a za chvíli pro nás přijelo auto, které nás vezlo dál. Jela s námi také dcera vojenského velitele tábora v Mirandě a myslím, že právě ona byla příčinou toho, že nás Guardia Civil při odchodu neprohlížela.

Nás propuštěných bylo devatenáct. Musel jsem často napomínat temperamentní Poláky, aby před veřejností mluvili anglicky.

Vedle šoféra nasedla velitelova dcera, která jela navštívit tetu do Madridu. Chtěla se s námi bavit, ale ignorovali jsme ji.

V ambulanci, která nás vezla, jsme seděli těsně vedle sebe na zemi. Asi po dvouhodinové jízdě jsme zastavili před nějakým statkem, kde si přidělenec i španělský šofér cosi vyřizovali. Vylezli jsme ven, abychom se trochu protáhli a nadýchali se, ambulance se dala špatně větrat a páchl tam benzin. Nahlédl jsem ze zvědavosti do dvora hospodářství, kde mě nepořádek až zarazil. Když jsme pak osvěženi vyjeli, vůz řídil major Haslam, který tak činil rád – byl totiž předtím s námi namačkán vzadu. Asi kolem deváté večer jsme opět zastavili, tentokrát však před moderním hotelem, vybaveným opravdu vším komfortem. Pili jsme tam výborné víno a jedli sendviče. Obsluhovala nás hezká Španělka, mluvila dokonce francouzsky. Kolem půlnoci jsme učinili ještě jednu zastávku ve vesničce, kde bydlela teta seňority.

Teta pozvala vojenského přidělence na kávu, asi za ochotu, že svezl její neteř, a já zase použil zastávky ke krátké procházce a hlavně k ukojení zvědavosti, jak vypadá jiné španělské hospodářství. Prošel jsem malým náměstíčkem, kde domy zvenčí působily ošklivě, a nahlédl jsem do jednoho z nich malým osvětleným okénkem. Zde mě naopak zase zarazila nebývalá čistota i pořádek, na prostřeném stole bylo vidět i vidličky. Španělsko, země kontrastů…

A pak zbývala cesta do Madridu. Byla špatná, vzduch ve voze byl již zkažený, ale všechno nepohodlí bylo rájem proti Mirandě.

Konečně v Madridu! Bylo již kolem páté hodiny ranní, a přestože jsme měli ztuhlé údy a bolest v celém těle, vyskákali jsme radostně před budovou vyslanectví a chtěli být honem na nedotknutelné půdě zastupitelského úřadu. Až nás musel major Haslam krotit.

Zavedl nás do velké místnosti, kde nařídil kuchaři, aby nám přichystal jídlo a čaj. Poradil nám, abychom se mezitím šli vykoupat – bez čaje a bez lázně to u Angličanů prostě nejde.

Radoval jsem se ze sprchy, a když jsem poté popíjel horký čaj, cítil jsem se jako na vojenském letišti Hornchurch, když jsme měli ranní hotovost a za svítání sluha Frank servíroval čaj a sušenky.

Major Haslam nás shromáždil a dal pokyny, jak se máme chovat v hotelu, do kterého nás za chvíli zavezou. Hlavní a nejdůležitější věcí je hotel neopustit a nevycházet ani na chodník. Jakmile by nás zastavil strážník nebo tajný a zjistil, že nemáme legitimace, dal by nás ihned zavřít do madridského vězení a museli bychom znovu projít Mirandou, žádná intervence by nepomohla.

V hotelu jsem dostal pokoj sám pro sebe a hned jsem usnul.

Asi v deset hodin jsme snídali. Přímo naproti našemu stolu seděla skupina Němců, nějaká „dobročinná“ mise. Skládala se z pěti sester, vojáka a civilisty. Voják nebyl ani frajtrem, ale domýšlivý byl jako plukovník. Chvílemi se choval dokonce drze a prohlížel si nás svrchu. Ihned jsme se mu revanšovali, mluvili jsme nahlas anglicky a francouzsky.

Dopoledne jsme se vrátili na vyslanectví a tam jsme napsali hlášení o svých osudech. Vyslanectví bylo v krásné budově. Na dvoře rostly palmy, u vrat livrejovaný sluha. Bylo tam prý na dvě stě zaměstnanců.

Major Haslam mě pozval k sobě. Musel jsem projít mnoha kancelářemi a viděl jsem, jak se všude horečně pracuje. Setkal jsem se také s majorem Griffithem, kterého potěšilo, že jsem už venku. Na oběd jsme jeli zpět do hotelu Mora, Němky a Němci tam byli též.

Britských příslušníků bylo tolik, že nám hoteliér dal zvláštní stůl. V mé skupince byl také belgický kněz a polský lékař. Jeden Polák vedle žertoval, že se nám nemůže nic stát: i v nejhorším, umře-li už někdo, dostane ihned pomazání. Vesele jsme se bavili.

Španělé dovedou znamenitě vařit. K obědu a k večeři jsme měli čtyři chody a víno, které jsme si ovšem museli platit ze svého. Jídla bylo dost, ovšem drahé a chudí lidé venku strádali. Nicméně nebyly poměry tak ubohé, jak mi je líčili ve Francii. Lidé tu chodili slušně oblečeni, ve výkladech bylo dostatek zboží. Jedině v dopravě byl vidět vliv války, auta jezdila omezeně a v pondělí prý nesměl jezdit nikdo. Major Haslam mě odvezl na španělský úřad a cestou jsem zjistil, že kromě taxíků jezdí po Madridu jen zahraniční diplomaté. Primát měli Angličané a Němci. Jak by také ne, oba tyto národy tu měly zájmů a práce až nad hlavu.

Po obědě jsem si šel lehnout. Bylo nesmírné vedro a nemohl jsem je vydržet ani v pyžamu. Převaloval jsem se na posteli a divil se, jak místní obyvatelé mohou spát.

K večeru si pro mne přijel opět Haslam. Na vyslanectví jsem vypil šálek čaje a pročítal jsem válečná komuniké, různé zprávy o letectvu a poslouchal rádio. Situace v Egyptě a v SSSR nebyla růžová, na Angličany to však příliš nepůsobilo. Smysl pro humor neztratili ani v nejmenším a v práci byli stejně klidní a seriózní jako v době vítězství.

Večer jsem se seznámil s leteckým přidělencem majorem Taylorem, který měl krásně zařízený byt o více pokojích. Uvítali mě tam výbornou whisky, v Anglii už po dvě léta nic podobného nepijeme. Byla správně chlazená, a tak se nám pěkně povídalo. Vzpomínali jsme na létání. Potom jsem byl pozván na večeři, měli jsme španělskou omeletu a divokou kachnu. Nakonec přišlo na stůl dokonce plzeňské, snad na mou počest. Nevím, kde je sehnali.

Povídali jsme si až do jedné hodiny v noci, Haslam mě pozval, abych u něho přespal, bylo příliš pozdě jet do hotelu. Také mi řekl, že budu představen britskému velvyslanci.

Před spaním jsem si vyšel na balkón. Bylo ještě horko, zdi madridských domů zachytávají ve dne teplo a v noci je zase vyzařují do ulic.

Ráno odešli moji přátelé do úřadu a nechali mě samotného ve svém bytě, protože jsem se tam měl sejít s naším vyslancem Formánkem. Hrál jsem si na Angličana: dal jsem si lázeň, objednal si snídani a pak jsem na pohovce pročítal ilustrované časopisy.

V jedenáct hodin pan vyslanec přišel. Blahopřál mi k osvobození a chtěl, abych ho navštívil v jeho bytě. Uznali jsme však dodatečně, že je lépe a jistější jednat v Haslamově bytě nebo na britském velvyslanectví. Mluvili jsme samozřejmě ponejvíce o Mirandě. Objasnil mi mnoho věcí, které mi pro nedostatek času nemohl sdělit při své jedné návštěvě v campu.

Vyslanec, velmi příjemný diplomat, pracuje seč může pro osvobození Čechů z vězení a koncentráků a má, myslím, nejtěžší pozici ze všech našich diplomatů v neutrálních státech. Je tam vlastně naším neoficiálním zástupcem, protože Španělsko uznalo protektorát. Má nesmírné potíže. Griffith mi jednou vyprávěl, jak Formánek trpce nese osud mirandistů a shání všechny možné protekce a sestavuje stále nové a nové plány, aby mohl osvobodit krajany.

V poledne jsem byl zase hostem Angličanů. Oběd byl velmi dobrý. Neměli jsme led na chlazení piva, a tak major poslal pokojskou k Italům. Pod námi totiž bydleli Italové, nad námi Němci. A tu se stávalo, že když byl nedostatek ledu, posílali pro něj k Italům či k Němcům, anebo Němci a Italové si zase posílali k Angličanům. Válka je divná věc…

Odpoledne, když jsem šel s Taylorem na vyslanectví podat písemný raport o svém souboji, byl jsem informován, že velvyslanec Sir Samuel Hoare mě přijme pro nával práce až další den.

Poté jsem se šel podívat do kanceláře na majora Haslama a Griffitha, s nimiž jsem si dobře rozuměl. Smluvil jsem také vycházku svých „podřízených“ do města.

Na večeři jsem byl zase v hotelu Mora. Sotva jsem se tam objevil, zasypaly mě otázky ze všech stran. Chtěli vědět, co je nového, kdy pojedeme, zda dostaneme nějaké peníze, kdy se pořádají býčí zápasy…

Musel jsem dělat vážného.

„Do města nesmíte,“ řekl jsem přísně. „Pozítří sem přijde jedna Angličanka z velvyslanectví a půjdem se podívat na promenádu a do Prada, největší madridské obrazárny. Býčí zápasy bych chtěl také vidět, ale konají se jen v neděli nebo ve svátek a místa jsou prý vyprodána dlouho předem.“

Němci z hotelu zmizeli, měl jsem radost.

Představili mě jakési mladé Belgičance, která byla nevinně vězněna po čtyři měsíce. Byla malířkou a kreslila skvělé portréty.

Po večeři jsem si sedl s kamarády na balkónek a díval se na Madrid. Hlavní třídou projížděly vozy elektrické dráhy, pod stromy se procházeli seňoři a sličné i méně sličné seňority.

Nejvíce jsem se bavil s belgickým knězem, jinak parašutistou zpravodajské služby, který mi vyprávěl o obdivuhodné práci polských tunelistů v Mirandě. Byl to veselý inteligentní muž a velký optimista. Když hostinský zavřel jídelnu, museli jsme opustit balkón a odejít k pultu. Bavili jsme se tam i ve své mateřštině, ale byli jsme opatrní, protože v místnostech se potulovalo mnoho individuí, která jsme předtím viděli hovořit s Němci. Hoteliér byl také podšívka a s každým si to žehlil, mluvil francouzsky i německy.

Před odchodem na lůžko jsem sdělil svým svěřencům, že jsem byl s přidělencem na španělském úřadu a že major doufá, že v neděli odjedeme do Gibraltaru.

Belgičanka nám ukázala portréty, nakreslené v ženském vězení – měla jich asi padesát. Ke každému obrazu vyprávěla historii. Tak např. nám ukázala velmi hezkou ženu s třemi děcky, z nichž jedno se narodilo ve vězení. Žena sama se dostala do žaláře omylem.

Belgičanka ve vězení nakreslila i symbolické scény – vlastní kompozice. Mezi spoluvězni našla prý mnoho žen s výrazem vlídnosti, pokory a něhy, a vybrala si je za modely andělů, svatých a madon.

Konečně mě přijal britský vyslanec, blahopřál mi k úniku. Měl již o mně zprávy, ale dal si znovu krátce ode mne vyprávět, jak se vše zběhlo. Pak jsme přešli na ožehavý problém našich v Mirandě. Ujistil mě, že Britové dělají vše pro osvobození spojenců a že doufá v úspěch. Během rozhovoru jsem zjistil, že naslouchal velice roztržitě. Omlouval jsem to sice jeho přepracovaností, přesto však rozhovor ve mně zanechal dojem, že Britové musí řešit jiné, pro ně důležitější věci a že bohužel „Miranda business“ je asi úkol vedlejší.

Sešel jsem se opět s Haslamem a dal jsem mu dopis pro Šedu, napsaný předem v hotelu, s dodatkem po rozmluvě s velvyslancem. Poslal jsem též dopis Ivanu van Massanhovovi a Bakerovi.

Na britské vyslanectví přišel vyslanec Formánek se svou ženou. Paní Formánková byla velmi příjemná a půvabná paní, která mi také blahopřála a litovala, že mě nemohla pozvat do svého domu. Hovořili jsme o Madridu, o domově a o válce. Oba se nejvíc těšili na den, až bude Madridem projíždět Šeda a jeho skupina. Při loučení jsme si řekli: na shledanou v Praze!

Zmínil jsem se Griffithovi, že moji podřízení by se rádi podívali ven. Litoval, že v Madridu není náhodou právě nikdo, kdo se obvykle stará o prohlídku města, a nabídl se, že nás odpoledne odveze vykoupat se do hor. Byl jsem tím nadšen. Při tom mi také Griffith potvrdil zprávu o připravovaném odjezdu do Gibraltaru.

V hotelu jsme obě radostné noviny ohlásili, a protože se muselo jet nadvakrát, usnesli jsme se, že účastníci koupání se musí vylosovat, aby výběr byl spravedlivý. Se mnou jel Polák a Belgičan.

Griffith byl báječný člověk, na odpolední vycházce byl velmi příjemný. Jela s námi také jeho paní, s níž jsem se již znal. Snažila se opravdu zpříjemnit nám poslední chvíle zdejšího pobytu.

Projeli jsme na hlavní asfaltové silnici asi polovinu Madridu, ale mnoho z něho vidět nebylo. Periférie byla nesmírně ubohá, místy zůstaly stopy občanské války. Zahlédl jsem další španělskou raritu – mlácení obilí. Malý plácek udusané hlíny, někdy čtverec, jindy kruh, na něm rozprostřeno zralé obilí, okolo několik chlapců a žen v širokých slaměných kloboucích. Každý má vidle a vyhazuje zrno v plevě do vzduchu. Těžké zrno padá přímo k zemi, plevu odnáší vítr stranou.

Paní Griffithová podotkla, že je to typický španělský zvyk, a vyprávěla, že kdesi v Burgosu viděla pěknou slavnost mlácení. Uprostřed náměstí naházeli Španělé obilí a přivedli opentlené kobyly, které je mlátily šlapáním. Všichni občané dědiny vyhazovali obilí do vzduchu, byli prý v nádherných národních krojích.

Až na to mlácení a pustý kraj jsem už neviděl nic. Asi šedesát kilometrů za Madridem bylo jezero, jediná voda, která napájela Madrid. Odbočili jsme z hlavní silnice a projížděli trochu malebnějším krajem, ale po velmi špatné polní cestě. Zastavili jsme se u jakési hospůdky a Griffith tam zamluvil večeři, pak jsme pokračovali dál podle potoka vysoko do hor.

Pohoří „La Pedricha“, vysoké asi tisíc metrů, bylo holé.

V potoce nebo řece se koupalo několik lidí a nejlepší místečka byla obsazena. Vydali jsme se tedy proti proudu pěšky a objevili přírodní bazének. Dalo se v něm plavat, to nám stačilo. „Kabin“ pro svlékání bylo v okolí plno. Sem tam jsme vyplašili nějakého hada, který se vyhříval na balvanu, ale to patřilo k romantice. Koupání bylo znamenité, byl jsem překvapen teplotou vody. Horské potoky bývají zpravidla studené, byli jsme poměrně dost vysoko, ale voda přímo hřála. My mirandisté jsme měli takovou radost ze života, že jsme ve vodě vyváděli jako malí. Říkali jsme, že to byla nejlepší chvíle našeho cestování na svobodě.

K večeru jsme se ustrojili a zajeli do hospůdky. Byla na malém kopci nad cestou a měla zahradní restauraci. Pod námi v údolíčku hrčel jiný potok a v něm se koupali místní obyvatelé, zpívali si při tom.

Seděli jsme na přírodní terase a viděli jsme do hor a do údolíčka. Hory byly ve stínu temné, ale krásné. Do restaurace se trousili lidé a většinu cesty zpívali. Jedna babka byla neopatrná a při vystupování na terasu si zlomila ruku. Španělé byli ustrašeni, ale utěšovali ji.

Na zpáteční cestě se mi chtělo spát. Všichni jsme byli příjemně unaveni. Griffith řídil vůz jako profesionál a velmi brzy nás přivezl do Madridu. Před Madridem bylo ve voze poměrně chladno. Jakmile jsme však vjeli na předměstí, foukl do vozu horký vzduch – ve městě bylo jako za pecí.

Ulice byly jasně osvětleny a všude plno lidí, mladých, starých i dětí, v Madridu začíná život kolem desáté večer. Na periférii jsme se proplétali mezi Španělkami, které korzovaly po celé ulici. Uvnitř města byl provoz normální a obyvatelé chodili po chodnících.

V hotelu už všichni spali. Bylo zase veliké vedro, ale už jsem si trochu zvykl a usnul jsem celkem brzy.

Dnes je 16. srpen. Kolem desáté hodiny ranní jsme se vydali s jednou Angličankou z velvyslanectví na prohlídku světoznámé obrazárny Prado. Byly tam nádherné originály vynikajících malířů všech škol: poprvé v životě jsem uviděl opravdového Goyu, o kterém jsem tolik slyšel a četl. Když jsme se vrátili do hotelu, pozval jsem jménem kamarádů naši obětavou průvodkyni na oběd. Posadili jsme obě ženy, ji a belgickou malířku, do čela stolu, objednali nejlepší víno a cítili se tak trochu kavalíry.

Odpoledne jsme si šli lehnout a vychutnávali poslední siestu. Očekávali jsme radostně dobu odjezdu.

Přesně v šest přišel Haslam a přivedl pět Angličanů, vypravovaných na stejnou trať jako my. Dva z nich byli invalidé od Dunkerque. Jeden měl rozštíplou spodní sanici, všechny zuby vyraženy a v těle několik ran. Druhý měl amputovanou nohu a na druhou byl chromý. Strávili dva roky ve Francii, kde je dobří Francouzi schovávali, ale kde pochopitelně nemohli dostat potřebné ošetření. Tři ostatní byli velmi šťastní, protože unikli z Francie do Madridu, aniž byli zastaveni. Na ty jsme se dívali spatra. Šlo jim vše hladce, ve Španělsku si pobyli jenom týden a nebyli „legionáři mirandisty“.

Haslam pro nás nakoupil v hotelu mnoho lahví minerální vody a pár lahví vína, které jsme snesli do ambulance. Cesta do Gibraltaru je dlouhá, bude vedro a budeme mít žízeň.

Na nádraží jsme šli pěšky. V ambulanci se vezli jenom invalidé a dva muži, kteří opatrovali proviant a pití.

Na ulicích bylo rušno a před nádražím to vypadalo jako o všesokolském sletu. Španělé vráželi do nás, my do nich, protože jsme se v davu ztratili a pak jeden druhého hledali. Konečně jsme se shromáždili u naší modré ambulance, kterou každý znal, a vykládali košíčky s ovocem a se sendviči. Kolem našeho auta se seběhlo mnoho kluků a civěli na nás. Dávali jsme na ně pozor.

Major pro nás objednal půlku vagónu a na nástupišti mě představil španělskému detektivovi a anglickému úředníkovi Albertovi, kteří pojedou s námi jako průvodci. Nový Angličan byl velmi příjemný, byl zaměstnán několik let na zastupitelském úřadě v Praze a nemohl na Prahu zapomenout. Před odjezdem jsem se srdečně rozloučil s majorem Haslamem, děkoval jsem mu za jeho práci a dobrotu. Jeho péče o mirandisty byla opravdu příkladná. Nejraději by byl viděl, aby všichni spojenci byli už venku, ale „znáte přece maňana business“, dodal.

Vlak se pohnul. Všichni jsme vlezli do oken a dlouho mávali.

Seděl jsem velmi pohodlně, neboť celé kupé bylo pro anglického průvodce, detektiva a mne. Ostatní seděli po šesti.

Albert uměl Španělsky, a tak jsem zábavu s tajným ponechal jemu a pohlížel na Madrid. Na periférii jsem opět viděl několik rozstřílených baráků z občanské války. Prošel jsem odděleními s polským doktorem, rozdělil víno a minerálku a doporučil všem, aby mezi sebou mluvili jen anglicky nebo francouzsky.

Krajina byla fádní jako poušť. Brzy jsme dostali žízeň. Za chvíli za námi přišel malý Španěl a řekl něco našemu tajnému. Albert vysvětlil, že jde o kamarády a že si půjdou popovídat do vedlejšího vagónu.

V jedné zastávce vletěl do našeho kupé nějaký nový tajný a začal na mně a na Albertovi rozlíceně žádat dokumenty. Angličan měl sice náš seznam, ale průvodní spis měl náš detektiv. Tajný nechtěl věřit, rozčiloval se, ale nakonec ho Albert zdolal anglickým klidem.

Albertovi se udělalo nevolno a odešel do spacího vozu. Za chvíli se vrátil „náš“ detektiv. Netrvalo dlouho a přísný tajný se objevil znovu, ale hned na prahu kupé se překvapeně zarazil. Podle uctivého chování jsem zjistil, že náš detektiv je služebně starší. Horlivý jinoch začal cosi brebentit, náš tajný ho suše vyhodil.

Jeli jsme poněkud zelenější krajinou. Detektiv se na mne usmíval a zřejmě nevěděl, jak začít hovor. Dodal jsem mu odvahy:

„Seňor, bueno. Seňore, dobré,“ a ukázal jsem prstem na krajinu.

Odpověděl mi asi deseti větami, z nichž jsem rozuměl dvěma slovům.

Začalo pršet. „Aqua,“ povídám.

„Si, poco. Ano, málo.“ A zase přidal asi osm vět.

„Seňor, comprendo espaňol poco,“ odpověděl jsem se ztrápeným obličejem. Byl zdvořilý a řekl, že mluvím docela pěkně.

Pak jsme jeli okolo vojenského tábora.

„Campo militar,“ znovu jsem se chlubil. Promptně mi o něm řekl celou historii.

„Arriba Espaňa,“ nic jiného jsem nenašel.

Kombinoval jsem španělštinu s francouzštinou a detektiv začínal rozumět.

Popovídali jsme si, až hrdla vysýchala. Vzal jsem z košíku láhev vína a minerální vodu a ptám se:

„Seňor, agua, vino, beber? Seňore, voda, víno, píti?“

Dal přednost vínu a velkým lokem vypil půl láhve.

Nabídl jsem mu sendvič. Nevzal si, žena mu prý dala na cestu šunku.

Byl to vcelku dobrosrdečný detektiv, měl brýle a připomínal mi profesora němčiny na teplické obchodní akademii. Major Haslam mi ještě v Madridu vyprávěl, že detektiv měl asi před dvěma dny jet na dovolenou. Když mu sdělili, že pojede velký transport v neděli do Gibraltaru, odložil dovolenou a nabídl se, že doprovodí Angličany, byl prý jejich přítel. Nebo ho snad zajímaly libry a cigarety?

Když jsme jeli okolo něčeho zvláštního, začal jsem popisovat své vjemy, aby cesta rychleji ubíhala. Tak např. jsem viděl v dáli hrad. „Hrad,“ povídám francouzsky a anglicky.

Zakroutil hlavou, přeložil výraz do španělštiny a řekl jeho legendu.

Jeli jsme okolo řeky.

„Riviera grande, mucha agua. Velká řeka, hodně vody,“ rozumuji.

Opravil mne poněkud, a než jsme dojeli do La Linea, byla má španělština bohatší o řadu speciálních výrazů.

Když se setmělo a nebylo vidět ven, bavili jsme se o běžných věcech, až jsme přešli na válku.

„Seňor, guerra sacramendo, n’est pas?“ povídám. „Guerra no buena. Válka to není nic dobrého.“ Aby tomu rozuměl.

„Si, seňor,“ a svraštil čelo.

„Inglaterra – Germanica,“ a začal jsem šermovat rukama, aby porozuměl, co na něm chci.

Zakýval hlavou a řekl, že Španělé nechtějí válku a dávají přednost neutralitě. Honem jsem si pospíšil s heslem, abych ho polechtal:

„Si, Espaňa una grande libertad! Španělsko – veliká svoboda.“

Zasmál se a myslím, že mou ironii pochopil, neboť jistě nebyl přívrženec Frankova režimu.

Pomohl mi v uspořádání lůžka a pak jsme si řekli buenas noches. Měl jsem radost, že nechrápal.

Probudil jsem se záhy ráno, můj hlídač ještě spal. Posnídal jsem sendviče a ovoce.

Krajina trochu změnila tvář, ale vcelku jsme jeli stále chudým, hornatým a vyprahlým krajem.

Vlak zastavoval v každé větší stanici. Kupovali jsme si ovoce, víno, chléb se zeleninou nebo s vaječnou omeletou. Bylo to chutné a ne drahé, mnohem lacinější než v severním Španělsku. Vše šlo dobře, jen o detektiva jsem měl strach. Sotva jsme zastavili, už byl na peróně a začal se procházet. Možná, že měl potíže se zažíváním, ale spíš si myslím, že se chtěl chlubit. Měl všude mnoho přátel a přednostům stanic ukazoval velkou červenou hvězdu, kterou na rozdíl od tajných, kteří ji nosí pod klopou kabátu, měl zavěšenou u náprsní kapsy. Jednou jsem na něho volal a pískal, že mu ujede vlak, ale on zůstal klidný, protože věděl, že budeme měnit na stanici vagóny.

Pak jsme projížděli úzkým údolím, po jehož stranách strměly vysoké skály. Vlak se pohyboval pomalu, protože pracovní čety opravovaly trať. Poznal jsem, že to jsou „destinos“ na nucených pracích, o kterých jsem tolik slyšel vyprávět v Mirandě. Pracovali polonazí a byli vyhublí. Hodili jsme jim oknem několik chlebů a ovoce. Hladově se vrhli na jídlo a dokonce se seprali. Ubohé poměry, ubozí lidé.

Pokračovali jsme v jízdě až do odpoledne, ale kromě skalních orlů, olivových hájů a lesíků korkovníku neviděl jsem ze Španělska už nic.

Před nádražím v La Línea na nás čekal maličký autobus. Telegram byl zkomolen a oznamoval příjezd dvanácti mirandistů, nás ale bylo pětadvacet. Španělský šofér si tím nelámal hlavu a nacpal nás do vozu všechny. Nyní jsem už začínal věřit, že se ze Španělska dostanu.

Naposled jsme se zastavili na rozcestí u celnice, poté jsme sjeli z kopečka a před námi se konečně objevilo nádherné divadlo – moře a Gibraltar z nejhezčí strany. Nesmírná radost a úleva nás doslova zavalily.

Gib znamená svoboda

Za malou chvíli jsme dojeli do La Línea, nejbližšího španělského města u Gibraltaru. Zastavili jsme před úřadem anglického konzula, kde prý nás musí naposledy vyslechnout.

Seděli jsme v čekárně a chodili jeden po druhém k okénku, kde stál tlustý člověk a vedle něho písař, který klepal na stroji naše hlášení španělsky.

Začal jsem: „Frank Fattle, narozen Donín, Bohemia.“

„Napište Ottawa, Canada,“ diktoval písaři tlouštík, aniž hnul brvou a dodal:

„Zaměstnání?“

„Důstojník letectva.“

„Napište inženýr agronomie.“

Teď se mi potvrdilo, co říkal Šeda: Španělé úřadují na svou pěst a Angličané to vědí. Spisy si Španělé zřejmě vůbec nepostupují – jinak to není možné, protože v La Línea by museli mít náš přesný seznam od policie a s patřičnými daty.

Přesto jsem pokládal za správné upozornit tlustého Angličana, že jsem při všech výsleších uváděl rodiště Donín, jen anglickou příslušnost že jsem nezapomněl a že mi Španělé věřili. Angličan mávl rukou, ubezpečil mě, že vše bude v pořádku, a vyslýchal dalšího. V místnosti konzulátu bylo ještě několik Španělů a Angličanů, připadali mi jako nějaký tajný spolek nebo pašeráci kokainu. Nicméně konali výbornou práci, všechna čest.

Před konzulátem jsem se rozloučil se svým tajným a strčil mu dvě krabičky cigaret. Něco zakoktal, načež jsem mu anglicky řekl, aby si to vzal, že my, Angličané, jich máme dost a že válku vyhrajeme. Stiskl mi ruku. Byl to dobrý strejda a jsem přesvědčen, že nám prokáže ještě mnoho cenných služeb.

Nasedli jsme do dvou autobusů, protože z „Gibu“, to jest z Gibraltaru, poslali výpomoc a vyrazili jsme k poslední cestě Španělskem. Projeli jsme velkou branou a zastavili na kulatém vybetonovaném náměstíčku, kde čekali vojáci a zase ti protivní četníci s černými klobouky. Měl jsem radost, že je vidím naposledy. Zůstali jsme sedět a přemýšleli v hrobovém tichu a s napětím, co se bude dít.

Šofér a Albert šli něco vyřizovat; za chvíli se vrátili s dvěma četníky a začali nás počítat. Nikdo nás neprohlížel. Pak nás Španělé pustili.

Za chvíli jsme již projížděli úzkou šíjí, spojující gibraltarskou skálu s pevninou. Na šíji bylo vybudováno mnoho betonových pevnůstek se střílnami proti Gibraltaru. Nemohl jsem zjistit, zda jsou obsazeny posádkou a opatřeny zbraněmi.

Cestou jsem viděl jasně místo v přístavu, kde jsme před dvěma roky kotvili při ústupu z Francie. Ze snění jsem se probudil před strážnicí, u níž se procházeli klidní „tomíci“ se samopaly. Byli jsme zase na svobodě!

Zavezli nás do klubovny poddůstojnické jídelny letců, kde jsme vyplnili do formulářů svá pravá jména vedle pseudonymů. Španělské peníze jsme si vyměnili za anglické a pak jsme zamířili do města. Přejeli jsme letiště a úzký kanál, který tvoří z Gibraltaru ostrov. Ve městě panoval čilý ruch. Viděli jsme mnoho námořníků.

Šli jsme k lékařské prohlídce. Doktoři pátrali zase po vších a nakažlivých chorobách a zjišťovali, zda jsme byli očkováni proto tyfu. Za chvíli přišel do místnosti voják z RAF a sháněl se po mně. Jakmile jsem se přihlásil, řekl:

„Good show, Sir. Dobrá práce, pane,“ dal najevo, že o mně již vědí a že mě zavede na leteckou základnu, kde se o mne postarají.

Prošli jsme několika ulicemi. Obchody byly plné, všude spousty ovoce, čokolády, dortů a jiného zboží, které je v Anglii k dostání jen na kupóny.

Zanedlouho jsem se ocitl v důstojnické jídelně velké letecké hydroavionové základny. První člověk, kterého jsem spatřil, byl shodou okolností sám velitel v hodnosti plukovníka. Trochu se podivil, co v jídelně má dělat civilista. Zahlásil jsem se a dodal:

„Byl jsem sestřelen ve Francii, pane, ale podařilo se mi uprchnout.“

Usmál se, blahopřál mi hned a jak už u Angličanů nemůže jinak být, pozval mne na skleničku. U stolu jsem se seznámil s několika dalšími leteckými důstojníky. Všichni byli příjemní, měli radost, že jsem utekl, a málem by to byli oslavovali v pravé poledne. Čekala je však povinnost. Ještě než jsem si obstaral tropický stejnokroj, šel jsem se vykoupat a maličko si odpočinout. V koupelně tekla jenom slaná voda. To jsem ještě neznal poměry v Gibu; na celém ostrůvku nenajdete studnu nebo pramen sladké vody, ta se buď dováží nebo získává z dešťové vody. Na severní straně gibraltarské skály jsou veliké betonové bazény, ze kterých stéká zachycená dešťová voda do ohromných rezervoárů, ukrytých ve skále. Po profiltrování se používá jako užitková voda. Nicméně angličtí stewardi jsou velmi šikovní a laskaví, opatřili mi horkou vodu na koupel i holení.

Po čaji jsem se seznámil s velitelem místní stíhací jednotky. Slíbil mi, že mi půjčí spitfira, kdykoliv budu mít chuť. Byl jsem nadšen.

Po večeři se v důstojnické jídelně konala malá oslava. Pobočník velitele byl veselá kopa, znal spoustu anekdot a dovedl imitovat své kolegy. Seděli jsme před jídelnou na břehu klidně šplouchajícího moře, válku připomínaly jenom bitevní lodě na rejdě válečného přístavu. Romantický obraz doplňovalo osvětlené město – neplatilo zde nařízení o zatemnění. Námořní letci jsou zpolovice námořníky a jako takoví nemají zrovna vřelý vztah k pitné vodě. Musel jsem s nimi držet krok, a když už se zdálo, že je konec oslavy, přijelo auto a jeden letec mi oznámil, že mají čest pozvat mě k veliteli zpravodajské služby. Je to prý civilista, ale výborný člověk. V jeho domku bylo všechno krásně uspořádáno, sešlo se tam mnoho lidí. Bylo mi divné, proč všichni tak spěchají s pitím, ale brzy jsem to zjistil: ve třiadvacet hodin muselo být město prázdné. Kdo se pak ukázal na ulici, byl zavřen do městské šatlavy a přísně potrestán. A my jsme museli ještě dnes domů.

Dobře jsem se vyspal a ještě lépe posnídal. Grep, ovesnou kaši s mlékem, uzeného sledě, dvě vejce na anglické slanině, silný čaj s banány. Vzpomínal jsem na Mirandu.

Pak jsem zašel do přístavu, lépe řečeno k vodnímu letišti a pozoroval zajímavou práci svých námořních kolegů. V hangáru přímo u moře opravovali velký čtyřmotorák, hydroavión sunderland, a dvoumotorovou catalinu. Na vodě sedělo asi deset létajících člunů, byly zakotveny jako lodě. Na start pojížděly dvě cataliny, pozoroval jsem jejich rozjezd. Trvalo dlouho, než se odlepily. Letci mi vysvětlili, že start na vodě není maličkost a že pilot musí mít trpělivost. Probudil se ve mně stíhač a ironicky jsem začal srovnávat spitfira s jejich kačenami, ale smáli se a nedali na ně dopustit.

Pohyboval jsem se stále v civilu, protože jsem si musel dát přešít šortky a košili. Všude jsem byl podezřelý, měl jsem však legitimaci a mluvil jsem anglicky, takže mi věřili.

Ulice města jsou úzké, při stavbě se muselo šetřit prostorem. Obchod provozují z velké části Španělé. Rovněž španělského dělnictva tu potkáte mnoho. Každý den v osm hodin je vpustí do města a večer ve dvacet hodin se vracejí do Španělska. Ve městě je i několik taxíkářů, většinou zase Španělé, mluví anglicky a nevydírají. Najal jsem si jednou typického drožkáře, aby mne provezl po skále. V Gibu se nesmí troubit klaksonem, řidiči místo toho tlučou do karosérie rukou prostrčenou oknem, což dělá rámus ještě větší.

Po večeři jsem si zase vyšel na své zamilované místo k moři. Byl teplý večer, ale klid byl rušen až do půlnoci práskáním těžkých pevnostních kanonů. Dělostřelci měli cvičení a stříleli naostro.

Kamarádi mi vyprávěli o jednom nočním náletu italských letců. Gibraltarští kanonýři prý zatáhli za všechny „hamulce“ a prý se zdálo, jako by se otevřela skála – odevšad šlehal oheň a hukot, zesilovaný mnohonásobně ozvěnou, se podobal řevu příšer. Inu, válka má taky svoje pohádky, ale jiné, než jsme slýchávali od babiček. Tady zvítězil ohnivý drak a italští princové nestačili unést princeznu. Hodili pumy do moře a tatíčkovi králi hlásili jen to, co si cestou nazpátek stačili vymyslet.

Pak mi Angličané vyprávěli o patrolách nad mořem a o honbě za ponorkami; v posledním měsíci jich několik poškodili a snad i potopili. Jednou prý přivezli dvacet trosečníků, které nalezli daleko v Atlantském oceánu. Na dobrou noc mě pozvali na průzkumný let po vodních pláních Středozemního moře – jestli prý budu mít chuť a čas.

Ráno jsem u krejčího dostal stejnokroj, byl jsem zase letec. Ulehčilo se mi, v civilu bylo příliš teplo. Před polednem jsem si zajel na letiště, kde na mne už čekal spitfire, určený k peruti v Africe. Velitel mi dal instrukce, kam smím a kam ne. Musel jsem se držet pět mil od španělského pobřeží a rovněž od Afriky, jinak prý na mne bude zahájena palba.

Gibraltarské letiště je vlastně jediná široká startovací dráha, dříve koňská dostihová trať. Je dlouhá asi 1200 yardů, široká přes sto.

Nasedl jsem a po třech a půl měsících jsem si zase pěkně zalétal. Navázal jsem spojení. Poslech byl docela slušný, ale musel jsem létat vysoko. Obletěl jsem si několikrát skálu a podíval jsem se zblízka na dělostřelecké „kusy“ na špici. Porušil jsem asi leteckou kázeň, ale nedá vám to létat nad Gibraltarem a neprohlédnout si zblízka všechno, kam nemůžete pěšky. Vystoupil jsem do dvaceti tisíc stop. Byla krásná dohlednost, proto jsem namířil k Africe. Zaletěl jsem si těsně ke břehům, nikdo však po mně nestřílel. Vrátil jsem se k přístavu, prohlížel si válečné lodi. Ve vzduchu se pohybovalo několik letadel námořního a pobřežního letectva. Přidal jsem se k nim a škádlil je svou rychlostí. Mávali na mne přátelsky. Jednu catalinu jsem doprovodil asi dvacet mil do Středozemního moře. Byla to zkrátka znamenitá vzdušná lázeň, kterou jsem potřeboval jako sůl.

Odpoledne jsem se sešel s Poláky. Sdělili mi, že odjíždějí torpédoborcem do Anglie, takže už nemohou jít se mnou na pláž.

Bylo krásné, slunné odpoledne, ale vedro. Pláž pro důstojníky byla pod jímadly na dešťovou vodu. Koupalo se tam mnoho námořníků a nějaké ženy, evakuované obyvatelstvo z Malty. Voda byla čisťounká jako křišťál. Z mělkého pobřeží trčely železné zátarasy proti nepříteli a ty nám sloužily za skákadla. Využil jsem koupele, až mne tělo bolelo. Čas od času se zvedl vítr a zanášel drobný písek do nosu, uší i vlasů, příjemněji bylo ve vodě. Domů jsem šel tunelem, který vede úpatím skály na její východní straně. Říkali, že je dlouhý jednu míli.

Před večeří jsem se sešel zase s náčelníkem zpravodajské služby, který mi k velké radosti sdělil, že námořní důstojníci mne pozvali k prohlídce bitevní lodi Nelson.

Uspořádal jsem pro své polské kamarády v naší jídelně večeři. Měli už zavazadla na torpédoborci a zařídil jsem jim, že pro ně v noci přijede člun a odveze je od nás na loď. Po jídle jsme tedy odešli na nábřeží a debatovali až do příjezdu zmíněného člunu. Bylo už před půlnocí, doprovázel jsem je.

Jízda byla impozantní. Jeli jsme velkou rychlostí, se zkušenými námořníky u kormidla. Zatáčky brali jako závodníci, chtěli se před námi pochlubit. Dařilo se jim to. Stáli jsme na palubě na zádi a neopírali jsme se, abychom zase my jim ukázali, že se dovedeme také udržet. Snad bychom byli raději spadli do moře, než abychom se chytali zábradlí.

Voda před přídi se rozevírala v obrovský vějíř, prosvěcovaný měsíčními paprsky, za sebou jsme zanechávali stříbrný úplav. Proplétali jsme se mezi válečnými loděmi a nakonec jsme přistáli u jednoho torpédoborce, nebyl to však ten pravý a museli jsme hledat znovu, až jsme zakotvili po boku druhého. Naše motorová lodice se pohupovala na vlnách jako gondola. Velitelé si vyměňovali rozkazy, z torpédoborce nás zvědavě pozorovala skupina námořníků. Křičeli na nás a vyprávěli vtipy, „solili“ je čistě po námořnicku. Slyšeli, že mluvíme cizí řečí, a jeden z nich prohodil: „Oh, allies, good chaps. Spojenci – správní chlapíci.“ Pak jsem se srdečně rozloučil s polskými přáteli, byli to velmi hodní chlapci a měl jsem je upřímně rád.

Hladina se mírně čeřila, nebe bylo jasné, plné třpytivých a velkých hvězd, město svítilo tisíci okny, a když jsem bedlivě naslouchal, mohl jsem slyšet kolem zrovna tak mírový klid a ticho jako válečnou hrozbu.

V hlavním přístavu jsem při návratu spatřil obrysy dvou mateřských lodí, několik křižníků a celé řady torpédoborců.

Prohlížel jsem si tu námořní sílu a měl z ní upřímnou radost, cítil jsem spokojenost a nadšení. A když jsem si k tomu přidal představu Ameriky a SSSR, začal jsem se najednou divit, proč Němci ještě válčí…

Dopoledne jsem se projel taxíkem po „skále“. Kam jsme nemohli vozem, šel jsem pěšky. Chtěl jsem potkat opice, které se tu volně pohybují a o kterých jde legenda, že je musíte vidět do desíti dnů, jinak že z Gibraltaru nikdy neodjedete. Nenašel jsem je, ale pověst se v mém případě nenaplnila. Dokud prý, mimochodem, budou v Gibu opice, budou tam i Angličané!

Při obědě mi oznámil pobočník, že by měl pro mne jedno místo v hudsonu, dvoumotorovém letadle. Lákal mne sice, abych zůstal ještě několik dní a odpočinul si, já jsem však spěchal a honem jsem telefonoval na letiště, aby mi rezervovali „letenku“ do Anglie.

Odpoledne jsem odjel na slíbenou prohlídku bitevní lodi, kotvící v hlavním přístavu za velkým suchým domkem. Překvapilo mě, že jsem se k válečnému plavidlu snadno dostal taxíkem se španělským šoférem – civilistou.

Vystoupil jsem po několika schůdcích až na palubu vysoké a majestátní lodi. Tam jsem padl do rukou nějakému midshipmanovi, námořnímu praporčíkovi. Pozdravil mě řízně a ptal se, s kým má tu čest. Ukázal jsem vizitku, načež jsem byl zaveden do důstojnické jídelny, kde už na mne čekal velitel. Uvítal mne srdečně a hned mne zase pozval k baru. Pak mě představil několika důstojníkům, kteří byli shromážděni v předsíni důstojnické jídelny. Jevili zájem o letecké řemeslo a musel jsem jim trochu vyprávět o svém útěku – už ze základny jim oznámili, že jsem „escapado“.

Důstojnická jídelna byla nádherná. Nábytek byl zhotoven z černého leštěného mahagonu, stříbrné příbory výrazně kontrastovaly. Předsíň byla vybavena těmi nejměkčími a nejpohodlnějšími lenoškami, v rohu měla bar.

Rozloučil jsem se s důstojníky a odešel s velitelem na prohlídku lodi. Bitevní loď Nelson byla postavena v roce 1925. Je dlouhá dvě stě patnáct metrů a má výtlak 33 500 tun. Stroje vyvinou sílu 46 000 HP a umožňují rychlost až 43 km/hod. Její dělostřelectvo se skládá z devíti děl ráže 40,64 cm, 12 děl ráže 15,24 cm a šesti děl ráže 10,94 cm. Mimo to má skvělou dělostřeleckou obranu proti letadlům a může nést na palubě průzkumné letadlo, které startuje buď na vodě nebo pomocí katapultu. Všechny těžké „kusy“ má loď na přídi, čímž se liší od všech britských bitevních lodí. Posádku tvoří 1361 mužů.

Původně měla být loď mnohem větší, ale v důsledku Washingtonské úmluvy z roku 1921 musela být její tonáž omezena „useknutím zádi“. Angličané jí říkají „Cherry Tree Class“. Úchvatný pohled na loď byl z velitelské židle v admirálské věži. Prohlížel jsem si dělostřelecké zaměřovače a dostal vysvětlení, jak dělostřelci střílejí přímou a nepřímou palbou. Pak jsem byl zaveden k ubikacím mužstva, kde byl všude bezvadný pořádek a vzorná čistota.

Když jsem loď opouštěl a byl jsem asi v polovině můstku, ohlédl jsem se a všiml si, že velitel stále stojí u vchodu a čeká, až sejdu. Vedle něho v bezvadném pozoru midshipman, pod paží svíral dlouhý námořní dalekohled. Na oba byla pěkná podívaná a pro mne to byla tak trochu pocta.

Vzpomněl jsem si najednou na jiné válečné obry, německé bitevní lodi „Scharnhorst“ a „Gneisenau“, proplouvající v doprovodu těžkého křižníku „Princ Eugen“ a mnoha dalších lodí 12. února 1942 kanálem La Manche…

Ten den bylo velmi pošmourno, a proto jsem se divil, že najednou volají celou 313. stíhací peruť do pohotovosti. Sotva jsme navlékli plovací vesty a usedli před otevřený krb v pilotní chatě na letišti Southend, zadrnčel telefon. Ztichli jsme zvědavostí, abychom z odpovědi našeho velitele zachytili aspoň náznak akce, ale prohodil jen lakonické: „Ano, zařídím!“, položil sluchátko a zvolal:

„Všichni do mašin, start po rojích do Manstonu! Budou to asi lodičky…“

Taky to lodičky byly, a jaké!

V Manstonu nám sdělili, že kanálem unikají z Brestu na sever německé bitevní lodě, postrach obchodního loďstva na Atlantiku, kde už někde „účinkovali“ i naši bombardéři od 311. perutě. My jsme doprovázeli peruť lehkých bombardérů anglických, letících v sevřené formaci těsně nad vodou.

Ani jsme nedotankovali a hned jsme vyrazili na moře, dohlednost byla pár stovek metrů, obzor jako mléko. V přijímačích ticho, oči na stopkách. Najednou se před námi objevily černé obrysy dvou plavidel. Z jednoho Němci vyhodili osvětlený „stromeček“, snad aby varovali další lodě, které jsme zatím pro špatnou dohlednost nespatřili. Bombardéři stočili formaci směrem k lodi – byl to torpédoborec – a začali útočit. My za nimi. Dostali jsme se do pekelné křížové palby několika protiletadlových lodí. Tyto chrliče železa musely být pro ochranu bitevníků „Scharnhorst“ a „Gneisenau“ speciálně vyzbrojeny, ještě nikdy jsme se s tak silnou palbou nesetkali.

Vedl nás kapitán Mrázek. Jeho čtyřka se dostala na ránu jako první, přímo z boku obou lodí. Němečtí stíhači nikde, v rádiu stále klid, není třeba se navzájem varovat. A najednou jsme zaslechli až neuvěřitelně klidný a jasný hlas svého velitele:

„Tak si trochu zastřílíme…“

Byl to nejen povel, ale i povzbuzení. A již velitel sklopil svého spitfira a kropil palubu torpédoborce, dokud mu v tom nezabránil komín lodě.

Viděl jsem všechno jako na dlani a po přistání na mateřském letišti jsem si zapsal velitelův výrok nejen do deníku, ale i do srdce…

Ke schůzce s Albertem v důstojnickém klubu jsem se dostavil ve smluveném čase. Pohostil mne výbornými krevetami a plzeňským. Poslal jsem po něm děkovný dopis na rozloučenou majoru Haslamovi a přál mnoho úspěchů v „Mirandě businessu“.

Po večeři jsem si připravil zavazadlo a převlékl se do polního stejnokroje – „battle-dressu“, letět v šortkách jsem pro chladno nemohl. Rozloučil jsem se s přáteli, kteří mi přáli mnoho štěstí a dobrý lov, a pozdě večer jsem odjel na letiště.

Tam čekalo na letadlo celkem pět pasažérů. Seznámil jsem se s velitelem, anglickým poručíkem. Musel jsem pomáhat jakési slečně a spolucestujícím do padákových vest, neměli v tom zkušenost.

Vybral jsem si poslední místo vzadu – vždy mne baví pozorovat lidi, kteří dosud neletěli. Díval jsem se netrpělivě na hodinky a přál jsem si, aby pilot odstartoval ještě před půlnocí. Měl jsem k tomu důvod: bylo mi ten den právě třicet let a chtěl jsem narozeniny oslavit ve vzduchu. Mé přání bylo vyslyšeno, odlepili jsme se přesně ve 23.56 dne 20. srpna. Neměl jsem víno k přípitku, držel jsem však na klíně velký hrozen a po celou dobu čtyř minut jsem slavnostně pojídal jednu bobuli za druhou a byl šťasten jako král. Byl jsem na svobodě a letěl jsem – co víc jsem si mohl přát?

Zakroužili jsme. Poodhrnul jsem záclonku, abych ještě jednou spatřil světla Gibu. Pilot nechtěl ztrácet čas a zamířil podél Tarify přímo k průlivu. Před čistou hvězdnatou oblohou a při velké dohlednosti jsme minuli Trafalgar – vzpomněl jsem si ještě jednou, po kom válečná loď dostala jméno – obletěli jsme mys sv. Vincence a zanedlouho se trochu vpravo od nás objevil silně osvětlený Lisabon…

Prodloužil jsem si své narozeniny až do 21. srpna, slavil jsem je v letadle sám. Moji sousedé byli klidní, občas si také poodhrnuli záclonku, ale nedívali se dlouho. Bylo to pro ně nezajímavé. Nedivil jsem se jim. Civilista nebo voják, který nelétá, nemá z letu pravý požitek. Necítí s hvězdami, nerozumí oblakům, nerozezná poryvy větru. Mne let stále bavil. Když jsme míjeli portugalská města a pobřežní majáky, napadlo mne, jak jsem jednou v noci bloudil nad Českomoravskou vysočinou. Letěl jsem tehdy jako pozorovatel a Svitavy, pověstné dlouhé Svitavy mne zachránily a napověděly, kde vlastně jsem. Přelétávali jsme z Hradce Králové do Olomouce, vzdálenost něco přes sto kilometrů, to byla pro nás událost. A teď? Máme urazit přes dva tisíce kilometrů a nemůžeme zabloudit, pomáhá nám rádio. V Anglii o nás vědí, mohou si každou chvíli zaměřit naši pozici a eventuálně pilotovi opravit kurs. Žádné hledání na mapě… přišel mys Finisterre, kde pro Evropany končíval kdysi svět, přeletěli jsme vždy neklidné moře Cantaberské a blížili se k britským ostrovům. To už se dohlednost zhoršila a obloha se zatáhla šedobílými oblaky, asi za hodinu jsme byli úplně v „mlíku“. To není pro pilota žádná legrace, zvlášť pro stíhače ne. Musí se soustředit na palubní navigační přístroje a dávat pozor, aby nenarušil polohu letadla a neztratil rychlost… Jednou jsme startovali s Vaškem Jíchou z východoanglického pobřeží z letiště Leconfield, honili jsme nepřátelský letoun daleko nad moře. Byla dosud tma a my jsme se rozhodli, že pronásledování provedeme jednotlivě, dali jsme se navádět odděleně. Hlásili jsme, že mraky sahají až na mořskou hladinu. Z operačního sálu nám dali příkaz se vrátit, protože i nad naší mateřskou základnou se zatahovalo. Skoro celou cestu domů jsme letěli podle přístrojů a nad letištěm nám doporučili, abychom mraky „píchli“. Museli jsme být opatrní, cáry sahaly až na zem. Oddechli jsme si, když jsme přistáli – za pět minut se letiště ocitlo v naprosté mlze. Takových případů bylo víc a prožil je každý operační pilot…

Good old England…

Konečně začalo svítat a za pár minut jsem spatřil Anglii. Pobřeží mi bylo nějak povědomé a bylo mi divné, že pilot stáčí na sever, původně jsme měli letět do Londýna a přistát na letišti Hendon. Pátral jsem soustředěně po známých rysech terénu a najednou jsem identifikoval Cornwall, rozrytou Land’s End, poznal St. Ives a maják. Blížili jsme se k letišti Portreath, kde jsem strávil s 313. perutí několik měsíců a odkud jsme podnikali výpady do Francie, hlavně na přístav Brest a letiště Poulmic.

Po sedmé hodině jsme přistáli a pilot mne informoval, že dostal rozkaz sednout zde, všude jinde bylo počasí velmi špatné. Za deset minut po našem přistání se letiště zahalilo do mlhy, která se do mého odjezdu vůbec nerozplynula.

Nechtěl jsem čekat, až se vyjasní, tamní počasí jsem dost znal a tušil jsem, že mlha se nezvedne několik hodin. Ptal jsem se hned po veliteli základny podplukovníku Blackovi, ale ten byl právě dva dny před mým příletem sestřelen při operačním letu nad Dieppe. V důstojnické jídelně jsem se setkal s několika známými, kteří mi sdělili, že s nimi bojuje český pilot nadporučík Josef Hybler. Hned jsem mu pochopitelně zavolal. Rozhovor byl dost zajímavý:

„Haló, kdo že je tam?“

„Franta Fajtl, rozumíš mi?“

Chvíli bylo ticho a potom se ozvalo udivené:

„Ježíš Maria, ty už jsi zase živej?“

Nevěděl jsem, co mám odpovědět, proto jsem ho mnohoslibně nalákal:

„Přijď se na mne podívat, dám ti banán…“

Sluchátko tvrdě cvaklo a za chvíli jsem viděl prvního československého letce po své escapadě. Josef skutečně myslel, že jsem nebožtík. Přijal mne s bouřlivou radostí a hned mne vyfotografoval, snad aby si ověřil, že nejde o přelud. Rozhodl jsem se cestovat dále vlakem a kamarád mne vyprovodil na nádraží. Důkladně se mne vyptával na mé putování a nemohl jsem mu soustředěně odpovídat, měl jsem duši, hlavu a srdce plné jiných myšlenek.

Odjížděl jsem z nádraží Redruth, které se nezměnilo. Nástupiště ponuré, lidé se procházeli a jako vždy klidně očekávali příjezd vlaku, stejně jako tehdy, když jsem odtud jezdíval na dovolenou do Londýna.

Počasí bylo anglicky sychravé. Josef stál vedle mne a najednou povídá:

„Podařil se ti, Frantíku, stejně kousek…“

Probudil mne ze snění. Mávl jsem rukou, jako by asi udělal každý, ač mne jeho uznání potěšilo, a odvedl jsem předmět rozhovoru.

„Josefe, jestlipak si někdy vzpomeneš na Paříž? Nedáváš tu s Anglány dohromady něco podobného?“

Usmál se, zavrtěl hlavou. Přenesl jsem se na okamžik, a on jistě také, do roku 1940…

Tehdy Němci ještě seděli za linií Maginot, nic se nedělo, bylo mnoho volného času na družbu… Josef Hybler, výborný muzikant, nás dřel po zaměstnání a po nedělích na stíhací základně v Chartres, vyhazoval nemilosrdně falešné hlasy a sestavil konečně čtyřicetičlenný pěvecký sbor, z kterého vyždímal maximum – i z těch, kteří neznali noty. Kdekoliv jsme se objevili na veřejnosti, všude nám nadšeně tleskali. A pak nečekaně přišlo pozvání do hlavního města na gala představení společnosti Amitié Franco-Britanique (Francouzsko-britské přátelství), a hned na nejvyšší scénu. Než šla opona ve Velké opeře nahoru, dívali jsme se všichni na pobledlého dirigenta, myslím, že i my jsme byli pobledlí. Poslední, sotva slyšitelné áčko, pak nemotorný úklon Josefův, to už do otevřeného a ztichlého hlediště, černajícího se fraky a smokingy a místy prokvétajícího jasnými dámskými toaletami.

Skončili jsme píseň Noc před útokem, kterou Josef musel celou rozepsat zpaměti, jak si ji zapamatoval z dob vojenské školy v Prostějově. Ozval se mohutný potlesk.

Pak jsme podle programu přednesli Vrť sa dievča, Tancuj, tancuj, vykrúcaj, Dobrú noc, má milá. Museli jsme přidat, sál bouřil. Přímo nad námi, v bývalé královské lóži, volal president Lebrun bravo, bravo… Za kulisami nám upřímně držel palec a povzbudivě se šklebil Maurice Chevalier a anglická jazzová zpěvačka světového jména Gracie Fields nadšeně hodnotila sólový výstup Viky Kašlíka. Jack Hilton se svým jazz-orchestrem a všichni přítomní umělci také nadšeně aplaudovali. Po představení nás zavezli někam do města, kde se písně nahrávaly na desky.

A nyní bohém Josef si musel dát od múz poradit, aby raději sedal do spitfira a střílel. Musel nebo chtěl? Myslím, že nemusel, měl tolik jiných možností…

Rozloučili jsme se srdečně, popřáli si navzájem štěstí. Nějak jsem se za poslední týdny utvrdil v názoru, že ve válce letci štěstí opravdu potřebují. Dodal jsem ještě:

„A nezapomeň na hranicích Španělska říci anglické jméno, jinak budeš mít nepříjemnosti jako já!“

Cestou ve vlaku jsem se netrpělivě díval oknem. Drobný déšť bubnoval do skla, ale nepřekážel ve výhledu na cornwallskou krajinu, cínové doly, pole, luka, hájky, ojedinělé košaté stromy, vesničky i osamělá selská stavení.

Spolucestující četli noviny. Většina jela někam služebně a jízda pro ně byla běžnou událostí. Radoval jsem se, že nikdo neví o mém příběhu, nikdo se mě na nic neptá a že v klidu mohu rozjímat a pozorovat krajinu a moře, jež jsem si tak zamiloval.

Původně jsem měl cestovat přímo do Londýna, během jízdy jsem však svůj úmysl změnil a vystoupil v Exeteru, kde byla základna československých stíhačů. Nemohl jsem odolat pokušení vidět je dřív než kohokoliv jiného a chtěl jsem jim také předat co nejrychleji své zkušenosti, mohli je brzy potřebovat.

Vyšel jsem z kupé ještě daleko před exeterským nádražím. Byl jsem vzrušen a toužil jsem už být mezi svými.

Na nádraží čekali dva piloti, velmi mladí, které jsem neznal. Bavili se se sličnou Angličankou a mne si ani nevšimli. Chtěl jsem telefonovat na letiště, ale budka byla obsazena. Hořel jsem nedočkavostí, a proto jsem namířil do dopravní kanceláře. Požádal jsem o povolení telefonovat a omluvil se, že jdu přímo sem. Nezlobili se na mne, naopak, úřednice mi s úsměvem sama podala sluchátko. Možná, že se smála mé hlavě, na níž se ježily ještě velmi krátké vlasy.

Letiště Exeter se ozvalo brzy, žádal jsem velitelství operačního útvaru.

Ohlásil se sám velitel pluku, můj přítel štábní kapitán Karel Mrázek, v britské hodnosti podplukovník.

Jakmile jsem poznal jeho hlas, uvolnilo se ve mně napětí posledních týdnů a hlasitě a osvobozeně jsem se rozesmál. Karel se divil, kdo se tak podivně chová, i v dopravní kanceláři se po mně ohlíželi. A pak jsem začal již česky:

„To jsem já, Karle.“

„Kdo?“

„Hádej.“

„Nevím.“

Mrázek nebyl zřejmě v nejlepší náladě, neměl pro podobné vybavování pochopení. Musel jsem ho proto popíchnout:

„Ještě nevíš?“

„Ne!“

„Fajtl,“ vyprskl jsem ve smíchu.

„Ty kluku, ty už jsi tady? Odkud telefonuješ, z Londýna?“

„Ne, z Exeteru, jsem na nádraží.“

„Čekej, už tam jedu!“

Sluchátko zase křaplo, jako když jsem mluvil s Hyblerem, a za pár minut se Mrázkův vůz přiřítil před nádraží.

Padli jsme si do náručí, nic nedbajíce okolí a svých hodností. Nedovedu ani vylíčit okamžik upřímného přivítání a objetí kamaráda, jakým je Karel. V autě citové vzrušení brzy přešlo a hned jsme byli zase doma, když Karel prohodil:

„Tys nás ale převez!“

Ano, to bylo ono, po čem jsem tolik toužil, letecký humor, byť někdy dost podivný.

Karel se ani mnoho nevyptával, nechtěl mě prý unavovat. Jeli jsme velkou rychlostí, brzy jsme se mihli branou letiště a zastavili před jídelnou v pěkném anglickém domě, téměř zámečku.

Odložil jsem si. Britským letcům neušlo, že vypadám cize, hlavně podle krátkých vlasů. Přestože v důstojnických jídelnách nebylo zvykem dívat se po hostech zvědavě, cítil jsem, že se tu pohybuji nejistě, ačkoliv mi podobné ovzduší bylo jinak známé a vlastní. Inu, je přece jen rozdíl, zda člověk přijde jako host na přeletu nebo jako escapado ze Španělska.

Karel mě pobídl, abych vešel, dávaje mi všude okázale přednost. Smísil humor s pohostinstvím a těšil se na nastávající švandu víc než já.

Bylo právě po obědě. Hlavní hala, kde podávali kávu, se hemžila šedomodrými uniformami britských a spojeneckých letců, Čechů a Poláků, sedících porůznu na rozích stolů nebo na židlích, nebo bavících se v hloučcích. Zamíchali jsme se nepozorovaně mezi ně a prošli bez jakýchkoliv přivítání do druhé místnosti. Tam byli většinou jen Čechoslováci a někteří již hráli jako obvykle karty. Sotva jsem vstoupil, ozval se z několika hrdel křik.

Z proudu nesrozumitelného hukotu hlasů začaly vyskakovat jasné věty, jako:

„Jdi se dát ostříhat!“

„Ten je vypasenej…“

„Dejte mu hobla!“

Rámus přilákal i klidné Brity, rozruch přešel záhy v blahopřejné projevy nad mým návratem. Hráči karet vstávali od stolků a přicházeli mi potřást pravicí.

Pak mne posadili za stůl, postavili přede mne velké pivo, pintu, seskupili se kolem a musil jsem začít. Vyprávěl jsem zpočátku nesouvisle, co chvíli přicházeli noví kamarádi a gratulovali mi, a protože nevěděli, o čem byla řeč před jejich příchodem, pletlo se jedno přes druhé. Posléze se mé líčení mohlo usměrnit a posluchači mě sledovali napjatě a pozorně. Nezasvěcení cizinci se též doslechli, co se mi přihodilo, a přišli se na mne aspoň podívat.

Mezi vyprávěním jsem si pochutnával na pivu. Když jsem dopil, hned se objevila další sklenice. Patřilo už k tradici 310. perutě, že host nesmí být zanedbáván.

Popsal jsem svoji escapadu jen stručně a ponechal podrobnosti dotazům. Otázky se sypaly jedna za druhou a stačil jsem zodpovědět všechny až na některé – chtěli například vědět bližší podrobnosti o španělských seňoritách. Nemohl jsem ovšem vyhovět, z čehož vzniklo jisté zklamání…

A tak jsem konečně byl mezi svými. Padli jsme si kolem krku se starým kamarádem Františkem Doležalem, známým jako Doly, stíhačem-nezmarem, a hned jsme se vyzvali na tenisový zápas. Nabídl mi dva gamy výhodu, mám prý krátké vlasy a jsem zesláblý po ranču. Kapitáni Bergman a Kymlička mě přivítali oficiálně za náš lounský kraj. Pak přicházeli i méně známí a zdravili mě, každý po svém. Za chvíli si všichni dělali legraci, já též. Dostal jsem přízvisko „escapado“, a nadávka „koňo“ byla hodnocena jako velmi přiléhavá a všeobecně vhodná.

Pak jsem odjel s Karlem do jeho příbytku v malém hotelu u „Jiřího a draka“, několik kilometrů za Exeterem.

Můj battle-dress mi byl příliš veliký, proto mi Karel nabídl stejnokroj kapitána Fejfara, který měl u sebe. Mezitím, co jsem měnil úbor, vyprávěl mi Karel o událostech, seběhnuvších se u čs. peruti za mé nepřítomnosti.

Padli nebo zmizeli vynikající letci. O některých přišlo hlášení, že jsou v zajateckých táborech. Nejbolestivější ztrátou pro naše letectvo byla smrt štábního kapitána Aloise Vašátky, prvního velitele čs. stíhacího pluku, jinak komandéra francouzské Čestné legie, který jenom ve francouzské kampani sestřelil 14 nepřátelských letadel a byl vyznamenán několika francouzskými a našimi válečnými kříži a dalšími řády. Vašátko, zvaný prostě Amos, srazil se v souboji s německým stíhačem a utonul v moři. Kapitán Fejfar byl sestřelen nad pevninou, kapitán Vykoukal nad mořem při útoku na lodě, sympatický četař Pavlík je nezvěstný z téhož letu jako já. A u bombardérů, o nichž my stíhači jsme příliš neslyšeli, byla potvrzena smrt „Tonče“ Zimra a celé posádky, která zahynula při náletu na ponorkové základny v Brémách. Tato zpráva se mě osobně dotkla nejbolestivěji. S Tončem jsme vyrůstali všechna studentská léta jako bratři, byl jsem o rok starší, on si zvolil totéž povoláni jako já, abychom si byli stále nablízku, přišel za mnou i do odboje, těšil se, až si odlétá operační túru jako radiotelegrafista, že si udělá pilotku – a zatím…

Myšlenky se rozbíhají, minulost mizí. A já tu najednou stojím ve Standově uniformě a naslouchám, jako by se nic nestalo, klidný a nevzrušený. Dokonce začíná převažovat podivný pocit – jako bych věřil, že většina kamarádů se vrátí, že jsou jenom dočasně nezvěstní, jako bych zvlášť silně pocítil víru v osudovost dění a věčnou spravedlnost, která musí jednou plně docenit poctivost, statečnost a obětování. Vždyť i ti, co se už nikdy nevrátí, si rozhodně ani víc nepřáli…

Večer uspořádali kamarádi na mou počest milou oslavu u „Jiřího a draka“. U pultu, kam jsme zašli, bylo už mnoho českých letců, několik Angličanů ve stejnokrojích a civilní hosté. Za nálevní deskou se točily dvě dívky, majitelovy dcery, přejmenované našimi letci na Johanku a Elišku. Obě dívky na tato jména rády slyšely, velmi se jim líbila. Všichni mne vřele přivítali a děvčata rovněž, musel jsem s nimi rozprávět. Také jsem se musel podepsat do „čtverce spojenců“. Byla to taková hotelová vzácnost, ten čtverec. Je namalován na stropě, majitel si pojmenování zvolil sám. A jak do výčepu zavítala za války nějaká význačnější osobnost, vyzval ji hostinský, aby se do čtverce podepsala. Byl jsem tedy o to po své dobrodružné pouti rovněž požádán a učinil jsem tak za jásotu kamarádů, kteří mne vyzvedli na ramena. Musel jsem podle přání hostinského připojit ke svému jménu celou dlouhou přezdívku „prisonero de guerra-escapado“. Někdy po válce budou mít návštěvníci nálevny nový sport – luštit po stropě podpisy. Nastalo nové a nové pozvedávání číší, přípitky neměly konce a každý končil „živijó, živijó, živijó“. Nálada stoupala a brzy se začalo zpívat jako všude, kde jsou Čechoslováci. Bylo mi dobře. Pak na mě chtěli něco španělského. I v tom jsem musel vyhovět, ačkoli z písně „Yo te quiero mucho“ (Miluji tě mnoho) jsem uměl jenom čtyři řádky první sloky. Měl jsem však dojem, že druzí mou španělštinu obdivují.

Snad každý válečný letec napsal svou poslední vůli a s pozůstalostí pak bylo naloženo přesně podle ní. Nezanechal-li zmizelý letec poslední přání písemně, byl jeho majetek odeslán do skladu, speciálně pro to zařízeného, k úschově až do konce války.

Já jsem určil vykonavatelem své poslední vůle Mrázka. Vyplnil ji do posledního písmene, takže jsem nejpotřebnější věci dostal velmi brzo zpět a mohl žít zase jako předtím. Když se totiž Mrázek dověděl z mého telegramu, který jsem poslal generálu Janouškovi z Gibraltaru do Londýna, že zase žiji, hned všechno zařídil opět v můj prospěch a napsal o tom i dopis, který mi měl být doručen, kdyby snad on byl sestřelen dřív, než se vrátím do Anglie.

Příjemně a pohodlně jsem užíval dovolené, na niž jsem odjel po skončení všech zpravodajských výslechů, hlášení u československých a britských vojenských i leteckých velitelů a po intervenci ve prospěch zavřených Čechů v koncentračním táboře Miranda u ministra zahraničních věcí Jana Masaryka…

Watsonovi, staří známí ve Skotsku, mi napsali dlouhý dopis. Blahopřáli mi a paní se ptala, zda jsem se už ohlásil u June. Všichni prý se na mne těší, jenom abych přijel. June, má známá v Edinburghu, nepřestala věřit, že se vrátím. Přiložili její dopis, který jim poslala po mém zmizení. Mimo jiné v něm psala:

„… válka je hrozná věc a snad nejtragičtější pro naše letce, protože odcházejí tak mladí. Když čtu v novinách sloupec „missing“, jsou to skoro výhradně letci. Až je podivné, že ti hoši na létání tolik lpějí. Nic prý není krásnějšího, o nebezpečí nechtějí ani slyšet.

Frank dovedl o létání vždycky pěkně vyprávět a v žertu tvrdíval, že kdybychom jim, Čechům, nebyli dali spitfiry, že by nám nikdy neodpustili Mnichov.“

A ke konci připsala:

„Drahá paní Watsonová, mám dojem, že Češi jsou dobrý a statečný národ. Je mi jich tolik líto. Denně prý jich stovky umírají a tisíce pykají v žalářích za atentát na Heydricha…“

Za několik dní jsem odjel do Skotska, když jsem si předtím vyměnil dopisy s June. Měla nesmírnou radost a těšila se na shledanou. Přivítala mne v Edinburghu na nádraží s velkou kyticí růží.

Kráčeli jsme vedle sebe a světlovlasá a poněkud vzrušená June byla milejší než kdy předtím. Prozradila mi, že pozvala k Watsonům své přátele, kteří se mi budou určitě líbit. Jsou všichni zvědaví a těší se na mé vyprávění. Zavěsila se do mne a prosila, abychom šli kus pěšky. Rád jsem souhlasil, její přítomnost mi byla velmi milá a chtěl jsem s ní být sám co nejdéle. Ale požádal jsem ji, aby za mne nesla kytici a prominula mi tuto prosbu – naznačil jsem, že kytice se rozhodně hodí dámě a že jí bude slušet lépe než mně. Trochu jsme se o to hádali, ale nakonec povolila s výhradou, že si ji před Watsonovým domem zase vezmu. Asi za půl hodiny jsme nasedli do autodrožky a jeli k hostitelům.

Uvítání bylo velmi srdečné. V přijímacím pokoji čekalo asi deset až patnáct lidí, mladých i starších mužů a žen. Některé jsem již znal. S paní Watsonovou, šedesátiletou bělovlasou dámou, jsem se pozdravil první.

Nastalo vzájemné představování. Odešli jsme do jídelny, kde se podával čaj a zákusky. Na přání paní domu jsem začal vyprávět. Poslouchali tiše a klidně, jak Angličané mají ve zvyku.

Když se hosté odporoučeli, zůstal jsem sám s June a Watsonovými. Teplým pokojem se ozývaly čtyři klidné hlasy.

Pan Watson chtěl vědět, zda půjdu zase bojově létat.

„Ano, právě k operačnímu létání se chci zase vrátit,“ doznával jsem.

Paní Watsonová i June projevily názor, že bych neměl spěchat, raději ať si hodně odpočinu a potom ať si zvolím trochu bezpečnější a lehčí službu. June potom pokračovala:

„Frank mluví jako všichni letci. Je to krásné, je to prý nejlepší řemeslo ze všech. Mají k němu úžasný citový vztah, přece si však myslím, že v tom je ještě něco navíc. Být stále v nebezpečí života, v tom bych krásu nehledala…“

Tak jsme se někdy vraceli postřeleni v souboji.

„Pokusím se vám to tedy vysvětlit, ale bude to dlouhé,“ začal jsem. „Před několika dny jsem navštívil naši 313. peruť, která mi přirostla k srdci. Kamarádi mě velmi srdečně přijali, gratulovali a kupodivu jako by se ostýchali, hobla jsem nedostal.“

„Co je to hobl?“ ptali se.

Vysvětlil jsem jim náš typický obyčej a pokračoval. „Jako Čechoslováci máme zájem, abychom si domů přivezli co nejvíce informací o naší činnosti, a proto vedeme o ní kroniku. Když je některý příslušník jednotky sestřelen v boji nebo je nezvěstný, vloží do ní kronikář jeho fotografii a připíše o něm pár slov. Těch zmínek je tam, bohužel, již mnoho. Byl jsem zvědav, co se u peruti zběhlo za dobu mé nepřítomnosti. A hle, našel jsem velkou zmínku i o sobě, ač jsem v době svého zmizení byl již členem 122. britské squadrony. Těšilo mě, pochopitelně, že kamarádi nezapomínají. Vypsal jsem si kronikářův záznam a mám jej s sebou. Až dostanu svůj deník zpět, chci si jej do něho zapsat.“ A začal jsem překládat to nejdůležitější:

„5. květen 1942. Dnes se nevrátil seržant Pavlík… A ještě jedna těžká ztráta pro třistatřináctku. Toho dne bylo hlášeno: Kapitán F. Fajtl, který se nedávno stal velitelem ryze anglické squadrony, jako první Čech, jemuž se podobné cti dostalo, nevrátil se z boje a byl prohlášen ještě s dvěma členy své squadrony za ‚missing‘. Několik stránek před touto, na které je záznam o jeho zániku, najdete jeho dopis na rozloučenou se všemi jeho kamarády třistatřináctky a poděkování za chvíle, které mezi nimi strávil, než byl povolán k velitelské úloze v anglické jednotce… Ve Fajtlovi ztratila peruť i prvního svého kronikáře, který zaznamenával co nejsvědomitěji a nejpravdivěji všechny události, jež se v životě perutě odehrávaly v údobí téměř jednoho roku. Tedy dva výtečné kamarády a bojovníky ztratila peruť v tento neblahý májový den. Smutek a sentimentalita nejsou vlastnosti stíhačů, ale přesto nelze podobné pocity naprosto utlumit, když něco podobného stiskne srdce…

Tak odcházejí bojovníci, kteří jsou nezkrotní ve své vášni pro zápas a za svobodu svého lidu, tvrdí rváči v sedle letounu, nesmiřitelní mstitelé se zbraní v ruce ve vzduchu a dětsky citliví na zemi v úloze prostých smrtelníků. Odcházejí v plné slávě válečné s krvavou svatozáří… a svět se točí dál…

Slza dítěte působí starost, slza ženy vzbudí rozpaky, slza matky vyvolá hořký soucit, ale slza muže bojovníka, která nenápadně skane nad osudem kamaráda, budí úctu před společenstvím a pokrevenstvím.

Tak mě to napadlo, když jsem viděl upřímně slzet Fajtlovy kamarády nad jeho zmizením. Každá slza v oku chlapa, jak jsem ji zastihl dnešní večer, byla odleskem signálu ‚Vlajka na půl žerdě‘. Signál však nebyl vydán, protože jej předstihlo stisknutí ruky na rozloučenou. Tak tedy na rozloučenou. Snad taková je lyrika pádů bojovníků, lyrika Ikarova.“

Odmlčel jsem se, strčil zápisky do kapsy, ale hned jsem pokračoval.

„Nuže, drazí přátelé, těmi slzícími kamarády myslel kronikář nadporučík Slipka hlavně velitele třistatřináctky Squadron Leadera Mrázka, velitele letky kapitána Fejfara, i sebe a několik dalších vám neznámých. Jsou to svědomití bojovníci a drazí kamarádi. Jsou všichni přímo nadšení, když se jim podaří něco, co proslaví jejich peruť a drahou zem. Na mém odhodlání jít do toho znovu mají veliký podíl. Toužím bojovat po boku kamarádů, nasávat atmosféru nenahraditelného týmového přátelství plnou skvělého bojového ducha. Myslím na to skoro denně a jsem šťasten, že naplnění mého přání je v dohledu. A proto chci létat co nejdříve…“

Ještě jsme si chvíli povídali o mé bezprostřední budoucnosti.

„Prodloužím si dovolenou a stavím se v Londýně – tolik se těším na dobrou kuchyni a české restaurace.“

Paní Watsonová začala obratně vyzvídat:

„Povězte nám, majore, co máte nejraději?“

„Slepičí polévku s nudlemi, s nakrájenými jatérky a žaludky.“

„Myslíte, June, že bychom to také dokázaly? Je to tak těžké, vařit podle chuti jiných národů?“

Místo June jsem odpověděl sám.

„To umí, paní Watsonová, málokdo, vařit podle chuti jiných, a vůbec jim rozumět.“

Už jsme se začali s June hádat. Nakonec jsem neupřímně pochválil anglické pudinky, abych přispěl ke smíru.

Pozdě večer se paní Watsonová se mnou loučila s jakousi slavnostní vážností:

„Přeji vám brzký návrat do vlasti, majore. Jistě je krásné to vaše Československo.“

„Ano, je, paní Watsonová,“ odpověděl jsem, zíraje do krbu. Přitom mě napadlo, že bude asi ještě dlouho trvat, než svou vlast opět spatřím.

Po dovolené a po pořízení obšírnějšího zápisu o svých příhodách jsem se ohlásil na inspektorátu československého letectva a požádal o zařazení do nové funkce. Měli tam už pro mne připraveno několik míst, ale všechna jsem odmítl – komandovat na letišti nebo učit žáky létat mohu později. Velitel se shovívavě zeptal:

„Nelíbí se ti to? Co bys tedy chtěl dělat, vyber si sám…“

„Pane generále, prosím, aby mi byla svěřena nová stíhací peruť, chtěl bych zase doprovázet bombardéry nad pevninu!“

Generál Janoušek se na mne dlouho, dlouho díval, pak jen kývl hlavou, podal mi ruku a řekl:

„Děkuji ti.“

Doslov

„Výjimečné činy mají v povědomí lidí trvalou hodnotu tehdy, jsou-li věrohodně literárně zpracovány.“ Není to sice výrok žádné známé osobnosti, ale odezva na právě dočtené napínavé řádky knihy, kde se snoubí historická popisnost s tvůrčím nadáním autora v dokonalé symbióze. Knihy Františka Fajtla vnesly do poválečné memoárové literatury novou, svébytnou a zcela osobitou formu psaného projevu. Typickými jsou zejména jeho metafory, jichž pro nás nalézá neopakovatelně mnoho, takže i v pasážích, v nichž se mnohý potýkal s omezeným výrazivem, nechává zaznít mnohotvárnosti mateřského jazyka. Pohrává si s češtinou a rozvětvuje fabuli příběhu tak, aby suchá historická fakta, vojenská hlášení a útržkovité poznámky v osobním deníku splynuly do jedné řeky. To vše činí pod jediným diktátem – nadáním psát. Toto nadání ověřil F. Fajtl v nemálo knižních titulech, avšak „Sestřelen“ je zapsán v našich srdcích snad nejvýrazněji. Proč tomu tak asi je, vždyť toho leteckého, bojovného a dramatického zažíváme s autorem a zároveň hlavním aktérem autentického příběhu nemnoho. Přitažlivost knihy tkví však v něčem jiném. Prostřednictvím sestřeleného českého pilota sledujeme cestu zcela opuštěného jedince skrze rozdělenou Francii za II. světové války. Konfrontujeme ji s obrazem této země před dvěma roky, kdy zde tentýž muž bránil na francouzských stíhacích letadlech typu Morane a Bloch postupu německých armád. Rozkrývá se nám spektrum povah, zejména lidí žijících na francouzském venkově, jejich snaha nezištně pomoci, soucit i opovržení. Postavy se objevují a zase náhle mizí, avšak analýza jejich povah či příčin jejich reakcí a chování dává práci životnost, stejně jako úryvky vzpomínek s osou fabule zdánlivě nesouvisející. Nezůstávají nám utajeny ani autorovy osobní pocity a mnohdy až neopatrné prozrazování sama sebe, což mohlo vést ve svém důsledku k prožití zbytku války v některém ze zajateckých táborů. Nestalo se tak a Fajtl se díky své znalosti francouzštiny, místních poměrů a naturelu zdejších lidí dostal až do Paříže. Tam mu česká rodina Formánkových dodala tolik důležitou morální posilu. Letec pak zamířil zpět přes Francii a pohraniční hory do Španělska, kde se nechal vědomě zatknout. Má vyhráno – zachoval si život i svobodu. Po návratu na místa, z nichž startoval k osudnému letu, je odhodlán pokračovat v letecké činnosti nad územím okupovaným nepřítelem. Jeho přání bylo splněno 24. září 1943, kdy převzal veleni 313. čs. stíhací perutě, u jejíhož zrodu v květnu 1941 sám stál.

Tehdy již měl rukopis se svými zážitky napsán, avšak z pochopitelných důvodů jej nebylo možné publikovat. Psaní přesto zůstal věrný a tak ještě na anglické půdě vyšly péčí londýnského „Čechoslováka“ v roce 1944 jeho „Letecké povídky“.

Kniha „Sestřelen“ byla vydána až po válce v roce 1947 v nakladatelství Naše vojsko. Tehdy spatřila světlo světa práce, ponechávající zcela v pozadí deníkovou či vyloženě reportážní formu projevu. „Sestřelen“ si našel své čtenáře nejen v letech poválečných. Lidé si ho tajně půjčovali i v době totalitního temna, kdy František Fajtl „požíval zaopatření“ v táboře nucené práce na Mírově. Titul vyšel znovu v roce 1968 a 1969 ve dvou vydáních (viz bibliografie) a opět byl beznadějně rozebrán. Následující období „normalizace“ dalším dotiskům zjevně nepřálo.

Vedle osudů čs. stíhacích pilotů, působících v britském královském letectvu RAF, jimž osud nepřál a po sestřelení nad nepřátelským územím padli nacistům do zajetí, jsou známy tři případy, kdy se Čechoslováci dostali strastiplnou cestou přes Francii a internační tábor ve španělské Mirandě zpět ke svým jednotkám do Velké Británie. Kromě Františka Fajtla měl jako první z trojice podobné štěstí člen 312. čs. stíhací perutě Sergeant Josef Menšík. Odstartoval 8. července 1941 s jednotkou ze základny v Kenley na doprovodný let britských bombardérů, jejichž cílem byl francouzský Lens. Zde napadla formaci z převýšení smečka německých stíhaček Messerschmitt 109 a Menšíkův hurricane inkasoval citelné zásahy. Kamarádi jej spatřili klesat k zemi. Jakou však zažila peruť radostnou chvíli, když došla 26. října 1941 zpráva, že Menšík je zase zpět na anglické půdě. Začal opět létat ve škole leteckých střelců, ale toužil znovu bojovat. Ve druhé polovině dvaačtyřicátého roku prošel výcvikem nočních stíhačů a 30. prosince 1942 nastupuje u 68. perutě v Coltishallu. Zde mu podivný a nevyzpytatelný válečný osud připravil léčku poslední. Večer 22. 4. 1943 vylétl jeho neovládaný Beaufighter střemhlavě z mraků a 30 km od základny se po dopadu na zem vzňal. Josef Menšík a jeho operátor Rudolf Slíva nepřežili.

Štěstí v neštěstí mohl děkovat 19. srpna 1941 čs. příslušník 222. britské stíhací perutě, Sergeant Rudolf Ptáček, zkušený bojovník z bitvy o Británii. Letěl tehdy s jednotkou v sestavě wingu z North Wealdu jako přímý doprovod bombardérů směřujících nad seřazovací nádraží v Hazebroucku. Po splnění úkolu zaútočily na bombardéry z převýšení čtyři messerschmitty Bf 109. Ptáček opustil formaci, hnal se za jedním z vetřelců a nakonec jej také sestřelil. Podlehl stejnému lákadlu jako jiní. Nedocenil v danou chvíli nepřítele. Neočekávaná dávka zezadu ukončila chod motoru jeho spitfiru a vzápětí jeho stroj začal hořet. Stejně jako jeho následovník Fajtl přistál nouzově se zasunutým podvozkem na poli a s pomocí místních obyvatel se vydal pěšky do Španělska. Člověk může jen velmi těžko ovlivnit, co je psáno v knize osudu. Po radostném shledání s anglickými břehy nastupuje Ptáček zpět do stíhací služby u 602. perutě se základnou v Kenley. Bohužel se 28. 3. 1942 z letu nad francouzským územím nevrátil. Nikdo už asi nezjistí, kde skonal. Po válce tedy zbyl naživu jediný aktér – František Fajtl.

Měl a má dodnes úžasnou paměť, která mu zůstala jako důležitá devíza pro spisovatelskou práci. Již za války zaznamenával do svého deníku postřehy a zážitky po celou dobu působení v odboji. Měl tedy z čeho čerpat.

Vyrostla další generace a „Sestřelen“ opět a bez obav přichází ke čtenáři. Je dílem válečného letce, o němž mladší lidé jistě slyšeli, avšak snad jen v souvislosti s jeho velitelskou funkcí z doby, kdy stál v čele 1. čs. stíhacího pluku v SSSR. Je to však pouze jedna z kapitol jeho přebohatého života, života vlastence, který (ač o tom sám nikdy nehovoří) je v našem povědomí tím, čemu říkáme osobnost leteckého odboje, ale i osobnost literární. Pro ty méně informované poslouží snad několik životopisných dat Františka Fajtla.

Narodil se 20. 8. 1912 v Doníně u Loun. Po vystudování obchodní akademie byl přijat na Vojenskou akademii v Hranicích, kterou absolvoval v letech 1933-1935.

Na půdě prostějovského leteckého učiliště prodělal pilotní výcvik. Byl vyřazen v hodnosti poručíka letectva a odešel sloužit ke 2. leteckému pluku v Olomouci.

Stejně jako mnozí jiní se nesmířil s potupnou okupací a v červnu 1939 přešel se skupinou přátel – vojáků hranice protektorátu do Polska. Po krátké internaci polskými úřady a prezentaci u čs. vojenské skupiny v Krakově podepsal pětiletý závazek k službě u Cizinecké legie a na palubě švédské lodi Castelholm odplul do Francie. Zanedlouho vypukla válka a závazek v legii tím automaticky padl. Fajtl, ač byl už zkušený pilot, začíná znovu cvičit, nejprve na letišti v Avordu, potom na půdě Ústřední stíhací školy v Chartres. Na jaře odešel k bojovému útvaru Groupe de Chasse III/9 do Lyonu, jenž disponoval stíhačkami Bloch 151 a 152, po napadení Francie byl odvelen na frontu ke Groupe de Chasse III/7 s letouny Morane Saulnier 406. Třebaže čs. piloti tvořili v bitvě o Francii takřka třetinu stavu francouzských stíhacích sil, jejich statečný boj s přesilou nezvrátil nic na porážce země galského kohouta. Začal ústup z jihofrancouzského přístavu Port Vendres do severní Afriky a odtud do Gibraltaru. Zde se nalodil i poručík Fajtl na britskou loď „Neuralia“, která dorazila do liverpoolského přístavu 12. července 1940.

Ve Velké Británii byl přijat do řad vojenského letectva v nejnižší důstojnické hodnosti – Pilot Officer a 6. srpna přešel ze soustřeďovacího střediska čs. letectva v Cosfordu na základnu Duxford k první naší stíhací peruti č. 310. Po jedenáctidenním přecvičení na britské letouny nastoupil jako příslušník zálohy této jednotky k bojovému výcviku na stíhačky Hurricane do 6. OTU v Sutton Bridge. Zakrátko po absolvování zkráceného kursu byl 18. září odvelen k 1. britské stíhací peruti do Witteringu. Po týdnu však odešel na nové působiště do Debdenu k 17. peruti. Záhy se tu zapojil do bojové činnosti – bitva o Británii je v plném proudu. Již 2. října 1940 sestřelil u Pulhamu s Britem P/O Blatchfordem německý bombardér Dornier 17Z, ale naneštěstí mu došlo palivo a musel s hurricanem nouzově přistát mezi pasoucími se kravami. Další boj jej čekal 24. října 1940 v roji se Sgt. Hoggem a F/O Czerninem, s nimiž společně poslal k zemi další nepřátelský letoun Dornier 215. Během hlídky nad mořem se podílel 10. 11. 1940 na poškození dalšího dorniera 17. Dne 25. 5. 1941 britskou jednotku opustil a přesunul se do Cattericku k právě založené (v pořadí třetí) čs. stíhací peruti č. 313. Koncem téhož roku je mu svěřeno velení A letky. Vzlétal k ofenzivním akcím nad nepřátelské území, kde na každém kroku číhalo smrtelné nebezpečí v podobě silné protiletecké obrany a stíhaček nepřítele. Ve vzdušném boji poškodil střelbou 10. 4. 1942 stíhačku Bf 109 a o čtyři dny později sestřelil se Stg. Prokopem Brázdou letoun stejného typu. Jako první Čechoslovák se ujímá velení britské stíhací perutě č. 122 „City of Bombay“, a to 27. dubna 1942. Nedlouho poté, 5. května, při doprovodném letu bombardérů nad Francii se angažuje do boje s messerschmitty, které napadly formaci, a dva z nich sestřeluje. Sám je však sevřen do kleští a s poškozeným spitfirem Mk.VB sériového čísla BM210 a kódovým označením na trupu MT-F nouzově přistává na obsazeném území. Naštěstí je mu osud nakloněn. Prokličkuje osidly nepřítele a po dlouhé cestě přes okupovanou i neokupovanou část Francie překročí Pyreneje do Španělska. Po zdejší internaci vchází na svobodnou půdu Gibraltaru a vrací se letecky zpět do Anglie.

Krátce působí jako styčný důstojník u 10. stíhací skupiny RAF, je povýšen do hodnosti Wing Commander a působí ve velitelských funkcích na leteckých základnách Church Stanton a Skeabrae. Chce však dále operačně létat. Sám vrací hodnost a funkci a koncem září 1943 přebírá po padlém Jaroslavu Himrovi velení 313. perutě. Jednotka v tomto období působila operačně v sestavě čs. stíhacího wingu. Doprovázela bombardéry amerického letectva nad cíle ve Francii, Belgii a Holandsku. Nejčastěji byly útoky vedeny proti železničním uzlům, letištím nepřítele a koncem roku padaly bomby i na budované odpalovací rampy pro německé létací pumy V-1. Spitfiry jeho jednotky nejednou napadly vojenská i zásobovací plavidla nepřítele ve vodách kanálu La Manche.

Štábní kapitán Fajtl odevzdal 23. ledna 1944 velem perutě a na jaře 1944 opouští Velkou Británii jako velitel skupiny 20 čs. letců, propuštěných ze svazku RAF a směřujících jižní cestou přes Středozemní moře a Irán do SSSR. Po výcviku se sovětskými letouny Lavočkin La-5 na letišti Ivanovo se stává velitelem 1. čs. samostatného stíhacího pluku, jehož první bojové nasazení začalo 17. září 1944 přistáním na letišti Zolná, odkud působil při podpoře SNP. Byl to velmi odvážný čin, neboť jednotka operovala proti nepříteli z jeho hlubokého týlu. Po ústupu do SSSR je pluk začleněn do svazku 1. čs. smíšené letecké divize a účastní se závěrečných bojů o Moravskou bránu.

Po osvobození přilétl František Fajtl s jednotkou do Prahy. Absolvoval tu válečnou školu, působil na MNO a u 1. letecké divize v Praze. Po „vítězství pracujícího lidu nad reakcí“ byl na jaře 1949 z armády propuštěn a o rok později zatčen a odsouzen na základě komunisty vykonstruovaného obvinění. Za svou odbojovou činnost a splnění vlastenecké povinnosti strávil 17 měsíců na nucených pracích v Mírově. To však zřejmě nestačilo. Byl degradován na vojína a rodina se musela vystěhovat z Prahy. Po propuštění se vrátil do kraje svého mládí – Loun. V podniku Betona pracoval jako úředník, dělník a skladník. Později získal zaměstnání v tamějším Okresním stavebním podniku.

V polovině 60. let se pohled na naše zahraniční vojáky, bojující na západě, podstatně změnil. František Fajtl je v roce 1965 částečně rehabilitován, povýšen do hodnosti plukovníka letectva a nastupuje jako samostatný inspektor ke Státní letecké inspekci do Prahy. Vše se najednou začalo měnit. Mohl zase psát a publikovat. Jeho články se začaly objevovat v odborném i denním tisku. Po roce 1969 již nehodlal znovu odejít do ústraní na poli literárním. Má o čem psát, chce psát a umí psát. Přestože si knihou „Sestřelen“ získal čtenáře, uvádění dalších rukopisů do tisku musel věnovat mnoho úsilí. Často musel přistoupit na kompromis, když byl nucen vypouštět nepohodlné pasáže i jména svých spolubojovníků, kteří byli pro minulý režim z nepochopitelných důvodů stále nebezpeční.

Díky listopadové sametové revoluci dostala čtenářská obec konečně znovu příležitost nahlédnout do tvůrčí kuchyně Františka Fajtla. Jeho činnost se již neomezuje pouze na psaní. Zapojuje se do znovuzaloženého hnutí Svazu letců, do jehož přípravného výboru je zvolen v lednu 1990. Čas dal za pravdu všem, kdož věřili, že se jednou dostane konečně našim západním letcům zadostiučinění a dojdou patřičného ocenění za to, co pro svoji vlast vykonali a za co později museli trpět. V květnu 1990 byl František Fajtl společně s Karlem Mrázkem a Pavlem Kocfeldou povýšen do hodnosti generálmajora v. v.

Zdeněk Jan Holeš

FRANTIŠEK FAJTL

– ŽIVOTOPIS

Narodil se 20. srpna 1912 v Doníně na Lounsku.

V roce 1935 absolvoval vojenskou akademii jako poručík letectva. V roce 1939 prchl přes Polsko do cizinecké legie, zúčastňuje se bojů o Francii. V roce 1940 přechází do Anglie, kde je začleněn do RAF.

V roce 1942 je sestřelen nad okupovanou Francií, odkud se po zdařilém útěku znovu vrací do Anglie.

V roce 1944 jako velitel čs. stíhacích letců přelétává do SSSR, zúčastňuje se bojů v SNP.

Po válce působil jako důstojník generálního štábu na MNO. 1949 je propuštěn z armády, degradován, v následujícím roce zatčen a uvězněn v táboře nápravných prací Mírov.

Od roku 1951 pracuje jako dělník a skladník.

Po roce 1965 je částečně rehabilitován, povýšen na plukovníka letectví v záloze, přijat jako inspektor na Státní leteckou inspekci. Je nositelem řady mezinárodních i čs. vyznamenání.

Zemřel 4. října 2006 v Praze.

– SEZNAM BIBLIOGRAFIE

Letecké povídky. 1. vyd. Londýn, Čechoslovák 1944. Vydáno pod pseudonymem F. Donín. (Donín je rodištěm F. Fajtla).

Přítel mraků. Českoslovenští stíhači v Británii. 1. vyd. Praha, Toužimský a Moravec 1947 – Polnice: Malé povídky o velké odvaze č. 17.

Sestřelen. Z deníku stíhacího letce. 1. vyd. Praha, Naše vojsko (dále NV) 1947. – Sbírka Boj a odboj, sv. 6.

Sestřelen. Z deníku stíhacího letce. 2. vyd. Praha, NV 1947. – Sbírka Boj a odboj, sv. 6.

Sestřelen. Z deníku stíhacího letce. 3. vyd. Praha, NV 1948. – Sbírka Boj a odboj, sv. 6.

Sestřelen. Z deníku stíhacího letce. 4. vyd. Praha, NV 1948. – Sbírka Boj a odboj, sv. 6.

Sestřelen. Z deníku stíhacího letce. 5. vyd. Praha, NV 1948. – Sbírka Boj a odboj, sv. 6.

Zestrzelony (Sestřelen). Vydawnictvo „Prasa wojskowa“. Warszawa 1948.

Sestřelen. 2. přepracované vyd. Praha, NV 1968. Poznámka o autorovi.

Sestřelen. 3. přepracované vyd. Praha, NV 1969. Poznámka o autorovi.

Pavel Šrut: Návrat Františka Fajtla. Spoluvyd. Mladá fronta a Svět sovětů Praha a Smena Bratislava – Máj, svazek 131.

První doma. 1. vyd. Praha, NV 1974. – Paměti, sv. 42.

Sestřelen. – vydalo Kobusha Tokio 1976.

První doma. 2. vyd. Praha, NV 1980. ČSPB – Živé knihy, sv. 115.

První doma. 1. vyd. Bratislava, Pravda 1984. Přeložila Mária Korbellová. Spoluvyd. NV Praha. Členská knižnice Pravda.

Als erste in der Heimat (První doma). 1. vyd. Berlin, Militärverlag der DDR 1979.

Oroszlan (První doma). Az égen Kossuth Kömyvkiado 1982.

Als erste in der Heimat. 2. vyd. Berlin, Militärverlag der DDR 1987. Předmluva – Prof. Dr. R. F. Schmiedt.

Vzpomínky na padlé kamarády. 1. vyd. Praha, Mladá fronta 1980. Doslov napsal PhDr. Jan Gebhart – Edice 13, sv. 120.

Podruhé doma. 1. vyd. Praha, NV 1984. Doslov napsal doc. RSDr. Zdeněk Šmoldas, Csc. – Paměti, sv. 75.

Opäť doma. 1 vyd. Bratislava, Pravda 1988. Z českého originálu Podruhé doma, Praha NV 1984, přeložila Marianna Alexyová.

Boje a návraty. 1. vyd. Praha, NV 1987. – Eso, sv. 88.

Vild, Miroslav: Osud byl mým přítelem. 1. vyd. Praha, NV 1985. Podle rukopisné pozůstalosti zpracoval F. Fajtl, který napsal i předmluvu. Doslov napsal PhDr. Jan Gebhart. – Eso, sv. 77.

Vild, Miroslav: Osud byl mým přítelem. 2. vyd. Praha, NV 1988. Podle rukopisné pozůstalosti zpracoval F. Fajtl. – Eso, sv. 99.

Zdráhala, Richard: Válčil jsem v poušti. 1. vyd. Praha, NV 1990. Podle rukopisné pozůstalosti zpracoval F. Fajtl. – Eso, sv. 106.

Griffith, Hubert: Britští letci v Sovětském svazu. 1. vyd. Praha, Knižnice L+K 1989. Vycházelo jako příloha časopisu Letectví + kosmonautika, vydavatelství Naše vojsko, L+K, roč. 65, 1989, č. 9 až 23. Z anglického originálu RAF in Russia, Londýn, Hammond, Hammond and Co. Ltd., 1942, přeložil ing. František Fajtl.

(P. Týc

)obrázky29

Přebal a vazbu navrhl a graficky upravil Václav Kučera.

V roce 1991 vydalo Lidové nakladatelství, Václavské nám. 36, Praha 1,

jako svou 2489. publikaci.

Výtvarný redaktor Petr Holzner.

Odpovědná redaktorka Jiřina Tejkalová.

Technická redaktorka Eva Hájková.

Vytiskly Moravské tiskárny, s. p., Olomouc.

AA 15,88 (text 14,45; iI. 1,43), VA 16,46. 224 stran.

4. přepracované vydání (v Lidovém nakladatelství 1.).

13-33. 26-025-91

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai