Kavky

Ken Follett

(2000)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Den D se blíží. Němci nevědí, kde ani kdy se Spojenci vylodí, ale je jim jasné, že to bude brzy. Pro Felicity „Flick" Clairetovou, agentku britské tajné služby, jejíž prací jsou sabotážní akce v týlu nepřítele, nebylo nikdy v sázce tolik jako právě teď. Přežila dlouhodobé nasazení za nepřátelskými liniemi a stala se jedním z nejefektivnějších britských agentů v severní Francii. Ví, že schopnost Němců odrazit invazi Spojenců závisí do značné míry na komunikačních linkách, a tak ji ve dnech před vyloděním čeká úkol, jehož význam je zcela klíčový - musí zničit telefonní ústřednu, která spojuje německá vojska s nejvyšším velením v Berlíně. Když se však se skupinou příslušníků hnutí odporu pokusí na centrálu zaútočit, vše skončí katastrofálním nezdarem a Flick se celý svět obrátí vzhůru nohama. Skupina je zlikvidována a její sebedůvěra otřesena. V tuto chvíli dostává poslední šanci dosáhnout cíle, jenže úkol, který byl předtím hrozivý, je nyní skoro nesplnitelný. Nový plán totiž vyžaduje speciální tým složený výhradně z žen, které je třeba sehnat a vycvičit během několika málo dní. Dostávají krycí jméno Kavky a mají proniknout do ústředny přímo před očima Němců...

Ken Follett

KAVKY

Statečné ženy, které dostaly rozkaz seskočit padákem za nepřátelské linie a vyřadit z provozu přísně střeženou nacistickou telekomunikační ústřednu - i kdyby je to mělo stát život.

První den

Neděle 28. května 1944

NÁMĚSTÍ v Sainte-Cécile bylo minutu před výbuchem tiché. Byl teplý večer a bezvětří zahalilo město jako pokrývka.

Kostelní zvon líně vyzváněl a bez nadšení svolával věřící k bohoslužbě. Pro Felicity Clairetovou to znělo jako odpočítávání k nule.

Náměstí vévodil hrad ze sedmnáctého století, Versailles v malém, s majestátní vstupní branou a postranními křídly, jež se ohýbala v pravém úhlu směrem dozadu. Měl sklopení a dvě podlaží ukončená strmou střechou s klenutými arkýřovými okny.

Felicity, které se odjakživa říkalo Flick, Francii milovala. Měla ráda její elegantní stavby, její vlídné podnebí, neuspěchané polední jídlo, kultivované obyvatele. Milovala francouzské malíře, francouzskou literaturu a nápadité francouzské oblékání. Francouzsky mluvila od svých šesti let a nikdo by nepoznal, že je cizinka.

Rozčililo ji, že Francie, kterou milovala, přestala existovat. Už nebylo dost jídla k nenucenému obědvání, obrazy rozkradli nacisté a krásné šaty nosily jen prostitutky. Flick si přála, aby se ta pravá Francie vrátila zpět. A mohla by se vrátit brzy, jestli ona a lidé jejího ražení udělají to, co se od nich očekává.

Možná že už nebude naživu a neuvidí to. Nemusí vlastně přežít už několik příštích minut. Nebyla fatalistkou; přála si žít. Jestli však má umřít, co může být lepšího, než trávit poslední chvíle na prosluněném náměstí, s pohledem na překrásný starý dům, s melodickou francouzštinou tak měkce znějící v uších.

Hrad byl postaven tady, v srdci kraje Champagne, jako sídlo místní šlechty, ale nyní v něm byla umístěna důležitá telefonní ústředna. V budově sídlilo i oblastní velitelství gestapa. Před čtyřmi týdny byla bombardována Spojenci. Západní křídlo se z valné části změnilo v hromadu trosek, ale nálet se nezdařil. Němci si s opravami pospíšili a telefonní spojení bylo přerušeno jen tak dlouho, jak dlouho jim trvalo nainstalovat náhradní rozvodné desky. Veškeré nezbytně důležité telefonní vybavení ve sklepení uniklo vážnějšímu poškození. A proto byla Flick tady.

Hrad uzavíral severní stranu náměstí, byl obehnán vysokou hradbou kamenných sloupů a železného zábradlí a hlídala ho stráž v uniformách. Směrem k východu stál středověký kostelík a naproti němu, na západní straně náměstí, radnice. Jižní stranu tvořila řada obchodů a malý podnik zvaný Café dés Sports. Flick seděla venku před barem a čekala, až zvon na věži ztichne. Na stolečku před ní stála sklenice místního bílého vína, štíhlá a průzračná.

Byla britským důstojníkem s hodností majora. Formálně příslušela k FANYs, dobrovolným oddílům první pomoci s výhradně ženským obsazením, jimž se pochopitelně začalo říkat „fanynky“. To však bylo jen krycí zařazení. Ve skutečnosti pracovala pro tajnou organizaci Speciál Operations Executive neboli SOE, která prováděla sabotáže. V osmadvaceti se vypracovala na staršího důstojníka a mohla velet skupině. Nebylo to poprvé, kdy se ocitla tak blízko smrti. Naučila se svůj strach zvládat, při pohledu na pušky hradní stráže však zároveň cítila dotek studené ruky na srdci.

Před třemi lety bylo jejím největším snem stát se profesorkou francouzské literatury na britské univerzitě. Když si ji pozvali k tajemnému pohovoru a zeptali se jí, zda by byla ochotna zapojit se do něčeho nebezpečného, pracovala právě na ministerstvu války, kde překládala francouzské dokumenty. Bez velkého rozmýšlení odpověděla ano.

Všichni chlapci, se kterými studovala v Oxfordu, riskovali ve válce životy, tak proč by nemohla ona?

O šest měsíců později už byla kurýrem a převážela zprávy odbojovým skupinám do okupované Francie.

Seskakovala padákem, pohybovala se vybavena falešnými doklady, vyhledávala odbojové skupinky, předávala jim rozkazy a přijímala jejich odpovědi. Cestu zpět obstaralo malé letadlo, které ji nabralo někde na louce.

Od kurýra přešla k organizování sabotáží. Práce byla nebezpečná. Flick se dařilo přežít jen díky tomu, že byla tvrdá, rychlá a pokud jde o bezpečnost až chorobně opatrná.

Dnes vedle ní seděl její manžel Michel, vůdce odbojové skupiny s krycím jménem Bollinger, která měla základnu v Remeši, městě proslulém katedrálou, vzdáleném patnáct kilometrů. Michel, třebaže měl v příštích okamžicích riskovat život, seděl pohodlně zabořený do židle, kotník pravé nohy opřený o levé koleno, a držel sklenici slabého válečného piva. Když studovala na Sorbonně, získal si její srdce svým bezstarostným úsměvem. Byl to rozevlátý mladý lektor filozofie, za kterým se táhly zástupy studentů. A byl to také nejpřitažlivější muž, jakého kdy poznala - vysoký, s pronikavým pohledem modrých očí.

Dnešní úkol byl pro Flick vítanou příležitostí strávit s ním pár dní, ale nebyly to šťastné chvíle. Michel o ni projevoval jen vlažný zájem a instinkt jí napověděl, že už má někoho jiného. Bylo mu teprve pětatřicet a jeho nenucený šarm mladé ženy stále přitahoval. A ku prospěchu nebylo ani to, že od svatby trávili vinou války víc času odděleně než spolu.

Flick ho stále milovala, ale už ne tou romantickou láskou. V ostrém světle všedního manželského života si všimla, že je domýšlivý, zahleděný sám do sebe a nespolehlivý. Když se ale rozhodl, že se jí bude plně věnovat, dokázal v ní ještě vyvolat nádherný a hřejivý pocit jedinečnosti.

Jeho kouzlo působilo i na muže a jako vůdce byl prvotřídní, odvážný a charizmatický. On a Flick vypracovali bojový plán společně. Patnáct příslušníků skupiny Bollinger zaútočí na hrad ve dvou místech, aby obránce rozdělili, uvnitř se zformují, proniknou do podzemí a vyhodí do vzduchu hlavní přístrojovou místnost.

Měli plán budovy, který pro ně nakreslila Antoinetta Dupertová, vedoucí skupinky místních žen, které každý večer na hradě uklízely. Byla to zároveň Michelova teta. Uklízečky nastupovaly do práce v sedm hodin, v době, kdy zvonilo klekání, a Flick teď některé z nich sledovala, jak u tepané železné brány předkládají strážnému zvláštní propustky.

Michelův plán útoku se opíral o informace MI6, britské zpravodajské služby, podle nichž hrad střežila detašovaná jednotka zbraní SS operující ve třech směnách vždy po dvanácti mužích. Patnáct útočníků bylo nyní rozptýleno mezi věřícími v kostele nebo nečinně postávalo kolem náměstí, se zbraněmi ukrytými pod šaty, v kabelách či ve sportovních pytlích. Pokud se u MI6 nemýlili, bude odboj početně převyšovat stráže.

Flick však přesto cítila obavy. Když říkala Antoinettě, jaký je odhad MI6, Antoinetta se zamračila a poznamenala:

„Řekla bych, že jich je víc.“

Flick se rozhlédla po náměstí a pátrala po lidech, které znala. Všechno vyhlížela normálně, až na jedinou věc. Za kostelem stál zaparkovaný obrovský, silný sportovní vůz Hispano-Suiza francouzské výroby. Měl vysoký, pyšně vyhlížející stříbrný chladič korunovaný soškou letícího čápa, a nátěr v barvě modré oblohy.

Vůz přijel před půl hodinou. Jeho řidič, přitažlivý muž kolem čtyřicítky, měl na sobě elegantní civilní oblek, ale byl to určitě německý důstojník. Nikdo jiný by si netroufl ukazovat se s takovým autem. Jeho společnice, vysoká nápadná rusovláska v zelených hedvábných šatech a semišových lodičkách na vysokém podpatku, byla tak dokonale chic, že to musela být Francouzka. Muž připevnil fotoaparát na stativ a začal fotografovat hrad.

O pár minut dříve Flick vyděsil, když ji požádal, aby ho i s jeho přítelkyní, vyfotografovala. Byl zdvořilý, měl odzbrojující úsměv a sotva znatelný německý přízvuk. Flick se zachovala tak, jak by se zachovala za podobných okolností většina Francouzů. Nasadila chladně nezúčastněný výraz a vyhověla jeho přání. Důstojník poděkoval a pozval ji na skleničku. To rázně odmítla. Žádná francouzská dívka by nepřijala od Němce skleničku, pokud nechtěla být považována za děvku. S pochopením přikývl a Flick se vrátila ke svému manželovi.

Důstojník očividně nebyl ve službě. Zároveň však Flick mátl. V jeho chování byla zřetelná ostražitost, kterou by u turisty nepředpokládala.

Než mohla přijít na to proč, zvon utichl.

Flick s Michelem vstali. Ve snaze vypadat nenuceně se zvolna loudali ke vchodu do kavárny a stoupli si do dveří, aby byli kryti.

DIETER Franck si všiml dívky u kavárenského stolku už v okamžiku, kdy vjížděl na náměstí. Krásných žen si všiml vždycky. Tahle byla jemná blondýnka se světlezelenýma očima. Její drobné, štíhlé tělo bylo ukryté v neforemných šatech, ale dívka je doplnila jasně žlutou šálou s oním citem pro eleganci, který Dieter považoval za svůdně francouzský.

Seděla tu s pohledným mužem, kterého příliš nezajímala - pravděpodobně svým manželem. Dieter požádal, aby je vyfotografovala, jen proto, že si přál promluvit s ní. V Kolíně měl ženu a dvě roztomilé děti a jeho pařížský byt s ním sdílela Stéphanie. To mu přesto nebránilo ve flirtování s jinými dívkami. Francouzky byly nejkrásnější ženy na světě. Ale překrásné bylo ve Francii všechno: mosty, boulevardy, obrazy a dokonce i porcelánové nádobí.

Dieter nevěděl, kde přišel k takovým zálibám. Jeho otec byl profesorem hudby, ale Dieter považoval suchopárný akademický život svého otce za nesnesitelně nudný a vyděsil své rodiče, když se stal policistou - jedním z prvních s vysokoškolským vzděláním, kteří tak v Německu učinili.

V roce 1939 byl šéfem zpravodajského oddělení kolínské kriminální policie. V květnu 1940, když se německé tanky triumfálně valily Francií, požádal o přeřazení k armádě. Protože hovořil plynně francouzsky a přiměřeně i anglicky, zařadili jej k vyslýchání zajatců. Měl pro tuto práci vlohy a v severní Africe si jeho výsledků povšiml i sám polní maršál Erwin Rommel.

Dieter se nikdy nezdráhal použít mučení, bylo-li to zapotřebí, ale raději přesvědčoval lidi rafinovanějšími prostředky. Tak také získal Stéphanii. Sebejistá, smyslná a inteligentní Stéphanie byla majitelkou pařížského salonu s luxusními dámskými klobouky. Měla však židovskou babičku. Přišla o obchod a Dieter ji zachránil, když byla na cestě do koncentračního tábora v Německu.

Mohl ji znásilnit. Určitě to očekávala. Místo toho jí dal najíst, ubytoval ji u sebe a choval se k ní pozorně a oddaně, až ji konečně na gauči před plápolajícím ohněm ohleduplně svedl.

Dnes byla nicméně součástí jeho kamufláže. Znovu pracoval pro Rommela. Pouštní liška byl nyní velitelem armádního seskupení B, vyčleněného k obraně severní Francie před spojeneckou invazí, která se očekávala v létě. Rommel neměl dostatek mužů, aby ochránil stovky kilometrů zranitelného pobřeží, a tak se uchýlil k odvážné strategii: jeho prapory se nacházely hluboko ve vnitrozemí, připraveny okamžitě zaujmout bojové postavení, kdekoli bude potřeba. A Britové, informováni svou vlastní zpravodajskou službou, se snažili snížit Rommelovu akceschopnost tím, že ničili železnice, mosty a tunely a přerušovali telefonní a telegrafní spojení.

Dieterovým úkolem bylo vytipovat telekomunikační cíle a odhadnout schopnost odboje zaútočit proti nim. Dnes provedl nehlášenou návštěvu telefonní ústředny obrovského strategického významu. Touto budovou procházelo veškeré spojení mezi nejvyšším velitelstvím v Berlíně a německými jednotkami v severní Francii. Spojenci to očividně věděli a pokusili se toto místo bombardovat, ovšem jen s omezeným úspěchem. Pro útok ze strany odboje představovalo dokonalého kandidáta. Podle Dieterových měřítek však bylo zabezpečení politováníhodně nedbalé.

Strávil tu půl hodiny, celý objekt si fotografoval a s tím, jak ho strážní trvale ignorovali, narůstal i jeho vztek.

Nicméně když kostelní zvon přestal vyzvánět, z hradní brány toporně vyšel důstojník gestapa a špatnou francouzštinou na Dietera zakřičel: „Dejte mi ten aparát! Fotografovat hrad je zakázáno..Tohle je vojenský objekt.“

„Trvalo vám zatraceně dlouho, než jste si mě všimli,“ odpověděl klidně Dieter německy.

Muže to vyvedlo z rovnováhy. „Kdo jste?“

„Major Dieter Franck ze štábu polního maršála Rommela.“

„Franck!“ opakoval muž. „Pamatuji se na vás. Major Willi Weber, k vašim službám.“

Dieter se na něj zadíval pozorněji. Konečně mu svitlo. „No tohle,“ poznamenal. Není divu, že zabezpečení bylo lajdácké.

Ve dvacátých letech spolu Weber a Dieter sloužili jako mladí policisté v Kolíně. Dieter šel rychle nahoru, Weberovi se však nedařilo. A Weber měl na Dietera pro jeho úspěchy zlost.

Dieter toho muže neviděl patnáct let, ale průběh Weberovy kariéry si dokázal snadno představit: vstoupil do nacistické strany, přihlásil se k práci u gestapa s odvoláním na své zkušenosti u policie a v tomhle spolku zahořklých smolařů rychle postupoval nahoru.

„Co tady děláš?“ řekl Weber.

„Z pověření polního maršála kontroluji zabezpečení.“

Weber se naježil. „Naše zabezpečení je v pořádku.“

„V pořádku leda tak pro továrnu na salámy. Podívej se kolem.“ Dieter mávl rukou směrem k náměstí. „Co když tihle lidé patří k odboji? Mohli by tvoje stráže ve vteřině odstřelit.“ Ukázal na vysokou dívku, která měla přes šaty letní plášť. „Co když má pod kabátem zbraň? Co když…“

Zarazil se.

Uvědomil si, že to, co tu právě rozvíjí, není žádná fantazie. Podvědomě vnímal, jak lidé na náměstí zaujímají postavení k útoku. Drobná blondýnka s manželem se odešli ukrýt do kavárny. Vysoká dívka v letním plášti, která předtím upřeně hleděla do výlohy, stála nyní ve stínu Dieterova auta. Zrovna když se na ni Dieter podíval, kabát se rozevřel a on pod ním zahlédl samopal. „Bože můj! K zemi!“ zařval na Stéphanii.

A pak se ozval výbuch.

FLICK byla ve vchodu Café dés Sports, stála na špičkách za Michelem a dívala se mu přes rameno. Srdce jí bušilo, byla ve střehu, ale mozek pracoval chladnokrevně a objektivně.

V dohledu se nacházelo osm strážných: u brány dva, kteří kontrolovali propustky, dva hned za branou, dva na obchůzce v prostoru za kovovým plotem a dva na konci krátkého schodiště, jež vedlo k hlavnímu vstupu do hradu. Michelovy hlavní síly se ale bráně vyhnou.

Dlouhá severní strana kostela byla součástí zdi obklopující hradní pozemek. Severní příčná loď vybíhala něco přes metr do parkoviště, jehož plocha dříve patřila k okrasné zahradě. V dobách ancien régime měl comte svůj vlastní soukromý vchod do kostela dvířky ve zdi příčné lodi. Dvířka byla po více než sto let zabedněná a zamazaná sádrou, ale před hodinou vešel kameník na penzi jménem Gaston do prázdného kostela a u zaslepených dveří pečlivě umístil plastickou trhavinu. Vložil dovnitř rozbušku a zápalnou šňůru nastavenou na pět vteřin, která se zapalovala ovládacím pístem. Aby vše zamaskoval, přitáhl před dveře starou dřevěnou lavici. Potom poklekl, aby se pomodlil.

Když kostelní zvon před pár vteřinami přestal zvonit, zvedl se Gaston z lavice, přešel z hlavní chrámové lodi do příčné, stiskl píst a zmizel za rohem. Výbuch zvedl z gotických oblouků staletý prach.

Po explozi se na náměstí rozhostilo dlouhé ticho. Každý ztuhl:

stráže u hradní brány, hlídky patrolující za plotem, major gestapa i dobře oblečený Němec se svou okouzlující milenkou. Flick v napjatém očekávání vyhlížela přes náměstí. Na parkovišti vedle hradu doléval nějaký voják nádrž jednoho ze dvou černých citroenů typu Traction Avant, oblíbeného u gestapa ve Francii. Pár vteřin se nic nepohnulo.

Flick se zatajeným dechem čekala.

Mezi věřícími v kostele bylo deset ozbrojených mužů. V tomto okamžiku by se už měli řítit novou dírou ve zdi ven.

Konečně je Flick zahlédla na konci kostela, nesourodou armádu ve starých čepicích a obnošených botách, jak běží přes parkoviště směrem k hlavní hradní bráně a křečovitě svírají své různorodé zbraně. Snažili se co možná nejvíce přiblížit k budově, než začne střelba.

Ve stejnou chvíli je zahlédl Michel. Teď nastal okamžik, kdy musí odvést pozornost stráží. Zvedl pušku, zamířil a potom vystřelil. Jeden ze strážných u brány vykřikl a zhroutil se.

Michelův výstřel byl pro ostatní signálem k zahájení palby. Mladý Bertrand, světlovlasý sedmnáctiletý chlapec, dvakrát stiskl ve dveřích kostela spoušť svého revolveru. Na přesnou střelbu z revolveru byl však od stráží příliš daleko a nikoho nezasáhl. Albert, jehož žena nedávno porodila jejich první dítě, vedle něho odjistil granát a mrštil jím vysoko přes kovový plot. Geneviéva, vysoká dvacetiletá dívka ukrytá za zaparkovaným sportovním vozem, začala pálit ze samopalu Sten. Další strážný padl.

Konečně se Němci vzpamatovali. Strážní se ukryli za kamennými sloupy a přiložili pušky k líci. Major gestapa nervózně vytahoval pistoli z pouzdra. Rudovláska se otočila a dala se do běhu, ve svých sexy střevíčkách však uklouzla na dlažebních kostkách a upadla. Její společník ji zalehl vlastním tělem, aby ji ochránil, a Flick usoudila, že měla pravdu, když ho považovala za vojáka, protože civilista by nevěděl, že bezpečnější je ležet na zemi než utíkat.

Stráže zahájily palbu. Albert byl zasažen téměř okamžitě. Flick viděla, jak zavrávoral a sevřel si hrdlo. Ruční granát, který se chystal hodit, mu vypadl z dlaně. Bertrand, který stál vedle něho, viděl, jak granát poskakuje po kamenných schodech před vchodem do kostela. Vrhl se do dveří ve chvíli, kdy granát vybuchl. Už se neobjevil a Flick trápila mučivá nejistota, jestli je mrtvý, zraněný nebo jenom omráčený.

Skupinka z kostela se na parkovišti zastavila, obrátila se proti zbývajícím strážným a zahájila palbu. Čtyři strážní u brány byli ve vteřině zneškodněni a zbývali pouze dva nad schody do hradu. Michelův plán funguje, pomyslela si Flick s novou nadějí, ale nepřátelští vojáci uvnitř budovy se nyní přihnali k oknům a začali střílet, takže poměr sil byl opět nepříznivý. Flick si s hrůzou uvědomila, že obrana hradu je mnohem silnější, než očekávala. Muži z kostela, kteří teď už měli být uvnitř budovy, ustoupili, aby se ukryli za auty na parkovišti. V odhadu počtu vojáků umístěných na hradě měla pravdu Antoinetta - a MI6 se mýlili.

Z horního patra hradu začal pálit kulomet a způsobil mezi příslušníky odboje na parkovišti strašlivé krveprolití.

Všechno je ztraceno, uvědomila si Flick zoufale. Byli v menšině a jejich akce se nepodařila.

„Zezdola toho kulometčíka nedostanu!“ řekl Michel. Zabloudil pohledem do horního patra radnice. „Kdybych se ale dostal do starostovy kanceláře, měl bych ho přímo na mušce.“

„Počkej.“ Flick mu nemohla zabránit, aby riskoval život, ale mohla mu alespoň pomoci. Zakřičela, „Geneviéve! Kryj Michela!“

Geneviéva vyběhla zpoza sportovního vozu a pokropila sprškou ze samopalu hradní okna. Michel uháněl přes náměstí.

Nalevo si Flick uvědomila nějaký pohyb. Pohlédla tím směrem a viděla, jak se major gestapa tiskne ke zdi radnice a míří na Michela pistolí.

Měla rozkaz pozorovat průběh akce a podat o ní hlášení, ale za žádných okolností se nepřidávat k bojujícím. Teď si ale pomyslela, že s tímhle můžou jít do háje. Sáhla do kabelky a vytáhla svou osobní zbraň, pistoli Browning. Natáhla ruku a dvakrát rychle vystřelila na majora. Kulky odštíply kousky kamene ze zdi u jeho obličeje a major rychle uhnul.

Michel běžel dál. Vystřelil ze své pušky směrem k majorovi, ale byl to výstřel nazdařbůh a major palbu opětoval.

Tentokrát Michel klesl k zemi a Flick strachy vykřikla. Pokusil se vstát, ale zhroutil se. Flick se rozhodovala rychle.

Nepřítele uvnitř hradu stále zaměstnávala Genevievina palba ze samopalu. Flick svitla naděje, že by mohla Michela zachránit. Žádný rozkaz by ji nepřinutil opustit manžela, který na zemi krvácel. A mimo to, pokud by ho zajali a vyslýchali, byla by to katastrofa. Jako vůdce skupiny Bollinger znal Michel každé jméno, každou adresu a každou šifru.

Znovu vystřelila na majora a přinutila ho, aby se skryl. Vyběhla z kavárny na náměstí. Majitel sportovního vozu ještě stále chránil vlastním tělem svou milenku před střelbou. Byl ozbrojený? Pokud ano, mohl Flick klidně zastřelit.

Žádná kulka však nepřiletěla.

Přiběhla k Michelovi ležícímu na zádech a klekla si k němu. Nazdařbůh vypálila dvě rychlé rány proti majorovi, aby ho zaměstnala. Potom se podívala na svého muže. Oči měl otevřené a dýchal. Zdálo se, že krvácí z levé hýždě. Její obavy trochu ustoupily.

Major gestapa se stáhl ke dveřím obchodu. Flick čtyřikrát vystřelila. Výloha se roztříštila v hromadu střepů, major zavrávoral a upadl.

„Pokus se vstát,“ řekla Flick Michelovi. S bolestným zasténáním se převrátil, klekl si na jedno koleno, ale zraněnou nohou pohnout nedokázal. „Snaž se,“ pobízela ho. „Když tady zůstaneš, zabijou tě.“ Popadla ho zepředu za košili a s obrovským úsilím ho postavila. Zůstal stát na zdravé noze, ta však jeho váhu neunesla a Michel těžce nalehl zpátky na Flick.

Zkontrolovala pohledem majora. Tvář měl zakrvácenou, ale nezdálo se, že by byl vážně raněný. Stále byl schopen střílet.

Zbývalo jí jen jediné. Sehnula se před Michelem, uchopila ho kolem stehen a klasickým grifem hasičů si ho opatrně vysadila na ramena. Zavrávorala, ale udržela se vzpřímeně. Za soustavné střelby se vydala k silnici vedoucí z náměstí ven; k jihu. Minula Němce chránícího rudovlásku, v jednom nečekaném okamžiku se jejich oči setkaly a Flick v nich spatřila úžas a ironický obdiv.

O chvíli později už byla za rohem a bojiště zůstalo za ní. Až dosud nepřemýšlela, kam půjde. Dvě úniková vozidla čekala pár ulic stranou, ale tak daleko Michela nemohla nést. Antoinetta Dupertová, Michelova teta, ovšem bydlela v téhle ulici, jen o několik kroků dále. Nebyla v odboji, ale sympatizovala s ním natolik, že obstarala pro Michela plán hradu. Určitě ho nepošle pryč.

Antoinetta měla přízemní byt v domě se dvorkem. Flick složila Michela na dlaždice a sotva dechu popadajíc zabušila na Antoinettiny dveře. Zaslechla vystrašený hlas: „Co je? Kdo je tam?“

Flick udýchaně vyhrkla: „Rychle! Vás synovec je raněný.“

Dveře se otevřely. Antoinetta byla statná padesátnice oblečená do bavlněných šatů. Tvář měla bledou strachy.

„Micheli!“

„Doneseme ho dovnitř,“ navrhla Flick netrpělivě a společně ho přenesly do obývacího pokoje. „Postarejte se o něho a já seženu auto.“

Vyběhla zpátky na ulici. Střelba ustávala. Neměla to daleko. Utíkala po ulici a dvakrát zahnula za roh. Před zavřeným pekařstvím stála zaparkovaná dvě auta s běžícími motory: stará renaultka, kterou ukradli dnes ráno, a dodávka z prádelny, zapůjčená od Betrandova otce. Flick se rozhodla, že si vezme auto a dodávku nechá pro kohokoli z těch, kdo možná přežili a dostanou se z hradu ven.

Přiběhla k autu, skočila dovnitř a řekla šoférovi: „Jedem, rychle!“ Za volantem seděla Gilberta, devatenáctiletá dívka s dlouhými tmavými vlasy, krásná a pitomá. Flick nebylo jasné, proč se dala k odboji. Nebyla obvyklý typ.

„Kam to bude?“ zeptala se Gilberta, místo aby se rozjela.

„Povedu tě. Jeď!“

Gilberta zařadila rychlost a rozjela se.. „Doleva, pak doprava,“ řekla Flick. V minutách, jež následovaly, na ni plně dolehlo vědomí neúspěchu a zdrtilo ji. Většina příslušníků skupiny Bollinger zahynula. Geneviéva, Bertrand a kdokoli z ostatních, kteří přežili, budou pravděpodobně mučeni. A všechno to bylo úplně zbytečné. Telefonní ústředna je nepoškozená a německé spoje nedotčené. Flick se snažila přijít na to, co udělala špatně. Bylo snad chybou podniknout přímý útok? Plán by vyšel, nebýt nepřesných informací MI6. Bezpečnější by ovšem bylo, říkala si nyní, dostat se nějak nepozorovaně do budovy.

Gilberta zastavila před vchodem na dvůr u Antoinettina bytu.

„Otoč auto,“ přikázala Flick a vyskočila ven.

MICHEL ležel v nedůstojné poloze na břiše na Antoinettině pohovce, kalhoty stažené. Antoinetta klečela vedle něj, v ruce držela zakrvácený ručník, brýle posazené na špičce nosu a upřeně hleděla na jeho zadek. „Už to tolik nekrvácí, ale kulka tam je pořád,“ poznamenala.

Na podlaze vedle pohovky ležela její kabelka. Jak zřejmě ve spěchu hledala brýle, vysypala její obsah na stolek.

Flick zaujal složený kousek tvrdého papíru. Byla to propustka, která umožňovala Antoinettě vstoupit do hradu. V tu chvíli dostala nápad.

„Venku mám auto,“ řekla.

„Jízda mu neprospěje,“ poznamenala Antoinetta.

„Když zůstane tady, skopčáci ho zabijou.“ Flick nenápadně zvedla Antoinettinu propustku a zastrčila ji do své tašky. Antoinetta si ničeho nevšimla. „Pomozte mi ho zvednout,“ požádala ji Flick.

Společně postavily Michela na nohy. Antoinetta mu natáhla modré plátěné kalhoty a utáhla obnošený kožený pásek.

„Zůstaňte uvnitř,“ přikázala Flick Antoinettě. „Nechci, aby vás někdo s námi viděl.“

Michel jí položil ruku kolem ramenou a ztěžka se o ni opřel. Udržela jeho váhu a Michel se vybelhal z domu ven na ulici. Gilberta vyskočila z auta a rychle otevřela zadní dveře. Spojenými silami nasoukaly Michela na zadní sedadlo. Obě pak naskočily dopředu.

„A teď pryč odtud,“ zavelela Flick.

DIETER byl zděšený. Nenapadlo by ho, že odboj dokáže tak dobře naplánovat útok. Měli dostatek zbraní a zřejmě jim nechybělo ani střelivo. A co bylo horší, měli odvahu. Na Dietera zapůsobil ten střelec, co pádil přes náměstí, dívka se samopalem, která ho kryla, a ze všeho nejvíc ta malá blondýnka, která raněného střelce zvedla a odnesla do bezpečí.

Když si byl Dieter jistý, že střelba ustala, vyskočil a pomohl Stéphanii vstát. Začervenala se. „Chránils mě vlastním tělem,“ řekla. Slzy jí stouply do očí.

Oprášil jí zašpiněnou sukni. Jeho vlastní galantnost ho překvapila. Jednal instinktivně. Snažil se přejít to s humorem: „Tohle dokonalé tělo nesmí utrpět žádnou úhonu,“ řekl.

Vedl ji přes náměstí a vešli do hradních prostor. Esesáci, se mezitím vyhrnuli z budovy a začali útočníky odzbrojovat. Většina byla mrtvá, ale někteří byli pouze ranění a jeden nebo dva se podle všeho vzdali, aniž by jim něco bylo.

Zakřičel na seržanta: „Vy - sežeňte pro tyhle zajatce doktora. Chci je vyslýchat. Nenechte žádného umřít.“

Dieter vedl Stéphanii po schodech nahoru a majestátními vstupními dveřmi do rozlehlého sálu. To, co spatřili, jim vyrazilo dech: podlaha z růžového mramoru, vysoká okna, štukové stěny s etruskými motivy a na stropě vybledlí cherubíni. Dieter předpokládal, že kdysi byl sál plný úžasného nábytku: stolky na podstavcích pod vysokými zrcadly, elegantní židle s pozlacenými nožkami, olejová plátna, obrovské vázy. To všechno teď bylo pryč. Místo toho zde stály řady přepojovačů, každý se svou židlí, a hadí klubka kabelů na podlaze.

Dieter usadil Stéphanii u jednoho přepojovače, poklepal ji po rameni a odešel. Dvojitými dveřmi prošel do východního křídla. Vnitřek hradu tvořila řada salonků za sebou. Ty byly rovněž zaplněny přepojovači propojenými kabely, které vedly do podlahy a mizely ve sklopení.

Na konci východního křídla byla schodišťová šachta. Dieter sešel po schodech dolů a prošel ocelovými dveřmi. Uvnitř stál jen stolek a židle a Dieter předpokládal, že strážný konající službu opustil své stanoviště, aby se přidal k bojujícím. Vešel nekontrolován.

Toto prostředí se lišilo od prostorných vyšších podlaží. Sklepem, jež bylo používáno původně jako sklad a ubytovací prostory pro personál, který domě sloužil před třemi sty lety, mělo nízké stropy, holé zdi a kamennou podlahu. Dieter kráčel širokou chodbou. Vlevo, na čelní straně budovy, se nacházelo komplexní vybavení hlavní telefonní ústředny: generátor a místnosti plné složitých kabelů. Pravou část zadní budovy si vyhradilo gestapo: fotografická laboratoř, rozlehlá místnost určená k odposlouchávání odboje a vězeňské cely. Sklepem bylo dodatečně upravené, aby odolalo bombardování. Všechna okna byla zajištěná, zdi obložené pytli s pískem, stropy vyztužené.

Na konci chodby se nacházely dveře s označením VÝSLECHY. Vešel dovnitř. V první místnosti byly bíle omítnuté holé zdi, jasné osvětlení, laciný stůl a jednoduché židle. Dieter prošel do další místnosti.

Tady už bylo méně světla a stěny z holých cihel. Stál zde krví zastříkaný sloup s háky na uvázání lidí, stojan na deštníky obsahující široký výběr dřevěných holí a ocelových tyčí, operační stůl s upínáním hlavy a s řemeny na zápěstí a kotníky a zařízení na mučení elektrickými šoky. Byla to mučírna. Dieter takových viděl už mnoho, ale stále se mu z nich zvedal žaludek. Musel si připomínat, že informace získané na místech, jako je toto, pomáhají zachránit životy mladých německých vojáků. Přesto mu naskakovala husí kůže.

Z chodby zaslechl kroky. Do místnosti pro výslechy se vrátil ve chvíli, kdy přiváděli vězně.

První byla ta žena, která pod kabátem ukrývala samopal Sten. Dietera to potěšilo. Bylo užitečné mít mezi zajatci ženu. Při výslechu bývaly ženy stejně silné jako muži, ale často jste muže přiměli k výpovědi tím, že jste před jeho očima bili ženu. Tahle byla vysoká a přitažlivá a zdálo se, že není zraněná. Dieter na ni promluvil francouzsky.

„Jak se jmenujete?“ řekl přátelským tónem.

Hleděla na něho povýšeně. „Jsem Geneviéva Delysová.“

„Krásné jméno pro krásnou ženu.“ Pokynul jí, aby šla dál.

Za ní vešel asi šedesátiletý muž, který krvácel z rány na hlavě. „Na takové věci jste už trochu starý, nemyslíte?“ oslovil ho Dieter.

Muž se zatvářil pyšně. „Já jsem uložil a načasoval nálož,“ řekl vyzývavě.

„Jméno?“

„Gaston Lefévre.“

„Pamatuj si,“ řekl mu Dieter vlídně, „že bolest trvá tak dlouho, jak ty budeš chtít. Když se rozhodneš skončit to, přestane.“

Jako další vešel mladík podle Dieterova odhadu sotva sedmnáctiletý, hezký chlapec, který byl k smrti vyděšený.

„Jméno?“

Zaváhal a zdálo se, že je v šoku. „Bertrand Bisset.“

„Dobrý večer, Bertrande,“ oslovil ho Dieter. „Vítej v pekle.“

Chlapec vytřeštil oči, jako by dostal políček. Dieter ho popostrčil dovnitř.

Potom se objevil Willi Weber. „Jak ses sem dostal?“ vyjel neomaleně na Dietera.

„Vešel jsem,“ odpověděl Dieter. „Tvoje ostraha stojí za starou belu. A chystám se vyslýchat zajatce.“

„To je práce pro gestapo.“

„Zamezit odboji poškodit naše spoje jsem dostal od polního maršála Rommela za úkol já, ne gestapo.“

„Buduje vyslýchat sám a výsledky pošlu, polnímu maršálovi,“ řekl Weber tvrdohlavě.

„To znamená, že tě budu muset obejít.“

„Když to dokážeš.“

„Samozřejmě že dokážu, ty pitomče,“ řekl Dieter naštvaně. Otočil se a vyšel ven.

GILBERTA a Flick nechaly městečko Sainte-Cécile za zády a po odlehlé vedlejší silnici zamířily k Remeši. Jízdu jim zpomalovaly početné křižovatky, jejich množství však zároveň znemožňovalo gestapu uzavřít úplně každou silnici ze Sainte-Cécile. Flick si kousala ret, protože možnost náhodné silniční kontroly ji přesto zneklidňovala. Přítomnost muže krvácejícího na zadním sedadle ze střelné rány by nedokázala uspokojivě vysvětlit.

Uvědomila si, že domů Michela odvézt nemůže. Příliš mnoho lidí vědělo, kde bydlí. V Sainte-Cécile určitě zajali některé členy skupiny živé. Pokud gestapo postupuje důsledně a rázně, podaří se mu zlomit i tu nejsilnější osobnost.

Nikdo nedokáže snášet muka donekonečna.

Flick se tedy rozhodla považovat Michelův dům za prozrazený. Kam jinam by ho tedy mohla odvézt?

„Jak je mu?“ zeptala se Gilberta nervózně.

Flick pohlédla na zadní sedadlo. Usnul, ale dýchal pravidelně. Potřeboval, aby o něj někdo alespoň den nebo dva pečoval. Obrátila se ke Gilbertě. Mladá a svobodná, ta zřejmě bydlí stále u rodičů.

„Kde bydlíš?“

„Na kraji města, u silnice směrem na Cemay.“

„Sama?“

Gilberta se z nějakého důvodu zatvářila vyděšeně. „Ano, jistě.“

„Dům, byt, garsonka?“

„Dvoupokojový byt,“ odpověděla váhavě Gilberta.

„Pojedeme tam. Má to zadní vchod?“

„Ano, z uličky, která vede podle takové malé továrny.“

„To vypadá dobře.“ Flick si na dnešní noc naplánovala návrat do Londýna. Letadlo ji mělo vyzvednout na louce u vesnice Chatelle, severně od Remeše. Ráda by věděla, jestli to pilot zvládne. Najít konkrétní místo jenom podle hvězd bylo mimořádně obtížné.

V duchu se vrátila zpátky k soudruhům, které opustila. Mladý Bertrand zemřel, nebo žije? A Geneviéva? Možná by bylo lépe, kdyby byli mrtví. Pokud jsou naživu, čeká je mučení. Velice si přála, aby jejich utrpení nebylo marné.

Možná by na jejich oběť mohla navázat a dosáhnout přece jen nějakého vítězství.

Přemýšlela o propustce, kterou ukradla Antoinettě. Skupinka by se mohla dostat do hradu přestrojená za civilní zaměstnance. Okamžitě pustila z hlavy myšlenku, že by se vydávali za telefonní operátory, protože to byla kvalifikovaná práce vyžadující čas na přípravu, ale se smetákem dovede zacházet každý. A ženských, co vytírají podlahy, si Němci určitě nevšímají. Tohle by za to riziko stálo.

SOE měla pozoruhodné oddělení na výrobu falzifikátů. Napodobeniny Antoinettiny propustky by dokázali vyrobit rychle.

Když Gilberta zastavila u nízké průmyslové stavby na předměstí Remeše, byla už tma. Vypnula motor. Flick se úsečně obrátila k Michelovi: „Vstávej! Musíme tě dostat dovnitř.“

Sténal, když ho tahaly z auta, ale objal je rukama kolem ramen a nechal se vést úzkou uličkou za továrnou a přes zadní dvorek malého obytného domu. Zadním vchodem vešli dovnitř.

Byla to budova o pěti podlažích a bez výtahu. Gilbertin byt byl naneštěstí až v podkroví. Vzaly se křížem za ruce pod Michelovými hýžděmi a zvedly ho. Takhle ho vynesly do čtvrtého patra.

Než došly k Gilbertiným dveřím, těžce oddychovaly. Postavily Michela na nohy a jemu se podařilo dobelhat dovnitř, kde se zhroutil do křesla.

Flick se rozhlížela kolem sebe. Byl to dívčí byt, hezký a útulný. Gilberta poskakovala kolem Michela, podkládala ho polštáři, aby se mu lépe sedělo, něžně mu otírala obličej ručníkem a nabízela mu aspirin.

„Potřebuješ doktora,“ řekla Flick příkře. „Co Claude Bouler? Pomáhal nám.“

„Co se oženil, má strach,“ odpověděl Michel. „Kvůli mně ale přijde.“

Flick přikývla. Spousta lidí dělalo kvůli Michelovi výjimky. „Gilberte, dojeď pro doktora Boulera.“

„Raději bych zůstala s Michelem.“

„Udělej o co tě žádám, prosím tě,“ řekla Flick neústupně. „Potřebuju být s Michelem chvíli sama, než se vrátím do Londýna.“

„A co zákaz vycházení?“

„Když tě zastaví, řekneš, že jedeš pro doktora.“

Gilberta si s otráveným výrazem navlékla vestu a odešla.

Flick si sedla na opěradlo Michelova křesla. „To byla katastrofa,“ začala. „MI šestce už víckrát nevěřím.“

„Ztratili jsme Alberta. Budu to muset říct jeho ženě,“ zavrčel Michel.

„Dnes v noci se vracím. Řeknu v Londýně, aby ti poslali jiného radistu.“ Držela ho za ruku. „Jak je ti?“

„Mizerně. Jako by mě nemohli střelit do nějakého důstojnějšího místa.“

„Potřebuješ se napít. Ráda bych věděla, co tu asi má?“

„Skotská by neškodila.“ Před válkou její přátelé v Londýně naučili Michela pít whisky.

„Ta je moc silná,“ namítla Flick. Kuchyň byla v rohu obývacího pokoje. Otevřela kredenc. Ke svému údivu spatřila láhev Dewaťs, pití, které se k Francouzce vůbec nehodilo. Stála tam také otevřená láhev červeného vína, které bylo pro zraněného člověka přijatelnější. Nalila půl skleničky a zbytek doplnila vodou z kohoutku. Michel lačně pil. Ztratil hodně krve a trpěl žízní.

Flick se rozhlížela po pokoji a pak nahlédla do ložnice. „Kam jdeš?“ ozval se Michel příkře.

„Jen se dívám. Potřebuju si odskočit.“

„To musíš ven. Po schodech dolů a chodbou dál.“

Řídila se jeho instrukcemi. Když byla v koupelně, uvědomila si, že jí na Gilbertině bytě něco vadí. Usilovně přemýšlela. Na svůj instinkt se mohla spolehnout. Nejednou jí zachránil život. Když se vrátila, řekla Michelovi:

„Něco tu není v pořádku. Co je to?“

Pokrčil rameny a zatvářil se rozpačitě. „Nevím.“

Muselo to nějak souviset s Gilbertiným neklidem, s tím, že Michel věděl, kde je koupelna, a s whisky. Odešla do ložnice a začala pátrat. Na přikrývce přes postel ležela panenka. V rohu bylo umyvadlo a nad ním toaletní skříňka se zrcadlem. Flick otevřela dvířka skříňky. Uvnitř uviděla břitvu a holicí štětku. Byla to souprava s leštěnou kostěnou rukojetí. Poznala ji. Dala ji Michelovi k dvaatřicátým narozeninám.

Byl to takový šok, že se na okamžik nedokázala pohnout.

Měla podezření, že se její muž zajímá o někoho jiného, že by to ale došlo tak daleko, to ji nenapadlo. Šok se změnil v pocit křivdy. Jak mohl objímat jinou ženu, zatímco opuštěná Flick ležela sama v posteli v Londýně? A potom nastoupil vztek. Byla spolehlivá a věrná. Vydržela osamělost - on ale ne.

Rázným krokem se vrátila do pokoje. „Ty parchante,“ rozkřikla se. „Ty všiváku hnusná. Jaks mě mohl podvádět s takovou devatenáctiletou husou?“

„To vůbec nic neznamená. Je to jenom hezká holka.“

„Tím to chceš omluvit?“

„Byl jsem tolik sám,“ řekl Michel pateticky.

„Ušetři mě tohohle slzavého údolí. Tys nebyl sám - tys byl slaboch.“

„Flick, miláčku, přestaň se hádat. Půlku našich přátel právě zabili. Ty se vracíš do Anglie. Oba můžeme co nevidět zemřít.“ Upřeně se na ni díval pronikavýma modrýma očima. „Přiznávám vinu. Jsem mizera. Jsem ale mizera, který tě má rád, a ještě jednou tě prosím, abys mi odpustila, pro případ, že tě už neuvidím.“

Bylo těžké odolat. Flick zvažovala pět let manželství proti náhlému vzplanutí k nějaké kočičce a vzdala to.

Popošla k němu. Objal ji kolem nohou a přitiskl si tvář do její obnošené bavlněné blůzy. Pohladila ho po vlasech.

„Dobře,“ řekla. „Dobře.“

Dveře se otevřely a vešla Gilberta s Claudem. Flick provinile odskočila a uvolnila Michelovu hlavu ze svého objetí. Vzápětí jí došlo, že se chová jako pitomec. Byl to její manžel, ne Gilbertin.

Zdálo se, že Gilbertu zaskočilo, že vidí svého milence, jak v jejím bytě objímá svou ženu, ale okamžitě se vzpamatovala.

Claude Bouler, pohledný mladý lékař, který vešel za ní, byl zřejmě nervózní. Obrátil se k Michelovi. „Tak jak se cítíš, kamaráde?“

„Mám v prdeli kulku.“

„Tak to ji raději vyndáme.“ Odložil ustaraný výraz a změnil se v profesionála. Otočil se ke Flick: „Položte na postel nějaké ručníky. Umyji si ruce.“

Když Claude vyňal kulku a ošetřil ránu, řekla mu Flick: „Ve třičtvrtě na dvanáct mám sraz s letadlem. Potřebuju, abyste nás odvezl do Chatelle.“

Claude se zatvářil zděšeně. „To mám s sebou vézt dva lidi?“

„Tři. Potřebujeme, aby Michel držel svítilnu.“ Pro nabrání pasažérů existoval ustálený postup: Čtyři lidé z odboje se svítilnami byli rozestaveni do tvaru obrovského písmene L, jež označovalo směr větru a místo, kde mělo letadlo přistát.

Claude řekl: „Jak bych vás všechny vysvětlil policii? Doktor zavolaný k případu s sebou nevozí další tři lidi.“

Michel se převalil a sedl si rovně. „Claude, prosím tě. Udělej to pro mě, ano?“

Michelovi bylo těžké říci ne. Claude si povzdechl: „Kdy?“

Flick pohlédla na hodinky. Táhlo na jedenáctou.

„Teď.“

VESNICI Chatelle tvořilo několik stavení roztroušených kolem křižovatky. Flick stála na pastvině kilometr od křižovatky a držela svítilnu.

Místo odpovídalo specifikacím, které se naučila při výcviku. Louka byla téměř kilometr dlouhá. Lysandery používané SOE potřebovaly šest set metrů pro přistání i ke startu. Zem pod jejíma nohama byla pevná a nebyl tam svah. Nedaleký rybník byl ve světle měsíce ze vzduchu zřetelně viditelný a pilotům poskytoval užitečný orientační bod.

Michel a Gilberta stáli v přímé linii s Flick po větru, drželi rovněž svítilny, a Claude stál pár metrů stranou od Gilberty, takže vytvářeli osvětlenou přistávací dráhu ve tvaru obráceného L k navedení pilota.

Čekání na letadlo bylo vždycky nejhorší. Když nepřiletělo, byla Flick na dalších dvacet čtyři hodin, až do dalšího pokusu, vystavena nebezpečí. Agent zároveň nikdy nevěděl, zdali se letadlo objeví. Neznamenalo to, že by na RAP nebylo spolehnutí. Navigování při měsíčním světle nad stovkami kilometrů terénu bylo nesmíme obtížné. Pilot určoval polohu bez přímého zaměření - vypočítával ji podle směru, rychlosti a doby letu - a snažil se ověřovat výsledek pomocí orientačních bodů, jako jsou řeky, města a železniční tratě. Pokud měsíc zakryly mraky, bylo to nemožné.

Nicméně dnes byla jasná noc a pro Flick to vypadalo nadějně. A skutečně, pár minut před půlnocí zaslechla zvuk jednomotorového letadla, zpočátku nezřetelný, který po chvíli zesílil. Svítilnou pilotovi zasignalizovala písmeno X morseovy abecedy.

Letadlo jednou zakroužilo a potom začalo prudce klesat. Přistálo, přibrzdilo, znovu se vzneslo, dokončilo dlouhou elipsu a zastavilo, připravené k dalšímu startu.

Malý hornokřídlý jednoplošník byl natřen matovou černou barvou. Pilot nechal motor běžet. Měl v úmyslu zůstat na zemi jen pár vteřin.

Flick chtěla Michela obejmout a popřát mu, aby se uzdravil, zároveň by mu ale nejraději vlepila pohlavek a nakázala mu, aby dal ruce pryč od ženských. Bylo možná jenom dobře, že neměla čas ani na jedno. S krátkým zamáváním začala šplhat po kovovém žebříku nahoru, prudce otevřela poklop a vlezla dovnitř.

Pilot mrkl za sebe. Flick zvedla palec vzhůru. Malé letadlo s trhnutím vyrazilo kupředu, nabralo rychlost a vzneslo se do vzduchu.

Druhý den

pondělí 29. května 1944

DIETER Franck jel nocí ve svém blankytně modrém voze Hispano-Suiza, doprovázen svým pobočníkem, poručíkem Hansem Hessem. Včera večer objevil čisté průstřely po kulkách, jež provrtaly v malebné křivce pravý blatník, upomínku na přestřelku na náměstí Sainte-Cécile, ale funkční vlastnosti vozu neutrpěly a podle Dietera mu díry přidaly na půvabu.

Aby mohli projet temnými ulicemi Paříže, zamaskoval poručík Hesse přední světla a znovu je odkryl, když se dostali na silnici do Normandie. Za volantem se střídali. Dieter si na sedadle pro spolujezdce v polospánku snažil představit svou budoucnost. Dobudou Spojenci Francii zpět? Myšlenka na poražené Německo byla skličující. Uvědomil si, že po vzrušení, které prožívá v Paříži se Stéphanií, si jen stěží dokáže představit každodenní život v Kolíně, se svou ženou a svou rodinou. Jediným šťastným koncem pro Dietera i pro Německo by bylo, kdyby Rommelova armáda zahnala útočníky zpátky do moře.

Před svítáním přijel Hesse do malé středověké vesničky La Roche-Guyon mezi Paříží a Rouenem. Jeli kolem tichých domů se zavřenými okenicemi až ke kontrolnímu stanovišti ve vratech do starého hradu. Zaparkovali na rozlehlém dlážděném dvoře a Dieter vešel dovnitř. Na hradě měl Rommel svůj hlavní stan.

V hale Dieter potkal majora Waltera Goedela, Rommelova pobočníka, rozvážného člověka s úžasným mozkem. Minulou noc spolu dlouho telefonicky hovořili. Dieter naznačil problém, který měl s gestapem, a řekl, že se chce s Rommelem sejít co nejdříve. „Buďte zde ve čtyři hodiny ráno,“ řekl Goedel. Ve čtyři hodiny ráno byl Rommel vždycky ve své pracovně.

Nyní Goedel vedl Dietera chodbou do Rommelovy kanceláře. Byla to rozlehlá místnost v přízemí. Když vstupoval, všiml si Dieter se závistí drahocenného goblénu, který visel na stěně. U masivního starožitného stolu seděl drobný muž s prořídlými vlasy pískové barvy.

„Major Franck je zde, pane polní maršále,“ řekl Goedel.

Rommel pár vteřin pokračoval ve čtení a pak vzhlédl. Měl tvář boxera, s plochým nosem, širokou bradou a blízko u sebe posazenýma očima, v nichž se zračila neskrývaná agresivita, díky níž se Rommel stal legendárním vojevůdcem.

„Posaďte se, Francku,“ řekl energicky. „Co máte na srdci?“

Dieter měl svou řeč nacvičenou. „Podle vašich příkazů jsem navštívil klíčová zařízení, která by mohla být vystavena útoku ze strany odboje, a posílil jsem jejich zabezpečení. Snažil jsem se rovněž odhadnout teoreticky možný odpor, který by mohl brzdit naši reakci na invazi.“

„A váš závěr?“

„Situace je horší, než jsme si mysleli.“

Rommel znechuceně zavrčel. „Důvody?“

Dieter mu vylíčil útok v Sainte-Cécile z minulého dne: nápaditý plán, početnou výzbroj, odvahu bojujících.

„Toho jsem se obával,“ poznamenal Rommel. „Jsem schopen invazi odrazit, dokonce jen s těmi málo vojáky, které tu mám, když ale přijdeme o spojení, jsem ztracený.“

Dieter řekl: „Jsem přesvědčený, že můžeme útok na telefonní ústřednu obrátit v náš prospěch.“

Rommel se k němu se sarkastickým úsměvem otočil. „Panebože, kdyby tak všichni moji důstojníci byli jako vy.

Tak dál. Jak to provedete?“

„Kdybych mohl vyslechnout zajatce, dovedli by mě možná k dalším odbojovým skupinám. S trochou štěstí bychom jim mohli uštědřit pořádný výprask. Gestapo mi bohužel přístup k vězňům zakazuje.“

„Jsou to idioti.“

„Potřebuji vaši intervenci.“

„Jistě.“ Rommel pohlédl na Goedela. „Spojte mě s Avenue Foch.“ Velitelství gestapa ve Francii sídlilo v Paříži na Avenue Foch 84. „Řekněte jim, že dnes bude zajatce v Sainte-Cécile vyslýchat major Franck, v opačném případě ať čekají další telefonát z Berchtesgadenu.“ Měl na mysli Hitlerovu pevnost v Bavorsku.

„Výborně,“ řekl Goedel.

„A prosím vás, Francku, pravidelně mě informujte,“ řekl Rommel a znovu se ponořil do svých dokumentů.

FLICK přistála v Tempsfordu, letišti RAP osmdesát kilometrů severně od Londýna. Čekal na ni mladý desátník z PANY v silném jaguáru, aby ji odvezl do Londýna.

„Mám vás vzít přímo do Orchard Court,“ řekl šofér. „Očekávají, že jim podáte hlášení.“

Flick si promnula oči. „Myslí si snad, že nepotřebujeme spát?“

Svítalo a rychlý vůz mířil k jihu. Flick chtěla další příležitost, zaútočit na hrad - a okamžitě. Je dobře, že musí podat hlášení ihned. Tak může navrhnout svůj plán už dnes.

Orchard Court byla obytná budova na Portman Square. Flick vešla dovnitř a zamířila k bytu SOE. Když uviděla Percy Thwaita, zvedla se jí nálada. Plešatý muž kolem padesátky s kartáčovitým knírem projevoval ke Flick otcovskou náklonnost. Na sobě měl civilní šaty a ani jeden z nich nezasalutoval, protože SOE si na vojenské formality nepotrpěla.

„Podle toho, jak se tváříš, vidím, že to špatně dopadlo,“ řekl Percy.

Účastný tón v jeho hlase nedokázala unést. Tragédie, která se stala, na ni dolehla plnou silou a Flick se rozplakala.

Percy ji objal oběma rukama a ona zabořila tvář do jeho starého tvídového saka. „Ach bože, mrzí mě, že se chovám takhle hloupě.“

„Přál bych si, aby se všichni moji chlapi chovali takhle hloupě,“ řekl a zadrhl se mu hlas.

Dopadla do prosezeného křesla a sledovala, jak Percy připravuje čaj. Dokáže být tvrdý stejně jako soucitný. Bude se jí dopodrobna vyptávat na její plán, ale bude objektivní.

Podal jí hrnek čaje s mlékem a cukrem. „Dnes dopoledne je porada,“ řekl. „Takže rychle.“

Usrkávala sladký čaj a vyprávěla mu, co se stalo v Sainte-Cécile. Percy si dělal poznámky. „Vzhledem k Antoinettiným pochybnostem, pokud jde o informace, jsem měla útok odvolat a poslat vám depeši, že jsou v přesile,“ zakončila to.

Percy smutně zavrtěl hlavou. „Na odvolávání nebyl čas. K vylodění může dojít každým dnem. Museli jsme to zkusit. Telefonní ústředna je příliš důležitá.“

„No, aspoň nějaká útěcha.“ Flick byla ráda, že nemusí myslet na to, že Albert zemřel kvůli její chybné taktice.

„A Michel je v pořádku?“ zeptal se Percy.

„Pokořený, ale zotavuje se.“ Když v SOE Flick přijímali, neřekla jim, že její manžel je v odboji. Kdyby to věděli, mohli by ji přidělit k jiné práci. Ona sama si ale nebyla jistá. V květnu 1940 byla v Londýně na návštěvě u své matky a Michel sloužil ve francouzské armádě. Francie padla a oni zůstali trčet každý v jiné zemi. Když se vrátila s tajným posláním a dozvěděla se, jaká je úloha jejího muže v odboji, byla už pro SOE příliš nepostradatelná, než aby ji mohli odvolat jen kvůli případnému citovému rozrušení.

Percy se zvedl. „Měla by ses trochu prospat.“

„Ještě ne. Chci vědět, co budeme dělat s tou ústřednou. Musíme ji rychle vyřídit.“

Pronikavě se na ni zadíval. „Co máš v úmyslu?“

Vytáhla z kabely Antoinettinu propustku. „Tohle je lepší způsob, jak se dostat dovnitř. Používají to uklízečky.“

Percy si propustku bedlivě prohlížel. „Chytré děvče,“ poznamenal.

„Chci se tam vrátit. Tentokrát si s sebou vezmu celý tým. Přestrojíme se za uklízečky a dostaneme se do hradu.“

„Rozumím tomu tak, že uklízečky jsou ženy?“

„Ano. Potřebuju čistě ženský tým.“

„Kde je chceš najít? Všichni naši vycvičení lidé tam už jsou.“

„Zařiď, aby mi plán schválili, a já si ty ženské najdu. Zkusím ty, které SOE odmítla, lidi, kteří nezvládli výcvik, všechny. Musíme přece mít seznam lidí, kteří z nějakého důvodu vypadli.“

„Jo - protože byli fyzicky nezpůsobilí nebo nedokázali udržet jazyk za zuby nebo nervově nezvládli parašutistický výcvik.“

„To nevadí,“ argumentovala Flick přesvědčivě. „Tohle je rozhodující okamžik. Musíme proti nepříteli nasadit všechno.“

„Francouzky z odboje použít nemůžeš?“

Flick nápad odmítla. „Trvalo by dlouho, než bych je našla. A navíc musíme mít pro každou ženu falešnou propustku s fotografií. To bychom tam těžko zařizovali. Tady to máme za den.“

„Máš pravdu. Naši lidi v tomhle oddělení umějí zázraky.“

Flick prožívala triumf. On to prosadí.

Percy pokračoval. „Je to ale reálné, i za předpokladu, že najdeš dost děvčat, která hovoří francouzsky? Co třeba německé stráže? Ti jistě uklízečky znají?“

„Pravděpodobně to nejsou každý večer tytéž ženy. Musejí mít někdy volno. A muži si nikdy nevšimnou, kdo po nich uklízí.“

„A co Francouzi uvnitř? Telefonní operátorky jsou místní ženy, nebo ne? Ne každý Francouz má rád odboj. Ví bůh, že v Anglii bylo hodně pošetilců, co obdivovali Hitlera.“

Flick zavrtěla hlavou. „Francouzi jsou už čtvrtý rok pod nacistickým režimem. Všichni zoufale čekají na vylodění.

Spojovatelky ani nemuknou.“

„Tak jen aby. Podívej, mně se tvůj plán líbí. Předložím ho šéfovi. Myslím ale, že ho odmítne. Ty jediná můžeš takovému týmu velet, ale výlet, ze kterého ses právě vrátila, měl být tvůj poslední. Víš příliš mnoho. Kdyby tě zajali, dokázala bys zlikvidovat většinu odbojových skupin v severní Francii.“

„Já vím,“ odpověděla Flick zachmuřeně. „Proto u sebe mám ampulku s jedem.“

GENERÁL sir Bernard Montgomery, velitel 21. armádní skupiny, která se připravovala na vylodění ve Francii, si zařídil improvizovaný hlavní stan v západním Londýně, ve škole, jejíž žáci byli evakuováni na venkov. Porady se konaly v učebně výtvarné výchovy a všichni seděli v dřevěných lavicích pro žactvo.

Britové to považovali za vtipné, ale podle Paula Chancellora z Bostonu v Massachusetts to byla pitomost. Co by jim to udělalo, donést dovnitř pár židlí? Celkem vzato měl Brity rád, ale nesnášel tu jejich ostentativní výstřednost.

Paul patřil do Montyho osobního štábu. Spousta lidí se domnívala, že to je díky jeho otci, který byl generálem, ale to byla nespravedlivá domněnka. Paul zodpovídal za zpravodajské služby. Byl organizátorem. Zajišťoval, aby hlášení, která Monty potřeboval, byla na jeho stole, uháněl ta, která měla zpoždění, a sjednával schůzky s důležitými lidmi.

Paul pracoval v Úřadu pro strategicky důležité služby, americké kontrarozvědce, a sloužil jako tajný agent ve Francii a francouzsky mluvící severní Africe. Jako dítě žil v Paříži, kde jeho otec působil na velvyslanectví Spojených států ve funkci vojenského atašé. Před půl rokem byl raněn při přestřelce s gestapem v Marseille. Kulka mu utrhla větší část levého ušního boltce, pošramotila však pouze jeho vnější vzhled. Další mu rozdrtila pravou kolenní čéšku, která zůstala poznamenána navždy, a to byl pravý důvod, proč byla Paulovi svěřena práce v kanceláři.

Ve srovnání s životem na útěku na obsazených územích to byla práce snadná, nebyla však rozhodně nudná.

Plánovalo se vylodění a Paul patřil k těm několika stovkám lidí na světě, kteří znali datum. Existovala vlastně tři možná data, stanovená v závislosti na přílivu a odlivu, proudech, měsíci a délce dne. Vhodných termínů tak zbývalo pramálo. Flotila mohla vyplout příští pondělí, 5. června, nebo příští úterý či středu. Konečné rozhodnutí bude záviset na počasí.

Paula vzrušovalo, že patří k týmu, který připravuje největší invazi všech dob. Se vzrušením však pochopitelně přicházela i úzkost. Uvědomoval si, že každičká chyba, kterou udělá - nepřesná formulace, přehlédnutá podrobnost - může spojenecké vojáky vehnat do záhuby. A i nejmenší chybička může porušit rovnováhu v bitvě.

Dnes v 10.00 měl Paul podle plánu vyhrazeno patnáct minut na francouzský odboj. Byl to Montyho nápad. Byl to nenapravitelný puntičkář. Podle něj byla bitva vyhraná, pokud se i ty sebemenší detaily podařilo dokončit ještě před jejím začátkem.

Za pět minut deset vešel do učebny Simon Fortescue. Byl to vysoký muž v obleku s úzkým proužkem, který patřil u MI6 ke služebně nejstarším. Za ním vešel John Graves, nervózně vyhlížející civilní zaměstnanec ministerstva hospodářské války, vládní sekce, jež dohlížela na SOE.

Chvíli nato vstoupil Monty, malý muž se špičatým nosem a ustupujícími vlasy nad čelem. Tvář s hlubokými vráskami doplňoval krátce přistřižený knírek. Bylo mu padesát šest, ale zdál se starší. Neztrácel čas. „V nastávající bitvě,“ řekl, „budou nejnebezpečnější její první okamžiky. Budeme viset za konečky prstů z okraje útesu. Pro nepřítele to bude nejvhodnější příležitost. Stačí, když nám na ně dupne podpatkem své vojenské boty.“

Jak snadné, říkal si Paul. Overlord představovala nejrozsáhlejší vojenskou operaci v dějinách. Tisíce lodí, stovky tisíc mužů, miliony dolarů, desítky milionů kulek. Na výsledku závisela budoucnost světa. A přesto mohla být tato mohutná síla odražena, pokud by se situace v prvních hodinách začala špatně vyvíjet.

„Všechno, co může zpomalit nepřátelský protiúder, má zásadní význam,“ zakončil Monty a pohlédl na Gravese.

„Takže, SOE má ve Francii přes stovku agentů a pod nimi jsou, samozřejmě, tisíce příslušníků francouzského odboje,“ spustil Graves. „Během posledních několika týdnů jsme jim shodili stovky tun zbraní, munice a trhavin…“

Monty jej přerušil. „S jakým výsledkem?“

Graves zaváhal a Fortescue ho předešel. „Výsledky práce SOE jsou přinejmenším nerovnoměrné. Vezměme si to včerejší fiasko. Odbojová skupina pod velitelem SOE zaútočila na telefonní ústřednu v Sainte-Cécile. Pro nás významný cíl.“

„Kdo za to zodpovídal?“ zeptal se Monty.

„Major Clairetová.“ Fortescue se odmlčel.

Paul o Felicity Clairetové slyšel. Pro malou skupinu těch, kdo znali tajemství spojenecké tajné války, byla něčím jako legendou. Jako agent přežila ve Francii déle než kdokoli jiný. Její krycí jméno bylo Levhartice a říkalo se, že se uličkami okupované Francie pohybuje tichým krokem nebezpečné kočky. Říkalo se také, že je to hezká dívka. A chladnokrevná. Nebyla v zabíjení žádný nováček.

„A co se stalo?“ zeptal se Monty.

„Špatný plán, nezkušená velitelka a nedostatek disciplíny v mužstvu, to všechno sehrálo svou roli,“ odpověděl Fortescue.

„Nejsem si jistý, že to je úplně spravedlivé,“ zaprotestoval Graves bezvýrazně.

„Nejsme zde proto, abychom byli k lidem spravedliví,“ zavrčel Monty. Vstal. „Myslím, že jsme slyšeli dost.“

Graves řekl: „Co ale uděláme s telefonní ústřednou? SOE přišla s novým plánem…“

„Vybombardujte ji,“ odpověděl Monty.

„Zkoušeli jsme to,“ řekl Graves. „Poškození ji nestačilo vyřadit z provozu na delší dobu.“

„Tak bombardujte znovu,“ řekl Monty a vyšel ven.

Všichni opouštěli místnost. Venku na chodbě čekali dva lidé: muž kolem padesátky v tvídovém saku a nakrátko ostříhaná plavovlasá žena v obnošeném modrém svetříku, pod nímž byly vidět vybledlé bavlněné šaty. Jasně žlutá šála, kterou si uvázala s tak přirozeným šarmem, působila, alespoň podle Paulova názoru, neomylně francouzsky. Fortescue je rychle minul, ale Graves se zastavil. „Zamítnuto,“ řekl. „Budou znovu bombardovat.“

Paul tušil, že ta žena je Levhartice, a se zájmem na ni pohlédl. Byla malá a štíhlá, s nakrátko ostříhanými kadeřavými vlasy a krásnýma zelenýma očima.

Na Gravesovu poznámku pobouřeně zareagovala. „Bombardování ze vzduchu je úplně k ničemu. Sklepení vyztužili. Proč se proboha takhle rozhodli?“

„Možná byste se měla zeptat tohohle gentlemana,“ řekl Graves a obrátil se k Paulovi. „Majore Chancellore, seznamte se s major Clairetovou a plukovníkem Thwaitem.“

Paul byl zaskočen a odpověděl s nediplomatickou upřímností. „Myslím, že tady není moc co vysvětlovat.

Zvorali jste to a druhou šanci nedostanete.“

Žena k němu rozzlobeně vzhlédla - byla dobře o celou hlavu menší než on - a rozčileně vyhrkla: „Zvorali? Jak to sakra myslíte?“

„Generál Montgomery byl možná mylně informován, ale nebylo to poprvé, majore, co jste velela akci tohoto druhu?“

„Tak tohle vám řekli? Že to zavinil nedostatek mých zkušeností?“

Uvědomil si, že je krásná. Zlostí měla oči rozšířené a tváře jí zrůžověly. Chovala se však neomaleně, takže se rozhodl, že jí to nandá, jak se patří. „Tohle, a také špatný plán…“

„Ty namyšlený troubo!“

Paul bezděky ustoupil o krok dozadu. Takhle s ním ještě nikdy žádná žena nemluvila. Měří sotva metr a půl, pomyslel si, ale vsadím se, že těm zatraceným nacistům strach nažene.

„Uklidni se, Flick,“ promluvil konečně plukovník Thwaite.

Obrátil se k Paulovi a pokračoval. „Nechte mě hádat. Tohle hlášení vám poskytl Simon Fortescue z MI6, je to tak?“

„Přesně tak,“ řekl Paul škrobeně.

„Zmínil se, že plán útoku byl založen na informacích, které poskytla jeho organizace?“

„Myslím že ne.“

„Myslel jsem si to,“ řekl Thwaite. „Děkuji vám, majore. Nebudu vás déle zdržovat.“ Paul měl pocit, že rozhovor ještě neskončil, ale byl propuštěn vyšším důstojníkem, takže mu nezbylo nic jiného, než odejít. Rozhodl Monty správně, když zvolil bombardování telefonní ústředny, aniž poskytl SOE šanci dalšího útoku? Paul si nebyl jistý. Rozhodl se, že se na to ještě zeptá.

DIETER řekl Rommelovi, že při správném výslechu vězňů by mohl být odboj ochromený ještě před invazí. Bohužel, výslech ještě nic nezaručoval. Chytří vězňové si vymýšleli lži, jež nebylo možné ověřit. Někteří přišli na důmyslný způsob, jak se zabít dříve, než se mučení stalo nesnesitelným. A co bylo nejhorší, mohli mít od těch proradných spojenců falešné informace, takže když konečně pod tíhou mučení promluvili, řekli pouze to, co bylo jen součástí zastíracího plánu. Zatímco poručík Hesse řídil blankytně modrou Hispano-Suizu směrem k Sainte-Cécile, Dieter se začal psychicky připravovat. Potřeboval být naprosto nelítostný a vypočítavý. Zavřel oči a cítil, jak se ho zmocňuje hluboký klid, to důvěrně známé mrazení až do morku kosti.

Vůz vjel na hradní nádvoří. Sklenáři zasklívali rozbitá okna. V nádherně zdobeném sále telefonistky tiše hovořily do svých mikrofonů. Dieter s Hansem Hessem v závěsu sestoupili po schodech do opevněného sklepem. Tady vešli do střediska pro výslechy.

V přední místnosti seděl za stolem Willi Weber. „Heil Hitler!“ vyštěkl Dieter a zasalutoval, čímž přinutil Webera vstát. „Kde jsou vězni?“ zeptal se.

Weber se zatvářil vyhýbavě. „Dva jsou v celách.“

Dieter přimhouřil oči. „A ten třetí?“

Weber ukázal hlavou směrem k zadní místnosti. „Momentálně u výslechu.“

Dieter otevřel dveře. V místnosti stál seržant od gestapa. Byl malý a podsaditý, s otylou tváří a nakrátko ostříhanými vlasy, a potil se a oddechoval, jako by prováděl fyzicky náročné cvičení. V ruce držel dřevěnou palici a upřeně hleděl na vězně, připoutaného ke sloupu.

Dieterovy obavy se naplnily. Přes pečlivě navozený klid nedokázal potlačit odpor a ušklíbl se. Tím vězněm byla ta mladá žena, Geneviéva, která včera ukrývala pod kabátem samopal. Byla nahá, obličej měla oteklý a jedna paže jí visela v podivném úhlu, zřetelně vykloubená. Dieter nasadil autoritativní tón a obrátil se k seržantovi:

„Major Franck. Vaše jméno?“

Seržant se začal chovat uctivě. „Becker, pane, k vašim službám.“

„Co řekla?“

Becker vypadal rozpačitě. „Nic.“

Dieter s potlačovaným vztekem přikývl. Přesně jak očekával.

Na prahu se objevil Weber a tvářil se vzdorovitě. „Výslovně jsem ti řekl, že výslech povedu sám,“ obrátil se k němu Dieter.

„Dostali jsme rozkaz umožnit ti přístup,“ odpověděl Weber samolibě. „Ale nikdo nám nezakázal, abychom vězně vyslýchali také.“

„A s dosaženými výsledky jsi spokojený?“

Weber neodpověděl.

„Zaveď mě k ostatním dvěma,“ řekl Dieter.

Weber jej vedl chodbou a zastavil se u dveří s průzorem. Dieter odsunul kryt a nahlédl dovnitř.

Uviděl prázdnou místnost s podlahou z udusané hlíny. Jediným kusem nábytku byl kbelík v rohu. Na zemi seděli dva muži a zírali do prázdna. Dieter včera oba viděl. Ten starší byl Gaston, který uložil nálož. Zranění na hlavě zakrýval široký obvaz. Druhý, mladý Bertrand, neměl viditelná zranění.

Dieter si je chvíli prohlížel, aby získal čas na rozmyšlenou. Nesmí udělat chybu. Nemohl si dovolit přijít o dalšího zajatce. Předpokládal, že chlapec je vyděšený, ale bolest může vydržet. Ten druhý byl na kruté mučení příliš starý - než by povolil, mohl by zemřít -, ale snadno se dojme.

Dieterovi se začínala rýsovat strategie pro jejich výslech. Vrátil se do místnosti pro výslechy a řekl: „Seržante Beckere, odvažte tu ženu a odneste ji do cely k těm dvěma.“

Becker odešel do mučírny a vynořil se znovu s bezvládným tělem Geneviévy. Dieter řekl: „Postarejte se, aby si ji ten starý dobře prohlédl; potom ho sem přiveďte.“

Becker odešel. Po chvíli se vrátil s Gastonem.

Dieter starého muže vybídl, aby se posadil, a nabídl mu cigarety a zápalky. Gaston si vzal cigaretu a třesoucíma se rukama si ji zapálil.

„Položím ti pár otázek,“ promluvil k němu Dieter francouzsky v přátelském tónu.

„Nic nevím,“ řekl Gaston.

„A já myslím, že víš. Je ti šedesát a pravděpodobně jsi prožil celý život v Remeši nebo v jejím okolí.“ To Gaston nepopřel. Dieter pokračoval. „Dobře vím, že členové odbojových buněk používají krycí jména a poskytují si navzájem velice málo osobních informací, ale ty znáš většinu zdejších lidí desítky let.“

Gaston uhnul Dieterovu pohledu a zadíval se stranou, čímž potvrdil, že se Dieter nemýlí.

Dieter pokračoval. „Měl by sis uvědomit, že všechno, co se tady teď stane, je ve tvých rukou. Bolest i úleva, odsouzení na smrt i milost; všechno záleží na tobě.“

„Já vám nemůžu nic říct,“ řekl Gaston téměř šeptem. Byl vyděšený, ale stále v něm ještě zbýval kousek odvahy.

Dieter pokrčil rameny. Takže to půjde po zlém. Promluvil na Beckera německy. „Běžte do cely. Ať se kluk svlékne donaha. Přiveďte ho sem a přivažte ke sloupu vedle.“

Obrátil se zpátky ke Gastonovi. „Řekneš mi jména i krycí jména všech mužů a žen v tvé odbojové skupině.“

Gaston zavrtěl hlavou.

Za okamžik se Becker vrátil s Bertrandem. Gaston vytřeštěně zíral, jak nahého chlapce odvádějí do mučírny.

Dieter vstal. „Dohlédněte mi na toho starého,“ řekl poručíku Hessemu. Potom odešel za Beckerem do zadní místnosti. Nechal dveře trochu pootevřené, aby Gaston všechno slyšel.

Becker přivázal Bertranda ke sloupu. Než mohl Dieter zasáhnout, udeřil chlapce pěstí do žaludku. Mladý muž zasténal.

„Ne, ne, ne,“ řekl Dieter. Jak předpokládal, Beckerův přístup byl naprosto nevědecký. „Nejdříve mu zavažte oči.“

Vytáhl z kapsy velký bavlněný šátek a zavázal Bertrandovi oči. „Takhle přijde každá rána jako šok a každý okamžik mezi údery bude znamenat mučivé očekávání.“

Becker zvedl dřevěnou palici a udeřil oběť ze strany do hlavy, až to zapraštělo. Bertrand vykřikl bolestí a strachem.

„Ne, ne,“ řekl Dieter znovu. „Nikdy ne do hlavy. Mohl byste vykloubit čelist a dotyčnému tak zabránit, aby promluvil. A co hůř, mohl byste poškodit mozek. Všechno, co by pak řekl, by bylo bezcenné.“ Vzal od Beckera palici a místo ní mu ze stojanu na deštníky podal ocelový sochor. „Pamatujte si, že cílem je způsobit nesnesitelná muka, aniž bychom ohrozili život dotyčného nebo jeho schopnost říci nám to, co potřebujeme vědět.“

Na Beckerově tváři se objevil prohnaný výraz. Potom, když pečlivě zacílil, udeřil Bertranda ocelovou tyčí vší silou přes loket. Chlapec zaúpěl nesnesitelnou bolestí, zvuk, který Dieter dobře poznával.

„Už ne, prosím,“ snažně prosil Bertrand.

Dieter odešel do vedlejší místnosti. Gaston seděl tak, jak ho Dieter zanechal, ale byl to jiný člověk. Sehnutý na židli, s obličejem v dlaních vzlykal a modlil se k Bohu. Dieter před ním poklekl a řekl tiše:

„Jen ty to můžeš zastavit.“

„Prosím, už dost, prosím,“ naříkal Gaston.

„Odpovíš na moje otázky?“

Chvíli bylo ticho. Bertrand znovu vykřikl.

„Ano!“ vykřikl Gaston. „Ano, ano. Řeknu vám všechno, jen už přestaňte!“

Dieter zavolal německy: „Seržante Beckere! Prozatím to stačí.“

„Ano, majore.“ V Beckerově hlase bylo znát zklamání.

Dieter se vrátil k francouzštině. „Takže Gastone, začneme velitelem odbojové skupiny. Jméno a krycí jméno. Kdo je to?“

„Michel Clairet. Krycí jméno Monet.“

Tohle znamenalo průlom. První jméno bylo nejtěžší. Zbytek už půjde lehce.

FLICK bydlela v podkrovní místnosti rozlehlého starého domu na Bayswater Road. Osobních věcí tu měla pomálu: fotografie Michela hrajícího na kytaru, polička s Flaubertem a Moliérem ve francouzštině, akvarel Nice, který namalovala jako patnáctiletá. V malé komodě byly tři zásuvky se šatstvem a jedna se zbraněmi a náboji. Nyní, když její plán odmítli, se cítila unavená a sklíčená. Svlékla se, lehla si na postel a snažila se prohlížet časopis, ale v myšlenkách se stále vracela ke včerejšímu fiasku. V duchu si znovu a znovu procházela útok, představovala si desítky rozhodnutí, která mohla být odlišná a která by místo k porážce vedla k vítězství. A stejně jako prohrála bitvu, obávala se, že by mohla ztratit manžela, a uvažovala, zdali existuje vztah mezi nezpůsobilou velitelkou a nezpůsobilou manželkou. Možná to jsou trhliny někde hluboko v její osobnosti.

Konečně usnula neklidným spánkem. Probudilo ji bouchání na dveře. „Flick! Telefon!“ Hlas patřil jednomu z děvčat z bytu pod ní. Natáhla si župan a běžela dolů k telefonu v hale.

Uslyšela hlas Percyho Thwaita: „Můžeš přijet do Orchard Court? Potřebuju, abys někoho stručně zasvětila do situace.“

Percyho hlas ji vždycky potěšil. Měla ho moc ráda a i když ji soustavně vysílal do nebezpečí, věděla, že by ji nikdy nenechal zbytečně riskovat.

„Jsem tam za pár minut.“

PERCY na ni čekal v bytě SOE. „Našel jsem radistu za Alberta. Bez zkušeností, ale prošel výcvikem. Zítra ho posílám do Remeše. Od Michela dnes nic nepřišlo. Potřebuju vědět, kolik jich ze skupiny Bollinger zbývá.“

Flick přikývla. „A v čem je problém?“

„I kdyby z nich zůstal jen Michel a pár dalších, nemůžu je řídit, když nemám spojení.“

Flick pokrčila rameny. „Promluvím s ním, samozřejmě.“

Percy se na ni zkoumavě zadíval. „No a co Michel - kromě toho zranění?“

„V pořádku.“ Flick chvíli mlčela. Percyho nemohla oklamat, znal ji příliš dobře. „Je v tom dívka,“ řekla a povzdechla si.

„Toho jsem se bál.“

„Nevím, jestli z toho manželství ještě něco zbylo,“ řekla s trpkostí v hlase.

„To je mi líto.“

„Pomohlo by mi, kdybych si mohla říct, že jsem se pro něco obětovala, zasadila nějaký velkolepý úder z naší strany.“

„Za poslední dva roky jsi toho udělala víc než dost.“

„Ale ve válce žádná druhá cena neexistuje, že ne?“ vstala. Byla vděčná za Percyho účast, ale začínala být zbytečně sentimentální. „Radši půjdu instruovat toho nového radistu.“

„Krycí jméno Helikoptéra. Už se tě nemůže dočkat.“

Zamračila se. „Dočkat? Proč?“

Percy se ironicky usmál. „Běž a uvidíš sama.“

Percyho sekretářka ji nasměrovala do vedlejší místnosti. Přede dveřmi se Flick zastavila. Tak už se věci mají, řekla si. Musíš se sebrat, pokračovat v práci, a doufat, že snad jednou zapomeneš.

Helikoptéra byl asi dvaadvacetiletý chlapec světlé pleti, v tvídovém obleku. Na míle daleko bylo jasné, že je to Angličan. Naštěstí dřív než ho posadí do letadla, převléknou ho do šatů, ve kterých bude ve francouzském městě nenápadný.

Flick se představila a on řekl: „Ano, my už se vlastně známe. Studovala jste v Oxfordu s mým bratrem Charlesem. Jednou jste přijela k nám do Gloucestershire.“

„Charlie Standish - jistě!“ Flick si vzpomněla na jiného plavovlasého chlapce v tvídu, na víkend ve venkovském sídle ve třicátých letech a na rodinu s přívětivým anglickým otcem a šarmantní francouzskou matkou. Charlie měl mladšího bratra Briana, neohrabaného puberťáka v šortkách ke kolenům, který byl celý pryč ze svého nového fotoaparátu. Trochu si s ním povídala a na chvilku ho pobláznila. „A co Charlie?

Neviděla jsem ho od promoce.“

„Zemřel.“ Brian najednou vypadal sklíčeně. „Zemřel v jednačtyřicátým. Zabili ho v ty zatracený poušti.“

Flick dostala strach, že se rozpláče. Oběma rukama sevřela Brianovi ruku. „Briane, je mi to hrozně líto.“

Těžce polkl, ale vzápětí se rozveselil. „Od tý doby jsem tě jednou viděl. Mělas přednášku pro naši výcvikovou skupinu. Po skončení se mi ale nepodařilo s tebou promluvit.“

„Doufám, že moje povídání bylo užitečné.“

„Mluvilas o zrádcích uvnitř odboje a co se s nimi má udělat. ‚Je to celkem jednoduchý‘, řeklas. ‚Přiložíte hlaveň pistole k zátylku toho parchanta a dvakrát stisknete spoušť.‘ Všechny jsi nás k smrti vyděsila.“

Hleděl na ni jako na ideál hrdinky a Flick začínala chápat, co Percy myslel tou narážkou. Zdálo se, že Brian je do ní stále zamilovaný. „Dobrá, měli bychom raději začít,“ řekla. „Víš, že se máš spojit s odbojovou skupinou, která byla z větší části zničena.“

„Ano. Mám zjistit, kolik jich zůstalo a co ještě můžou dělat, pokud vůbec něco můžou.“

„Tvou spojkou v Remeši je žena s krycím jménem Bourgeoise. Každý den ve tři hodiny odpoledne chodí do krypty v katedrále, aby se pomodlila. Je divně obutá, jednu botu má černou a druhou hnědou. Řekneš jí: ‚Pomodlete se za mě.‘ A ona odpoví: ‚Modlím se za mír.‘ To je heslo.“

Zopakoval všechna slova po ní. „Snadno se to pamatuje.“

„Vezme tě k sobě domů a pak tě zkontaktuje s velitelem skupiny Bollinger, který má krycí jméno Monet. Neříkej její adresu ani skutečné jméno ostatním členům skupiny, až se s nimi setkáš. Lepší je, když to nebudou vědět.“ Tu ženu získala pro odboj sama Flick. Neznal ji ani Michel.

„Chceš se mě na něco zeptat?“

„Vím jistě, že to jsou miliony věcí, ale teď si na nic nevzpomenu.“

„Dobře. Tak hodně štěstí.“ Vstala. „A nenech se zabít, Briane.“ Flick se vrátila do Percyho kanceláře. „Hotovo?“ zeptal se.

„Ano, ale není to ten nejvhodnější typ tajného agenta, Percy.“

Percy pokrčil rameny. „Je statečný, francouzsky mluví jako Pařížan a dobře střílí.“ Zvedl se a přešel ke dveřím.

„Než ho vypravím, mrkni se tady na tu galerku, ano?“ Ukázal na stoh knih a šanonů s fotografiemi na svém stole.

„Tohle jsou všechny fotky německých oficírů, které MI6 má. Kdyby mezi nimi náhodou byl ten chlap, cos ho viděla na náměstí v Sainte-Cécile, chtěl bych znát jeho jméno.“ A odešel.

Flick zvedla jednu z knih. Byla to ročenka vojenské akademie s několika stovkami fotografií nezkušených mladých mužů, každá o velikosti poštovní známky. Podobných knih tam ležel tucet a k tomu několik stovek samostatných fotografií.

Muž z náměstí vypadal asi na čtyřicet. Musel by končit zhruba ve dvaadvaceti, což znamená kolem roku 1926. Tak staré nebylo žádné album.

Zaměřila tedy pozornost na samostatné fotografie. Pamatovala si toho muže jako poměrně vysokého a dokonale oblečeného, s hladkými tmavými vlasy. Vzpomněla si na tmavé oči, rovný nos a hranatou bradu… vlastně typický miláček salonů.

Rychle fotografie probrala a u každého tmavovlasého muže se zastavila. Žádný nebyl tak hezký jako ten z náměstí. Přešla fotku muže v policejní uniformě a potom se k ní vrátila. Při pečlivém prostudování usoudila, že by to mohl být on. Obrátila ji. Na lístku přilepeném na rubu bylo napsáno:

FRANCK, Dieter Wolfgang. Narozen v Kolíně 3. června 1904;

vzdělání: Humboldtova univerzita v Berlíně a Kolínská policejní akademie; stav: ženatý, 1930, Waltraud Loeweová, 1 syn, 1 dcera; superintendent. Kriminální vyšetřovací oddělení kolínské policie, do r. 1940; major zpravodajské služby, Afrikakorps do?

Hvězda Rommelova zpravodajského štábu, údajně zkušený vyšetřovatel a krutý mučitel.

Flick se otřásla. Zkušený policejní komisař, který dal své schopnosti do služeb vojenské zpravodajské služby, byl děsivý protivník. Percy se vrátil. Podala mu fotografii. „To je ten muž.“

„Dieter Franck!“ zvolal Percy. „Toho známe. Zajímavé. Podle toho, cos viděla na náměstí, ho Rommel zřejmě pověřil nějakým protiodbojovým úkolem.“ Ozvalo se zaklepání a dovnitř nahlédla Percyho sekretářka. „Přišel vás navštívit major Chancellor, pane plukovníku.“

Percy pohlédl na Flick. Vybavila si arogantního majora, který byl na ni dopoledne v Montyho hlavním stanu tak sprostý.

„Ach bože, ten? Co tu chce?“

„Ať jde dál,“ řekl Percy.

Paul Chancellor vešel a Flick si teprve nyní všimla, že kulhá. Měl příjemnou americkou tvář s velkým nosem a výraznou bradou. O jakoukoli možnost, že by snad mohl být hezký, jej připravilo levé ucho nebo spíš to, co z něj zůstalo. Chancellor zasalutoval.

„Dobrý večer, plukovníku. Dobrý večer, majore.“

„My si u SOE na salutování příliš nepotrpíme, majore,“ řekl Percy.

„Posaďte se, prosím. Co vás k nám přivádí?“

Chancellor se posadil a sundal si čepici. „Jsem rád, že jsem vás zastihl oba,“ řekl. „Většinu dne jsem strávil přemýšlením o tom dopoledním rozhovoru.“ Skromně se zakřenil. „Jistý čas, to musím přiznat, jsem si stylizoval trefné a duchaplné poznámky, které dokážu zformulovat, jen když mám čas rozmyslet si je předem.“

Flick nedokázala potlačit úsměv. Dělala to samé.

Chancellor pokračoval. „Naznačil jste, plukovníku, že MI6 možná neřekla o útoku na telefonní ústřednu celou pravdu. Takže jsem si poslal pro vaše hlášení. Při jeho čtení jsem si uvědomil, že hlavním důvodem porážky byly mylné informace zpravodajské služby.“

„Které poskytla MI6!“ řekla Flick rozhořčeně.

„Ano,“ potvrdil Chancellor. „Podíval jsem se, majore, také na váš plán dobýt hrad pomocí lsti. Je to riskantní, ale může to vyjít.“ Znamená to snad, že jsou ochotni svoje rozhodnutí přehodnotit?

Flick se neodvážila ani zeptat. Percy se na Chancellora chladně podíval. „Takže co s tím vším hodláte udělat?“

„Řekl jsem Montymu, že jsme udělali chybu.“ Ušklíbl se. „Což není u žádného generála jednoduché. Ale váš plán schválil.“

„Díky Bohu!“ Flick vyletěla ze židle. „Další možnost.“

„Skvělé!“ řekl Percy.

Chancellor zvedl varovně ruku. „Dvě věci. Ta první se vám nebude líbit. Řízením operace pověřil mě.“

„Vás!“ řekla Flick.

„Je mi líto, že vás to zaskočilo. Na rozdíl od vás mi Monty důvěřuje.“

„A ta další výhrada?“ zeptala se Flick.

„Jsme v časové tísni. Nemohu vám říci, kdy dojde k vylodění, ale pokud plán nesplníme do půlnoci příštího pondělí, bude už pravděpodobně příliš pozdě. Zbývá nám přesně týden.“

Třetí den

úterý 30. května 1944

ZA ÚSVITU Flick odjela na motorce z Londýna. Silnice byly opuštěné a mohla jet velmi rychle. Bylo to nebezpečné, ale vzrušující.

Stejné pocity měla ze svého poslání, bála se, ale zároveň hořela nadšením. Včera seděli dlouho do noci s Percym a s Paulem, pili čaj a připravovali plán. Rozhodli se, že ve skupince bude šest žen, protože to byl neměnný počet uklízeček v jedné směně. Jedna musí rozumět trhavinám a další telefonní technice, aby mohla rozhodnout, kam přesně uložit nálože. Chtěla jednoho dobrého střelce a dva zdatné vojáky. Dohromady s ní jich bude šest.

Měla den na to, aby si je našla. Na trénink bude tým potřebovat alespoň dva dny. V pátek v noci seskočí u Remeše a do hradu vniknou v sobotu večer nebo v neděli. Tak jim zůstane jeden den navrch jako rezerva, kdyby něco nevyšlo.

Jela po silnici směrem na Canterbury. Když dorazila do Somersholmu, venkovského sídla baronů z Colefieldu, nebylo ani šest hodin. Flick věděla, že sám baron, William, je v Itálii a probojovává se s osmou armádou k Římu.

Jeho sestra, ctihodná Diana Colefieldová, byla z rodinných příslušníků jediná, kdo tu teď bydlel. Rozlehlý dům s desítkami pokojů byl nyní využíván jako sanatorium pro zraněné vojáky. Rodina obývala pouze menší část rohového křídla.

Flick zaparkovala motorku na vy štěrkovaném nádvoří před budovou, vedle ambulance a porůznu stojících džípů.

Halou pospíchaly sestry s hrnky čaje pro vojáky. Flick se zeptala, kde najde paní Rileyovou, správcovou, a byla poslána do křídla pro služebnictvo. Našla ji v kuchyni.

„Ahoj mami,“ řekla Flick.

Matka ji pevně sevřela v náručí. „Dokud tě nevidím, nikdy nevím, jestli jsi naživu. Pojď, udělám ti něco k snídani.“

V tomhle domě Flick vyrostla. Hrála si v hale pro služebnictvo, běhala po lese, chodila do vesnické školy. Měla mimořádné výsady. Většina žen v postavení její matky byla nucena se své práce vzdát, když přišlo dítě. Maminka směla zůstat. Jako správcová byla tak dobrá, že starý baron měl hrůzu z toho, že by o ni mohl přijít. Otec Flick byl majordomus, ale zemřel, když bylo dcerce šest let. Vždycky v únoru doprovázely Flick a její máma baronovu rodinu do jejich vily v Nice, a tam se Flick naučila francouzsky.

Starý baron, otec Williama a Diany, doporučoval Flick, aby studovala, a platil za ni dokonce školné. Byl strašně pyšný, když získala stipendium do Oxfordu. Když krátce po vypuknutí války zemřel, Flick ho hořce oplakala.

„Stačí jen kousek toastu, mami,“ řekla.

Matka si jí nevšímala a začala opékat slaninu. „No, vidím, že jsi v pořádku,“ řekla. „A co tvůj hezký manžel?“

„Michel žije,“ odpověděla Flick. Posadila se ke kuchyňskému stolu.

„Žije, opravdu? Ale zřejmě ne nijak valně. Byl raněný?“

„Dostal kulku do zadku. Na to se neumírá.“

„Takže ses s ním potom viděla.“

Flick se rozesmála. „Mami, přestaň s tím! Víš přece, že o tom nesmím mluvit.“

„Jistěže ne. Takže se vracíš.“

Matčina přesná intuice Flick neustále děsila. „To nemůžu říct.“

„Neudělalas toho už dost?“

„Válku jsme ještě nevyhráli, takže ne, myslím že neudělala.“

Maminka před ní položila talíř s vajíčky na slanině. Představoval pravděpodobně celý týdenní příděl, ale Flick potlačila protest, který měla už už na rtech. Lepší, když to vděčně přijme.

„Díky mami,“ řekla. „Rozmazluješ mě.“

„Musíš vyhrát válku úplně sama, pochopitelně,“ řekla matka s vlídným sarkasmem, když Flick hladově pořádala snídani. „Taková jsi byla už jako dítě - za každou cenu samostatná.“

„Já nevím proč. Vždycky jste se o mě starali.“

„Vedla jsem tě k nezávislosti, protože jsi neměla otce. Kdykoli jsi chtěla, abych ti s něčím pomohla, třeba nasadit řetěz u kola nebo přišít knoflík, vždycky jsem říkala: Zkus to sama a jestli ti to nepůjde, pomůžu ti.“

„Většinou mi pomáhal Mark.“ Mark byl její o rok starší bratr. Byl zaměstnaný u divadla jako kulisák a žil s jedním hercem jménem Steve. Maminka věděla už dávno, že Mark „není typ na ženění“, jak to prezentovala.

Maminka sebrala prázdný talíř a umyla ho. Flick vstala.

„Je hezké vidět tě. Dělám si o tebe starosti,“ usmála se maminka.

„Přijela jsem ještě z jiného důvodu. Potřebuju mluvit s Dianou.“

„Doufám, že nepomýšlíš na to vzít ji s sebou do Francie.“

„Mami, prosím! Kdo tu říká něco o odjezdu do Francie?“

„Kvůli ní by tě zabili! Ta neví, co je kázeň. Kde by se to taky naučila? Nebyla takhle vychovaná. Byla bys blázen, kdyby ses na ni spoléhala. Několikrát dostala práci na válečné zakázce a pokaždé ji vyhodili.“

„Ano, já vím,“ řekla Flick netrpělivě. Diana ale byla prvotřídní střelec a Flick neměla čas si vybírat. „Kde je teď?“

„V lese,“ odpověděla matka. „Odešla tam brzy ráno, na králíky.“ Flick prošla zeleninovou zahradou a vzadu za domem vešla do lesa. Stromy se zelenaly svěžími lístky. Když ušla asi půl kilometru, zaslechla ozvěnu výstřelu.

Zastavila se, naslouchala a zakřičela: „Diano!“ Ozvalo se: „Tady, ty uřvanej blbečku, ať jsi kdo chceš!“ Na mýtině narazila na Dianu, která seděla na zemi zády opřená o dub a pokuřovala cigaretu. Pušku měla položenou přes kolena a vedle ní leželo půl tuctu mrtvých králíků. „Jo, to jsi ty!“ řekla. „Vyplašilas mi všechnu zvěř.“

„Však ona zítra zase přijde.“ Flick si svou kamarádku z dětství bedlivě prohlížela. Diana byla hezká chlapeckým způsobem, s tmavými nakrátko ostříhanými vlasy a pihovatým nosem. Na sobě měla loveckou kazajku a manšestrové kalhoty.

„Jak se máš, Diano?“

„Znuděná, otrávená, sklíčená. Jinak dobrý.“

Flick si sedla do trávy vedle ní. „Co se děje?“

„Hniju si zaživa na anglickým venkově, zatímco můj bratr dobývá Itálii. Ale pořádnou práci mi nikdo nedá.“

„To bych ti možná mohla pomoct. Ale třeba se ti to nebude líbit. Přijela jsem, abych ti navrhla něco obtížnýho a nebezpečnýho.“

„Flick, miláčku, neříkej mi, že ses zapletla do něčeho nebezpečnýho?“

„Nepovýšili mě na majora za to, že bych vozila generály po schůzkách.“

„Dobrý bože.“ Na Dianu to proti její vůli zapůsobilo.

Flick od ní potřebovala získat přesvědčivý souhlas, že se hlásí dobrovolně. „Takže - chceš jít do něčeho, při čem tě docela klidně můžou i zabít?“

Dianu to podle všeho spíš nadchlo než zastrašilo. „Samozřejmě.“

Byla tak nadšená, že se Flick rozhodla využít toho. „Je tady jedna podmínka, která se ti možná bude zdát horší než nebezpečí. Jsi dcera barona a já dítě správcové. Ale já za tuhle akci nesu odpovědnost. A ty se mi budeš muset podřídit. Budu k tobě přísná, dokud si na to nezvykneš.“

„Ano, pane!“

„Nechci, abys mě oslovovala pane nebo paní, ale musíme vyžadovat vojenskou disciplínu. Při naší práci může neuposlechnutí rozkazů znamenat, že tě zabijou.“

„Miláčku, to je neuvěřitelný! Ale samozřejmě že tomu rozumím.“

Flick si vůbec nebyla jistá, jestli Diana rozumí, ale udělala, co se dalo. Vytáhla z košile poznámkový blok a napsala adresu. „Sbal si na tři dny. A dostavíš se sem. Dneska.“ Flick vyskočila na nohy. „Výcvik ti začíná, hned jak se rozední.“

„Vrátím se s tebou domů a začnu s balením. Ale něco mi řekni.“ Diana vstala a vypadala rozpačitě. „Proč já?“

Flick se zadívala na králičí mrtvolky na zemi a pak se upřeně podívala Dianě do tváře. „Jsi zabiják. A přesně to teď potřebuju.“

DIETER spal ve svém apartmá hotelu Frankfurt v Remeši až do deseti. Probudil se s bolestí hlavy, ale jinak se cítil fit:

nedočkavý a plný optimismu. Výsledkem včerejšího Gastonova výslechu byla horká stopa. Žena s krycím jménem Bourgeoise, která bydlela v Remeši v rue du Bois, mu mohla otevřít cestu k jádru odboje.

Spolkl tři aspiriny, pak přešel k telefonu a zavolal poručíka Hesseho. „Dobré ráno, Hansi. Vyspal ses dobře?“

„Ano, děkuji, majore. Pane, byl jsem si na radnici ověřit adresu v rue du Bois. Majitelkou domu je slečna Jeanne Lemasová, která tam i bydlí. Zajel jsem se tam také podívat a vypadá to, že je všude klid.“

„Připrav se, během hodiny vyrazíme. A Hansi - dobrá práce.“

Dieter zavěsil. Rád by věděl, co je ta slečna Lemasová zač. Gaston říkal, že ze skupiny Bollinger ji nikdo nikdy neviděl, a Dieter mu věřil. Dům fungoval jako bezpečnostní spojka. Přijíždějící agenti věděli jen to, kde se s ženou mohou sejít.

Vrátil se do ložnice. Stéphanie seděla na posteli. Vypadala svůdně, ale přemohl touhu vlézt si k ní.

„Udělala bys pro mě něco?“ řekl.

„Udělám pro tebe cokoli.“

„Chci, abys byla se mnou, až budu zatýkat tu ženu z odboje.“

Na její tváři se neprojevilo žádné pohnutí. „Tak dobře,“ řekla klidně.

„Díky,“ řekl a vrátil se do obývacího pokoje, odkud zavolal ještě Willimu Weberovi na hrad v Sainte-Cécile. Slečna Lemasová mohla být sama, ale dům se taky mohl hemžit spojeneckými agenty. Potřeboval trochu krýt záda.

„Chystám se provést zásah v domě, který patří odboji,“ začal, když měl Webera na drátě. „Budu možná potřebovat pár tvých ranařů. Mohl bys poslat čtyři muže s autem k hotelu Frankfurt?“

Weber byl celý žhavý, aby se jeho chlapci zúčastnili operace. Tím by si zajistil zásluhu na případném úspěchu.

Dieter si oblékl temně šedivý vlněný oblek. Automatická pistole Walther P38 byla na svém místě v pouzdře v podpaží pod sakem.

S šálkem kávy se posadil a díval se na Stéphanii, jak se obléká. Francouzky mají nejkrásnější spodní prádlo na světě, říkal si, když si navlékala hedvábné kalhotkové kombiné. Natáhla si punčochy a uhladila hedvábí na stehnech. Když byla hotova, vyšli.

Venku je očekával Hans Hesse s Dieterovou Hispano-Suizou. Za Dieterovým vozem stál černý citroen se čtyřmi muži gestapa v civilu. Na sedadle pro spolujezdce seděl major Weber v zeleném tvídové obleku a připomínal sedláka na cestě do kostela.

„Držte se za mnou,“ řekl mu Dieter. „Až budeme na místě, zůstaňte prosím v autě, dokud vás nezavolám.“

„Kdes sakra přišel k takovýmu fáru?“ zeptal se Weber.

„Úplatek od jednoho Žida. Pomohl jsem mu utéct do Ameriky.“

Weber nevěřícně zavrčel, ale historka byla skutečně pravdivá.

Na muže Weberova typu nejvíc platilo drzé vystupování. Kdyby se pokoušel Stéphanii skrývat, mohl by Weber vytušit, že je Židovka, a mohl by to začít vyšetřovat. Ale protože se s ní Dieter chlubil, něco takového ho ani nenapadlo.

Mířili k rue du Bois.

Motorových vozidel bylo na ulicích málo. Autem jezdili jen ti, kteří je používali v úředních záležitostech nebo při výkonu svého povolání: policie, lékaři, hasiči a pochopitelně Němci. Občané jezdili na kole nebo chodili pěšky.

Rue du Bois byla příjemná ulice se stromořadím na kraji města. Před vysokým domem na konci ulice Hans prudce zastavil.

„Přijdeš, jestli na tebe zamávám,“ řekl Dieter Stéphanii, když vystupoval z auta. Weberův citroen zastavil za nimi, ale gestapáci zůstali podle instrukcí uvnitř.

Dieter nahlédl na zadní dvorek za domem. Byla tam garáž. Za ní viděl malou zahrádku se zastřiženým živým plotem a květinovými záhony zarovnanými jako podle pravítka. Majitelka domu měla smysl pro úhlednost.

Otevřít přišla žena asi šedesátiletá. Bílé vlasy měla stažené dozadu a sepnuté sponou z želvoviny. Oblečená byla do modrých šatů s drobnými bílými kvítky. „Dobré ráno, pane,“ řekla zdvořile.

Dieter se usmíval. Dokonalá puritánka. Hned ho napadlo, jaký způsob mučení na ni použije.

Řekl: „Dobré ráno… slečna Lemasová?“

Postřehla nepatrný německý přízvuk a v jejích očích se mihl strach. „Čím vám mohu pomoci?“ Hlas se jí zachvěl.

„Jste sama, slečno?“ Bedlivě sledoval její tvář.

„Ano,“ řekla. „Úplně sama.“

Obrátil se a kývl na Stéphanii. „Má přítelkyně půjde s námi. Chtěl bych vám položit pár otázek. Mohu dál?“

„Ovšem.“

Obývací pokoj byl zařízen leštěným nábytkem z tmavého dřeva. Dieter se posadil na plyšový polstrovaný gauč, Stéphanie si sedla vedle něj a slečna Lemasová usedla na židli naproti nim. Byla trochu při těle, jak si Dieter všiml. Její neřestí bylo jídlo.

Na nízkém stolku ležela krabička cigaret. Dieter zvedl víčko a viděl, že je plná. „Prosím, jen si klidně zapalte,“ řekl.

Vypadala trošičku dotčeně. „Já nekouřím.“

„Pro koho tedy jsou?“

„Pro přátele… sousedy…“ Zdálo se, že není ve své kůži.

„A britské agenty.“

„To je nesmysl.“

Dieter se na ni roztomile usmál. „Nehodlám si tu s vámi hrát a doufám, že nebudete tak bláhová, abyste mi lhala.“

„Nic vám neřeknu,“ odpověděla.

Dieter měl radost. Už se přestala tvářit, že neví, o čem je řeč. Znamenalo to tolik jako přiznání. Vstal. „Pojďte se mnou, prosím.“

„Jak si přejete. Mohu si dojít pro klobouk?“

„Jistě.“ Kývl na Stéphanii. „Jdi se slečnou, prosím tě. Dohlédni, aby netelefonovala ani nic nepsala.“ Nepřál si, aby tu nechala jakoukoli zprávu.

Čekal v předsíni. Když se vrátily, měla na sobě slečna Lemasová lehký plášť a klobouček a v ruce držela kabelku z přírodní kůže. Všichni tři vyšli z domovních dveří.

Cestou do Sainte-Cécile byl Dieterův vůz sledován citroenem gestapa. Když zaparkovali na hradním nádvoří, obrátil se Dieter k Weberovi. „Vezmu ji nahoru do kanceláře.“

„Proč? Ve sklepení máme cely.“

„Uvidíš.“

Dieter vedl svou vězeňkyni po schodech nahoru do kanceláří gestapa. Vybral si tu nejrušnější, kde se psalo na strojích a zároveň odesílala pošta. Pracovali zde mladí muži a ženy ve slušivých košilích a kravatách. Nechal slečnu Lemasovou na chodbě, zavřel dveře a zatleskal, aby si vyžádal pozornost. Tichým hlasem řekl: „Přivedu sem teď jednu Francouzku. Je zatčená, ale přál bych si, abyste se k ní chovali přátelsky a zdvořile. Berte ji jako hosta. Je důležité, aby měla pocit, že si jí vážíte.“

Přivedl ji dovnitř, usadil ke stolu a s omluvným mumláním ji připoutal za kotník k noze stolu. Nechal u ní Stéphanii a odvedl Hesseho ven. „Běž do kantýny a popros, aby ti na tác připravili oběd. Polévku, hlavní jídlo, trochu vína, láhev minerálky a hodně kafe. A ať to hezky vypadá.“

Poručík se obdivně zasmál. Neměl potuchy, co má jeho šéf za lubem. Ale věděl jistě, že to bude něco fikaného.

O pár minut později se vrátil s tácem. Dieter ho odnesl dovnitř a položil před slečnu Lemasovou.

„Prosím,“ řekl. „Je čas se naobědvat.“

„Nedokázala bych nic sníst, děkuji.“

„Tak jen trochu polévky.“ Nalil jí víno do sklenice.

Přidala do vína vodu a napila se, potom ochutnala polévku.

„Francouzské jídlo je velice vytříbené. My Němci ho nedokážeme napodobit.“ Dieter ji nezávazně bavil a snažil se, aby se uvolnila.

Odmítla hlavní chod, ale vypila všechnu kávu. Dietera to potěšilo. Když skončila, začal s výslechem. „Kde se setkáváte se spojeneckými agenty? Jak vás poznají? Jaké je heslo?“ Odmítla odpovídat.

Smutně se na ni zadíval. „Je mi moc líto, že se mnou odmítáte spolupracovat, když jsem se k vám choval tak přátelsky.“

Vypadala zmateně. „Vážím si vaší laskavosti, ale nemůžu vám nic říct.“

Stéphanie, sedící vedle Dietera, vypadala rovněž zmateně.

„Výborně,“ řekl. Vstal, jako by chtěl odejít.

„A ještě něco, monsieur,“ řekla paní Lemasová. Zrozpačitěla. „Potřebovala bych… se přepudrovat.“

„Chcete jít na toaletu?“ zeptal se Dieter ostře.

Začervenala se. „V podstatě - ano.“

„Lituji,“ řekl Dieter. „To nepřipadá v úvahu.“

TO POSLEDNÍ, co Monty řekl Paulu Chancellorovi v pondělí pozdě v noci, bylo: „Kdyby to měla být jediná věc, kterou v téhle válce uděláte, postarejte se, aby ta telefonní ústředna byla zničená.“

Dnes ráno se Paul probudil a v hlavě mu zněla ozvěna této jednoduché instrukce. Kdyby se mu povedlo ji splnit, pomohl by vyhrát válku.

Percyho Thwaita nalezl v jeho kanceláři, kde bafal z dýmky a upřeně hleděl na šest krabic s osobními záznamy.

Ukázal rukou na složky. „Dáme se do toho?“

„Co je to?“

„Kartotéka lidí, o kterých jsme uvažovali pro práci agentů a pak jsme je z nějakého důvodu odmítli.“

Dopoledne strávili tím, že společně procházeli složky. Uchazečům bylo většinou něco přes dvacet a kromě toho měli jedinou další věc společnou: všichni mluvili plynule a bez přízvuku nějakým cizím jazykem. Když Percy a Paul vyloučili všechny muže a potom všechny ženy, jejichž jazykem nebyla francouzština, zůstala jim pouze tři jména.

Paul byl sklíčený. „Potřebujeme nejméně čtyři za předpokladu, že se Flick podaří získat tu ženu, za kterou odjela dneska ráno.“

„Dianu Colefieldovou.“

„A žádná z nich není ani pyrotechnik ani telefonní mechanik.“

Percy byl optimističtější. „To nebyly, když s nimi SOE měla pohovor, ale teď třeba jsou. Ženy se naučily vykonávat všechny druhy profesí.“

Chvíli trvalo, než ty tři objevili. Dalším zklamáním bylo, že jedna zemřela. Zbývající dvě žily v Londýně. Ruby Romainová se bohužel nacházela v ženské věznici Jeho Veličenstva v Holloway a čekal ji soud za vraždu. A Maude Valentinova, v jejíž složce stálo pouze „z psychologických důvodů nevyhovující“, byla šoférem u FANY.

„Nemůžeme riskovat život Flick s ženskými jako tyhle!“ řekl Percy.

Paul si uvědomil, že Percy dívku zoufale chrání. Zřejmě viděl sám sebe jako jejího anděla strážného.

„Věděli jsme od začátku, že budeme hledat mezi zamítnutými,“ poznamenal Paul.

Percy domluvil, že se oba sejdou s Maude Valentinovou v hotelu nedaleko hlavního sídla SOE. Bylo to hezké děvče s koketními způsoby. Blůza od uniformy jí těsně obepínala ňadra a čepici měla posazenou bezstarostně na stranu. Paul s ní hovořil francouzsky.

„Co děláte u FANY?“ zeptal se.

„Vozím Montyho.“

„Vy? Pracoval jsem pro Montyho, ale nevzpomínám si, že bych vás viděl.“

„No, není to vždycky Monty. Vozím všechny nejvyšší generály.“

„Aha.“ Nalil jí šálek čaje. Maude je ráda středem pozornosti, uvědomil si Paul. Zatímco Percy kladl otázky, Paul dívku studoval. Byla malá, i když ne tak drobná jako Flick. Měla plné růžové rty a vlnité tmavé vlasy.

„Naše rodina přišla do Londýna, když mi bylo deset,“ řekla. „Můj otec je vrchní cukrář v hotelu Claridge.“

„Velice zajímavé.“ Maudina složka ležela na stole. Percy ji přisunul blíž k Paulovi. Paul se podíval na poznámku u data prvního pohovoru: „Otec: Armand Valentin, 39, pomocná síla v kuchyni hotelu Claridge.“ Když skončili, požádali ji, aby počkala venku.

„Žije ve vysněném světě,“ řekl Percy, jakmile vyšla ven. „Povýšila otce na šéfkuchaře a pozměnila si příjmení na Valentine.“ Paul přikývl.

„Říkala mi, že jezdí pro Montyho - a já vím, že to není pravda.“

„Je jasné, že právě proto ji odmítli.“

„Teď si ale nemůžeme dovolit všímat si příliš detailů,“ namítl Paul. „Dejme tomu, že máte pravdu,“ řekl Percy váhavě. „A schopnost vymýšlet si báchorky se jí může hodit u výslechu.“

„Dobrá. Takže ji berem.“ Paul ji zavolal zpátky.

„Rád bych vás měl v týmu, který dávám dohromady,“ oznámil jí. „Co byste řekla tomu podniknout něco nebezpečného?“

„Pojedeme do Paříže?“ zeptala se Maude dychtivě. To byla podivná odpověď. Paul řekl: „Proč se ptáte?“

„Ráda bych jela do Paříže. Nikdy jsem tam nebyla.“

„Ať pojedete kamkoli, na prohlížení památek nebudete mít čas,“ ozval se Percy.

„Jak by vám vadilo nebezpečí?“ nedal se odradit Paul.

„To je v pořádku,“ řekla Maude ležérně. „Já se nebojím.“

No, tak to bys měla, pomyslel si Paul, ale udržel jazyk za zuby.

Domluvili se, že se Paul setká s Flick před věznicí a pohovor s Ruby provedou společně. Percy ho tam zavezl.

Flick čekala u vchodu. Oblečená byla do uniformy: blůzy se čtyřmi kapsami, kalhotové sukně a kloboučku s okrajem ohrnutým nahoru. Blonďaté kadeře jí vylézaly zpod kloboučku a Paulovi v tom okamžiku vyrazila dech.

„To je tak krásná dívka,“ řekl.

„Je vdaná,“ poznamenal odměřeně Percy. A po krátkém zaváhání dodal: „Myslím, že byste to měl vědět. Její manžel, Michel, je velitel skupiny Bollinger.“

„Ach tak. Díky.“ Paul vystoupil z auta a Percy odjel.

Když Paul řekl Flick o Maude, vypadala, že ji to těší. „Už máme tři členy týmu, včetně mě. Takže jsme v půlce cesty.“

Vstup do věznice v Holloway hlídali kamenní netvoři, mohutní okřídlení gryfové, třímající ve svých drápech klíče a pouta. Paul s Flick vešli dovnitř a byli nasměrováni do kanceláře slečny Lindleighové, zástupkyně ředitele s baňatou postavou a přísnou tváří.

„Nevím, proč si přejete mluvit s Romainovou,“ prohlásila. „A zřejmě se to ani nedozvím.“

„Za to utajení se omlouvám,“ řekl Paul se svým nejroztomilejším úsměvem. „My pouze plníme příkazy.“

„Musím vás nicméně varovat, že je to jedinec se sklonem k násilí. Původně zde byla pro opilství; potom zabila při rvačce jinou chovankyni, takže ji nyní čeká soud za vraždu.“

„Drsné děvče,“ poznamenala Flick se zájmem.

„Ano, majore. Může se zdát rozumná, ale rychle se rozzuří.“

Zástupkyně ředitele je zavedla do hovorny.

Ruby Romainová tam už čekala. Měla oříškově hnědý odstín kůže, rovné tmavé vlasy a planoucí černé oči. Nebyla to však tradiční krása cikánky. Nos měla do skoby a bradu zvednutou nahoru, takže trochu připomínala skřítka.

Slečna Lindleighová je zanechala o samotě, jen z vedlejší místnosti je prosklenými dveřmi sledoval dozorce. Flick, Paul a vězeňkyně si sedli k lacinému stolku, na kterém ležel špinavý popelník. Paul vyndal na stůl krabičku Lucky Strikes a řekl francouzsky: „Vezměte si.“ Ruby si vzala dvě, jednu si dala do úst a druhou za ucho.

Paul jí položil několik běžných otázek, aby prolomil napětí. Odpovídala jasně a zdvořile, ale se silným přízvukem.

„Moji rodiče jsou kočovníci,“ řekla. „Když jsem byla malá holka, jezdili jsme po Francii s lunaparkem. Táta měl střelnici a máma prodávala palačinky s čokoládou.“

„Jak jste se dostala do Anglie?“

„Zamilovala jsem se do anglickýho námořníka, kterého jsem poznala v Calais. Vzali jsme se a odešli do Londýna. Před dvěma lety ho zabili. Jejich loď potopila německá ponorka.“ Otřásla se. „Studenej hrob.“

„Povězte nám, proč jste tady,“ vybídla ji Flick.

„Sehnala jsem si pánev na žhavý uhlí a prodávala na ulici palačinky. Ale policajti mě pořád sekýrovali. Jednou večer jsem si dala trochu koňaku - taková moje slabost, musím přiznat -, no a zkrátka a dobře, dostala jsem se do hádky s poldou. Vrazil do mě a já ho srazila k zemi.“

Paul na ni pohlédl se zřejmým pobavením. Výškou nepřesahovala průměr, byla však šlachovitá, s velkýma rukama a svalnatýma nohama. Dokázal si představit, jak skládá k zemi londýnského policistu.

„A co se stalo potom?“ zeptala se Flick.

„Zpoza rohu vylítli dva jeho kolegové a sebrali mě. Dostala jsem čtrnáct dní za opilství a narušování pořádku.“

„A pak jste se znovu poprala.“

Změřila si Flick pohledem. „Nevím, jestli dokážu vysvětlit někomu, jako jste vy, jak se tu žije. Půlka holek je šílená a všechny mají zbraň. Můžete si nabrousit okraj lžíce a máte břitvu. Do rvaček mezi trestankyněma dozorci nikdy nezasahujou. Baví je koukat se, jak se vzájemně trháme na kusy.“ Paulem to otřáslo. Obrázek, který Ruby vylíčila, byl strašlivý. Možná přeháněla, ale vypadala docela upřímně. Flick řekla:

„Co provedla ta žena, kterou jste zabila?“

„Ukradla mi mejdlo. A já si ho vzala zpátky. Šla po mně a praštila mě nohou od židle přes hlavu. Myslela jsem, že mě zabije. Ale měla jsem nůž - dlouhej skleněnej střep. Širší konec jsem si obalila duší od kola jako rukojeť. Vrazila jsem jí ho do krku.“ Flick na sobě nedala znát hrůzu.

„To vypadá jako sebeobrana.“

„Ne. Musela bych dokázat, že se skutečně nedalo utéct. A u mě to byla úkladná vražda, protože jsem si vyrobila nůž.“

Paul vstal. „Počkejte tu chvíli s dozorcem, prosím,“ řekl Ruby. „Jen vyjdeme na chvilku ven.“

Ruby se na něj usmála. „Jste tak zdvořilej,“ řekla s uznáním. Na chodbě Paul řekl: „Opravdu strašlivý příběh!“

„Uvědom si, že tady prohlašuje každý, že je nevinný,“ řekla Flick opatrně. „Podle mě je to zabiják.“

„Tak ji odmítneme.“

„Naopak,“ řekla Flick. „Přesně takové lidi potřebuju.“ Vrátili se zpět do místnosti. Flick se obrátila k Ruby:

„Kdybyste se odtud mohla dostat, byla byste ochotná jít do nebezpečné akce, která souvisí s válkou?“

„Jeli bysme do Francie?“ Flick zvedla obočí.

„Co vás k té otázce vede?“

„Ze začátku jste na mě mluvili francouzsky.“

„No, o té práci vám toho moc říct nemůžu.“

„Vsadím se, že to je sabotáž za nepřátelskejma liniema.“ Paul byl překvapen. Ruby se orientovala opravdu rychle. Když viděla jeho překvapení, Ruby pokračovala. „Podívejte, nejdřív jsem si myslela, že možná chcete, abych vám něco menšího přeložila, ale na tom není nic nebezpečnýho. Takže musíme jet do Francie. A co tam britská armáda dělá jinýho, než že vyhazuje do vzduchu mosty a železnice?“ Zamračila se.

„Akorát mi vrtá hlavou, proč jste přišli právě za mnou. Musíte bejt v koncích. Takže když mě chcete, vezmu to. A mohla bych teď dostat ještě jednu cigaretu?“

„Jistě,“ řekl Paul.

Flick řekla: „Chápete, že ta práce je nebezpečná.“

„Jo,“ odpověděla Ruby a zapálila si Lucky Strike. „Ale ne tak nebezpečná jako život v týhle věznici.“

Zvedli se k odchodu. Když vyšli ven, zamířili k nejbližší stanici metra. Flick byla zamyšlená. „Ta tygřice Ruby ti zobala z ruky,“ řekla Paulovi.

„Nechtěl bych, aby mě žena jako ona neměla ráda.“ Flick se zasmála. Paul měl radost, že na ni zapůsobil, ale už začal myslet na další problém, který měl před sebou.

„Do půlnoci bychom měli mít polovinu týmu ve výcvikovém středisku v Hampshiru.“

„Říkáme tomu Dívčí škola,“ řekla Flick. „Ano. Diana Colefieldová, Maude Valentinova a Ruby Romainová.“

Paul zachmuřeně přikývl. „Neukázněná šlechtična, přitažlivá fiflena, která nerozlišuje fantazii od skutečnosti, a vraždící cikánka s prchlivou náturou.“

„Kdo žádá, ten si nemůže vybírat,“ odpověděla Flick rozverně. „Stále nemáme pyrotechnika a telefonního mechanika.“ Flick pohlédla na zápěstí. „Jsou teprve čtyři.“ Paul se zasmál. Její optimismus byl nakažlivý.

Flick si domluvila schůzku s Percy Thwaitem v Orchard Court. Zastihla ho v jeho kanceláři, právě když si vařil čaj.

Podal jí šálek a sedl si ke stolu. „Kde je Paul?“

„Šel vybavit propuštění Ruby Romainové z vězení.“

Percy na ni zpytavě pohlédl. „Jak se ti líbí?“

„Víc než na počátku.“

„Co ta Ruby Romainová?“

„Strašlivá ženská. Prořízla hrdlo jiné vězeňkyni v hádce o kousek mýdla.“ Percy pochybovačně zavrtěl hlavou.

„Jaký tým to tady proboha dáváme dohromady, Flick?“

„Nebezpečný. V tom ale problém není. Starost mi dělá, že nemáme ty odborníky, jaké potřebujeme.“

Percy vypil šálek do dna. „Znám ženu, která se vyzná v trhavinách a mluví francouzsky. Když jsem si na ni předtím vzpomněl, nechal jsem to plavat, ale to jsem ještě nevěděl, jak špatně na tom budeme. Je jí asi čtyřicet. SOE zřídka využívá někoho takhle starého, zvláště když je mise spojena se seskokem.“

Flick to zaujalo: „Jak to, že rozumí trhavinám?“

„Kasařka. Znám ji léta.“

„Byla ta tvá přítelkyně kasařka zavřená?“

„Ne. Pronásledování se můžeš vyhnout, když platíš tučné úplatky a navíc si pečlivě pěstuješ přátelské vztahy s policejními inspektory.“

„Kde je teď?“ Percy se podíval na hodinky.

„Šest hodin. V tuhle podvečerní dobu bude U bílé labutě.“

„Tak jdeme.“

Percy je zavezl do Stepney poblíž doků. Větší spoušť způsobenou bombardováním Flick dosud neviděla. Celé ulice byly srovnané se zemí. Percy zaparkoval před hospodou.

Geraldina Knightová seděla na vysoké stoličce na konci baru, jako kdyby jí podnik patřil. Měla zářivé blond vlasy a silný make-up, nanesený zkušenou rukou. Její kyprá postava očividně vděčila za pevné držení korzetu.

„Percy Thwaite, to jsou k nám hosti!“ zvolala žena. Byla zjevně potěšená, že ho vidí.

„Ahoj, Jelly. Seznam se s mou přítelkyní Flick,“ řekl Percy.

„Je mi potěšením,“ řekla a potřásla Flick rukou.

„Jelly?“ vyzvídala Flick.

„Kde jsem k té přezdívce přišla, nikdo neví.“

„Aha,“ řekla Flick. „Jelly Knight - gelignit.“

Jelly to ignorovala.

Flick s ní hovořila francouzsky. „Vy žijete v téhle části Londýna?“

„Od svých deseti,“ odpověděla francouzsky se severoamerickým přízvukem. „Narodila jsem se v Quebeku.“

To není moc dobré, pomyslela si Flick. Němci by si přízvuku všimnout nemuseli, ale Francouzi určitě ano. Jelly by musela vystupovat jako francouzská občanka narozená v Kanadě. Už tohle stačí k tomu, aby to vzbudilo pozornost.

Zatraceně. „Ale považujete se za britskou občanku?“

„Za anglickou, ne britskou,“ řekla Jelly dotčeně. Přešla znovu do angličtiny. „Vyznáním patřím k anglikánské církvi, volím konzervativce, nemám ráda cizince, pohany a republikány.“

„Velice ráda slyším, že jste taková vlastenka,“ poznamenala Flick.

„A proč vás to zajímá, smím-li se ptát?“

„Protože byste mohla pro svou vlast něco vykonat-“

Percy se do toho vložil. „Vyprávěl jsem Flick o tvé… specializaci, Jelly.“

Prohlížela si své rudě nalakované nehty. „Diskrétně Percy, prosím.“

Flick pokračovala: „Předpokládám, že víte, že v tomto oboru došlo v poslední době k úžasnému pokroku. Mám na mysli plastické trhaviny.“

„Snažím se jít s dobou,“ odpověděla Jelly. Podezíravě si Flick prohlížela. „Jestli to má co dělat s válkou, počítejte se mnou.“

„Budete pár dní pryč. A nemusíte se vrátit.“

Jelly vypadala vyděšeně. „Aha.“ Polkla. „No, vždyť je to jedno,“ řekla nepřesvědčivě.

„Víte to jistě?“

Zdálo se, že Jelly přemýšlí. „Chcete, abych něco vyhodila do vzduchu. Není to za mořem, že ne?“

„Možná ano.“

„Božínku. Chcete, abych jela do Francie, je to tak? Za nepřátelské linie! Jsem na takové věci už trochu stará. Je mi…“ Zaváhala. „Je mi třicet sedm.“

Je tak o pět let starší, než říká, pomyslela si Flick. „No, a mně je skoro třicet. Na menší dobrodružství zas tak staré nejsme, že ne?“

„Mluvte za sebe, má drahá.“

Percy řekl: „Je to úkol, který má pro válku klíčový význam. A ty jsi jediný člověk v téhle zemi, který ho může provést.“

„Nech si to,“ řekla skepticky.

„Jsi kasařka, která mluví francouzsky. Kolik dalších podle tebe existuje? Řeknu ti to rovnou: žádná.“

Jelly na něj upřeně hleděla. „Tohle myslíš vážně, jo?“

„V životě jsem nemluvil víc vážně.“

„Hergot, Percy.“ Jelly se nadlouho odmlčela. Flick napětím ani nedýchala. Konečně řekla: „Dobrá, vezmu to.“

Rozloučili se a Flick zamířila ke stanici podzemní dráhy. Měla triumfální pocit, ale ve vlaku směrem na Bayswater ji dobrá nálada opustila. Stále ještě neměla nejdůležitějšího člena týmu. Bez telefonního mechanika by Jelly mohla umístit trhavinu na špatném místě. Kdyby se poškození dalo opravit za den či dva, celé tohle obrovské úsilí a riskování životů by bylo marné.

Když vešla do garsonky, zjistila, že tam na ni čeká její bratr Mark. Sevřela ho do náruče. „To je ale překvapení!“

„Mám volný večer, tak jsem si myslel, že tě vytáhnu někam na panáka.“

Flick byla unavená a v první chvíli ho chtěla odmítnout. Potom si uvědomila, že možná vidí bratra naposledy. „Co do West Endu?“

„Půjdeme do nočního klubu.“

„Perfektní!“

Vyšli z domu a zavěšeni do sebe kráčeli ulicemi. Flick řekla:

„Dneska ráno jsem byla za mámou.“

„Jak ses tam dostala?“

„To by bylo dlouhé vysvětlování.“

„Předpokládám, že zas něco přísně tajného.“

Úsměvem jeho domněnku potvrdila a pak si povzdechla, protože si vzpomněla na svůj problém. „Neznáš náhodou ženu, která je telefonní mechanik a mluví francouzsky, že ne?“

Zastavil se. „No,“ řekl, „svým způsobem ano.“

SLEČNA Lemasová prožívala muka. Seděla strnule na tvrdé, rovné židli, a její tvář se skrývala pod maskou sebeovládání. Svou solidní koženou kabelku pevně svírala v klíně. Úředníci a sekretářky v dobře padnoucích uniformách pilně ťukali do kláves psacích strojů a telefonovali.

Dieter seděl a díval se na ni. Bolest slečny Lemasové nebyla pouze fyzického původu, to věděl. Ještě horší než k prasknutí plný měchýř byla hrůza, že by pod sebe nadělala v místnosti plné zdvořilých, dobře oblečených lidí. Pro úctyhodnou starší dámu byla tato představa nejhorší noční můrou. Obdivoval její vůli, ale začínal ztrácet trpělivost. Rozhodl se, že proces urychlí. Vyslal Stéphanii do Café dés Sports pro láhev piva a skleničku. Otevřel láhev a začal pivo před svou vězeňkyní pomalu nalévat. Po buclatých tvářích se jí kutálely bolestné slzy. Dieter se dlouze napil.

„To trápení už máte skoro za sebou,“ řekl. „Odpovíte na moje otázky a pak si můžete ulevit.“

Zavřela oči.

„Kde se scházíte s britskými agenty?“ Na chvíli se odmlčel. „Jak se vzájemně poznáte? Jaké máte heslo?“

Chvilku čekal a pak řekl: „Připravte si odpovědi, abyste mi je mohla rychle říct, až bude čas. Potom si můžete okamžitě od bolesti ulevit.“ Odemkl želízka, která pevně svírala její kotník a nohu stolu. Popadl ji za paži. „Pojď s námi, Stéphanie,“ řekl. „Jdeme na dámskou toaletu.“

Vyšli z místnosti, Stéphanie v čele. Dieter a Hans podpírali slečnu Lemasovou, která s námahou klopýtala skloněná až do pasu a kousala si rty. Zastavili se ve dveřích označených DAMEN.

Když je uviděla, hlasitě zasténala.

„Takže,“ řekl Dieter, „kde se scházíte s britskými agenty?“

Slečna Lemasová se dala do pláče. „V katedrále. V kryptě. Nechte mě jít, prosím!“

Dieter si zhluboka vydechl úlevou. „Kdy?“

„Každé odpoledne ve tři hodiny. Chodím tam denně.“

„A jak jeden druhého poznáte?“

„Jsem zvláštně obutá, jednu botu mám černou a druhou hnědou. Mohu teď jít?“

„Ještě jedna otázka. Jaké je heslo?“

„Pomodlete se za mě.“

„A vaše odpověď?“

„‚Modlím se za mír,‘ to je má odpověď. Ach prosím vás!“

„Děkuji vám,“ řekl Dieter a pustil ji.

Vběhla dovnitř. Stéphanie šla za ní a zavřela dveře. Dieter nedokázal skrýt své uspokojení. „Takže Hansi, pokročili jsme. Až vyjdou ven, předej ji gestapu. Postarají se, aby zmizela v nějakém táboře.“

Začal přemýšlet, jak čerstvou informaci nejlépe využije. Lákalo ho zajmout agenty, aniž by se to v Londýně dozvěděli. Ideální by bylo, kdyby další agent, vyslaný Londýnem, přišel do krypty v katedrále a nalezl tam slečnu Lemasovou. Odvedla by ho domů a on by odtud odvysílal do Londýna zprávu, že je všechno v pořádku. A pak, až by z domu odešel, mohl by se Dieter zmocnit jeho kódovacích tabulek. Potom by mohl agenta zatknout a posílat dál zprávy do Londýna jeho jménem - a číst odpovědi. Byl to vzrušující plán.

Willi Weber prošel kolem. „Nu, majore, promluvila zadržená?“

„Vyzradila místo schůzek a heslo.“

„A kde jsou ty schůzky?“ zajímal se Weber.

Dieter by nejraději Weberovi nic neřekl, ale potřeboval jeho pomoc. „V kryptě katedrály, každé odpoledne ve tři.“

Dieter si znovu promýšlel svůj další krok. Dům v rue du Bois byl spojka. Nikdo ze skupiny Bollinger slečnu Lemasovou neznal. Agenti přijíždějící z Londýna nevěděli, jak vypadá - odtud ta potřeba poznávacích znamení a hesel. Kdyby tak měl někoho, kdo by ji mohl zastoupit…

Z dámské toalety vyšla Stéphanie se slečnou Lemasovou. Ta by to zvládla. Vzal ji za ruku. „O vězně se teď postará Hans. Pojď, zvu tě na skleničku šampaňského.“

Vyvedl ji z hradu. Na náměstí vojáci vztyčili tři silné dřevěné sloupy pro popravčí četu. Hrstka místních lidí tiše stála u vchodu do kostela a pozorovala je.

Dieter a Stéphanie vešli do kavárny. Dieter objednal šampaňské. „Díky, žes mi dneska pomohla,“ řekl. „Vážím si toho.“

„Miluji tě,“ odpověděla. „A ty miluješ mě, vím to, i když jsi to nikdy neřekl.“

„Jak na tebe ale zapůsobilo to, co jsme dělali dneska? Jsi Francouzka a tvá babička patřila k rase, o které nesmíme mluvit.“

Vášnivě zavrtěla hlavou. „Já už na národnost nebo rasu nevěřím,“ řekla. „Když mě zatklo gestapo, nikdo z Francouzů mi nepomohl. Nikdo z Židů mi nepomohl. V tom vězení byla taková zima.“ Zkřížila ruce na prsou a zachvěla se, přestože byl teplý večer. „Nejen chlad vnější, ale chlad v mém srdci a v kostech.“ Dlouho byla zticha.

„Nikdy nezapomenu na to teplo v tvém bytě. Stal se ze mě znovu člověk. Zachránils mě.“

Držel ji za ruku. „To nebylo tak těžké.“

„Dal jsi mi bezpečí ve světě, kde není v bezpečí skoro nikdo. Takže teď věřím jenom tobě.“

„Jestli to myslíš vážně… mohla bys pro mě udělat ještě něco.“

„Cokoli.“

„Chtěl bych, abys zastoupila slečnu Lemasovou. Půjdeš každé odpoledne ve tři hodiny do krypty v katedrále a budeš mít jednu botu černou a druhou hnědou. Když k tobě někdo přistoupí a řekne: ‚Pomodlete se za mě,‘ odpovíš: ‚Modlím se za mír‘. Vezmeš toho člověka do domu v rue du Bois. Pak mi zavoláš.“

Přinesli šampaňské a Dieter nalil dvě skleničky. Rozhodl se, že k ní bude poctivý.

„Pokud by agent znal slečnu Lemasovou od dřívějška, mohlo by to pro tebe být nebezpečné. Podstoupíš tohle riziko?“

„Je to pro tebe důležité?“

„Je.“

„Tak to udělám.“

Náměstím se rozlehla salva. Oknem Dieter viděl těla tří teroristů, kteří přežili nedělní bitku, přivázaná k dřevěným sloupům, mrtvá a bezvládná.

STŘÍZLIVOST válečné doby se v Soho, čtvrti červených luceren v srdci londýnského West Endu, projevila jen nepatrně. Osvětlené nápisy nočních klubů a barů byly kvůli zatemnění zhasnuté, ale uličkami se jako dřív potácely hloučky opilých mladých mužů, většina z nich nyní v uniformě. A na chodnících jako dřív postávaly nalíčené dívky v přiléhavých šatech.

Mark a Flick dorazili do klubu Criss-Cross v deset večer. Ředitel se s Markem přivítal jako se starým přítelem.

Flick byla v úžasné náladě. Mark zná telefonního mechanika, ženu, a Flick se s ní teď seznámí. Mark jí toho o ní moc neřekl, kromě toho, že se jmenuje Greta jako ta filmová hvězda.

Místnost byla tlumeně osvětlená a zakouřená. Flick rozeznávala pětičlenný orchestr na nízkém pódiu, malý taneční parket a porůznu roztroušené stolky. Ráda by věděla, jestli to je výhradně pánský klub, takové to místo, které poskytuje zábavu mužům jako Mark, kteří „nejsou na ženění“.

Mark požádal o martini a Flick si objednala skotskou.

Na pódium rázně vystoupila za nadšeného aplausu vysoká blondýna v červených koktajlových šatech. „To je Greta,“ řekl Mark. „Přes den dělá telefonního mechanika.“

Greta začala zpívat. Měla silný zádumčivý hlas, ale Flick postřehla německý přízvuk. Přes hudbu orchestru zakřičela Markovi do ucha: „Neříkal jsi, že je Francouzka?“

„Mluví francouzsky. Je to ale Němka.“

Flick byla hořce zklamaná. Stejně silný německý přízvuk bude Greta mít, až promluví francouzsky. Gestapo by si toho nemuselo všimnout, ale francouzská policie ano. I když, musela by předstírat, že je Francouzka? Ve Francii je spousta německých žen: manželky důstojníků, šoférky a písařky. Flick se znovu zmocnilo nadšení.

Greta zakončila svůj výstup rozpustile dvojsmyslným kouskem a za nadšených ovací opustila pódium.

Mark vstal. „Můžeme si s ní promluvit v šatně.“ Flick za ním kráčela betonovou chodbou až ke dveřím, na kterých byla napínáčky připíchnutá hvězdička vystřižená z růžového papíru. Mark zaklepal a aniž počkal na vyzvání, vešel dovnitř.

V malé místnosti byl toaletní stolek, zrcadlo, stolička a plakát s Gretou Garbo k filmu Žena dvou tváří. Na stojanu ve tvaru hlavy odpočívala důmyslně upravená blond paruka. Červené šaty, které měla Greta na sobě během představení, visely na ramínku na zdi. Na stoličce před zrcadlem seděl mladý muž se zarostlou hrudí.

Flick zalapala po dechu. Byla to bez diskuse Greta. Tvář měla silně nalíčenou, s červeně zvýrazněnými rty, dlouhými umělými řasami a vrstvou pudru, která překrývala stíny černých vousů. Vlasy měla krátké, aby paruka lépe seděla. Falešná ňadra byla pravděpodobně upevněná přímo pod šaty, ale Greta na sobě stále ještě měla podvazkový pás, punčochy a červené lodičky na vysokém podpatku. Flick se obrátila k Markovi. „Tos mi neřekl!“ vyčetla mu. Roztomile se usmál. „Flick, seznam se s Gerhardem,“ řekl. „Má radost, když lidi nic nepoznají.“

Flick si všimla, že Gerhard vypadá potěšeně. Na Marka ale měla vztek.

„Tohle bylo od tebe sprostý!“ řekla. „Myslela jsem, žes mi vyřešil problém, a ty sis ze mě jen vystřelil.“

„Nedělal jsem si legraci,“ odpověděl Mark. „Jestli potřebuješ ženu, ber Gretu.“

„To nemůžu,“ řekla Flick. To byl směšný nápad. „S tím by nahoře určitě nesouhlasili.“

„Tak jim to neříkej,“ navrhl Mark.

„Neříct jim to!“ Ta představa Flick nejprve vyděsila a potom zaujala.

Gerhard řekl: „Marku, zlato, co to má všechno znamenat?“

„Já nevím,“ řekl mu Mark. „Moje sestra tvrdí, že je to přísně tajný.“

„Vysvětlím to,“ řekla Flick. „Nejdřív mi ale řekni něco o sobě.“

„Dobrá, drahoušku, čím ale začít?“ Gerhard si zapálil cigaretu. „Jsem z Hamburku. Když mi bylo šestnáct a učil jsem se na telefonního mechanika, bylo to úžasné město, s bary a nočními kluby plnými námořníků. Když mi bylo osmnáct, poznal jsem Manfreda, svou životní lásku.“ Slzy vstoupily Gerhardovi do očí. „Manfred mě rád viděl v ženských šatech a učil mě, jak to dělat dobře. Ale ty pitomí nacisti ho odvedli. Pravděpodobně je mrtvý. Vězení by ho podle mě zabilo, ale nic nevím jistě. A tak jsem přišel do Londýna. Můj otec byl Angličan. Umřel, když mi byly dva, takže jsem ho vlastně nikdy nepoznal. Jak se ukázalo, odešel jsem právě včas. Pro telefonního mechanika se naštěstí práce najde všude. Takže jsem tady, miláček Londýna, zvrácená primadona. A proč se tedy o mě tak zajímáš, drahoušku?“. „Potřebuju telefonního mechanika, ženu. O té práci ti toho moc říct nemůžu. Vím jedině to, že tě můžou zabít.“

„To je naprosto děsivé! Ale já se do ostré party moc nehodím.“

„Lidí na hrubou práci mám tolik, kolik potřebuju. Od tebe budu očekávat odbornost.“

„Znamenalo by to příležitost uškodit těm zatraceným nacistům?“

„Určitě.“

„Tak potom, drahoušku, jsem tvoje děvče.“

Čtvrtý den

středa 31. května 1944

SILNICE jižní Anglie byly uprostřed noci přeplněné. Dlouhé konvoje těžkých vojenských automobilů burácely zatemněnými městy a směřovaly k pobřeží.

„Můj bože,“ řekla Greta. „Oni se tedy opravdu vylodí.“

Greta a Flick odjely ve vypůjčeném autě krátce po půlnoci z Londýna. Greta měla na sobě jeden ze svých méně nápadných“ modelů, jednoduché černé šaty a paruku brunetky. Gerhardem se znovu stane, teprve až mise skončí.

Flick jen doufala, že Greta je opravdu takový odborník, jak tvrdil Mark. Při jízdě Flick vysvětlovala, jaký úkol je čeká. „Na hradě je nová automatická telefonní ústředna, kterou tam Němci zřídili, aby zajišťovala telefonní a telegrafické spojení mezi Berlínem a okupačními jednotkami.“

Greta se zpočátku tvářila vůči plánu skepticky. „Ale drahoušku, i když se nám to povede, co Němcům zabrání, aby prostě přesměrovali hovory na jinou síť?“

„Množství hovorů. Systém je přetížený a francouzská telefonní síť stojí z velké části stále na manuálních ústřednách. A teď si představ, že největší automatická ústředna je mimo provoz a všechny hovory se budou vyřizovat postaru, přes telefonistky. Bude to trvat desetkrát déle. Devadesát procent hovorů se vůbec neuskuteční.“

„V pořádku.“ Greta přemýšlela. „Ano, mohli bychom zničit stojany pro umístění zařízení. Poškození se ale dá opravit. Potřebuješ vyřadit ruční ústřednu, automatickou ústřednu, zesilovače pro dálkové vedení, ústřednu pro dálnopis a zesilovače pro dálnopisné spojení - které pravděpodobně budou v různých místnostech.“

„Uvědom si, že s sebou nemůžeme vláčet příliš mnoho trhavin -jen to, co šest ženských pronese v obyčejných taškách. Musí existovat nějaké vybavení, které je společné pro všechny systémy.“

„Ano, existuje - HRR, hlavní rozvodný rám. Dvě sady koncovek umístěných ve velkých rámech. Všechny kabely zvenku jdou na jednu stranu rámu, všechny kabely z centrály vedou na druhou, a jsou propojeny spojkami. Ideální by bylo pořádně tam zatopit, aby se roztavila měď v kabelech.“

„Jak dlouho bude trvat, než kabely znovu propojí?“

„Pár dní - pokud mechanici budou mít schéma, ze kterého zjistí, jak byly kabely propojené. Normálně se nechávají ve skříni u hlavního rozvodného rámu. A pokud taky shoří, budou to celé týdny pokusů a omylů, než dají spojení dohromady.“

„To vypadá dobře. Teď mě poslouchej. Ráno, až budu vysvětlovat náš úkol ostatním, řeknu jim něco úplně jiného - krycí verzi. Tak naše mise nebude ohrožena, když někoho z nás chytnou a budou vyslýchat. Ty jediná znáš pravou verzi, takže si ji od teďka nech pro sebe.“

Do dívčí školy dorazily ve tři ráno. Výcvikové středisko se nacházelo na pozemcích Beaulieu, rozsáhlého panství blízko jižního pobřeží. V ústraní okolních lesů bylo mnoho rozlehlých venkovských sídel, která SOE zabavila a teď v nich učila agenty pravidlům bezpečnosti a práci s vysílačkou a cvičila je ve čtení mapy a špinavějších řemeslech, jako je vloupání, sabotáž, padělatelství a bezhlučné zabití.

Flick jela dál po hrbolaté cestě a zastavila před rozlehlým domem. Přijet sem znamenalo vždycky krok do surreálného světa, kde se o klamání a o násilí hovořilo jako o něčem úplně přirozeném.

Bylo ticho. Zbytek skupinky tu už byl, to Flick věděla, ale všechny spaly. V podkroví našla dva prázdné pokojíky a Greta i ona vděčně zalezly do postelí. Flick chvíli ležela s očima otevřenýma a přemýšlela, jestli se jí vůbec podaří stmelit tuhle hrstku ztracenou do bojové jednotky, ale brzy usnula. Vstala už v šest a vzbudila ostatní.

Jako první se ve velké kuchyni zezadu domu objevili Percy a Paul. Dívky přicházely jedna po druhé. Flick se při prvním pohledu na Maude Valentinovou zarazila. Ani Percy, ani Paul jí neřekli, jak je hezká. Bezvadně oblečená a navoněná vypadala, že se chystá na oběd do Savoje. Posadila se vedle Paula a se svůdným výrazem řekla: „Spal jste dobře, majore?“

Flick se ulevilo, když uviděla snědou, divokou tvář Ruby Romainové. Nepřekvapilo by ji, kdyby se dozvěděla, že Ruby v noci utekla. Samozřejmě že by ji mohli znovu zavřít pro vraždu, ale nic jí nemohlo zabránit, aby využila příležitosti.

Jelly Knightová vypadala takhle brzy po ránu na svůj věk. Posadila se vedle Percyho a přátelsky se na něho usmála. „Předpokládám, že jsi spal jako dřevo,“ začala.

„Čisté svědomí,“ odpověděl. Zasmála se.

„Ty žádný svědomí nemáš.“ Když se ve dveřích objevila Greta, Flick se zatajil dech. Měla na sobě půvabné bavlněné šaty s malými umělými ňadry. Růžový svetr změkčoval ramenní partie a sifonová šálka zakrývala mužský krk. Na hlavě měla krátce sestřiženou tmavou paruku. Ve srovnání s prudce elegantní osobností, jakou byla na pódiu, hrála tady úlohu nepříliš hezké mladé ženy, které možná trochu vadí její výška. Flick ji představila a pozorovala reakci ostatních žen. Všechny se přátelsky usmívaly. Tak to je můj tým, pomyslela si Flick: jedna koketka, jedna vražedkyně, jedna kasařka a jeden travestita. Uvědomila si, že někdo chybí: Diana. A to už bylo půl osmé. Vyběhla nahoru a zaklepala na Dianiny dveře. Nic se neozvalo, tak vešla dovnitř. Diana tam nebyla.

Rozzlobená se vrátila do kuchyně a řekla ostatním: „Zmizela. Začneme bez ní.“ Postavila se do čela stolu. „Máme před sebou dvoudenní trénink. V pátek v noci potom seskočíme ve Francii. Jsme kompletně ženský tým, protože v obsazené Francii se ženy pohybují mnohem snáz - gestapo je tak nepodezírá. Naším úkolem je vyhodit železniční tunel u vesnice Maries nedaleko Remeše, na hlavní trati mezi Frankfurtem a Paříží.“ Flick pohlédla na Gretu, která věděla, že je to krycí verze. Seděla, klidně si mazala toast máslem a na Flick se ani nepodívala.

„Výcvik agentů trvá normálně tři měsíce,“ pokračovala Flick, „ale tenhle tunel musí být zničený do pondělní noci. Doufáme, že vás ve dvou dnech naučíme seskočit s padákem, trochu se pocvičíme v zacházení se zbraněmi a ukážeme vám, jak zabít člověka, aniž bychom nadělali hluk.“

Maude zbledla. „Zabít člověka?“

Jelly na ni znechuceně zavrčela: „Je totiž válka, víš.“

Ze zahrady vešla Diana. „Byla jsem se projít v lese,“ oznámila s nadšením. „Úžasné.“

Flick řekla: „Posaď se, Diano. Jdeš pozdě na instruktáž.“

„Mrzí mě to, drahoušku. Přišla jsem o tvé chytré povídání?“

„Teď jsi v armádě,“ řekla Flick. „Když se ti řekne, že máš být v kuchyni v sedm, není to návrh.“

Diana se tiše posadila, ale tvářila se vzpurně. Krucinál, pomyslela si Flick, tak tohle jsem nezvládla.

Dveře do kuchyně se hlučně otevřely a vešel malý svalnatý muž kolem čtyřicítky. Na vojenské košili měl prýmky seržanta. „Dobré ráno, děvčata!“ řekl srdečně.

Flick řekla: „To je seržant Bill Griffiths, jeden z našich instruktorů. Seržante, můžete začít.“ Přešla stranou a opřela se o zeď.

Zaujal její místo v čele stolu. „Seskok padákem,“ začal, „je jako skočit ze čtyřmetrové zdi.“

Flick zaslechla, jak si Jelly tiše ulevila: „Ach můj božínku.“

„Dopadnout nemůžete na nohy,“ pokračoval Bill. „Pokud byste se snažily doskočit v normální poloze, zlomíte si je. Jediný bezpečný způsob je pád. Takže ze všeho nejdřív se naučíme, jak padat. Sejdeme se venku za tři minuty.“

Zatímco se ženy převlékaly do kombinéz, chystal se Paul k odchodu. „Potřebujeme na zítřek letadlo pro parašutistický výcvik a oni mi řeknou, že žádná letadla nemají,“ stěžoval si Flick. „Jedu do Londýna a někoho tam nakopu do řiti. Večer jsem zpátky.“

Na zahradě stál starý stůl z borovicového dřeva, ošklivá mahagonová skříň a štafle vysoké čtyři metry. Když se všechny sešly venku, řekl Bill: „Nejdříve se naučíme padat z nulové výšky. Existují tři způsoby: dopředu, dozadu a do strany.“

Předvedl každou metodu, k zemi padal lehce a s gymnastickou pružností zase vyskočil. „Musíte držet nohy u sebe.“ Čtverácky se zatvářil a dodal: „což by mělo platit pro všechny mladé dámy.“ Nikdo se nezasmál. „Nemávejte rukama, abyste zbrzdily pád, ale držte je u těla.“

Jak Flick očekávala, mladá děvčata neměla žádné potíže: Diana, Maude a Ruby dokázaly padat jako atletky, jakmile se jim ukázalo, jak na to. Flick však působila starost Jelly. Byla klíčový člen týmu, jediný, kdo uměl zacházet s trhavinami, ale svou dívčí pružnost už dávno ztratila. Nicméně byla statečná. Při padání ze stoje s bručením žuchla na zem, se zakletím se zvedla a byla ochotná zkusit to znovu.

K překvapení Flick byla nejhorší žačkou Greta. „To nezvládnu,“ řekla Flick. „Říkala jsem ti, že se do ostré party nehodím.“

Bylo to poprvé, kdy Greta pronesla víc než dvě slova, takže Jelly se zamračila a zamumlala: „Zvláštní přízvuk.“

„Jestli dovolíš, pomůžu ti,“ řekl Bill Gretě. „Stůj klidně. Uvolni se.“ Vzal ji za ramena. Pak s ní nečekaně prudkým pohybem praštil o zem. Těžce se zvedala, zasténala a dala se do pláče.

„Proboha,“ řekl Bill znechuceně.

„Co nám to sem posílají za lidi?“

Greta však brzy znovu získala sebedůvěru. Když ostatní skákaly ze stolu, přidala se k nim a doskočila perfektně. Sklidila bouřlivý potlesk.

VE VYSOKÉM domě v rue du Bois vynášel Dieter Stéphaniin kufr vzhůru po schodech do ložnice slečny Lemasové. Prohlédl si úhledně ustlané jednoduché lůžko a klekátko s růžencem na pultíku.

„Nebude lehké předstírat, že je to tvůj dům,“ řekl a odložil kufr na postel.

„Řeknu, že jsem to zdědila po své staropanenské tetě.“

„Chytré. Co uděláš, když zazvoní telefon?“

Stéphanie asi minutu přemýšlela. Když promluvila, měla hlubší hlas a její pařížský přízvuk nahradila provinční srdečnost. „Haló? Ano, tady slečna Lemasová. Kdo volá, prosím?“

„Výborně,“ řekl Dieter. Blízkého přítele či příbuzného by nepřesvědčila, ale náhodný volající si ničeho nevšimne.

Prošli si dům. Nalezli tam čtyři další ložnice, všechny připravené na přijetí hosta, postele povlečené a u každého umyvadla čistý ručník. V kuchyni objevili pytel rýže, který by slečně Lemasové stačil na celý rok. Ve sklepě našli půl bedny skotské whisky. V garáži u domu stálo kolo a malá simka pětistovka v dobrém stavu a s plnou nádrží.

Bylo vyloučeno, že by úřady slečně Lemasové povolily nákup drahocenného benzinu, aby mohla jezdit na nákupy. Vůz museli natankovat lidé z odboje.

Stéphanie připravila oběd. Cestou nakoupili. Maso ani ryby v obchodech neměli, koupili tedy žampiony, salát a bochník chleba. Stéphanie udělala salát a rizoto, a ve spíži našli i kousek sýra.

„Válka musela být to nejlepší, co ji mohlo potkat,“ poznamenal Dieter, když se pustili do jídla. „Samotná ženská, bez manžela, bez rodiny, rodiče mrtví. A pak do jejího života vtrhnou všichni tihle mladí lidé, odvážní kluci a holky s nebezpečnými úkoly. Ukrývá je ve svém domě, nabízí jim whisky a cigarety a vyprovází je na cestu. Bylo to pravděpodobně nejúžasnější období v jejím životě.“

„Možná by dala přednost klidnějšímu životu, chodila s přítelkyní po nákupech, jednou do roka si zajela do Paříže na koncert.“

„Klidný život si nikdo doopravdy nepřeje.“ Dieter se podíval na hodinky. Byly skoro tři. „Do krypty budeš muset jít sama,“ řekl Stéphanii. „Vezmi si to autíčko z garáže. Budu v katedrále, i když mě třeba neuvidíš.“ Políbil ji a vyšel přes dvůr na ulici. Skoro jako manžel odcházející do kanceláře, pomyslel si ironicky.

FLICK se ulevilo, protože tým zvládl dopolední instruktáž přiměřeně dobře. Všechny se naučily techniku pádu, což byla u seskoku padákem nejobtížnější část. Čtění z mapy už takový úspěch nezaznamenalo. Ruby nechodila nikdy do školy a číst téměř neuměla. Mapa pro ni byla jako list s čínskými znaky. Maude nechápala směry jako severoseverovýchod a roztomile pomrkávala na instruktora. Jestliže se skupinka ve Francii roztrhne, Flick se nemohla spoléhat na to, že si samy poradí.

Odpoledne přešli k „hrubé práci“. Instruktorem zacházení se zbraněmi byl kapitán Jim Cardwell, dobrácký muž s ostře řezanou tváří a tlustým knírem. Ruby neměla s automatickou pistolí v ruce žádné potíže a střílela přesně. Také Jelly zacházela se střelnými zbraněmi uvolněně a zkušeně. Hvězdou však byla Diana. Při střelbě z pušky se trefila do středu terče vždycky. „Výborně!“ pochválil ji Jim. „Mohla bys to po mně převzít.“

Slabým článkem byla Greta. I tentokrát se chovala více „žensky“ než skutečné ženy. Při každé ráně nadskočila a když měla zmáčknout spoušť, zavřela hrůzou oči. Jim jí trpělivě radil, ale nešlo to. Na dobrého střelce byla příliš lekavá. „Já prostě na takové věci nejsem!“ řekla zoufale.

„Tak co tu do prdele děláš?“ ozvala se Jelly.

Flick okamžitě zasáhla. „Greta je mechanik. Řekne ti, kam máš umístit nálože.“

„Na co potřebujeme německýho mechanika?“ zeptala se Jelly.

„Jsem Angličanka,“ řekla Greta. „Můj otec se narodil v Liverpoolu.“

„Jestli je tohle liverpoolskej přízvuk, tak já jsem královna ze Sáby.“

„Tu agresivitu si schovejte pro příští kolo,“ řekla Flick. „Budeme probírat souboj zblízka.“ Hašteření jí dělalo starosti. Potřebovala, aby si vzájemně důvěřovaly.

Vrátily se do zahrady u domu, kde na ně čekal Bill Griffiths. Měl jim předvést, jak může neozbrojený člověk zneškodnit útočníka. Na starém stole z borovicového dřeva si rozložil svou přehlídku zbraní: ošklivě vyhlížející nůž, o němž tvrdil, že patří k výzbroji SS, automatickou pistoli Walther P38, jakou Flick viděla u německých důstojníků, obušek francouzské policie, černožlutou elektrikářskou šňůru, které říkal garota, a láhev od piva s uraženým hrdlem.

„Jak utéct člověku, který na vás namíří zbraň,“ začal. Podal walthera Maude. Namířila jím na něho. „Dříve či později vás váš strážce bude chtít někam odvést.“ Otočil se a zvedl ruce nahoru. „Může se stát, že půjde těsně za vámi a bude vás zbraní šťouchat do zad.“ Obešel dokola v širokém kruhu s Maude za zády. Trochu zrychlil a tím donutil Maude, aby přidala do kroku, pokud mu měla stačit. Když to udělala, vykročil do strany, otočil se, zaklesnul si její pravé zápěstí pod svou paži a úderem vedeným shora ji prudce udeřil do ruky. Vykřikla a upustila zbraň.

„V tomto okamžiku můžete udělat hrubou chybu,“ řekl, když si Maude třela zápěstí. „Neutíkejte pryč. Musíte udělat jen tohle…“ Zvedl pistoli, namířil na Maude a stiskl spoušť. Ozval se výstřel. Maude vykřikla a Greta také.

„Jsou v ní pochopitelně slepé náboje,“ vysvětlil Bill.

Někdy si Flick přála, aby to Bill tolik nedramatizoval.

„Všechny tyto techniky si teď jednu po druhé za pár minut předvedeme,“ pokračoval. Sebral šňůru a obrátil se ke Gretě. „Otočte mi to kolem krku. Až řeknu, utáhněte ji, jak jen to půjde.“ Podal jí šňůru. „Váš gestapák vás dokáže šňůrou zabít, ale neudrží na ní vaši váhu. V pořádku, Greto, škrťte mě.“ Greta zaváhala a pak šňůru pevně utáhla. Bill se zlomil v kolenou a spadl zády na zem. Gretě vyklouzla šňůra z rukou.

„Bohužel teď ležíte na zemi a váš nepřítel stojí nad vámi,“ řekl Bill a vstal. „Předvedeme to ještě jednou.“ Zaujali znovu pozice a Greta pevně utáhla šňůru. Tentokrát jí Bill sevřel zápěstí a jak padal k zemi, táhl ji dopředu a dolů. Než na něho dopadla, ohnul koleno a vší silou jí ho vrazil do žaludku.

Sesunula se z něho a zkroutila se, dávila se a nemohla popadnou dech.

Flick řekla: „Proboha Bille, tohle bylo trochu drsný!“ Zatvářil se potěšeně. „Gestapo je mnohem horší než já.“ Bill si vybral další oběť, Ruby, a podal jí policejní obušek. V Rubyině tváři se objevil lstivý výraz a Flick si pomyslela: na jeho místě bych byla opatrná.

Tuhle techniku už Flick viděla Billa předvádět dříve. Až Ruby zvedne pravou ruku, aby ho udeřila obuškem, popadne ji Bill za paži, otočí se a přehodí si ji přes rameno. „No tak, cikánečko,“ řekl Bill. „Uhoď mě obuškem.“

Ruby zvedla ruku, ale když Bill sáhl po paži, nebyla tam. Obušek spadl na zem. Ruby přiskočila k Billovi a vrazila mu koleno do slabin. Bolestně zasténal. Popadla ho vpředu za košili, prudce ho k sobě přitáhla a praštila ho do nosu. Potom ho nakopla do holeně. Spadl na zem a z nosu se mu řinula krev.

„Potvoro! Tohle dělat nesmíš!“ zakřičel.

„Gestapo je mnohem horší než já,“ řekla Ruby.

BYLO za minutu tři, když Dieter zaparkoval a přes dlážděné náměstí pospíchal do remešské katedrály. Nemohl příliš doufat, že agent spojenců přijde na schůzku hned první den. Na druhou stranu, pokud je invaze skutečně za dveřmi, pokusí se Spojenci nasadit, co se dá.

Těžkými dveřmi obrácenými k západu vešel do chladného přítmí. Rozhlížel se po Hansovi Hessem a uviděl ho sedět v zadní řadě lavic. Krátce na sebe kývli, ale nepromluvili.

Dieter přešel k jižní straně katedrály, obešel celou jižní loď a zvuk jeho kroků se zvonivě rozléhal nad kamennou dlažbou. Když došel k příčné chrámové lodi, uviděl schody dolů do krypty, která se nacházela pod hlavním oltářem. Předpokládal, že Stéphanie už tam je, s jednou botou černou a druhou hnědou.

Poklekl a rozhlédl se kolem. Žádná bohoslužba se nekonala, ale hrstka lidí byla roztroušena v lavicích v postranních kaplích, modlili se nebo jen tiše seděli. Několik turistů se procházelo v bočních lodích a tlumeně hovořilo o středověké architektuře. Pokud by se agent objevil dnes, měl Dieter v plánu pouze jej sledovat. Ideální by bylo, kdyby s ním Stéphanie promluvila, kdyby si vyměnili hesla a kdyby ho vzala domů do rue du Bois. A pak by ho už agent nějak dovedl k ostatním.

Zkontroloval čas. Bylo pět minut po třetí. Dnes zřejmě nikdo nepřijde. Pohlédl nahoru a ke svému zděšení spatřil Williho Webera. Co ten tu sakra dělá?

Weber byl v civilu, měl na sobě svůj zelený tvídový oblek. Vedle něj stál gestapák v kostkovaném saku. Kráčeli směrem k Dieterovi od východního konce katedrály, ale neviděli ho. Došli na úroveň vchodu do krypty a tam se zastavili.

Dieter v duchu zaklel. Všechno můžou zkazit. Rozhlédl se po jižní lodi a spatřil mladého muže s malým kufříkem. Dieter přimhouřil oči. Muž měl na sobě ošumělý modrý oblek francouzského střihu, ale byl to nepochybně Angličan, s rezavými vlasy, modrýma očima a světlou růžovou pletí. Cílevědomě kráčel lodí, neobdivoval pilíře jako turisté ani si nesedl mezi věřící.

Dieterovi se rozbušilo srdce. Agent a první den! Prošel kolem Dietera a zpomalil, očividně aby nalezl vchod do krypty.

Weber si muže prohlédl a pak se otočil.

Mladý muž našel vchod do krypty a zmizel na kamenných schodech.

Weber pohlédl směrem k jižní příčné chrámové lodi a přikývl. Dieter sledoval směr jeho pohledu a zahlédl dva další gestapáky, skrývající se pod kůrem s varhany. Zoufale přemýšlel, jak s Weberem promluvit a přinutit ho, aby své muže stáhl. Na to ale neměl čas. Téměř vzápětí se z krypty vynořila Stéphanie s mladíkem, který šel těsně za ní.

Weber vykročil, popadl ho za paži a něco řekl. Dieterovi se sevřelo srdce, protože si uvědomil, že Weber agenta zatýká. Stéphanie ustoupila dozadu a vypadala zmateně.

Dieter vstal a rychle kráčel ke skupince. Než k ní došel, setřásl agent Weberovu ruku a dal se na útěk.

Weberův společník v kostkovaném saku reagoval okamžitě. Udělal dva rázné kroky, vrhl se vpřed v dlouhém oblouku a obě ruce obtočil agentovi kolem kolenou. Agent upadl jak dlouhý, tak široký, a jeho podsadité tělo dopadlo s těžkým žuchnutím na kamennou dlažbu. Kufřík odletěl stranou. Dva další muži od gestapa po něm skočili. Nakonec přiběhl Weber a zdálo se, že je spokojený.

Dieter zaklel. Možná ale, že by situaci ještě dokázal zachránit. Sáhl pod sako, vytáhl Walthera P38, odjistil bezpečnostní pojistku a namířil na gestapáky. „Jděte od něho nebo střelím!“ zakřičel francouzsky.

„Majore, já…“ začal Weber.

Dieter zamířil do vzduchu a Weberova kompromitující slova pohltil výstřel. „Ticho!“ zavelel německy. Weber se zatvářil vyděšeně a zmlkl. Gestapáci se zvedli ze země a stáhli se zpět.

Dieter se podíval na Stéphanii. Oslovil ji křestním jménem slečny Lemasové, přešel do francouzštiny a zavolal na ni: „Jeanne! Utíkej! Utíkej pryč!“ Stéphanie se rozběhla k západním dveřím.

Agent se postavil na nohy. „Utíkejte za ní!“ zakřičel na něho Dieter. Muž popadl kufřík a dal se do běhu.

„Lehnout na zem!“ poručil Dieter Weberovi a jeho třem společníkům. Když uposlechli, začal ustupovat dozadu a stále na ně mířil pistolí. Potom se otočil a rozběhl se za Stéphanii a agentem.

Když probíhali dveřmi, zastavil se a řekl Hansovi, který parkoval vzadu za katedrálou. „Promluv s těmi zatracenými pitomci. Vysvětli jim, o co nám jde, a postarej se, aby nejeli za námi.“ Zasunul pistoli do pouzdra a vyběhl ven.

Simka už byla nastartovaná. Dieter zatlačil agenta do těsného prostoru zadního sedadla a sám skočil dopředu na sedadlo spolujezdce. Stéphanie zmáčkla pedál a malý vůz vyrazil kupředu, pryč z náměstí.

Agent promluvil francouzsky: „Já jsem Helikoptéra. Co se to tam sakra stalo?“

Dieter pochopil, že Helikoptéra musí být krycí jméno. Vzpomněl si, že Gaston mu řekl krycí jméno slečny Lemasové. „Tohle je Bourgeoise,“ představil Stéphanii. „A já jsem Charenton,“ zaimprovizoval. „Bourgeoise začala mít v posledních několika dnech podezření, že schůzky v katedrále by mohly být sledované, takže mě požádala, abych přišel s ní.“

„Byl jste skvělý!“ řekl Helikoptéra nadšeně. „Panebože, měl jsem takový strach. Myslel jsem, že jsem vybouchl hned první den.“

Taky že jo, říkal si Dieter v duchu. Helikoptéra mu teď bude naprosto ve všem důvěřovat, protože je přesvědčený, že ho vyrval z rukou gestapa. Důležité pro Dietera je, aby z této důvěry vytěžil maximum.

Dorazili do rue du Bois a Stéphanie zajela do garáže slečny Lemasové. Zadním vchodem vešli do domu a posadili se v kuchyni. Stéphanie přinesla ze sklepa láhev skotské a všem nalila.

Dieter se už nemohl dočkat, až Helikoptéra vyndá vysílačku. „Měl byste hned poslat zprávu Londýnu,“ poznamenal.

„Mám vysílat v osm večer a na příjmu být v jedenáct.“

Dieter pohotově zareagoval. „Ale musíte jim co nejdřív říct, že schůzky v katedrále jsou prozrazené. Nechceme, aby sem posílali další lidi. A dneska večer už může být na cestě někdo jiný.“

„Panebože, no jistě,“ řekl mladík. „Použiju nouzovou frekvenci.“ Zvedl těžký kufřík na stůl a otevřel ho.

Dieter na sobě nedal znát, jak se mu ulevilo. Byla tam.

Teď musí zjistit používané frekvence a to nejdůležitější - kód.

Helikoptéra zastrčil šňůru do zásuvky.

„Myslel jsem, že funguje na baterii,“ poznamenal Dieter.

„Obojí. Když nemáte v domě proud, tak prostě tuhle zásuvku nepoužijete a přepnete na napájení z baterie.“

Potom Helikoptéra vyndal anténu a požádal Stéphanii, aby ji přehodila přes kredenc. Dieter se podíval do šuplat v kuchyni a našel tužku a zápisník. „Tohle můžete použít k zašifrování zprávy,“ řekl vstřícně.

„Nejdřív bych si měl ujasnit, co chci sdělit.“ Helikoptéra se poškrábal na hlavě a pak začal psát anglicky: „Příjezd OK. Schůzky v kryptě nebezpečné. Chycen gestapem, ale uprchl.“

Dieter řekl: „Měli bychom jim navrhnout nové místo schůzek pro ty, co přijdou. Co třeba Café de la Gare, hned vedle nádraží?“

Helikoptéra to napsal. Vyndal z kufříku hedvábný kapesník, na kterém byla vytištěna kompletní tabulka s dvojicemi písmen. Vyndal také blok, který obsahoval asi dvanáct listů papíru potištěných nesmyslnými slovy o pěti písmenech. Byl to jednorázový kódovací systém, který byl bez tabulky nečitelný. Každý list se použil jen jednou a pak se spálil.

Když Helikoptéra zprávu zašifroval, cvakl přepínačem ON/OFF a otočil číselníkem označeným na třech místech žlutou voskovou tužkou. Nedůvěřoval své paměti a označil si na stupnici své frekvence. Nastavení, které použil, bylo rezervováno pro nouzové volání. Další dvě frekvence byly jedna pro vysílání a druhá pro příjem.

Když Helikoptéra vyťukával morseovkou svou zprávu, Dieter ho sledoval a překypoval radostí. Tohle byl sen každého kontrarozvědčíka. Měl ve svých rukou agenta a ten netušil, že ho chytili.

Když byla zpráva odeslána. Helikoptéra rychle kufřík s vysílačkou zavřel. V Anglii zprávu přepíšou, rozšifrují a předají Helikoptérovu nadřízenému, což zabere hodiny, takže Helikoptéra počká až do hodiny domluvené pro příjem.

Nyní ho Dieter musel dostat od vysílačky a kódovací tabulky. „Předpokládám, že teď byste chtěl kontaktovat skupinu Bollinger,“ řekl.

„Ano. V Londýně potřebujou vědět, kolik jich zbylo.“

„Zavezu vás k Monetovi, jejich veliteli. Je to v centru města.“

Monet, jehož pravé jméno bylo Michel Clairet, nebude doma. To si Dieter ověřil. Skrýval se.

„Musí se radiobaterie dobíjet?“ zeptal se.

„Ano. Vlastně nám říkali, že ji máme zastrčit do zásuvky při každé příležitosti.“

„Tak proč ji teď nenecháte, tak jak je? Můžeme se pro ni vrátit později, a do té doby bude nabitá.“

„Dobrý nápad.“

„Tak jdeme.“ Dieter zamířil do garáže a vycouval se simkou ven. Potom řekl, „Počkejte moment. Musím něco říct Bourgeoise.“

Vrátil se zpátky do domu. Stéphanie byla v kuchyni a dívala se na kufřík s vysílačkou. Dieter vyndal z přihrádky pro příslušenství jednorázovou tabulku a hedvábný kapesník. „Jak dlouho ti bude trvat, než tohle přepíšeš?“ zeptal se.

Protáhla obličej. „Všechny tyhle bláboly? Nejméně hodinu.“

„Snaž se to udělat, jak nejrychleji to půjde. Zdržím ho venku půl druhé hodiny.“

Vrátil se do auta a odvezl Helikoptéru do centra města. Dieter čekal v autě, zatímco Helikoptéra šel ke dveřím domu, kde bydlel Michel Clairet. Po několika minutách se vrátil zpátky. „Nikdo tam není.“

„Můžete to zkusit znovu ráno,“ řekl Dieter. „A mezitím, znám bar, kam chodí lidé z odboje.“ Nic takového neznal.

„Zajedeme tam a uvidíme, jestli tam někdo nebude.“

Vybral náhodný bar, kde se posadili a hodinu spolu popíjeli slabé pivo, a potom se vrátili do rue du Bois. Když vešli do kuchyně, Stéphanie na Dietera neznatelně kývla. Pochopil, že se jí podařilo všechno opsat.

„A teď,“ řekl Dieter Helikoptéroví, „byste se možná rád vykoupal.“

„To je od vás milé.“

Dieter ho zavedl do podkrovního pokojíku, který byl nejdál od koupelny. Jakmile uslyšel, že se mladík ponořil do vany, spěchal do jeho pokoje a prohledal mu šaty. V kapsách u saka našel francouzské cigarety a zápalky, kapesník s francouzskou značkou a peněženku se značným obnosem. Osobní doklady se zdály v pořádku, i když byly jistě falešné.

Našel také fotografii a překvapeně se na ni zadíval. Byla to fotografie Flick Clairetové. V tom se určitě nemýlil. Byla to ta žena, kterou viděl na náměstí v Sainte-Cécile. Měla na sobě plavky a nesměle se usmívala do objektivu. Za ní, poněkud mimo záběr, viděl dva mladé muže v plavkách, kteří se zřejmě chystali skočit do řeky. Obrázek byl určitě pořízen během nevinného koupání v partě, ale bezbranná obnaženost a lehounký úsměv způsobily, že fotografie měla úžasný sexuální náboj. Dieter chápal, proč si mladík fotografii uschoval.

Nepředpokládalo se, že si agenti budou na nepřátelské území brát fotografie - a to z velice pádného důvodu. Helikoptérův cit k Flick Clairetové ji mohl zničit, a s ní i značnou část odboje.

Dieter vsunul fotografii do kapsy a vyšel z pokoje.

PAUL Chancellor strávil den zápasem s vojenskou byrokracií. Nakonec letadlo pro parašutistický výcvik týmu na příští den dostal. Když chytil vlak zpátky do Hampshiru, uvědomil si, že se už nemůže dočkat, až zase uvidí Flick. Měl ji moc rád. Byla chytrá, energická a hezká. Hrozně si přál, aby byla svobodná.

Vlak měl zpoždění a Paul zmeškal večeři v šest. Většina týmu odpočívala v salonu, kde byla skříň plná her a rádio.

Posadil se na pohovku vedle Flick a řekl: „Tak jak to dneska šlo?“

„Lépe, než jsme měli právo doufat,“ odpověděla. „Ale nevím, kolik z toho si budou pamatovat, až se dostanou do akce.“

Percy Thwaite a Jelly hráli poker o drobné. Jelly je fakt osobnost, říkal si Paul. Jak se může kasařka považovat za úctyhodnou anglickou dámu? „A co Jelly?“ zeptal se Flick.

„Moc dobrá. Fyzický výcvik jí jde o dost hůř než ostatním, ale jen zatne zuby a popere se s tím. Horší ale je, že nesnáší Gretu.“

„To, že Angličanka nenávidí Němce, mě nepřekvapuje.“

„Nedává to ale smysl. Greta chce proti nacistům bojovat.“

„V těchhle věcech se lidi nechovají logicky.“

Paul chtěl mít Flick jen pro sebe, aby si mohli volněji povídat. „Pojďme se projít do zahrady,“ navrhl.

Vyšli ven. Vzduch byl teplý a do setmění zbývala celá hodina. K domu patřilo několik akrů louky poseté stromy. Na lavičce pod bukem seděly Maude s Dianou. Maude dychtivě naslouchala Dianině vyprávění a doslova jí visela na rtech. „Rád bych věděl, co jí Diana vykládá,“ poznamenal Paul. „Maude je naprosto u vytržení.“

„Maude ráda slyší o místech, kde Diana byla,“ řekla Flick. „Módní přehlídky, plesy, parníky. A všimla jsem si, že tě Maude balí.“

„Není můj typ. Není dost chytrá.“

„Dobře,“ řekla Flick. „Málem bych tě byla podcenila.“

Zasmál se. Stejně se mu líbila, i když se někdy chovala poněkud blahosklonně.

Louka se postupně ztrácela v lese a Paul s Flick se ocitli v pološeru pod baldachýnem z listí. Paul propadl romantice. Chtěl ji políbit, ale měla na ruce snubní prstýnek.

Když došli o kus dál, zaslechl tiché zasténání. Zamračil se, ohlédl se po zvuku a uviděl Ruby Romainovou s Jimem Cardwellem, instruktorem na střelné zbraně. Ruby se zády opírala o strom a vášnivě se líbali.

Paul pohlédl na Flick. Viděla to rovněž. Chvíli na ně vytřeštěně hleděla a pak se rychle otočila jinam. Paul ji následoval a oba se mlčky vydali zpět cestou, kterou přišli.

Maude a Diana už své místo pod bukem opustily. „Pojď se na chvilku posadit,“ řekl Paul, který dovnitř nijak nespěchal.

Flick mlčky souhlasila.

Sedl si vedle ní, díval se na ni, pak uchopil její ruku a pohladil jí prsty. Zmateně se na něj dívala, ale ruku neodtáhla. „Vím, že bych neměl, ale moc tě chci políbit,“ řekl. Neodpověděla a dál se na něho dívala se zpola pobaveným a zpola smutným výrazem ve tváři. Považoval mlčení za souhlas a políbil ji.

Její ústa byla měkká a vlhká. Oběma rukama ji objal a přitáhl k sobě, ale vyklouzla mu z objetí a vyskočila.

„Dost,“ řekla a vydala se směrem k domu.

Díval se, jak v pohasínajícím světle odchází. V tu chvíli po ničem na světě netoužil tolik, jako po jejím drobném, hezkém těle.

Pátý den

čtvrtek 1. června 1944

DEITER se pár hodin prospal v hotelu Frankfurt. Ve dvě ráno vstal a vinicemi zalitými měsíčním světlem, se rozjel do Sainte-Cécile. Před hradem zaparkoval. Nejprve šel do fotolaboratoře v suterénu. Požádal včera o dvě kopie Helikoptérovy fotografie Flick Clairetové a její reprodukce už tam visely přikolíčkované ke šňůře na prádlo. Sundal je ze šňůry, negativ strčil do kapsy a vyzvedl si originál, který musel být nepozorovaně vrácen Helikoptérovi. Sehnal kus papíru a napsal vzkaz pro Stéphanii: „Miláčku, až se bude Helikoptéra holit, dej mu, prosím tě, tohle do vnitřní kapsy u saka, aby to vypadalo, jako že mu to vypadlo z peněženky.“

Vložil vzkaz a fotografii do obálky, zalepil ji a na přední stranu obálky připsal „Slečna Lemasová“. Odveze ji do rue du Bois později.

Vyšel po schodech nahoru. V přízemí noční směna telefonistek obsluhovala ústředny. O patro výš se nacházely kanceláře gestapa.

Od fiaska v katedrále Dieter Williho Webera neviděl. Překvapilo jej, když ho nalezl samotného za psacím stolem v jeho kanceláři.

Weber vstal. „Včera jsi na mě namířil pistoli,“ spustil. „Jak si to ksakru představuješ, vyhrožovat důstojníkovi? Za to můžeš jít před vojenský soud.“

„Málem jsi zmařil prvotřídní zásah kontrarozvědky,“ vysvětlil mu Dieter podrážděně.

„Zatknul jsem britského špiona, teroristu.“

„A k čemu by to bylo? Byl sám. Mají spousty dalších. Když ho ale necháme na svobodě, dovede nás k ostatním. Naštěstí pro tebe jsem tě uchránil od strašné chyby.“ Dieter skončil diskusi a vyšel ven.

V hale se setkal s Hansem. Šli dozadu za hrad, kde měl Hans vypůjčené technické vozidlo telefonní ústředny a mopeda. Natáhli si kombinézy a s mopedem v dodávce vyjeli.

Jeli do Remeše a projížděli rue du Bois. V pološeru, těsně před svítáním, vhodil Hans obálku s fotografií Flick do schránky slečny Lemasové.

Když dorazili před dům Michela Claireta v centru města, slunce už vycházelo. Hans zaparkoval dodávku o kousek dál v ulici a otevřel poklop. Předstíral, že pracuje, a přitom pozoroval dům. Dieter zůstal v dodávce, aby ho nebylo vidět.

Město se pomalu probouzelo k životu. Jako první se objevily ženy, které přicházely do pekařství naproti Michelovu domu. Obchod byl ještě zavřený, ale ženy stály trpělivě venku, čekaly a povídaly si. Konečně se dveře otevřely a ony se všechny najednou snažily dostat dovnitř. Když je Dieter viděl vycházet s bochníky chleba, zamrzelo ho, že si nedal snídani.

Potom se objevili dělníci v pevných botách a rádiovkách, každý s taškou nebo kufříkem, ve kterém si nesl oběd. Ve chvíli, kdy začaly děti vyrážet do školy, objevil se na kole Helikoptéra. Dieter se narovnal.

Hans z šachty sledoval, jak Helikoptéra došel k Michelovým dveřím a zaklepal. Nikdo pochopitelně neotevřel.

Dieter včera poradil Helikoptéroví, co má dělat dál. „Běž do kavárny Chez Régis, co je dál v ulici. Objednej si kafe a croissant a čekej.“ Dieter doufal, že členové odbojové skupiny Michelův dům třeba sledují v netrpělivém očekávání agenta z Londýna. Nebude dlouho trvat a ukáže se někdo, kdo na Helikoptéru promluví - a tenhle člověk může Dietera dovést až do jádra odboje.

Vzápětí nato se Helikoptéra zachoval tak, jak mu Dieter doporučil. Dovedl kolo po ulici až ke kavárně a posadil se ke stolku na chodníku. Dal si šálek kávy. Asi po dvaceti minutách si došel dovnitř pro další kávu a noviny.

Dopoledne plynulo. Dieter už začínal pochybovat, zdali jeho plán zafunguje. Blížil se čas, kdy si Helikoptéra bude muset objednat oběd, aby tu mohl zůstat sedět.

Přišel další host a sedl si ke stolku vedle Helikoptérova. V Dieterovi se probudila nová naděje. Příchozím byl štíhlý muž s dlouhýma rukama a nohama, něco přes třicet. Na sobě měl modrou bavlněnou košili a tmavomodré plátěné kalhoty, ale instinkt Dieterovi napověděl, že tenhle na dělníka nevypadá. Patřil do jiné kategorie. Záda měl zabořená do židle a nohy překřížené tak, že se pravý kotník opíral o levé koleno - pozice, která Dieterovi připadala důvěrně známá. Neviděl už toho muže někdy?

Přišel číšník a nový host si něco objednal. Číšník donesl na tácu sklenici světlého piva. Muž se dlouze napil a potom oslovil Helikoptéru.

Dieter zpozorněl. Je to snad to, nač čeká?

Prohodili pár běžných slov. Helikoptéra se usmíval a nadšeně hovořil.

Nově příchozí vyprázdnil svou sklenici a Dieterovi zčistajasna svitlo. Najednou věděl, kdo je ten muž. Viděl ho na náměstí v Sainte-Cécile, u stolku v jiné kavárně, kde seděl s Flick Clairetovou těsně před útokem. Tohle byl její manžel, Michel.

S uspokojením bouchl pěstí do palubní desky. Jeho strategie se osvědčila. Nyní měl však dilema. Má Michela zatknout okamžitě, nebo ho sledovat a doufat, že chytne ještě větší rybu?

Michel se zvedl a Helikoptéra rovněž.

Hans znovu zavřel poklop a nastoupil do dodávky. „Kontakt pane?“

„Ano. Vyndej mopeda, honem.“

Hans otevřel zadní dveře dodávky a vyndal mopeda.

Dva muži v kavárně položili peníze na stolek a odcházeli.

„Sleduj je. Já jedu za tebou.“ řekl Dieter Hansovi a nastartoval dodávku.

Hans nasedl na moped a šlápl na pedál, čímž motor nastartoval. Pomalu jel po ulici a od své kořisti udržoval poměrně značný odstup. Dieter sledoval Hanse.

Michel s Helikoptérou odbočili za roh. O minutu později je Dieter viděl, jak se zastavili, aby si prohlédli výlohu jednoho obchodu -opatření proti sledování. Když Dieter projel kolem nich, otočili se a zamířili zpět, cestou odkud přišli. Teď se budou dívat po vozidle, které udělalo obrat o sto osmdesát stupňů, takže Dieter je už sledovat nemohl. Všiml si však, že Hans se skryl za nákladním autem a obrací se do protisměru.

Dieter objel blok a znovu na ně narazil. Michel s Helikoptérou se blížili k nádraží. Když vešli dovnitř, seskočil Hans z mopedu a běžel za nimi. Dieter zastavil a pustil se za nimi rovněž. Kdyby ti dva šli k pokladně, řekne Hansovi, aby si stoupl do fronty za ně a koupil si jízdenku do stejného místa určení.

Vešel do nádražní haly právě včas, aby ještě zahlédl Hanse, který běžel dolů po schodech do tunelu spojujícího nástupiště. Na obou stranách tunelu vedly schody nahoru k nástupištím. Dieter sledoval Hanse, který míjel jeden výstup za druhým. Uvědomil si nebezpečí a když stoupal po schodech k zadnímu vchodu do nádraží, přidal do kroku. Dohonil Hanse a oba vyběhli na ulici.

Dietera se zmocnily obavy. O sto metrů dále viděl, jak Michel s Helikoptérou naskočili do černého Renaulta Monaquatre. Auto se rozjelo a zmizelo za rohem.

Zaklel. Byl to jednoduchý, ale spolehlivý trik. Tím, že vešli na nádraží, donutili své pronásledovatele, aby opustili vozidla, a jejich auto na ně čekalo na druhé straně.

Dieterovi zbývala jediná jiskřička naděje. Znal Helikoptérův vysílací čas i frekvence, které mu přidělili. Tato informace by se možná dala využít k tomu, aby ho znovu dopadl.

Dovtípí se Britové, že Helikoptéra byl odhalen? Touhle dobou už Michelovi jistě obšírně vylíčil všechna svá dobrodružství. Michel bude chtít znát podrobnosti jeho zatčení v katedrále a následný únik. Zejména ho bude zajímat krycí jméno Charenton. Nicméně nemá důvod mít podezření, že slečna Lemasová není tou ženou, za kterou se vydává. Michel se s ní nikdy nesetkal, takže ho nepřekvapí ani Helikoptérova zmínka, že jde o mladou přitažlivou rudovlásku a nikoli starou pannu ve středním věku.

Dieter začínal věřit, že možná ještě není nic ztraceno.

RYBÁŘOVA bašta byla velká hospoda, stojící na pobřeží jako pevnost, s komíny místo otočných střílen a s okny z kouřového skla místo pozorovatelen. Od té doby, co se v sousedství zabydlila SOE, hučela hospoda každou noc, její světla za zatemněním zářila, ozývaly se hlasité zvuky piana a bar byl obležený.

Do této hospody přivedli Flick s Paulem po skončení dvoudenního výcvikového kurzu svůj tým. Maude v růžových letních šatech zářila krásou a Ruby ve vypůjčených černých šatech vypadala smyslně. Greta si oblékla jeden ze svých modelů na představení, koktejlové šaty a červené lodičky. Dokonce i Diana si vzala slušivou sukni místo svých obvyklých manšestráků.

Tým dostal krycí jméno Kavky. Měly seskočit nedaleko Remeše a Flick si vzpomněla na pověst o kavce z Remeše, ptáku, který ukradl biskupovi prsten. „Mniši nemohli přijít na to, kdo ho vzal, takže biskup neznámého zloděje proklel,“ vysvětlovala Paulovi, když popíjeli skotskou. „A najednou se objevila kavka, celá urousaná a zbídačelá. Došlo jim, že se na ní projevuje kletba a že je tedy viníkem. A opravdu prsten našli v jejím hnízdě.“

Paul s úsměvem přitakal. Byl by se stejně usmíval a stejně přitakal, ať by říkala cokoli. Hlavně se na ni chtěl dívat.

Flick byla celý den duchem nepřítomná. Ukradený polibek ze včerejší noci ji vyděsil a rozrušil. Namlouvala si, že o žádný vztah nestojí; chce získat zpět lásku svého nevěrného manžela. Paulovy city však obrátily její priority vzhůru nohama. Rozzlobeně se ptala sama sebe, proč by měla usilovat o Michelovu lásku, když se do ní zamiloval takový muž jako Paul.

A v dalším okamžiku se zase styděla, že ho políbila. Její city vůči Paulovi ji rozptylovaly a mohly ohrozit její práci. Měla v rukou život pěti lidí a navíc klíčovou úlohu v plánu vylodění, a rozhodně nepotřebovala myslet na to, jestli má někdo oči oříškově hnědé nebo zelené. Stejně to nebyl s tím ustřeleným uchem žádný krasavec, i když jistý šarm ve tváři měl…

„Na co myslíš?“ zeptal se.

Uvědomila si, že na něj docela určitě civí. „Přemýšlím, jestli to tu můžeme rozpustit,“ zalhala.

„S trochou štěstí můžeme.“

Rozhlédla se po místnosti. Jelly a Percy hráli nějakou hazardní hru a Percy záměrně objednával jednu rundu za druhou. Flick potřebovala vědět, jak se Kavky chovají pod vlivem alkoholu. Pokud by se některá z nich začala projevovat hlučně nebo neopatrně, musela by Flick pro operaci zavést bezpečnostní opatření.

Ruby popíjela slušně a měla výdrž, ale Flick jí důvěřovala. Bylo to zvláštní děvče. Stěží dokázala číst nebo psát, ale byla nejbystřejší z celé skupiny, s nejvyšší mírou intuice. Ruby se občas zpytavě zadívala na Gretu a dost možná i uhodla, že Greta je muž, budiž jí však připsáno k dobru, že nic neřekla.

Teď seděla u baru s Jimem Cardwellem, střeleckým instruktorem. Oba zřejmě planuli stejnou vášní.

Greta se opírala o piano, v ruce jakýsi růžový koktejl, a bavila se s třemi muži, kteří vypadali na místní usedlíky.

Podle všeho už strávili její německý přízvuk - bezpochyby jim sdělila historku o svém anglickém otci - a teď si je získala klípky z hamburských nočních barů.

Flick se unaveně zvedla. „Bude lepší, když je stáhneme do postele. Tohle bude na dost dlouho jejich poslední klidná noc.“

Paul se rozhlížel po místnosti. „Nevidím Dianu a Maude.“

„Určitě vyšly ven na čerstvý vzduch. Jdu je najít a ty se postarej o zbytek.“ Paul přikývl a Flick vyšla ven.

Po děvčatech nebylo ani stopy. Zamračená a zmatená Flick přešla příjezdovou cestu a obešla hospodu dozadu. Došla k malému přístavku s dřevěnými dveřmi, které byly otevřené. Vešla dovnitř.

Její oči si musely zvyknout na příšeří. Byla v kůlně na nářadí a ve vzdálenějším rohu uviděla Dianu a Maude. Maude se opírala o zeď a Diana ji líbala. Flick údivem otevřela pusu. Diana měla rozepnutou halenku a Maude měla růžovou bavlněnou sukni až do pasu vyhrnutou.

Šokovaná Flick zůstala stát. Maude ji zahlédla a jejich oči se setkaly. „Vidíš dobře?“ řekla nestydatě.

Diana od Maude odskočila. Obrátila se a ve tváři se jí objevilo zděšení. „Ach můj bože,“ řekla.

Flick zakoktala. „Já-já-já jsem jen přišla říct, že odcházíme.“ Potom se otočila a nejistě vyšla ven.

RADISTÉ nebyli úplně neviditelní. Žili v nehmotném světě, ale jejich anonymní obrysy se daly přece jen matně postřehnout. Muži od zaměřovačích týmů gestapa upřeně hleděli do temnot a pátrali po nich. Měli vozy vybavené zaměřovacími přístroji a v jednom z nich, zaparkovaném na předměstí Remeše, teď Dieter seděl. Byli s ním tři gestapáci se zkušenostmi v zaměřování vysílaček. Přijímač ve voze byl naladěn na Helikoptérovu frekvenci. Měřil sílu signálu a zároveň zaměřoval polohu, a když ručička na stupnici vyběhla nahoru, Dieter věděl, že se přibližuje k vysílačce.

Gestapák sedící vedle Dietera byl navíc vybaven přenosným přijímačem s anténou ukrytou pod kabátem. Na zápěstí měl měřicí přístroj podobný hodinkám, který ukazoval sílu signálu. Když se pátrání zúžilo na jednotlivou ulici, městský blok nebo budovu, mohl vyrazit pěšky.

Dieter byl kdysi na lovu. Venkovské honitby se mu příliš nelíbily, ale byl dobrý střelec. Tohle mu připomnělo časné ráno, kdy ležel v úkrytu v napjatém očekávání, kdy se objeví vysoká. Ztráta Helikoptéry ho pokořila. Tak strašně toužil toho muže znovu zajmout, že mu ani nevadilo, že se musí spoléhat na pomoc Williho Webera.

Překontroloval si čas: osm hodin a jedna minuta. Helikoptéra vstoupí do éteru se zpožděním. Možná dnes v noci nebude vysílat… to ale nebylo pravděpodobné. Dnes se setkal s Michelem. Bude to chtít co nejdříve nahlásit svým nadřízeným.

Před dvěma hodinami Michel telefonoval do rue du Bois. Dieter tam byl. Byly to okamžiky plné napětí. Stéphanie odpověděla a napodobila hlas slečny Lemasové. Michel se prohlásil svým krycím jménem a zeptal se, zdali si ho Bourgeoise pamatuje, což byla otázka, která Stéphanii uklidnila, protože to znamenalo, že Michel slečnu Lemasovou moc dobře nezná a proto nepozná, že je to záměna.

Ptal se jí na nového člena s krycím jménem Charenton. „To je můj bratranec,“ odpověděla Stéphanie stroze. „Známe se od dětství. Ručím za něj svou hlavou.“ Michel jí řekl, že nemá právo najímat lidi, aniž by to předem projednala s ním, ale zdálo se, že její historce věří.

Minuty ubíhaly. A pak, pět minut po osmé, přijímač zapípal. Šofér okamžitě zareagoval a vyrazil směrem na jih. Signál byl stále silnější, ale když minuli katedrálu ve středu města, začal slábnout.

Gestapák na sedadle pro spolujezdce hovořil do krátkovlnné vysílačky. Radil se s někým v zaměřovacím vozidle asi kilometr od nich. Po chvíli řekl: „Na severozápad.“ Šofér ihned odbočil k západu a signál zesiloval.

„Mám tě,“ zašeptal Dieter. Uběhlo však pět minut.

Německý telegrafista v Sainte-Cécile se naladil na stejnou frekvenci a zachytil šifrovanou zprávu. Dieter ji později dekóduje s pomocí jednorázové tabulky, kterou opsala Stéphanie. Zpráva ale nebyla tak důležitá jako její odesílatel.

Vjeli do čtvrti rozlehlých a zchátralých starých domů. Signál zesílil a pak se začal náhle ztrácet. Uplynulo deset minut. Šofér vůz otočil a potom zabrzdil. Dieter a tři gestapáci vyběhli ven. Ten s přenosným zaměřovacím přístrojem pod kabátem kráčel rychle po chodníku, neustále sledoval svůj měřič na zápěstí a ostatní běželi za ním. Zastavil se a ukázal na opuštěný dům. „Tenhle,“ řekl. „Ale vysílání už skončilo.“

Gestapáci vylomili vstupní dveře železnou tyčí. Všichni vtrhli dovnitř. Prostory byly prázdné a místo bylo cítit plesnivinou. Dieter rychle otevřel dveře a nahlédl do prázdného pokoje. Otevřel dveře zadního pokoje. Také prázdný.

Vyběhl po schodech nahoru. V dalším patře bylo okno, které vedlo do dlouhé zahrady za domem. Vyklonil se ven a spatřil Helikoptéru a Michela, jak běží přes trávník. Michel kulhal. Helikoptéra nesl svůj malý kufřík. Dieter se otočil a zakřičel: „Do zahrady vzadu!“ Gestapáci se dali do běhu a Dieter se pustil za nimi.

Do další ulice dorazili ve chvíli, kdy černý Renault Monaquatre mizel za rohem. „Do prdele,“ řekl Dieter. Ten den mu Helikoptéra už podruhé proklouzl mezi prsty.

KDYŽ se vrátili do dívčí školy, Flick uvařila pro celou skupinu kakao. Paul stál a díval se, jak čeká, až se jí voda v konvici začne vařit. Cítila na sobě jeho oči jako pohlazení. Věděla, co se chystá říct, a odpověď měla připravenou. Bylo by snadné zamilovat se do něho, ale nemohla zradit manžela, který riskoval svůj život v obsazené Francii.

„Co budeš dělat po válce?“ zeptal se.

„Už se nemůžu dočkat, až se začnu nudit,“ odpověděla.

Rozesmál se. „Zábavy sis už užila dost.“

„Až příliš.“ Chvíli přemýšlela. „Chci učit. Chtěla bych si dodělat doktorát, získat práci na univerzitě a dělit se o svou lásku k francouzštině s mladými lidmi. A ty? Co plánuješ, až válka skončí?“

„No, můj plán je jednoduchý. Chci si tě vzít a mít děti.“

Zůstala na něj koukat. „Já už manžela mám.“

„Ale nemiluješ ho.“

„Nemáš právo takhle mluvit!“

„Já vím, ale s tím se nedá nic dělat. Vaří se ti voda.“

Nalila vařící vodu na kakaovou směs ve velkém kameninovém džbánu. „Dej na tác hrnečky,“ řekla Paulovi.

„Troška domácích prací tě vyléčí ze snů o usedlém životě.“

V obývacím pokoji přistihli Jelly a Gretu uprostřed hádky, zatímco ostatní zpola pobaveně a zpola vyděšeně přihlíželi.

Jelly říkala: „Nesedělas na ní!“

„Opírala jsem se o ni nohou,“ odpověděla Greta.

„Není tu dost židlí.“ Jelly třímala malé polstrované sedátko a Flick se domyslela, že je Gretě vzala násilím.

„Dámy, prosím vás!“ řekla, ale ignorovaly ji.

Greta řekla: „Mohla ses aspoň dovolit, zlatíčko.“

„Neptám se cizinců, jestli něco smím ve svý vlastní zemi.“

„Já nejsem cizinka, ty tlustá potvoro.“

„No tohle!“ Jelly dotčená urážkou se vrhla na Gretu a popadla ji za vlasy. Gretina tmavá paruka jí zůstala v ruce.

S tmavými, nakrátko ostříhanými vlasy vypadala Greta najednou nepopiratelně jako muž.

„Panebože!“ vyhrkla Diana a Maude leknutím slabě vyjekla.

První se vzpamatovala Jelly. „Úchyla!“ vykřikla. „Božínku, úchylnej cizák. Vsadím se, že je to špion!“

„Buď zticha, Jelly! Není špion. Věděla jsem, že je muž,“ řekla Flick.

Greta se s pláčem obrátila k odchodu.

„Greto, prosím tě, sedni si. Jelly, dej mi tu pitomou paruku,“ řekla Flick. Jelly jí paruku podala a Flick ji nasadila Gretě zpátky na hlavu.

„A teď mě všechny poslouchejte,“ řekla Flick. „Greta je telefonní mechanik. Potřebujeme ji - a potřebujeme ji jako ženu. Takže si na to zvykněte.“

Jelly pohrdavě zabručela.

„A ještě něco bych vám měla vysvětlit,“ pokračovala Flick. Podívala se přísně na Jelly. „Včera odpoledne vám byla všem propůjčena důstojnická hodnost. Znamená to, že se na vás vztahuje vojenský řád. Vyhodím kteroukoli, když budu muset, a strávíte zbytek války na nějaké opuštěné základně ve Skotsku, bez jediné vycházky. Víte všechny příliš mnoho.“

„Takže jsme vězňové?“ zeptala se Diana.

„Jste v armádě,“ odpověděla Flick. „To je skoro totéž. Teď si vypijte kakao a běžte spát.“

Jedna po druhé se vytrácely, až zůstala jediná Diana. Flick to očekávala. Vidět ji a Maude ve vášnivém objetí byl skutečně šok. Flick si vzpomínala, že ve škole byly některé dívky do sebe bláznivě zamilované, ale nepoznala dosud žádnou dospělou ženu, která by toužila po jiné ženě.

Vadilo to? V každodenním životě ne. Nemůže však Dianin vztah k Maude zasáhnout celou akci? Nutně ne. Flick se rozhodla, že to nechá být. Diana si ale chtěla popovídat.

„Není to tak, jak to vypadalo,“ řekla bez úvodu. „Musíš mi věřit. Byla to jen taková hloupá legrace…“

„Uklidni se. Svět se nezboří jen proto, že ses líbala s Maude,“ řekla Flick.

Diana si sedla a dala se do pláče. „Víš, že bylo víc, než jen tohle. Vidělas, co jsem dělala. Co sis proboha myslela?“

Flick opatrně volila slova. „Maude je hezká dívka a ty ses do ní zřejmě zamilovala. Nemáš proč se stydět. Měla bys být ale opatrná, abys nepohoršila lidi, jako je Jelly.“

„Tím asi akce pro mě a Maude skončila?“

„V žádném případě. Já tě pořád potřebuju.“

Diana vytáhla kapesník a vysmrkala se. Flick přešla k oknu, aby se Diana mohla vzpamatovat. Po chvíli řekla: „Běž si lehnout, Diano. A na tvém místě bych…“

„Co?“

„Šla bych do postele k Maude. Může to být vaše poslední příležitost.“

Když Diana odešla z pokoje, Flick se otočila a zadívala se do zahrady. Měsíc byl ve třech čtvrtinách. Za pár dní bude úplněk a Spojenci se vylodí ve Francii.

Měla by se trochu prospat. Odešla z pokoje a vyběhla po schodech nahoru. Přemýšlela o tom, co řekla Dianě:

Může to být vaše poslední příležitost. U Paulových dveří zaváhala. U Diany to bylo něco jiného - byla svobodná.

Flick byla vdaná. A Michel byl jediný muž, se kterým se kdy milovala.

Mohla by to ale být její poslední příležitost.

Zaklepala na dveře a vešla dovnitř.

ZACHMUŘENÝ Dieter se vrátil do hradu v Sainte-Cécile. Vešel do odposlouchávací místnosti ve vyztuženém sklepení. Nalezl tam Williho Webera.

„Máš tu depeši, kterou odeslal?“ zeptal se Dieter.

Weber mu podal průklepovou kopii na stroji zapsané zprávy. „Už jsme to poslali k dešifrování do Berlína.“

Dieter si prohlížel nesmyslné řetězce písmen. „Tohle nedokážou dešifrovat. Používá jednorázovou tabulku.“

Složil papír a zastrčil ho do kapsy.

„K čemu ti to bude?“ ptal se Weber.

„Mám kopii jeho kódů,“ řekl Dieter. „Má být na příjmu v jedenáct večer.“ Dieter se podíval na hodinky. Bylo za pět minut jedenáct. „Dešifruju oba najednou.“

Weber odešel. Dieter čekal. Přesně v jedenáct se přijímač, naladěný na Helikoptérovu frekvenci, rozezvučel dlouhým a krátkým pípáním morseovy abecedy. Telegrafista písmena zaznamenal, přepsal zápis na stroji a průklepovou kopii podal Dieterovi.

Dieter odešel a skočil za volant svého vozu. Měsíc jasně svítil, když ujížděl klikatou silnicí do Remeše a zaparkoval v rue du Bois. Pro invazi bylo vynikající počasí.

Stéphanie na něho čekala v kuchyni slečny Lemasové. Položil zakódované depeše na stůl a vyndal kopie, které pořídila Stéphanie z bloku a z hedvábného šátku. Promnul si oči a začal dekódovat první zprávu, tu, kterou odeslal Helikoptéra. Stéphanie se mu chvíli dívala přes rameno, zeptala se ho na pár věcí a pak se sama pustila do druhé zprávy.

Dieterův kryptogram podrobně informoval o incidentu v katedrále a o Dieterovi se zmiňoval jako o Charentonovi s tím, že ho získala Bourgeoise. Říkalo se v něm, že Monet (Michel) se uchýlil k nezvyklému kroku a zatelefonoval Bourgeoise, aby si potvrdil, že Charenton je spolehlivý. Následoval výčet krycích jmen těch, kteří ze skupiny Bollinger přežili. Zbyli pouze čtyři.

Dieter pil kávu, zatímco Stéphanie končila s dešifrováním své depeše. Když si ji přečetl, stěží věřil svému štěstí.

Říkalo se v ní:

PŘIPRAVIT PŘIJETÍ SKUPINY ŠESTI PARAŠUTISTU KRYCÍ JMÉNO KAVKY VELITEL LEVHARTICE PŘÍLET JEDENÁCT V NOCI PÁTEK DRUHÉHO ČERVNA CHAMP DE PIERRE.

„Můj bože,“ zašeptal Dieter.

Champ de Pierre byl krycí název, ale Gaston mu během prvního výslechu řekl, kde to je. Bylo to území určené pro seskoky na louce poblíž Chatelle, malé vesnice osm kilometrů od Remeše. Dieter teď přesně věděl, kde budou Helikoptéra s Michelem zítra v noci. Tam je může sebrat. Může také zajmout šest dalších spojeneckých agentů, jakmile seskočí. A jedním z nich je Levhartice: Flick Clairetová.

Šestý den

pátek 2, června -1944

DIETER se rozhodl, že svou informativní schůzku svolá do tanečního sálu hradu v Sainte-Cécile. Další možností bylo sejít se ve Weberově kanceláři a Dieter nechtěl, aby to na muže působilo dojmem, že akci řídí Weber. Na černou tabuli nakreslil křídou přehledný plánek vesnice Chatelle. Tvořily ji tři rozlehlé usedlosti, šest chalup a pekárna. Na východě se rozkládaly pastviny pro dobytek ohraničené velkým rybníkem.

„Parašutisté se budou snažit přistát na pastvině,“ řekl Dieter. Odmlčel se. „Především musíte mít všichni na paměti, že chceme, aby parašutisté seskočili. Musíme se vyvarovat jakékoli akce, která by naši přítomnost prozradila uvítacímu výboru nebo pilotovi.“

Po něm promluvil Weber, především aby jim připomněl, že je tu také. „Rád bych zdůraznil to, co zde řekl major Franck. Žádné riskování! Nic nápadného! Držte se instrukcí!“

„Děkuji vám, majore,“ řekl Dieter. „Na letiště přijedeme ve dvacet nula nula. Všechny obyvatele odvedeme do největší ze tří usedlostí a tam je budeme držet, dokud nebude po všem. Budeme sledovat přistání parašutistů a počkáme, až se kolem nich shromáždí uvítací výbor.“ Dieter zvýšil hlas. „Dokud nebudou všichni pohromadě, nikoho nezatýkáme!“ Rozhlédl se po místnosti a s notnou dávkou pesimismu si říkal, zdali má těch dvacet gestapáků tolik rozumu, aby se jeho příkazy dokázali řídit.

„Nikdo nebude na nepřítele střílet - je to jasné? Chceme ty parašutisty vyslýchat, ne zabít.“

KAVKY jely celé dopoledne malým autobusem na sever. Byla to pomalá cesta od jednoho ospalého městečka k druhému. Zdálo se, že venkov není poznamenán válkou - a vlastně ani dvacátým stoletím, a Flick doufala, že tomu tak zůstane co nejdéle. Seděla vedle Paula a chvíli pozorovala krajinu. Potom - protože byla celou noc vzhůru a milovala se s ním - usnula blaženým spánkem s hlavou opřenou o Paulovo rameno.

Ve dvě odpoledne dorazili k rozlehlému panskému sídlu jménem Tempsford House. Flick už tady dříve byla. Bylo to shromaždiště pro nedaleké polní letiště v Tempsfordu.

V jídelně dostali čaj a sendviče a potom měli sraz v knihovně. Místnost připomínala spíše šatnu nějakého filmového studia. Byly tam věšáky plné kabátů a šatů, krabice s klobouky a botami, a několik šicích strojů.

Nad vším vládla pevnou rukou Madame Guillemin, štíhlá žena asi padesátiletá, s brýlemi na špičce nosu a krejčovským metrem kolem krku. Mluvila na ně dokonalou francouzštinou.

„Jak víte, francouzské šaty se od šatů britských výrazně liší. Neříkám, že jsou elegantnější, ale jsou, no víte - elegantnější.“ Po francouzsku pokrčila rameny a dívky se rozesmály.

Flick řekla: „Potřebujeme šaty dost nákladné, ale správně obnošené. Měly bychom vypadat jako ženy z lepších kruhů, pro případ, že by o nás gestapo projevilo zájem.“ Až bude třeba, aby vystupovaly jako uklízečky, mohou svůj zevnějšek rychle upravit tím, že si sundají klobouky, rukavice a pásky.

Madame Guillemin začala s Ruby, pro kterou vybrala tmavomodré šaty a světlehnědý plášť.

„Zkuste si tohle. Je to pánský kabát, ale ve Francii si dnes nikdo nemůže dovolit být příliš vybíravý.“ Ukázala prstem přes pokoj. „Jestli chcete, můžete se převléct tamhle za tím paravánem. Pro ty stydlivější tu máme malý předpokoj za přijímací kanceláří.“

Švadlena se pozorně zadívala na Gretu a se slovy „k vám se vrátím“ šla dál. Vybrala výbavu pro Jelly, Dianu a Maude, a všechny ženy přešly za paraván. Pak se obrátila ke Gretě.

„Vy jste muž,“ řekla. „Spoustu lidí možná spletete, ale mě ne. Máte moc široká ramena, moc úzké boky a příliš svalnaté nohy.“

„Pro tenhle úkol musí být ženou, takže ji prosím vás oblečte, jak nejlíp dokážete,“ vysvětlila jí podrážděně Flick.

„Dám vám kontrastující sukni a halenku, abychom trochu snížili výšku, a tříčtvrteční kabát,“ řekla švadlena Gretě a podala jí oblečení.

Greta se na ně s nelibostí podívala, ale nic nenamítala. „Budu stydlivá a zavřu se v předpokoji,“ prohlásila.

A nakonec zůstala Flick, pro kterou Madame Guillemin vybrala jablečně zelené šaty a k tomu plášť. „Barva se vám hodí k očím,“ řekla. Šaty byly volné a na Flick vypadaly jako stan, ale ona si je přepásala koženým páskem, aby zdůraznila pas. „Jste tak chic, úplná Francouzka,“ chválila ji švadlena.

Dívky si oblékly nové šaty, procházely se po pokoji, pyšnily se a chichotaly. Z předpokoje vyšla Greta a všem připadala nevšedně okouzlující. Flick si ji se zájmem prohlížela. Límeček rovné bílé halenky si obrátila vzhůru, aby vypadala elegantně, a beztvarý plášť rafinovaně nařasila kolem ramen na způsob pláštěnky.

Šaty pro Flick se musely zkrátit. Zatímco se upravovaly, ukázala Flick Madame Guillemin svůj nůž. Byl jen osm centimetrů dlouhý, s úzkým ostřím. Měla ho v tenkém koženém pouzdře s dírkami na nit. Poprosila Madame Guillemin, aby jí ho všila do kabátu pod klopu.

Madame jim každé dala hromádku spodního prádla, všechno dvojmo a všechno s francouzskou značkou. Nakonec připravila kolekci cestovních necesérů, v každém zubní kartáček francouzské výroby, zubní pastu, pudr, krém na boty, cigarety a zápalky.

„Pamatujte si,“ řekla Flick, „že si s sebou nesmíte vzít nic, co jste nedostaly dnes odpoledne. Závisí na tom váš život. A teď, prosím, jděte do svých pokojů a převléknete se do vaší francouzské výstroje, včetně spodního prádla. Sejdeme se v přízemí na večeři.“

Ve velkém salonu panského sídla byl zřízen bar. Když Flick vešla, byl obležený asi tuctem mužů, z nichž někteří byli v uniformě anglického letectva, a Flick z dřívějších návštěv věděla, že všichni mají za úkol podnikat tajné lety nad Francii. Na černé tabuli byla jména nebo krycí jména těch, kteří měli letět dnes v noci, spolu s časy, kdy museli odjet z domu. Flick četla: SKUPINA KAVKY - 20.30. Podívala se na hodinky. Bylo šest třicet. Za dvě hodiny vyrazí.

O něco později usedly Kavky v jídelně ke své poslední večeři v Anglii. Jídla bylo hojnost, podle válečných norem večeře spíš připomínala hostinu, a děvčata se do ní s chutí pustila. Když skončily, byl právě čas k odjezdu na polní letiště v Tempsfordu.

Po příjezdu šli do stavení, které připomínalo chlév, a tam spatřili důstojníka v uniformě RAP, který držel hlídku u kovových věšáků s výstrojí. Paul jim rozdal osobní průkazy a potravinové lístky. Každá obdržela sto tisíc francouzských franků, většinou v umouněných tisícifrankových bankovkách. Dostaly také zbraně, revolvery ráže .45 a ostré nože s oboustrannou čepelí z výzbroje diverzního komanda. Flick obojí odmítla. Vzala si svou vlastní zbraň, devítimilimetrovou automatickou pistoli Browning, které dávala přednost před pětačtyřicítkou, protože měla zásobník na třináct ran místo sedmi. Místo těžkopádného nože z výzbroje komanda měla svůj nůž do klopy. Navíc zde byla puška pro Dianu a samopal s tlumičem pro Flick.

Plastické trhaviny, které bude potřebovat Jelly, byly rovnoměrně rozděleny mezi všech šest žen, aby stačily k provedení akce i v případě, že by se jeden nebo dva vaky ztratily.

„To mě může vyhodit do vzduchu!“ zaprotestovala Maude.

Jelly jim vysvětlila, že trhavina je naprosto bezpečná. Byly jim rozdány i granáty a každá Kavka obdržela plnicí pero, v jehož dutém kloboučku byla pilulka s jedem pro případnou sebevraždu.

Nakonec si oblékly letecké kombinézy, nasadily přilby a ochranné brýle a připnuly padák.

Paul požádal Flick, aby šla na chvilku ven. Nechal si u sebe ještě mimořádně důležité zvláštní propustky, které měly ženám umožnit, aby vešly do hradu jako uklízečky. Z bezpečnostních důvodů předal všechny propustky Flick, aby je rozdala až na poslední chvíli.

Potom ji políbil. Opětovala to se zoufalou vášní a tiskla si jeho tělo k sobě. „Nenech se zabít,“ řekl jí do ucha.

Vyrušilo je taktní zakašlání. „Pilot si s tebou chce promluvit,“ řekl Percy Paulovi. Paul přikývl a odešel.

Percy se tvářil zachmuřeně a Flick měla najednou divný pocit. „Co se děje?“

Z kapsy saka vytáhl list papíru a podal jí do. „Tohle přišlo od Briana Standishe včera večer.“

Flick se podívala na papír. Obsah sdělení ji zasáhl jako rána do žaludku. „Brian se dostal do rukou gestapa!“

„Jen na pár vteřin.“

„To říká on.“

„Máš nějaký důvod myslet si, že to je jinak?“

„Krucinál!“ řekla a pak se zhluboka nadechla. „Každý agent, kterého nepřítel chytí, se musí bez ohledu na okolnosti ihned vrátit do Londýna, aby podal hlášení. A co ten Charenton? Všichni nováčci musí být prověřeni Londýnem.“

„Víš, že tohle pravidlo se nikdy nedodržuje. A Michel je navíc přesvědčený, že Charenton je spolehlivý.“

Flick si povzdechla. „Nelíbí se mi to. To riziko ale musíme podstoupit. Jestli telefonní ústřednu nevyřadíme z provozu během příštích tří dnů, pak už bude příliš pozdě. Rozhodně musíme letět.“

Percy přikývl. Flick zahlédla v jeho očích slzy. „Správné děvče,“ řekl a hlas se mu zlomil v šepot. „Správné děvče.“

Sedmý den

sobota 3. června 1944

LETADLO, do něhož Kavky nastoupily, byl lehký dvoumotorový bombardér Hudson americké výroby. Na zádi měl kluznou plochu připomínající skluzavku do vody, která parašutisty vyhodila do prázdna. Nebyla tam sedadla a šest žen i jejich dispečer leželo na kovové podlaze. Kromě nich bylo v přepravním prostoru ještě dvanáct kovových kontejnerů, které byly všechny opatřeny padákem a obsahovaly - jak Flick předpokládala - zbraně a střelivo pro nějakou odbojovou skupinu. Až Kavky v Chatelle vyskočí, poletí Hudson na další místo a potom zamíří zpět do Tempsfordu.

Start byl opožděn kvůli vadnému výškoměru, který se musel vyměnit, takže teprve v jednu hodinu po půlnoci opouštěli břehy Anglie. Brzy přeletěli mohutně opevněný „atlantický val“ na francouzském pobřeží. Měsíc byl téměř v úplňku, takže velká města byla i přes zatemnění snadno viditelná. Přesto bylo pro navigátora štěstí, že měl vedle sebe Flick. Seskakovala v Chatelle už několikrát a dokázala to místo ze vzduchu poznat.

Flick celou cestu dumala o zprávách, které přišly od Briana Standishe. Konečně zakroužili nad vesnicí a ve výšce devíti set metrů zamířili na východ, nad pastviny. Flick už viděla osvětlenou přistávací dráhu - čtyři slabě blikající světla ve tvaru L. Pilot vystoupal do výšky osmnácti set metrů, která byla pro seskok ideální. O trochu výš, a vítr by mohl parašutisty odnést z přistávací zóny; a při menší výšce by se nemusel padák správně otevřít.

„Pokud jde o mě, můžeme jít na to,“ řekl pilot.

„Něco se mi nelíbí,“ řekla Flick. Její instinkt zvonil na poplach. Ukázala na západ, směrem k vesnici. „Podívej, žádné světlo.“

„To tě překvapuje? Je zatemnění. A jsou tři hodiny ráno.“

Flick zavrtěla hlavou. „Tohle je venkov. Tady na zatemnění kašlou. A vždycky je někdo vzhůru: matka u malého dítěte nebo někdo, kdo nemůže spát. Takovou tmu jsem tu ještě nikdy nezažila.“

Co má dělat? Stěží může upustit od úkolu jen proto, že vesničané projednou uposlechli příkazu a měli zatemněno.

Letadlo přeletělo pole a naklonilo se k dalšímu obratu. „Uvědom si, že každý další přelet zvyšuje riziko. Někdo z vesnice by mohl zavolat policii,“ řekl pilot nervózně.

„Právě!“ řekla Plick. „Museli jsme už vzbudit celou vesnici a přesto nikdo nerozsvítil! To je divné.“ A najednou jí to došlo. „V pekárně musí svítit pec. Obvykle je světlo vidět ze vzduchu. Tohle vypadá úplně liduprázdně!“

„Takže pryč odtud,“ prohlásil pilot.

Místo budilo dojem, že někdo nahnal vesničany včetně pekaře do stodoly a zamkl je tam - přesně to by udělalo gestapo, kdyby si na ni chtělo počíhat.

Potom si vzpomněla na kontejnery s municí v prostoru pro pasažéry. „Kam letíš teď?“ zeptala se.

„Pole severně od Chartres.“

To znamenalo Vestrymanovu skupinu. „Ty znám,“ řekla Flick. „Můžeš nás shodit s těmi kontejnery. Budou na ně dole čekat. A postarají se o nás. Vlakem můžeme být dnes odpoledne v Paříži a zítra ráno v Remeši.“

Sevřel řídicí páku. „Můžu vás tam shodit, žádný problém. O taktice rozhoduješ ty.“

Flick uvažovala. Musela by poslat přes Brianovu vysílačku zprávu Michelovi, že i když se seskok nezdařil, pokračují v misi. Když napíše krátkou depeši a pošle ji po pilotovi Percymu, Brian ji bude mít za pár hodin.

A bude muset také změnit plán, pokud jde o vyzvednutí Kavek po splnění úkolu. Odklon přes Chartres znamenal, že využijí i ten rezervní den, takže letadlo by je mělo vyzvednout v pondělí ve dvě hodiny ráno. Přistání v Chatelle mohlo ale znamenat, že celá mise ztroskotá a Kavky padnou do rukou gestapa. Neměla na vybranou. „Leť do Chartres,“ řekla.

DIETER ležel pod živým plotem a s úžasem se díval, jak se britský letoun naklonil, otočil a s burácením zamířil k jihu.

Taková potupa. Flick Clairetová mu unikla - a před zraky Williho Webera a dvaceti gestapáků. Co se stalo? Jak se řev motorů vzdaloval, rozeznával Dieter rozhořčené výkřiky ve francouzštině. Zdálo se, že členové odboje jsou stejně zmateni jako on.

Uvažoval, co udělá dál. Měl zde čtyři příslušníky odboje: Michela, velitele, který stále kulhal kvůli zranění kulkou; Helikoptéru, radistu; muže, kterého Dieter neznal, a mladou ženu. Co s nimi má udělat? Jeho strategie nechat Helikoptéru na svobodě byla teoreticky správná, ale výsledkem byly dva potupné neúspěchy. Měl by se vrátit k tradiční metodě výslechu a doufat, že zachrání operaci i svou pověst. Zavelel: „Všem jednotkám, akce. Opakuji, akce.“

Světlomety ukryté ve stromech se rozzářily a v jejich světle se uprostřed pole objevili čtyři teroristé.

„Jste obklíčeni! Ruce vzhůru!“ zakřičel na ně Dieter francouzsky.

Jeden z mužů na poli se dal na útěk. Dieter zaklel. Byl to ten hlupák Helikoptéra. „Zastřelte ho,“ řekl. Gestapáci vystřelili. Helikoptéra udělal další dva kroky a potom padl.

Dieter sledoval tři ostatní. Pomalu zvedali ruce.

„Vpřed. Zajistěte zajatce,“ rozkázal.

Vydal se k místu, kde ležel Helikoptéra. Nehýbal se. Otočil se zpátky, kde gestapáci odzbrojovali a spoutávali tři ostatní. Michel bude výslech snášet dobře. Dieter ho viděl při akci, byl odvážný. Gestapák prohledal dalšího muže a ukázal Dieterovi průkaz, který povoloval Dr. Claudu Boulerovi být venku po zákazu vycházení. Při zatýkání byl pobledlý, ale ovládal se.

Dívka byla asi devatenáctiletá, hezká, s dlouhými tmavými vlasy a velkýma očima. Podle dokladů se jmenovala Gilberta Duvalová. Z výslechu Gastona Dieter věděl, že Gilberta je Michelova milenka. Při správném zacházení by se možná dala lehce zpracovat.

Vězni jeli do Sainte-Cécile v náklaďáku s gestapáky. Dietera vzal zpět Weber ve svém mercedesu. Než dojeli ke hradu, měl už strategii výslechu přesně zformovanou.

Přikázal poručíku Hessemu, aby přivázal nahého Michela ke křeslu v mučírně.

„Ukaž mu nástroje, které používáme na vytrhávání nehtů,“ řekl. „A nech je na stole před ním.“ Zatímco probíhaly přípravy, sehnal si v kancelářích v prvním patře pero, lahvičku inkoustu a list papíru. Připravil si i výtisk Paní Bovaryové.

V mučírně Michela chvíli studoval. Velitel odboje vypadal vylekaně, ale odhodlaně.

Dieter položil pero, inkoust a papír na stůl, vedle kleští na nehty, aby naznačil alternativy. „Rozvaž mu ruce,“ řekl Hessemu. Z kapsy vytáhl Paní Bovaryovou a položil román na stůl. „Udělám si vzorek vašeho rukopisu,“ řekl Michelovi francouzsky. „Opište mi devátou kapitolu.“

Michel váhal. Zdálo se, že je to neškodný požadavek. Dieter viděl, že Michel tuší lest, ale nemůže přijít na to, co to je. Začal psát. Když dokončil druhou stránku, Dieter ho zastavil. Řekl Hansovi, aby Michela odvedl do jeho cely a přivedl Gilbertu.

Jednu stránku pečlivě roztrhl tak, aby zůstala jen určitá slova.

Gilberta vešla, vystrašená, ale vzdorovitá. Dieter ji vyzval, aby se posadila, a nabídl jí kávu. „Opravdová,“ poznamenal, když jí šálek podával. Ve Francii byla k dostání jen cikorka.

Gilberta se trošku napila a poděkovala.

Prohlížel si ji. Byla docela hezká, s dlouhými tmavými vlasy a velkýma očima.

„Jste krásná dívka, Gilberte,“ řekl. „Nevěřím, že jste v jádru vrah.“

„Ne, to nejsem!“ odpověděla vděčně.

„Ženy dělají leccos z lásky, viďte?“

Překvapeně se na něho podívala. „Vy mě chápete.“

„Vím o vás všechno. Milujete Michela. Ženatého muže, pochopitelně. To je politováníhodné. Vy ho ale milujete. A proto pomáháte odboji. Z lásky, ne z nenávisti. Mám pravdu?“

Sklopila hlavu. „Ano,“ zašeptala.

„On vás ale oklamal, děťátko. Nerad to říkám, ale Michel vás ve skutečnosti nemiluje. Miluje svou manželku - ženu, která se jmenuje Flick.“

Slzy jí vyhrkly z očí: „Nevěřím vám.“

„Posílá jí do Anglie zamilované dopisy, ve kterých píše, jak moc se mu stýská. Jeden měl u sebe, když jsme vás zatkli.“ Vytáhl z kapsy utržený kousek listu a podal jí ho.

Gilberta pomalu četla: „Neustále na tebe myslím. Vzpomínka na tebe mě dohání k zoufalství.“

Odhodila papír a rozvzlykala se.

Dieter vytáhl z náprsní kapsičky obleku bílý plátěný kapesník a podal jí ho. Zabořila do něho obličej.

„Předpokládám, že Michel s vámi žije od té doby, co tu Flick není.“

„Déle,“ řekla rozhořčeně. „Šest měsíců, každou noc, kromě těch, kdy byla ve městě.“ Znovu se rozplakala.

„Nevadilo vám, když s vámi v tak malém bytě bydlel taky Helikoptéra?“

„Nebydlel tam. Přišel teprve dneska.“

„Ale jistě jste uvažovali, kam ho dáte?“

„Ne. Michel mu našel ubytování, volný pokoj nad starým knihkupectvím v mé Moliére.“

„A nenechal si svoje věci u vás, když jste jeli do Chatelle čekat na letadlo?“

„Ne. Odnesl si je tam.“

„Aha.“ Dieter se dozvěděl, co chtěl. Helikoptérova vysílačka byla v pokoji nad knihkupectvím. „S touhle pitomou krávou jsem skončil,“ řekl Hessemu německy. „Předej ji Beckerovi.“

Dieterův vůz, modrá Hispano-Suiza, byl zaparkován před hradem. S Hansem Hessem na sedadle pro spolujezdce se řítil do Remeše a rychle našel knihkupectví v rue Moliére. Vyrazili dveře a po prošlapaných dřevěných schodech vyběhli do místnosti nad obchodem.

Na podlaze vedle jednoduché postele stála láhev whisky, taštička s toaletními potřebami a malý kufřík.

Dieter ho otevřel, aby ukázal Hessemu vysílačku. „S tímhle,“ řekl triumfálně, „se stanu Helikoptérou.“

Cestou zpět do Sainte-Cécile probírali, jakou zprávu odešlou. „Helikoptéra by nejdřív chtěl vědět, proč parašutisté neseskočili,“ řekl Dieter. „Pak by chtěl vědět, co má dělat dál, takže požádáme o další instrukce.“

Dojeli k hradu a odebrali se do odposlouchávací místnosti v suterénu. Joachim, telegrafista ve středním věku, přístroj zapojil a naladil na Helikoptérovu nouzovou frekvenci, zatímco Dieter čmáral dohodnutý text. Pečlivě Joachimovi ukázal, jak ho zakódovat, včetně bezpečnostních znaků.

„Nenapadne je, že u přístroje není Helikoptéra? Nemůžou poznat rukopis odesílatele, tak jako je to u písma?“ zeptal se Dieter.

„Můžou,“ odpověděl Joachim. „Ale odposlouchával jsem toho mládence dvakrát, když posílal zprávu, a dokážu ho napodobit. Je to tak trochu, jako když napodobujete něčí přízvuk.“ Začal vyťukávat písmena.

Dieter a Hesse si zašli do kuchyně na snídani. A než jim mladá žena v uniformě SS oznámila, že přišla odpověď a Joachim končí s přepisováním, už se rozednilo.

Pospíchali do suterénu. Weber se svou neomylnou schopností ukázat se vždycky tam, kde se něco dělo, už byl na místě. Joachim mu dal na stroji napsanou zprávu a průklepovou kopii podal Dieterovi. Stálo v ní:

KAVKY SESKOK ZRUŠEN ALE PŘISTÁNÍ JINDE OČEKÁVEJ SPOJENÍ S LEVHARTICÍ

Dieter zajásal. „Levhartice je ve Francii - a já mám její fotku!“ Triumfálně vytáhl fotografii Flick Clairetové z kapsy a podal ji Weberovi. „Nech to vytisknout tisíckrát. Chci, aby to viselo po celé Remeši. Hansi, připrav auto!“

„Kam jedete?“

„Do Paříže, s další fotografií. Teď ji dostanu!“

SESKOK proběhl hladce. Nejdříve byly shozeny kontejnery. Potom si Kavky jedna za druhou sedaly na kraj skluzavky a když je dispečer poklepal po rameni, sklouzly dolů do prázdna.

Flick šla poslední. Perfektně doskočila a než vstala, chvíli zůstala bez hnutí ležet. Ve světle měsíce viděla půl tuctu lidí z odboje, kteří odnášeli kontejnery.

Vyprostila se z padáku a sundala si přilbu a leteckou kombinézu. Přiběhl k ní nějaký mladík a udýchaně jí říkal francouzsky: „Lidi jsme nečekali, jen materiál!“

„Změna plánu,“ řekla. „Najdi rychle Antona, prosím tě.“ Anton bylo krycí jméno velitele skupiny Vestryman.

„Řekni mu, že je tu Levhartice. Je nás šest a potřebujeme dopravu. Musíme chytit vlak do Paříže a času není nazbyt.“

„Rozumím.“ Pospíchal pryč.

Složila padák do úhledného balíčku a vydala se hledat ostatní Kavky. Greta přistála na stromě, ale dokázala se vyprostit z padáku a slézt dolů. Ostatní bezpečně doskočily do trávy.

„Jsem na sebe hrozně pyšná,“ řekla Jelly, „ale znovu bych to neudělala ani za milion liber.“

Zakrátko už seděly v zadním prostoru jedné zednické dodávky. Právě když vyšlo slunce, vjížděly do městečka Chartres. Přepadla je pochmurná nálada. „Nechápu vlastně, co tu dělám,“ prohlásila Maude a Diana jí stiskla ruku.

Flick plánovala, co dál. „Od teďka se rozdělíme do dvojic,“ řekla. O skupinkách bylo rozhodnuto už v Anglii. Flick přiřadila Dianu k Maude, protože jinak by Diana udělala kravál. Sama Flick byla ve dvojici s Ruby. Chtěla mít možnost prodiskutovat případné problémy a Ruby byla z děvčat nejchytřejší. Bohužel na Gretu tak zbyla Jelly, která nejprve protestovala, dokud ji Flick neusadila: „Tohle je vojenská operace. Uděláš, co se ti přikáže.“

Nyní Flick řekla: „Musíme trochu pozměnit naše krycí příběhy, abychom vysvětlily tu jízdu vlakem. Nějaké návrhy?“

„Já jsem manželka majora Remmera, německého důstojníka z Paříže. Navštívila jsem se svou francouzskou služebnou katedrálu v Chartres,“ řekla Greta.

„To jde. Diano?“

„Maude a já jsme sekretářky jedný elektroinstalatérský firmy z Remeše. Byly jsme v Chartres, protože… Maude ztratila spojení na svýho snoubence, a myslely jsme, že by mohl být tam.“

Flick s uspokojením přikývla. „A já jsem přijela do Chartres pro svou osiřelou sestřenici, abych ji odvezla k sobě do Remeše.“

Pak se obrátila k šoférovi. „Najděte nějaké klidné místo, kde byste nás vysadil. Na nádraží můžeme dojít samy.“

Pár minut nato dodávka zastavila v úzké uličce s vysokými domy po obou stranách. Kavky vystoupily.

Flick jim připomněla plán. „Jděte na nádraží, kupte si lístek do Paříže a prvním vlakem odjeďte. Jednotlivé dvojice budou předstírat, že se neznají. Sejdeme se znovu v Paříži. Adresu máte.“ Měly se setkat v hotýlku Hotel de la Chapelle.

„Diano s Maude, jděte první, rychle! Potom Jelly a Greta, pomaleji.“ Se strachem vykročily. S odstupem několika minut se uličkou pustily i Flick a Ruby.

První kroky ve francouzském městě byly vždycky nejhorší. Flick měla pocit, že má na zádech připíchnutý nápis

„BRITSKÝ AGENT! ZASTŘELIT!“ Dva němečtí důstojníci je však minuli bez povšimnutí a její tep se začal vracet k normálu.

Před pokladnou na nádraží byla fronta. Znamenalo to, že místní lidé doufají, že brzy pojede vlak. Greta s Jelly stály ve frontě, ale Dianu s Maude nebylo vidět, takže už jistě byly na nástupišti.

Jízdenky si koupily bez potíží. Cestou na nástupiště musely projít kontrolou gestapa a Flick se zrychlil tep. Greta a Jelly byly ve frontě před nimi. Tohle mělo být jejich první setkání s nepřítelem. Flick se modlila, aby vydržely s nervy.

Greta mluvila s gestapákem německy. Flick zřetelně slyšela, jak mu vypráví svůj smyšlený příběh. „Já majora Remmera znám,“ řekl jeden z mužů, seržant. „Je u ženistů?“

„Ne, u zpravodajské služby,“ odpověděla Greta s obdivuhodným klidem.

„Musíte mít ráda katedrály,“ prohodil společensky. „V tomhle zapadákově nic jiného k vidění není.“ Vzal si doklady od Jelly a začal mluvit francouzsky. „Vy vždycky cestujete s Frau Remmerovou?“

„Ano. Je ke mně velice laskavá,“ odpověděla Jelly. Flick slyšela, jak se jí chvěje hlas, a uvědomila si, že Jelly má strach.

„Navštívila jste biskupský palác?“ zeptal se potom seržant.

Jelly se zatvářila nechápavě a pak řekla, „Ano. Biskupova žena je velice milá.“

Flick se zastavilo srdce. Jelly si neuvědomila, že manželku biskupům dovoluje jenom anglikánská církev.

„Žena?“ podivil se seržant. „Jaká žena?“

Greta pohotově zasáhla. „Ne jeho žena, jeho hospodyně,“ vysvětlila francouzsky. To bylo přijatelné. Ve francouzštině se žena řekne une femme a hospodyně une femme de ménage.

Jelly si uvědomila svou chybu a řekla: „Ano, samozřejmě, jeho hospodyně jsem chtěla říct.“

Flick se neodvažovala ani nadechnout.

Seržant váhal o trochu déle, ale pak pokrčil rameny a vrátil jim doklady zpět.

Flick si vydechla. Když se s Ruby dostaly na začátek fronty, bylo na ní, aby řekla gestapákům svůj příběh.

„Vy jste sestřenice?“ zeptal se seržant a podíval se z Flick na Ruby a pak zase zpět.

„Moc podobné si nejsme, že ne?“ řekla Flick rozverně. „Její matka pocházela z Neapole.“

Pokrčil rameny a obrátil se k Ruby. „Jak zemřeli vaši rodiče?“

„Ve vlaku, který vyhodili do vzduchu ti sabotéři z odboje,“ odpověděla.

„Upřímnou soustrast, mladá dámo. Ti lidé jsou bestie.“

Podal jim doklady nazpět a mohly jít dál.

Diana s Maude si zašly do baru. Flick se podívala oknem a viděla, že popíjejí šampaňské. Dostala vztek. Diana by si měla uvědomit, že teď právě potřebují mít čistou hlavu.

Greta s Jelly seděly na lavičce a Flick s Ruby si našly jinou, dost daleko od nich, a posadily se.

V dalších několika hodinách proudilo na nástupiště stále více lidí. V jedenáct hodin přijel vlak. Kupé byla obsazená, takže Flick s Ruby musely stát. Greta s Jelly rovněž, ale Dianě s Maude se podařilo najít místa v kupé, kde seděly dvě ženy ve středním věku a dva četníci.

Četníci Flick zneklidnili. Vmáčkla se na místo těsně vedle kupé, odkud se mohla dívat oknem dovnitř. Dianu a Maude naštěstí přemohla noc beze spánku završená šampaňským v nádražním baru, takže usnuly, jakmile vyjely z nádraží.

Vlak zvolna supěl lesy a zvlněnými poli. O hodinu později obě Francouzky vystoupily a Flick s Ruby rychle vklouzly na uvolněná místa. Celníci se okamžitě dali do řeči, potěšeni, že si mohou popovídat s děvčaty.

Jmenovali se Christian a Jean-Marie. Oběma bylo zřejmě něco přes dvacet. Výmluvnější Christian seděl na sedadle uprostřed. Vedle něj seděla Ruby a Flick byla na protější lavici. Po boku měla Maude s hlavou opřenou o Dianino rameno.

Celníci byli na cestě do Paříže, převzít vězně, jak tvrdili. Byl to nějaký místní člověk, který zavraždil svou ženu a nevlastního syna a pak uprchl do Paříže, kde ho chytili. Aby dokázal, že se nevychloubá, sáhl Christian do kapsy blůzy a vytáhl želízka, která mu nasadí.

Když vlak přijížděl na pařížské předměstí, Diana se probudila a pronesla nahlas anglicky: „Panebože, to mě bolí hlava. Kolik tak může být hodin?“ Hned nato uviděla celníky a okamžitě jí došlo, co provedla - bylo ale příliš pozdě.

„Ona mluvila anglicky!“ řekl Christian.

Flick viděla, že Ruby sahá po zbrani.

„Vy jste Angličanka!“ řekl Christian Dianě. Podíval se na Maude. „A vy taky!“ Přejel pohledem celé kupé. „Vy všechny!“

Flick se natáhla dopředu a sevřela Ruby zápěstí, protože její zbraň už byla zpola vytažená z kapsy kabátu. Christian si všiml, co Ruby drží v ruce, a vykřikl: „A ozbrojené!“

Flick napjatě čekala, co udělá dál. Uběhlo několik nesnesitelných vteřin. Potom se Christian usmál. „Hodně štěstí!“

řekl a ztišil hlas. „My vás neprozradíme!“

Flick si vydechla úlevou. „Díky,“ řekla. „Jsem tak ráda, že jste při nás.“

„Já jsem byl vždycky proti Němcům,“ řekl poněkud nafoukaně Christian. „Ve svém zaměstnání jsem mohl prokazovat i jisté užitečné služby odboji, nenápadně.“

Flick mu nevěřila ani slovo. Může ovšem tušit, odkud fouká vítr, a nevydá agenty Spojenců gestapu pár dní před vyloděním.

Vlak zpomalil a Flick viděla, že vjíždějí na nádraží Gare ďOrsay. Vstala. Christian jí políbil ruku a řekl: „Jste statečná žena. Hodně štěstí!“

Z vagónu vystoupila první. Když se ocitla na nástupišti, všimla si zřízence, který vylepoval letáček. Zastavilo se jí srdce. Byla to její fotografie. Nikdy předtím ji neviděla a nedokázala si ani vybavit, že by ji někdy někdo fotografoval v plavkách. Na letáčku bylo uvedeno její jméno a byla označena za vraha.

Uvědomila si, že tahle fotka jistě visí po celé Paříži. Jako přimražená zůstala stát na nástupišti. Potom se vzpamatovala. Ze všeho nejdřív se musí dostat z nádraží. Rozhlédla se po peronu a všimla si kontrolního stanoviště gestapa. Fotografii určitě znali. Jak se přes ně dostane?

Otočila se. Ruby, Diana a Maude už vystoupily z vlaku. Christian a Jean-Marie se k tomu právě chystali. Vtom si vzpomněla na pouta v Christianově kapse a dostala zoufalý nápad. Strčila Christiana zpátky do vagónu a nastoupila za ním. Nervózně se usmál. „Co se děje?“

„Poslyš,“ řekla. „Na zdi je vylepená moje fotka. Musíte mi pomoct projít přes kontrolu.“

„Jak to chceš udělat?“ zeptal se Christian. „Gestapo tě zatkne.“

„Když už budu zatčená, tak ne. Nasaď mi ty želízka a dělej, jako že jste mě zajali. Řekni jim, že mě vedete do Avenue Foch osmdesát čtyři.“ Tam sídlilo velitelství gestapa.

Christian se tvářil vyděšeně. Flick by přísahala, že by nejradši odmítl, ale po těch nabubřelých řečech o odboji to stěží mohl udělat.

Jean-Marie byl klidnější. „To zvládnem,“ prohlásil.

Ruby nastoupila zpátky do vagónu. „Flick! Na ty vývěsce…“

„Já vím. Celníci mě provedou přes kontrolu a pak mě pustí. Pokud by to špatně dopadlo, přebíráš velení.“ Přešla do angličtiny. „Na tunel na trati zapomeň. To je krycí úkol. Skutečný cíl je telefonní ústředna v Sainte-Cécile. Ostatním to ale řekni až na poslední chvíli. Teď je sem rychle zavolej.“

O chvíli později se všechny shromáždily ve vagónu. Flick jim vysvětlila plán. Potom řekla: „Když se to nepovede a zatknou mě, pamatujte, že na prvním místě je splnění úkolu. Mě nechte být, sejděte se v hotelu a pokračujte. Velení převezme Ruby.“ Obrátila se ke Christianovi. „Pouta. A vy ostatní běžte.“

Christian připoutal Flick za pravou ruku k levé ruce Jeana-Marie. Potom vystoupili z vlaku a kráčeli všichni tři vedle sebe po nástupišti. Christian nesl Flick její zavazadlo a kabelku, ve které byla automatická pistole. Před kontrolou se řadila fronta. Jean-Marie řekl hlasitě: „Ustupte stranou. Nechte nás projít.“ Šli přímo na začátek fronty. Oba celníci důstojníkům gestapa zasalutovali.

Kapitán, který měl kontrolu na starosti, si Flick pozorně prohlédl. „To je ta z vývěsky.“

Jean-Marie odpověděl: „Ano, pane kapitáne, zatkli jsme ji v Chartres. Máme rozkaz dovést ji do Avenue Foch.“

Kapitán přikývl. „Tak Britové už nasazujou malý holky, aby to za ně vybojovaly.“ Nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Pokračujte.“

Flick s celníky prošli kontrolou a vyšli z nádraží do slunečného dne.

KDYŽ se Paul Chancellor dozvěděl o depeši Briana Standishe a o tom, že ho málem chytlo gestapo, strašně se na Percyho Thwaita rozzlobil. „Podvedl jste mě!“ křičel. „Pojistil jste si, abych u toho nebyl, a pak jste to ukázal Flick!“

„Domníval jsem se, že byste let zrušil.“

„Možná bych to udělal. Možná jsem to měl udělat.“

„Udělal byste to ale proto, že milujete Flick, ne proto, že by to bylo správné z hlediska samotné akce.“

Tady se Percy dotkl Paulova citlivého místa a rozzlobil ho ještě víc. Oba muži zůstali celou noc na letišti, kouřili, procházeli se a dělali si starosti o ženu, kterou oba, i když každý po svém, milovali. Paul měl v kapse košile svůj dřevěný francouzský kartáček na zuby, o který se s Flick podělili v pátek ráno, po společně prožité noci. Normálně nebyl pověrčivý, ale stále se ho dotýkal, jako by se dotýkal jí a ujišťoval se tím, že je v pořádku.

Když se letadlo vrátilo a pilot jim řekl, jak byla Flick nad Chatelle podezíravá a jak nakonec seskočili v Chartres, Paul se úlevou skoro rozplakal. Pár minut nato volali Percyho z velitelství SOE v Londýně a informovali ho o depeši Briana Standishe, v níž žádal o vysvětlení, co se stalo. Paul se rozhodl poslat odpověď, kterou navrhla Flick a se kterou se vrátil domů pilot: že Kavky seskočily a navážou s ním spojení, ale neposkytnout žádnou další informaci pro případ, že by Brian padl do rukou gestapa.

Přesto ale nikdo přesně nevěděl, co se tam vlastně stalo. Nejistota byla nesnesitelná. Flick se musela tak jako tak dostat do Remeše a mohla by padnout do léčky. Musí existovat způsob jak zjistit, zdali zprávy skutečně odesílá Brian.

Jeho depeše měly náležité bezpečnostní prvky, gestapo však o jejich existenci vědělo a mohlo se je od Briana dozvědět při mučení. Podle Percyho existovaly detailnější způsoby, jak na to přijít, ale ty závisely na děvčatech z odposlouchávací služby. Paul se tam tedy vypravil.

Grendon Underwood bylo další rozlehlé venkovské sídlo, které zabrala armáda - sídlily tu čtyři stovky radiotelegrafistek a kódovaček, především mladých žen z FANY.

Na jeho pozemku se ve velkých obloucích tyčily antény a zachycovaly zprávy z celé Evropy. Paula doprovázela ředitelka Jean Bevinsová, silná žena v brýlích. Zavedla ho do vysílacího sálu odkud se odesílaly radiodepeše. Sedělo tu asi sto dívek. Na velké tabuli byla napsaná krycí jména agentů spolu s časovým rozvrhem a frekvencemi jejich vysílání.

Jean představila Paula Lucy Briggsové, hezké blondýnce se silným yorkshireským přízvukem. „Helikoptéra?“

řekla. „Ano, Helikoptéru znám je nový.“

„Poznala byste jeho rukopis?“

Zatvářila se nejistě. „Vysílal jen třikrát. Ve středu byl trochu nervózní, ale měl plynulý rytmus, jako by si uvědomoval, že má dost času.“

„A co jeho druhé vysílání?“

„To bylo ve čtvrtek a vypadal, že má naspěch. Když spěchají, bývá někdy těžké s jistotou poznat, co chtějí říct.

Znáte to, jsou to dvě tečky moc rychle za sebou, nebo čárka? Ať ale vysílal odkudkoli, každopádně chtěl odtamtud co nejrychleji zmizet.“

„A potom?“

„Pak se ozval v sobotu ráno, právě se rozednívalo. Byla to nouzová depeše, ale nepůsobil rozrušeně. Vzpomínám si vlastně, že jsem si říkala, že už to má v paži. Pevný rytmus a všechna písmena čitelná.“

„Mohl to být někdo jiný, kdo použil jeho vysílačku?“

Lucy se zamyslila. „Mohl. A kdyby to byl Němec, který by předstíral, že je Helikoptéra, vysílal by klidně a vyrovnaně, viďte, protože by se neměl čeho bát.“

Jean zmizela a teď se vrátila se svazečkem papírů. „Nesu vám ty tři rozšifrované zprávy od Helikoptéry,“ řekla. Její neokázalá pohotovost se Paulovi líbila. Podíval se na první list.

PŘÍJEZD OK STOP SCHUSKY V KRYTE NEBEZPEČNÉ STOP CHYCEN GESTAPEM ALE ÚTEK STOP DALŠÍ SCHŮZKY V KAVÁRNĚ DE LA GARE KONEC

„Pravopis mu moc nejde,“ poznamenal Paul.

„To není jeho pravopis,“ řekla Jean. „V morseovce člověk vždycky dělá chyby. Nařizujeme dešifrantům, aby je tam nechali i po rozluštění a neupravovali je, pro případ, že by měly nějaký význam.“

Brianova druhá depeše byla delší.

AKCESCHPNI ČLENOVÉ POČET PĚT STOP Z TOHO MONET RANĚNY STOP KOMTESA OK STOP CHEVAL POMOC PRILETI TOSTNE STOP BOURGEOISE FUNGUJE STOP PLUS MŮJ ZACHRÁNCE KRYCÍ JMÉNO CHARENTON STOP

Druhá depeše ještě pokračovala podrobným hlášením o incidentu v katedrále. Paul přešel ke třetí.

CO SE SAKRA STALO OTAZNÍK POŠLETE INSTRUKCE STOP ODPOVĚZTE OBRETEM KONEC

„Zlepšil se,“ poznamenal Paul. „Jen jedna chyba.“

„Říkala jsem si, že v sobotu byl ve větší pohodě,“ řekla Lucy.

„Buď to, nebo zprávu poslal někdo jiný.“ Paul si náhle uvědomil, že už ví, jak to zjistí.

„Lucy, uděláte někdy chybu v odesílání?“

„To sotva. Tam nesmí být chyby - agenti mají i tak dost problémů.“

Paul se obrátil na Jean. „Když napíšu zprávu, zakódujete ji přesně tak, jak je? Bude to taková zkouška.“

„Jistě. Až se v osm ozve, řeknu mu jen, aby počkal na příjem nouzové depeše.“

Paul se posadil, chvíli přemýšlel, a pak napsal:

UVED VYZBRPJ POCT AUTOMTU POC STENU TAKY MUNCI KOLI NÁBOJŮ PRO KADY TYP PLUS GRANÁTY ODPOVED IHNED

Byl to nesmyslný požadavek v panovačném tónu, nepořádně zformulovaný a zašifrovaný. Ukázal to Jean.

Zamračila se. „To je hrozná depeše. Za tu bych se styděla.“

„Jak myslíte, že agent zareaguje?“

„Pošle naštvanou odpověď s několika ostřejšími výrazy.“

„Prosím vás, zakódujte ji přesně tak, jak je, a odešlete ji Helikoptérovi.“

Nešťastně přikývla. „Jak si přejete.“

ČTVRŤ červených luceren v Paříži představovaly úzké špinavé uličky na malém vršku za rué de la Chapelle, nedaleko Gare du Nord. Uprostřed ležela rue de la Charbonniére. Na jejím severním konci stál klášter, v němž osm řádových sester zasvětilo svůj život pomoci chudým. Vedle vchodu do kláštera se nacházel Hotel de la Chapelle.

Hotel nefungoval přímo jako veřejný dům, když ale nebyl obsazený, byla jeho majitelka ochotna pronajímat pokoje na hodinu.

Flick vešla do dveří s úžasným pocitem úlevy. Celníci ji dovedli na půl kilometru odtud. Cestou viděla dvě své fotografie. Christian jí půjčil čistý plátěný kapesník, červený čtverec s bílými puntíky, a Flick si ho ovázala kolem hlavy, aby trochu zakryla světlé vlasy, ale kdokoli by se podíval pozorněji, ten by ji podle fotografie jistě poznal.

Majitelka hotelu byla sympaticky obtloustlá žena v růžovém hedvábném županu. Flick tady už bydlela dříve, ale majitelka se na ni podle všeho nepamatovala. Vzala si od Flick peníze a bez dlouhých řečí jí předala klíč od pokoje.

Flick už mířila ke schodišti nahoru do svého pokoje, když se objevily Diana s Maude.

„Panebože to je díra,“ ulevila si Diana, když vešla dovnitř. „Mohly bysme se třeba najíst někde venku.“

„To ať tě ani nenapadne,“ varovala ji Flick. „Tady se schováme a až začne svítat, půjdeme na nádraží Gare de l’Est.“

Maude se podívala na Dianu. „Slíbilas mi, že mě vezmeš do Ritzu.“

Flick se snažila ovládnout. „V jakém světě žiješ? Nikdo nesmí ven! Rozuměly jste? Já teď radši zmizím. Diano, ty tu počkáš na ostatní a Maude půjde do vašeho pokoje.“

Když šla po schodech nahoru, potkala černošskou dívku v úzkých červených šatech a všimla si jejích bohatých černých vlasů. „Počkej,“ zastavila jí. „Neprodala bys mi tu paruku?“

Dívka si ji změřila pohledem a zřejmě ji považovala za nějakou nezkušenou šlapku. „Já bez ní nemůžu pracovat, zlatíčko.“

Flick jí podala tisícifrankovou bankovku. „Kup si jinou.“

Dívka si uvědomila, že na prostitutku má Flick příliš mnoho peněz, a podívala se na ni docela jinak. Pokrčila rameny, vzala si peníze a podala jí paruku. „No, myslím že dneska večer si můžu dát pohov.“

Flick našla svůj pokoj. Nad umyvadlem viselo zrcadlo. Sčesala si krátké světlé vlasy dozadu, zasponkovala je a nasadila si paruku. Černé vlasy její vzhled dokonale změnily. Teď ovšem působilo divně její světlé obočí. Popadla z taštičky tužku na obočí a začernila je. Mnohem lepší.

Potom vytáhla z kapsy u blůzy své doklady a pečlivě upravila fotografii; tužkou na obočí lehce nanesla tenkou linku tmavých vlasů a nakreslila úzké tmavé obočí. Když skončila, byla přesvědčená, že by nikdo nepoznal, že je fotografie upravená. Sundala si paruku, lehla si na postel a ve vteřině usnula.

Probudilo ji klepání na dveře. Stmívalo se. Spala několik hodin. „Kdo je to?“

„Ruby.“

Flick ji pustila dovnitř. „Všechno v pořádku?“

„Diana s Maude nejsou ve svým pokoji.“

„Káči pitomý,“ ulevila si Flick vyděšeně. „Šly ven.“

„Kam mohly jít?“

„Maude chtěla do Ritzu.“

Ruby tomu nemohla uvěřit. „Takovou pitomost by neudělaly!“

„Diana je zamilovaná,“ řekla Flick. „Udělá všechno, nač si Maude vzpomene. Jdeme. Musíme je odtamtud dostat.“

Flick si nasadila paruku.

„Lámala jsem si hlavu, čím to je, že ti ztmavlo obočí. To je rozdíl. Vypadáš dočista jinak,“ řekla Ruby.

„Prima. Vezmi si zbraň.“

Majitelka v hale předala Flick vzkaz napsaný Dianinou rukou. „Jdeme do lepšího hotelu. Sejdeme se v pět ráno na Gare de 1’Est. A nedělej si starosti!“ stálo v něm. Ukázala ho Ruby a pak ho roztrhala na kousky.

DIETER byl unavený. Nechat během půl dne natisknout tisíc fotografií a dát je vylepit ho připravilo o veškerý přesvědčovací i zastrašovací potenciál. A navíc minulou noc vůbec nespal. Nervy měl nadranc a bolela ho hlava.

Jakmile však vešel do svého rozlehlého pařížského bytu s výhledem na Boiloňský les, rozhostil se v něm pocit klidu. Získat tohle místo ho stálo spoustu úplatků a musel použít tvrdších metod, ale vyplatilo se to. Miloval tmavé mahagonové obložení, těžké závěsy, vysoké stropy a stříbro z osmnáctého století v příborníku.

Smyl si z obličeje městský prach. Potom si oblékl čistou košili, k ní si vybral zlaté manžetové knoflíčky a doplnil to stříbřitě šedivou kravatou. Teď zbývá jen čekat, až někdo pozná Flick Clairetovou.

Díval se na telefon na stole a uvažoval, zdali by neměl zavolat domů do Kolína. Dovolat se tam nebylo snadné. Francouzská telefonní síť byla přetížená a vojenské služební hovory měly přednost. Zároveň náhle zatoužil uslyšet hlasy svých dětí.

Než stačil sáhnout po aparátu, přístroj se rozdrnčel. Zvedl sluchátko. „Tady major Franck.“

„Tady je poručík Hesse.“

Dieterovi se zrychlil tep. „Našli jste Flick Clairetovou?“

„Ne. Ale mám něco skoro stejně dobrého.“

VESTIBUL hotelu Ritz na place Vendóme jasně zářil a bary po obou stranách byly obležené muži ve večerních oblecích nebo uniformách. Místo lenivých francouzských samohlásek z bzukotu hlasů ostře zaznívaly drnčivé německé souhlásky. Flick měla pocit, že vchází do nepřátelské pevnosti.

Ruby se držela vzadu a Flick zamířila přímo k recepci. Recepční se na ni podíval spatra. Podle jeho odhadu nešlo ani o Němku ani o bohatou Francouzku, a proto řekl odměřeně: „Co je?“

„Podívejte se, jestli je mademoiselle Legrandová ve svém pokoji,“ řekla Flick panovačně. Předpokládala, že Diana určitě používá krycí jméno ze svých dokladů. „Jsem Martignyová, její zaměstnanec.“

„V pořádku. Slečna je vzadu v jídelně.“

Flick a Ruby prošly vestibulem a vešly do restaurace. Naskytla se jim podívaná na obrázek života v přepychu: bílé ubrusy, stříbrné příbory, svíčky a obsluha v černém plující kolem sálu s plnými talíři. Nikdo by nevěřil, že půlka Paříže hladoví.

Flick se zastavila ve dveřích a okamžitě si všimla Diany a Maude. Seděly u malého stolku na vzdálenějším konci místnosti a popíjely víno. Flick by byla Dianu nejraději uškrtila.

Chtěla vyrazit k jejich stolu, ale vrchní číšník jí zastoupil cestu. Významně se podíval na její laciné oblečení a řekl:

„Přejete si, madame?“

„Musím mluvit s tou dámou tamhle,“ řekla Flick.

„Řeknu jí, že jste tady. Vaše jméno?“

„Martignyová,“ odpověděla Flick. „Řekněte jí, že s ní musím okamžitě mluvit.“

„Rozumím. Kdybyste zde laskavě počkala.“

Vrchní číšník hovořil s Dianou a pak na Flick kývnul.

„Bude lepší, když počkáš tady. Jedna je míň nápadná než dvě,“ řekla Flick Ruby a vydala se k Dianinu stolu.

Vtom za sebou zaslechla nějaký ruch. Obrátila se a krve by se v ní nedořezal.

Ve vchodu stál ten skvěle oblečený německý důstojník, kterého viděla naposledy na náměstí v Sainte-Cécile. Rychle se otočila zpátky, srdce se jí rozbušilo a jen se modlila, aby si jí nevšiml. Nebylo pravděpodobné, že by ji s tou tmavou parukou poznal hned na první pohled. Vzpomněla si i na jeho jméno, které našla ve složce u Percyho Thwaita: Dieter Franck.

Flick té náhodě nemohla uvěřit. Že je tady právě teď, když je tu i ona, k tomu musí mít důvod. A brzy si uvědomila, proč tu je. Kráčel přímo k Dianinu stolu, následován čtyřmi gestapáky.

Celý sál náhle ztichl. Flick se vrátila zpátky k Ruby. Ruby zašeptala: „Jde je zatknout.“

„Nemůžeme dělat vůbec nic,“ řekla Flick. „Na něj a na čtyři gestapáky bychom stačily, ale všude kolem nás jsou němečtí důstojníci.“

Franck Dianu a Maude oslovil. Zřejmě se jich ptal na doklady, protože obě dívky zároveň sáhly po kabelách na zemi za svými židlemi. Franck lehce ustoupil, takže stál stranou od Diany a poněkud za ní. A najednou Flick věděla, co se stane.

Maude vyndala doklady, ale Diana vytáhla revolver. Zazněl výstřel a jeden z gestapáků se zhroutil. V restauraci propukla panika. Ženy ječely, muži se snažili krýt.

Dieter Franck popadl Dianu za pravé předloktí a přibouchl jí zápěstí ke hraně stolu. Vykřikla bolestí a revolver jí vypadl z ruky.

„Rychle pryč,“ řekla Flick Ruby.

U vchodu vznikla tlačenice, protože všichni hosté se v panice snažili dostat ven. Obě dívky si musely cestu z hotelu bezohledně probojovat.

Podél obrubníku stála zaparkovaná auta. Jejich šoféři běželi k hotelu, podívat se, co se stalo. Flick si vybrala černý mercedes 230 sedan. Klíč byl uvnitř. „Naskoč!“ křikla na Ruby. Sedla si za volant, nastartovala a ujížděla pryč od hotelu.

Vůz nechala stát v ruč de la Chapelle. Rychle s Ruby vběhly do hotýlku. Ruby zburcovala Gretu a Jelly a Flick jim řekla, co se stalo.

„Dianu a Maude budou okamžitě vyslýchat,“ řekla. „Musíme předpokládat, že řeknou všechno, co vědí - včetně téhle adresy. Musíme rychle zmizet. Schováme se vedle v klášteře. Už jsem se tam schovávala dřív.“

„A co dál?“

„Naštěstí mám pro všechny sadu náhradních dokladů se stejnými fotkami, ale jinými jmény. Na nádraží půjdeme kolem desáté, kdy je tam rušno.“

„Diana jim taky řekne, jaký úkol máme,“ poznamenala Ruby. „Řekne jim, že se chystáme vyhodit tunel na trati do Maries. A to není náš skutečný úkol. Řekla jsem vám krycí verzi.“

„Flick, ty myslíš na všechno,“ prohlásila Jelly s obdivem.

„Ano,“ odpověděla pochmurně. „Proto jsem ještě naživu.“

PAUL seděl v Grendon Underwood a v myšlenkách byl u Flick. Začínal věřit tomu, že s Brianem Standishem něco není v pořádku. Incident v katedrále a nezvyklá přesnost třetí depeše ukazovaly tímto směrem.

Konečně ho Jean Bevinsová zavolala do své kanceláře a předala mu Helikoptérovu odpověď. Paul ji rychle přečetl.

DVA STENY SE ŠESTI ZÁSOBNÍKY DO KAŽDÉHO STOP JEDNA PUSKA LEE ENFELD S DESETI ZÁSOBNÍKY STOP ŠEST REVOLVERU PŘIBLIŽNĚ STO NÁBOJŮ STOP ŽÁDNÉ GRANÁTY

„Čekala jsem, že bude zuřit,“ řekla Jean. „A on si vůbec nestěžuje, je roztomilý jako sluníčko a jen pěkně popořádku zodpoví všechny otázky.“

„Právě,“ řekl Paul. „Protože to není on.“ Tahle depeše nepřišla od unaveného agenta v poli, po kterém jeho byrokratický nadřízený z ničeho nic žádá nesmysly. Tuhle odpověď sestavil důstojník gestapa, který se zoufale snažil udržet zdání normálního stavu. Jedinou chybou v pravopise byl Enfeld místo Enfield, a už to ukazovalo na Němce.

Pochybnosti nebyly na místě. Flick se ocitla ve strašném nebezpečí.

Vytočil číslo Percyho kanceláře. „Tady je Paul. Jsem přesvědčený, že Briana zajali. Jeho vysílačku obsluhuje gestapo.“

„Bez vysílačky nemáme možnost Flick varovat,“ řekl Percy.

„Ale máme,“ řekl Paul. „Dejte mi letadlo. Letím do Remeše.“

Osmý den

neděle 4. června 1944

DIETER se z výslechu Diany a Maude dozvěděl, že Kavky mají za úkol vyhodit do vzduchu tunel na trati do Marles, a proto se postaral, aby byl přísně střežen. Kdyby se Kavky dostaly až tak daleko, zjistily by, že vejít do tunelu je téměř nemožné. Byl přesvědčený, že Flick svůj úkol nesplní. To však považoval za druhořadé. Zoufale si přál, aby ji dopadl a mohl vyslýchat. V několika hodinách by se mu podařilo rozdrtit zbytky francouzského odboje - kdyby dostal Flick. Potřeboval jen seznam jmen a adresy, které měla v hlavě. Místo všeobecného povstání, se kterým Spojenci po vylodění určitě počítají, by tu byl klid a pořádek, aby si Němci mohli připravit odvetu a zahnali nájezdníky zpátky do moře.

Skupinu gestapáků poslal pro jistotu prohledat hotel de la Chapelle, ale byl si jistý, že Flick a další tři ho vzápětí po zatčení svých společnic opustily. Kde mohla být Flick nyní? Přirozeným odrazovým můstkem k útoku na tunel u Marles byla Remeš. Dieter pokládal za pravděpodobné, že Flick půjde přes toto město. Leželo na silniční a železniční trase na Marles a existovala tam možná i nějaká pomoc, kterou by jí mohly poskytnout zbytky skupiny Bollinger.

Zavolal Weberovi a vysvětlil mu situaci. Weber poprvé neměl námitek. Souhlasil s tím, že pošle dva gestapáky, aby hlídali Michelův dům ve městě, dva další pošle k Gilbertinu bytu a dva do domu v rue du Bois chránit Stéphanii.

Nakonec Dieter zavolal Stéphanii. „Britští teroristé jsou na cestě do Remeše. Posílám ti dva muže, aby tě hlídali.“

Přijala to klidně jako vždycky. „Děkuji.“

„Je důležité, abys chodila dál na schůzky. Ale nezapomeň, změnili jsme místo. Už to není krypta v katedrále; je to kavárna de la Gare. Když se kdokoli ukáže, prostě ho přiveď do domu. A pak už se o něj postará gestapo.“

„Dobře.“

„Pár hodin se prospím a ráno přijedu do Remeše.“

„Miluju tě,“ řekla.

To Já tě taky miluju už měl na rtech, jen váhal, protože je ze zvyku nerad říkal. Váhal tak dlouho, až se ozvalo cvaknutí, jak Stéphanie zavěsila.

V NEDĚLI v časných ranních hodinách Paul Chancellor seskočil do bramborového pole nedaleko vesnice Laroque západně od Remeše, bez výhod - či rizika - přítomnosti uvítacího výboru. Náraz při dopadu vyvolal strašlivou bolest ve zraněném kolenu. Zaťal zuby a bez hnutí zůstal ležet na zemi. Když bolest ustoupila, s námahou se zvedl a vyprostil se z padáku. Našel silnici, zorientoval se podle hvězd a vydal se na cestu, silně však kulhal.

Jak se s Percym narychlo dohodli, měl se vydávat za učitele ze školy v Épemay, pár kilometrů na západ. Stopoval do Remeše, kam jel navštívit svého nemocného otce. Percy ho vybavil všemi potřebnými doklady, z nichž některé byly ve spěchu zfalšovány předchozí noc.

Dostat se sem bylo z celého úkolu to nejjednodušší. Teď musí najít Flick. Jeho jedinou nadějí bylo, že část skupiny Bollinger zůstala nedotčená. Bude muset navázat spojení pomocí slečny Lemasové.

Stopnul si mladíka s traktorem, který ho vysadil na předměstí Remeše, a dokulhal do města. Schůzky se přesunuly z krypty v katedrále do kavárny de la Gare, ale třetí hodina zůstala nezměněna. Musí nějak přečkat celé hodiny.

Šel do kavárny, aby se nasnídal a trochu porozhlédl, a dopoledne strávil v katedrále, kde podřimoval při bohoslužbách. V kavárně se znovu objevil až v půl druhé, aby se naobědval. Kolem půl třetí se místnost vyprázdnila a zůstal jen Paul nad šálkem náhražkové černé kávy.

Přesně ve tři hodiny vešla vysoká atraktivní žena, nenápadně elegantní, v zelených šatech a slaměném klobouku. Byla podivně obutá, jednu botu měla černou a druhou hnědou. To musí být Bourgeoise.

Paul čekal starší ženu, i když Flick mu ji vlastně nikdy nepopsala. Přesto jí ale nebyl ochoten ihned důvěřovat. Vstal a vyšel ven, prošel se k nádraží, zůstal stát ve vchodu a sledoval kavárnu. Nevšiml si však nikoho, kdo by působil třeba jen trochu nebezpečně.

V půl čtvrté Bourgeoise z kavárny odešla. Ubírala se po chodníku, pryč od nádraží. Paul ji sledoval. Nastoupila do malé černé simky pětistovky a nastartovala.

Teď se musel rozhodnout a z jistého hlediska podstoupit i nepatrné riziko. Přistoupil k vozu ze strany spolujezdce a otevřel dveře. „Pomodlete se za mě,“ řekl.

Klidně se na něho podívala a řekla, „Modlím se za mír.“

Paul nastoupil do vozu. „Já jsem Danton,“ představil se svým krycím jménem.

Nastartovala a zařadila rychlost. „Proč jste mě neoslovil v kavárně?“

„Chtěl jsem si být jistý, že to není léčka.“

Pohlédla na něj. „Slyšel jste, co se stalo Helikoptérovi?“

„Ano. Kde je váš přítel, co ho zachránil, ten Charenton?“

Rychle ujížděla směrem k jihu. „Dnes je v práci.“

„V neděli? Co dělá?“

„Hasič. Má službu.“

Tím se to vysvětlilo. „Kde je Helikoptéra?“ zeptal se Paul.

Zavrtěla hlavou. „Nemám ponětí.“

„Máte zprávy od Levhartice?“

„Ne.“

Jak se auto proplétalo předměstím, Paul znovu upadl do chmurných myšlenek.

Konečně Bourgeoise zastavila na dvorku vedle vysokého domu. „Pojďte dovnitř a umyjte se,“ řekla.

Vystoupil z auta. Zdálo se, že všechno je v pořádku. Na druhou stranu mu však Bourgeoise neposkytla žádnou užitečnou informaci. Když ho vedla k domovním dveřím a otevírala je, dotkl se dřevěného kartáčku v kapse u košile. Byl francouzské výroby, takže mu dovolili vzít si ho s sebou. Náhle ho něco napadlo. Jak Bourgeoise vcházela do domu, vytáhl kartáček z kapsy a těsně přede dveřmi ho pustil na zem.

Potom ji následoval. Otevřela dveře a ustoupila stranou, aby mohl jít první. „Běžte do kuchyně.“

Vešel dovnitř a uviděl dva muže v uniformách gestapa. Oba drželi automatickou pistoli. A obě zbraně byly namířené na Paula.

DIETER cestou z Paříže píchnul. Z pneumatiky trčel ohnutý hřebík. Zdržení ho dopálilo a tak neúnavně rázoval po silnici sem a tam, zatímco poručík Hesse vyzvedl vůz na hever a vyměňoval kolo. Chtěl být v Remeši. Nastražil na Flick Clairetovou léčku a potřeboval být při tom, až se do ní chytí.

Když velká Hispano-Suiza znovu letěla jako šíp po silnici, trápil se starostmi o Stéphanii. Hrozilo jí nebezpečí. Proklínal se, že ji tak úzce zapojil do svého úkolu a vystavil ji takovému riziku. Partyzáni z odboje nebrali zajatce. Protože se sami nacházeli v neustálém ohrožení, neměli žádné ohledy a Francouze, kteří kolaborovali s nepřítelem, bez rozpaků zabíjeli.

Bylo mu úzko při pomyšlení, že by Stéphanii mohli zabít. Život bez ní si vůbec nedokázal představit a uvědomil si, že ji zřejmě miluje. Čím dál víc si přál, aby už byl u ní v Remeši.

Píchli podruhé, další ohnutý hřebík. Dieter by zoufalstvím brečel. Cožpak Francouzi svévolně rozhazují po silnicích staré hřebíky, protože vědí, že devět vozů z deseti patří okupačním vojskům?

Vůz neměl druhou rezervu a pokud chtěli pokračovat v cestě, museli pneumatiku opravit. Vystoupili a šli pěšky asi tři kilometry. Našli mrzutého mechanika, který nahodil starý náklaďák a s Hansem vedle sebe vyrazil.

Dieter čekal v jeho domě v obývacím pokoji. Znovu byl v myšlenkách u Stéphanie. Všiml si telefonu v předsíni.

„Mohu si zavolat?“ zeptal se mechanikovy ženy. „Samozřejmě zaplatím.“

Vrhla na něj nepřátelský pohled, ale přikývla.

Zavolal spojovatelku a uvedl číslo do domu v rue du Bois. Stéphanie okamžitě zvedla sluchátko a představila se jako slečna Lemasová. Dieterovi se nesmírně ulevilo. „Je všechno v pořádku?“

„Miláčku,“ řekla. „Zajala jsem ti dalšího agenta.“

„Můj bože… Dobrá práce! Jak to proběhlo?“

„Vyzvedla jsem ho v kavárně a dovezla sem. Tvoji muži ho svázali. Zrovna jsem chtěla zavolat do Sainte-Cécile, aby si pro něj přijeli.“

„Nedělej to. Zamkni ho ve sklepě. Chci s ním mluvit.“

„Kde jsi?“

„V nějaké vesnici. Píchli jsme. Měl bych u tebe být tak během hodiny, dvou. Jak se cítíš?“

„Jak se cítím? Takhle se obyčejně neptáš.“

Dieter zaváhal. „Obyčejně tě nezatahuji do chytání teroristů. Nechci tě ztratit.“

Hlas jí zjihl. „Mám se dobře. Nedělej si o mě starosti.“

Na druhém konci se ozval divný zvuk. Uvědomil si, že Stéphanie pláče. Stáhlo se mu hrdlo. „Brzy budu u tebe,“ dodal.

„Miluju tě,“ řekla.

Ohlédl se na mechanikovu ženu. Upřeně na něj hleděla. Trhni si nohou, pomyslel si. „Já tě taky miluju,“ řekl a zavěsil.

KAVKÁM trvalo téměř celý den, než se dostaly z Paříže do Remeše. Všemi kontrolami prošly bez povšimnutí. Jejich nové falešné doklady byly stejně spolehlivé jako ty první a nikdo nepostřehl, že si Flick fotografii upravila tužkou na obočí.

Vlak se však stále opožďoval a celou hodinu stál na nějaké mezi. Flick soptila vzteky.

Do Remeše přijely v neděli odpoledne, pár minut po čtvrté hodině. Znamenalo to, že už je příliš pozdě, aby mohly splnit svůj úkol hned ten večer. A znamenalo to také, že si budou muset najít místo, kde přenocují. Flick znala tři možné skrýše: Michelův dům ve městě, Gilbertin byt a dům slečny Lemasové v rue du Bois. Všechny mohly být, bohužel, hlídané, podle toho, jak dalece se gestapu podařilo proniknout do skupiny Bollinger.

Nezbývalo než jít a podívat se. „Musíme se znovu rozdělit do dvojic,“ řekla ostatním. „Čtyři ženy pohromadě budí pozornost. První půjdu já s Ruby. Greta s Jelly se budou držet sto metrů za námi.“

Šly k Michelovu domu, který byl nedaleko nádraží. Byl to dům, kde prožila manželství, ale vždycky na něj vzpomínala jako na jeho dům. Stál v rušné ulici s několika obchody. Před pekařstvím parkoval černý citroen se dvěma muži v civilu, kteří seděli na předních sedadlech, kouřili cigarety a tvářili se otráveně.

Flick znervózněla. V černé paruce si mohla být jistá, že v ní nepoznají dívku z letáčku, i tak se jí však zrychlil tep a rychle prošla kolem nich. Její obavy byly oprávněné. Michelův dům se nedal použít.

Zvažovala dvě zbývající možnosti. Gilbertin byt byl maličký a čtyři nocležníci by působili příliš nápadně. Přijatelný byl zřejmě pouze dům v rue du Bois. Flick v něm dvakrát byla. Byl to velký dům se spoustou pokojů, něco přes kilometr od středu města. Všechny čtyři se tam vypravily, stále ve dvojicích se stometrovým odstupem.

Za půl hodiny dorazily na místo. Rue du Bois byla tichá ulice na předměstí. Flick a Ruby provedly předběžnou obhlídku a prošly se kolem domu. Vypadal tak jako vždycky. Na dvoře stála simka slečny Lemasové. Flick zvolnila krok a opatrně nahlédla oknem do haly. Nikoho neviděla.

Když míjela dveře, zahlédla koutkem oka něco na zemi. Byl to dřevěný zubní kartáček. Aniž se zastavila, sehnula se a zvedla ho.

„To vypadá jako Paulův kartáček,“ poznamenala směrem k Ruby.

„Proč by jezdil do Francie?“

„Nevím. Možná aby nás varoval.“

Pokračovaly dál kolem bloku. Než se znovu přiblížily k domu, počkaly, až k nim dojdou Greta s Jelly. „Zaklepáte na domovní dveře,“ řekla jim Flick. „My s Ruby obejdeme dům dozadu. Vůbec o nás nemluvte, jen počkejte, až se objevíme.“

Flick s Ruby vešly na dvůr, obešly simku a plížily se kolem domu. Téměř celou jeho šířku až dozadu zabírala kuchyň. Flick čekala, až uslyší zvonek u dveří, a pak si troufla nahlédnout kuchyňským oknem dovnitř. Leknutím zkoprněla.

V kuchyni byli tři lidé: dva muži v uniformách gestapa a vysoká žena s bohatými zrzavými vlasy, která rozhodně neměla nic společného se staropanenskou slečnou Lemasovou. V děsivém zlomku vteřiny si Flick všimla, že všichni hledí opačným směrem, jak bezděky zareagovali na zvonek u domovních dveří.

Znovu se skrčila a rychle uvažovala. Ta žena se určitě vydává za slečnu Lemasovou. S hrůzou si uvědomila, že bezpečný dům byl prozrazen. Místo se nyní stalo pastí pro všechny spojenecké agenty. Vytáhla pistoli a Ruby udělala totéž.

„Tři lidi,“ řekla tiše. „Dva muži a žena.“ Nabrala dech. „Ty muže zastřelíme, ano?“

Ruby přikývla.

„Tu ženu bych raději nechala naživu, abych ji mohla vyzpovídat, ale kdyby to vypadalo, že uteče, zastřelíme ji. Ti muži stojí na levé straně kuchyně. Žena zřejmě půjde otevřít. Vezmi si tohle okno a já přejdu k druhému. Miř na muže, co stojí blíž k tobě. Střílej, až vystřelím já.“

Flick se proplížila podél domu dozadu a přikrčila se pod druhým oknem. Srdce jí divoce bušilo. Napřímila se a podívala se dovnitř.

Oba muži stáli obráceni ke dveřím do předsíně. Oba měli v rukou zbraň. Flick namířila pistoli na toho, který stál blíž k ní.

Žena na okamžik zmizela, ale jak Flick viděla, zase se vracela a držela dveře do kuchyně otevřené. Nic netušící Greta s Jelly prošly kolem ní dovnitř. Potom spatřily gestapáky. Greta leknutím lehce vyjekla. Obě zvedly ruce nad hlavu.

Falešná slečna Lemasová vešla do kuchyně za nimi. Když jí teď Flick viděla do tváře, s úlekem ji poznala. Už ji viděla dříve. Ta žena byla minulou neděli s Dieterem Franckem na náměstí v Sainte-Cécile.

Vzápětí si žena všimla Flick v okně. Oči se jí rozšířily a ukázala rukou. Muži se začali otáčet.

Flick stiskla spoušť. Výstřel z pistole byl doprovázen zvukem sypajícího se skla. S pistolí stále namířenou vystřelila ještě dvakrát. O vteřinu později vystřelila i Ruby. Oba muži se zhroutili a bez hnutí zůstali ležet na podlaze.

Flick rozrazila zadní dveře a rychle vběhla dovnitř.

Mladá žena se už už chystala utéct. Vrhla se k domovním dveřím. Jelly po ní skočila a strhla ji na dlažbu v předsíni. Žena byla podivně obutá, jednu botu měla černou a druhou hnědou.

Flick řekla: „Jelly, pohlídej ji. Greto, najdi nějaký provaz a přivaž ji k židli. Ruby, ty jdi nahoru a zjisti, jestli není v domě někdo další. A já se podívám do sklepa.“

Rozběhla se po schodech dolů do sklepa. Tam našla Paula, svázaného a se zacpanými ústy. Vytáhla mu roubík z pusy, sklonila se k němu a dlouze a vášnivě ho políbila. „Vítej ve Francii.“

Zasmál se. „Nejlepší přivítání, co jsem kdy zažil.“

„Našla jsem tvůj kartáček.“

„Napadlo mě to na poslední chvíli. Té zrzce jsem nevěřil.“

Sáhla pod klopu, vytáhla z pouzdra svůj ostrý nožík a začala přeřezávat provaz, kterým byl svázaný. „Jak ses sem dostal?“

„Seskočil jsem včera v noci. Brianovu vysílačku určitě používá gestapo. Chtěl jsem tě varovat.“

Oběma rukama ho objala. „Jsem tak šťastná, že jsi tady!“ Sevřel ji a políbil. „V tom případě jsem rád, že jsem přijel.“

Šli nahoru. „Podívejte, koho jsem našla ve sklepě,“ řekla Flick. Všechny čekaly na další příkazy. Chvíli přemýšlela. Museli co nejrychleji zmizet. Obrátila pozornost k falešné slečně Lemasové, nyní přivázané ke kuchyňské židli. Uvědomovala si, co bude muset udělat, a při tom pomyšlení jí bylo úzko.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se.

„Stéphanie Vinsonová.“

„Jste milenka Dietera Francka.“

Byla bílá jako stěna, ale tvářila se odhodlaně. „Zachránil mi život.“ Tak takhle si Dieter získal její náklonnost, říkala si Flick. Bylo to ale jedno: zrádce je zrádce.

„Přivedla jste do tohoto domu Helikoptéru, aby ho zajali. Žije, nebo je mrtvý?“

„Nevím.“

Flick ukázala na Paula. „Jeho jste sem přivedla také. A byla byste pomohla gestapákům, aby nás chytili všechny.“

Stéphanie sklopila oči.

Flick přešla za židli a vytáhla pistoli. Ostatní, když viděli, co bude následovat, ustoupili stranou, aby nestáli ve směru výstřelu. Stéphanie vytušila, co se stane, a zašeptala:

„Co se mnou uděláte?“

„Když vás tady necháme, řeknete o nás Dieterovi Franckovi a pomůžete mu, aby nás chytil.“ Flick mířila Stéphanii na zátylek. „Máte nějakou omluvu pro to, že jste pomáhala nepříteli?“

„Dělala jsem, co jsem musela. Tak by se snad choval každý, ne?“

„Právě,“ řekla Flick a dvakrát stiskla spoušť. Na chvíli všichni ztichli. Pak promluvila Flick. „Musíme odtud.“

V ŠEST hodin večer Dieter konečně zaparkoval před domem v rué du Bois. Všiml si, že simka zmizela. Že by Stéphanie někam jela? Měla tu na něj počkat. Zatáhl za šňůru zvonku. Nikdo se neozval.

Obešel dům dozadu. Dvě okna byla rozbitá a dveře zůstaly otevřené. Jeho úzkost narůstala. Vešel dovnitř.

Nejprve nechápal to, co vidí. Ke kuchyňské židli bylo přivázáno tělo. Potom uviděl podivné boty, jednu černou a druhou hnědou, a pochopil. Bolestně zaúpěl a v pláči se pomalu svezl na kolena.

Pocit ztráty bodal jako otevřená rána. Stéphanie, její elegance, její vtip, obavy i přání, to všechno zmizelo, bylo vymazáno, skončilo. Měl pocit, jako by zastřelili jeho, jako by ztratil část sebe sama.

Potom za sebou zaslechl zvuk: bezhlesé zasípání. Otočil se a teprve nyní si všiml dvou mužů na zemi - Stéphaniiných strážců od gestapa. Jeden ležel bez hnutí, ale druhý se pokoušel promluvit. Dieter si klekl a přiložil ucho k jeho rtům. „Kdo to byl?“ zeptal se. „Čtyři ženy,“ řekl muž chraplavě. „Dvě u dveří… dvě zezadu.“

„Kavky,“ řekl hořce Dieter. „Kdo zabil Stéphanii?“

„Ta malá,“ odpověděl gestapák.

„Flick,“ řekl Dieter a zaplavila ho touha po pomstě. Muž zašeptal, „Je mi to líto, pane majore…“ Potom se už ústa nepohnula a jeho dech se zastavil.

VTĚSNAT pět lidí do simky pětistovky byl nadlidský výkon. Ruby a Jelly seděly na zadním sedadle, Paul řídil, Greta obsadila místo pro spolujezdce a Flick jí seděla na klíně. Za normálních okolností by se tomu smáli, ale nálada byla pochmurná a všichni byli ve střehu. Mysleli jenom na to, jak se zachránit.

Flick směrovala Paula do ulice, kde bydlela Gilberta. Vzpomínala, že přesně před týdnem sem přijela se svým raněným manželem. Na ulici parkoval černý citroen se dvěma muži na předním sedadle.

To vypadá špatně, myslela si Flick zoufale. Někdo mluvil a Dieter Franck s puntičkářskou přesností sledoval stopu, nejprve ke slečně Lemasové, potom k Brianovi a nakonec ke Gilberte. A Michel? Je uvězněný? Bylo nanejvýš pravděpodobné, že ano.

„Nejde to,“ řekla. „Hlídá tu gestapo.“

„Krucinál,“ ulevil si Paul. „Kam teď půjdeme?“

„Vím ještě o jednom místě, které můžeme zkusit,“ řekla Flick. „Nejdřív jeď na nádraží. Tam necháme auto.“

„To není špatný nápad,“ řekl Paul. „Budou si třeba myslet, že jsme odjeli z města.“

Bez potíží se dostali do středu města. U nádraží Paul zaparkoval. Všichni vystoupili a spěchali pryč.

„Tohle musím provést sama,“ řekla Flick. „Vy uděláte nejlíp, když půjdete do katedrály a počkáte tam na mě.“

Vrátila se do ulice, kde bydlela s Michelem. Naproti jeho domu byla kavárna Chez Régis. Vešla dovnitř. Majitel Alexandre Régis jí kývl na pozdrav, ale neřekl ani slovo.

Prošla dveřmi označenými jako TOILETTES. Pokračovala dál krátkou chodbičkou a potom otevřela dveře podobné dveřím od komory. Za nimi byly příkré schody vzhůru. Nahoře končily u bytelných dveří s kukátkem. Flick zaklepala a stoupla si tak, aby jí bylo kukátkem vidět do tváře. Chvíli nato jí otevřela bábinka Régisová, majitelova matka.

Flick vešla do rozlehlé místnosti se zatemněnými okny. Na jednom konci byla ruleta. U velkého kulatého stolu hrála skupinka mužů karty a v dalším rohu byl bar. Byla v ilegálním hráčském klubu.

Michel rád hrál poker o vysoké částky a občas si sem večer zašel. Plick nikdy nehrála, ale někdy celé hodiny seděla a sledovala hru. Jako úkryt před gestapem to bylo skvělé místo a Flick doufala, že ho tu třeba najde.

Přistoupila k baru a posadila se na stoličku. Barmankou byla Yvetta Régisová, Alexandrova manželka, žena ve středním věku s výrazně nalíčenými rty.

„Hledám Michela,“ řekla Flick.

„Neviděla jsem ho asi tak týden,“ odpověděla Yvetta.

Flick si poručila skotskou. „Chvíli počkám, jestli se náhodou neobjeví.“

DIETER byl zoufalý. Flick unikla z jeho léčky. Byla někde v Remeši, ale nedokázal ji najít. Měl pod dohledem Michelův dům i Gilbertin byt, ale byl si jistý, že Flick je příliš chytrá na to, aby se nechala chytit průměrným čmuchalem od gestapa. Město bylo plné letáčků s její fotografií, ale teď už určitě změnila vzhled, protože nikdo nenahlásil, že by ji zahlédl. Nandala mu to na celé čáře.

Chtělo by to geniální nápad. A na jeden už přišel.

Opřel se o kolo u kraje vozovky ve středu města. Na hlavě měl baret, cyklistické brýle, na sobě hrubý bavlněný svetr a konce nohavic si zastrčil do ponožek. Vypadal docela nenápadně.

Vyhlížel černý citroen a upřeně hleděl na silnici k západu. Podíval se na hodinky: každou chvíli tu bude.

Na druhé straně ulice seděl za volantem starého dýchavičného peugeotu Hans. Byl rovněž v přestrojení, s brýlemi proti slunci a klobouku, na sobě obnošený oblek a sešlapané boty, jako Francouz.

Dieter neměl ani ponětí, jestli jeho plán vyjde, ale už byl v koncích. V úterý bude úplněk. Byl přesvědčený, že Spojenci se chystají vylodit. Flick za tak vysoké riziko stála.

Vyhraná válka ho však už nezajímala. Flick Clairetová mu zničila život; zavraždila Stéphanii. Chtěl ji zajmout a odvléct do sklepení hradu. Tam by si vychutnal uspokojení z pomsty.

Nejdříve ji ale musí najít.

V dálce zahlédl černý citroen, dvoudveřový typ, jaký se používal pro převoz vězňů. Viděl v něm čtyři lidi a na zadním sedadle rozeznal hezkou Michelovu tvář, vedle gestapáka v uniformě, který ho hlídal. To bylo auto, na které čekal. Teď byl rád, že vydal rozkaz, aby Michela zatím nemučili. Jinak by tenhle plán nemohl uskutečnit.

Když se citroen přiblížil na Dieterovu úroveň, odlepil se Hans ve starém peugeotu nečekaně od obrubníku. Vůz vyrazil kupředu a zepředu najel do citroenu. Ozval se skřípavý zvuk bortícího se plechu a vysypalo se sklo. Z nabouraného vozu vyběhli dva gestapáci a špatnou francouzštinou začali na Hanse řvát - aniž si zřejmě povšimli, že jejich kolega na zadním sedadle se patrně uhodil do hlavy a zhroutil se v bezvědomí vedle vězně. Teď jde o všechno, říkal si Dieter a nervy měl napjaté k prasknutí. Spolkne Michel návnadu?

Po nějaké chvíli se Michel natáhl přes přední sedadla, zašmátral spoutanýma rukama po páčce u dveří, sklopil přední sedadlo a vylezl ven. Ohlédl se po dvou gestapácích, kteří se stále hádali s Hansem. Byli k němu otočeni zády. Obrátil se a rychle kráčel pryč.

Dieterovo srdce zaplesalo. Jeho plán fungoval. Sledoval Michela na kole a za ním šel pěšky Hans.

Michel na prvním rohu zabočil a i když kvůli zranění lehce kulhal, šel rychle a spoutané ruce držel dole před sebou, aby nebyly tak nápadné.

K Dieterovu údivu mířil ke svému domu vedle katedrály. Určitě ho muselo napadnout, že ho hlídají. V poslední chvíli ovšem změnil směr a vešel do kavárny Chez Régis na protější straně ulice.

Dieter si opřel kolo o zeď vedlejšího domu, kde byl vyklizený obchod s vybledlým nápisem Uzeniny. Pár minut čekal. Když bylo zřejmé, že se Michel v podniku zdrží, vešel Dieter dovnitř a spoléhal se, že v brýlích a baretu ho nikdo nepozná.

Michela však nikde neviděl. Vyvedlo ho to z míry a zaváhal.

„Přejete si, pane?“ řekl barman.

„Pivo,“ odpověděl Dieter. „Řezané.“

„Hned to bude.“

„Kde jsou toalety?“

Barman ukázal na dveře v rohu. Dieter jimi prošel. Michel nebyl ani na pánské, ani na dámské toaletě. Otevřel dveře, které připomínaly dveře od komory. Vedly ke schodišti. Vyšel nahoru a uviděl masivní dveře s kukátkem. Zaklepal, nikdo však neotevřel. Bezpečně věděl, že na druhé straně někdo je a dívá se na něj kukátkem. Snažil se tvářit, jako by zabloudil cestou na toaletu.

Sešel po schodech dolů a odnesl si sklenici ke stolu. Pivo bylo bez chuti, ale přinutil se ho dopít a pak vyšel ven.

„Je v nějakém soukromém klubu nahoře,“ řekl Hansovi. „Možná má schůzku s ostatními členy odboje. Může to ale být taky bordel nebo něco podobného. Nechci tam vrazit dřív, než nás dovede k někomu, kdo stojí za to.“

Hans pochopil dilema a přikývl.

„Až vyjde ven, půjdu za ním. Pak to tam prohledejte.“ Dieter ukázal na dva gestapáky, kteří hlídali Michelův dům. „Ať ti pomůžou. Snažte se, aby to vypadalo jako mravnostní záležitost.“

FLICK si až do okamžiku, kdy Michel vešel, nedělala velké naděje. Seděla u baru v malém provizorním kasinu a roztěkaně hovořila s Yvettou. Kdyby Michela nenašla, nevěděla by, co si dál počít. Ostatní Kavky seděly v katedrále, ale nemohly tam zůstat celou noc. A potřebovala také dopravu.

Dopila whisky. A pak do dveří vešel Michel. Obrovsky se jí ulevilo. Michel jí pomůže. Najednou se znovu zdálo, že úkol je splnitelný.

Štíhlá postava ve zmačkaném saku v ní vyvolala trpký pocit náklonnosti. Když přišel blíž, viděla, že už tak dobře nevypadá.

Jeho tvář prozrazovala vyčerpání a strach a vypadal spíš na padesát než na třicet pět, jak si s úzkostí uvědomila.

Neskrýval svou radost z toho, že ji vidí. „Flick!“ vykřikl. „Věděl jsem, že tu budeš!“ Přešel přes místnost až k ní.

„Bála jsem se, že tě sebralo gestapo,“ řekla tiše.

„Taky že sebralo!“ Otočil se tak, aby ho nikdo neviděl, a ukázal jí ruce spoutané kolem zápěstí silným provazem.

Z pochvy pod klopou vytáhla nožík a zatímco jí vyprávěl, jak se mu podařilo utéct, nepozorovaně mu pouta přeřezala. „Měl jsem neuvěřitelné štěstí!“ zakončil to a mnul si zápěstí.

Flick přikývla. „Možná až příliš. Může to být léčka. Nemohli tě sledovat?“

Rozhořčilo ho to, jako by ho nařkla, že je naivní. „Ne,“ řekl rozhodně. „Samozřejmě že jsem to hlídal.“

Neměla dobrý pocit, ale nechala to být. „Takže Brian Standish je mrtvý a tři další jsou zatčeni - slečna Lemasová, Gilberta a doktor Bouler.“

„Ostatní jsou mrtví. Němci vydali těla těch, co zahynuli při přestřelce. Ty, co přežili - Gastona, Geneviévu a Bertranda - zastřelila popravčí četa na náměstí v Sainte-Cécile.“

„Bože můj.“

Chvilku mlčeli. Michel si objednal pivo. Jedním douškem vypil půlku a utřel si pusu. „Předpokládám, že ses vrátila, aby ses znovu pokusila o hrad.“

Přikývla. „Potřebujeme někde zůstat přes noc.“

Chvilku přemýšlel. „Sklípek Josepha Laperriéra.“

Laperriére byl výrobce šampaňského. „Je náš?“

„Sympatizující.“ Trpce se usmál. „Teď sympatizuje každý. Všichni si myslí, že k vylodění dojde co nevidět.“

„Dobrá. A další věc, kterou potřebuju - auto na zítřek.“

„Abyste se dostaly do Sainte-Cécile?“

„A abychom potom dojely k letadlu, jestli to přežijeme.“

„Uvědomuješ si, že pro přistání nemůžeš použít louku u Chatelle, vid? Gestapo o ní ví. Právě tam mě sebrali.“

„Ano. Letadlo přistane na bramborovém poli u Laroque.“

„Auto má Philippe Moulier. Dodává maso Němcům.“

„Dobře. Přijeď s ním ke sklípku v deset dopoledne.“

Dotkl se její tváře. „Nemůžeme strávit noc společně?“

Chtěla mu říct pravdu, protože čestnost si cenila ze všeho nejvíc, ale potřebovala jeho pomoc. „Ne,“ řekla.

Vypadal sklíčeně. „To kvůli Gilberte?“

Neuměla lhát. „No, taky.“

Zdál se zranitelný, téměř vyplašený. „Ty někoho máš?“

Nechtěla ho zranit. „Ne,“ zalhala.

Pozorně se na ni zadíval. „Dobrá,“ řekl konečně. „To jsem rád.“ Dopil pivo a zvedl se ze stoličky. „Laperriérův statek je na cestě do la Carriére. Dojdete tam za půl hodiny. Já radši půjdu za Moulierem kvůli té dodávce.“ Políbil ji na ústa.

Bylo jí hrozně. Políbit Michela považovala za nevěru vůči Paulovi. Zavřela oči a pasivně čekala, dokud ji nepřestane líbat.

Všiml si jejího nezájmu a chvíli se na ni zamyšleně díval. „Uvidíme se v deset,“ řekl a odešel.

Rozhodla se, že počká pět minut a pak také odejde. Požádala Yvettu ještě o jednu skotskou. Když ji usrkávala, rozsvítilo se červené světlo nade dveřmi.

Nikdo nepromluvil, ale celá místnost byla okamžitě na nohou. Krupiér zastavil ruletu a obrátil ji vzhůru nohama, takže vypadala jako deska obyčejného stolu. Karetní hráči pobrali své sázky a oblékli si saka. „Razie,“ vysvětlila jí Yvetta. „Alexandr nás zezdola varoval. Jdeme, rychle!“ Ukázala přes místnost, kde už bábinka Régisová vcházela do něčeho, co připomínalo skříň. Odhrnula na stranu pár starých kabátů a hráči začali odcházet ukrytými dveřmi.

Červené světlo stále svítilo a ozvalo se bušení na dveře. Flick následovala muže, kteří se tlačili u skříně. V jejich zástupu sešla po schodech dolů a ocitla se v opuštěném uzenářství. Dveře vedly do nějakého průchodu. Muži se rozběhli na všechny strany.

Za chvíli si Flick uvědomila, že je sama. Ztěžka dýchala. Sotva se zorientovala, zamířila ke katedrále, kde na ni čekaly ostatní Kavky. „Panebože,“ šeptala si, „tohle bylo o chlup.“

Když se uklidnila, začala razii v hráčském klubu vidět v jiném světle. Došlo k ní jen pár minut po Michelově odchodu. Flick nevěřila na náhody. Čím víc o tom přemýšlela, tím víc si byla jistá, že ten, kdo bušil na dveře, hledal ji.

Historka s Michelovým útěkem v ní budila podezření od samého začátku. Jeho útěk musel být zinscenovaný, stejně jako „zachránění“ Briana Standishe. Tušila za tím lstivý mozek Dietera Francka. Michela někdo sledoval do kavárny.

V tom případě Michela ještě stále sledují. Budou mu na stopě dnes večer, až půjde k Philippovi Moulierovi, a ráno, až pojede s dodávkou, za ním pojedou do sklípku, kde se budou ukrývat Kavky.

A co já s tím teď mám sakra dělat? pomyslela si Flick.

Devátý den

pondělí 5. června 1944

DIETER se ve svém pokoji v hotelu Frankfurt probudil před rozedněním. Začal se holit, znovu si probíral události předchozího večera a kladl si otázku, zda udělal všechno, co bylo v jeho silách.

Když zanechal poručíka Hesseho v kavárně Chez Régis, sledoval Michela k Philippu Moulierovi, dodavateli masa.

Čekal tam celou hodinu, ale ven nikdo nevyšel.

Usoudil, že Michel tady hodlá přenocovat, a našel si tedy bar, odkud zatelefonoval Hansovi Hessemu. Hans skočil na motorku a přijel za ním k Moulierovi. Poručík vyprávěl Dieterovi o nepochopitelně prázdné místnosti nad kavárnou Chez Régis. „Mají tam nějaký varovný systém,“ spekuloval Dieter. „Barman dole spustí poplach, jakmile vejde někdo podezřelý. Zatkli jste toho barmana?“

„Zatkl jsem tam všechny. Teď jsou na hradě.“

Dieter nechal Hanse hlídat Moulierův dům a rozjel se do Sainte-Cécile. Tam vyslechl vyděšeného majitele Alexandra Régise a během několika minut se dozvěděl, že Michel Clairet se v baru setkal se svou ženou. Byla to další prohra, která Dietera doháněla téměř k šílenství.

Skončil s holením, oblékl se, v hotelové kuchyni si vyprosil půl tuctu ještě teplých croissantů a zatelefonoval na hrad, aby mu poslali auto s šoférem a dvěma muži od gestapa.

Nedaleko Moulierova domu zastihl Hanse, který číhal u vjezdu do skladiště, asi padesát metrů dál po ulici. Hans říkal, že celou noc nikdo nepřišel ani nevyšel, takže Michel musí být ještě uvnitř. Dieter zůstal s Hansem, podělil se s ním o croissanty a díval se, jak nad městskými střechami vychází slunce. Dnes se už možná dostane k samému jádru odboje - ale všechno, co měl, byla právě jen ta naděje.

Po deváté hodině se dveře od domu otevřely.

„Konečně,“ vydechl Dieter.

Michel vyšel ven. Na dvoře stála zaparkovaná černá dodávka. Na boku bylo bílými písmeny napsáno MOULIER & SYNOVÉ - MASNÉ VÝROBKY. Michel nastoupil.

Dietera se zmocnilo nadšení. Michel si vypůjčil dodávku na rozvoz masa. To musí být kvůli Kavkám. „Jedem!“ řekl.

Hans pospíchal ke své motorce a pověsil se na Michela, který vyjel ze dvora. Dieter skočil do vozu ke dvěma gestapákům a přikázal šoférovi, aby se držel za Hansem.

Mířili na východ. Dodávku bylo snadné sledovat. Konečně zpomalila a vjela na dvůr u domu, který patřil výrobci šampaňského jménem Lapemére. Hans projel kolem a na dalším rohu zabočil, s Dieterovým šoférem v patách.

Zastavili a Dieter vyběhl ven.

„Myslím, že tady se Kavky schovaly na noc,“ řekl.

„Prohledáme to?“ zeptal se Hans dychtivě.

„Ještě ne,“ odpověděl Dieter. Michel byl jediná naděje, která mu zbývala. Na to, aby riskoval ztrátu téhle zbraně, bylo ještě příliš brzy. „Počkáme.“

Odešli na roh a sledovali Laperriérovu usedlost. Patřil k ní vysoký elegantní dům, dvůr plný sudů a nízká provozní budova. Dieterovi se zrychlil tep. Teď už by se měl každou chvíli znovu objevit Michel s Flick a ostatními Kavkami.

Potom Michel vyšel ven z nízké budovy. Mračil se a se zmateným výrazem ve tváři zůstal nerozhodně stát na dvoře.

„Co se mu stalo?“ podivil se Hans.

Dietera se zmocnila úzkost. „Něco, co nečekal.“ Zdálo se, že Kavky tu nejsou.

Když Dieter viděl, že Michel nastupuje do dodávky, zaklel. Řekl Hansovi: „Provedeme to samé, co včera v noci, jenže tentokrát budeš ty sledovat Michela a já to tu prohledám.“

Díval se, jak Michel odjíždí, sledován Hansem na motorce. Mávnutím přivolal své tři gestapáky a rychle kráčeli k Laperriérovu domu. Ukázal na dva z nich.

„Vy hlídejte dům. Postarejte se, aby nikdo neodešel.“ Kývnul na třetího. „Ty a já prohledáme sklepy.“ Vydal se k nízké budově, našel schody a seběhl dolů. Ve chladných podzemních prostorách prohledal jeden po druhém sklípky plné polic s láhvemi šampaňského. Žádné ženy tam však nenašel.

V přístěnku na vzdáleném konci poslední chodby nalezl kůrky chleba, nedopalky a sponku do vlasů. Kavky tu strávily noc, ale vyklouzly.

Dieter zuřil. Vešel do domu a vydal rozkaz, aby všichni, kdo jsou uvnitř, byli zatčeni. Už byl na odchodu, když zazvonil telefon v hale.

Dieter ho zvedl.

„Tady je poručík Hesse, pane majore. Jsem na nádraží. Michel zaparkoval dodávku a koupil si jízdenku do Marles. Vlak bude odjíždět.“

Bylo to tak, jak si Dieter myslel. Kavky jely napřed a pro Michela nechaly vzkaz, aby přijel za nimi. Stále měly v úmyslu vyhodit do vzduchu ten tunel na železniční trati. „Nastup do vlaku,“ řekl Hansovi. „Zůstaň s ním. Sejdeme se v Marles.“

V KAVÁRNĚ de la Gare u nádraží v Remeši seděli u snídaně Flick a Paul. Jedli žitný chleba a pili náhražkovou černou kávu. Ruby, Jelly a Greta obsadily jiný stůl a nehlásily se k nim. Flick jedním okem stále sledovala ulici.

Uvědomovala si, že Michelovi hrozí nebezpečí. Rozmýšlela se, jestli ho nemá varovat, tím by však nahrála do ruky gestapu, které ho určitě sleduje a doufá, že je k ní přivede. Místo toho mu nechala u paní Laperriérové vzkaz.

Psala mu: „Micheli, vím jistě, že tě sledují. Tam, kde jsme byli včera večer, to po tvém odchodu prohledali. Dnes ráno tě pravděpodobně sledují. Odejdeme dřív, než sem přijedeš, a počkáme v centru města. Zaparkuj dodávku u nádraží a klíče nech pod sedadlem řidiče. Odjed‘ vlakem do Marles. Setřes je a vrať se. Tohle teď spal.“

Celé dopoledne čekala, jestli to vyjde. A pak, v jedenáct hodin, viděla, jak přijíždí černá dodávka a zastavuje. Michel vystoupil a šel na nádraží. Řídil se jejím plánem. Snažila se zjistit, kdo ho sleduje, ale nebylo to možné. Na nádraží neustále přicházeli lidé, pěšky i v autech. Michela mohl sledovat kdokoli z nich.

Zůstala v kavárně a po očku sledovala dodávku, nezpozorovala však nikoho, kdo by ji hlídal. Po čtvrt hodině kývla. Zvedli svá zavazadla a zamířili ven.

Flick otevřela dveře dodávky a sedla si za volant. Paul nastoupil z druhé strany. Zašmátrala pod sedadlem a našla klíčky. Ruby, Jelly a Greta přišly z kavárny a vlezly si dozadu. Ruby přibouchla dveře. Flick zařadila jedničku a vyjeli.

„Vyšlo to!“ řekla Jelly. „Díkybohu.“

Flick se lehce pousmála. To nejhorší je teprve čekalo.

Vyjela z města po silnici na Sainte-Cécile. Rozhlížela se, jestli neuvidí citroeny gestapa, ale pro tuto chvíli pravděpodobně mohla být klidná.

Brzy po poledni dorazili do Sainte-Cécile. Flick dojela k domu, kde bydlela Antoinetta. Do vnitřního dvora vedla vysoká dvoukřídlá dřevěná vrata, nyní zpola otevřená. Paul vyskočil z dodávky a otevřel je. Flick vjela dovnitř a Paul za ní vrata zase zavřel. Teď nebylo dodávku z ulice vidět.

Flick přistoupila k Antoinettiným dveřím. Když na ty dveře klepala naposledy, před osmi dny a přitom vlastně v úplně jiném životě, Michelova teta váhala, jestli má otevřít, celá nesvá ze střelby na náměstí, ale dnes přišla okamžitě. Otevřela a chvíli nechápavě hleděla na Flick, která měla na hlavě stále svou černou paruku. Náhle jí svitlo.

„To jsi ty!“ řekla. Ve tváři se jí objevil vyděšený výraz. „Co chceš?“

Flick zavolala ostatní a zatlačila Antoinettu zpátky dovnitř. „Neboj se,“ řekla. „Hned ti všechno vysvětlím. Jsi sama?“

„Ano.“

Přišli ostatní a Ruby zavřela dveře bytu. Šli do Antoinettiny kuchyně. Na stole bylo rozložené jídlo: černý chleba, salát z nastrouhané mrkve a kousek sýra. Antoinetta řekla chvějícím se hlasem:

„Co se děje?“

„Sedni si,“ uklidňovala ji Flick. „A klidně to dojez.“

„Už jíst nemůžu,“ řekla a posadila se.

„Je to jednoduché,“ vysvětlovala Flick. „Ty a tvoje ženy dnes večer na hrad uklízet nepůjdete. Půjdeme my.“

Zdálo se, že ji to vyvedlo z míry. „Jak to chceš udělat?“

„Pošleme každé ženě, která má dneska noční směnu, vzkaz, aby se než půjde do práce stavila u tebe. Až sem přijdou, všechny vás spoutáme, aby si Němci mysleli, že jsme vás donutili. A potom půjdeme na hrad.“

„To nemůžete. Nemáte propustky.“

„Ale máme.“

„Jak…“ Antoinetta zalapala po dechu. „Ukradlas mi propustku! Minulou neděli. Myslela jsem, že jsem ji ztratila. Měla jsem z toho u Němců obrovský malér.“

„Mrzí mě, že jsem ti způsobila potíže.“

„Tohle ale bude horší. Chystáte se to vyhodit do vzduchu!“ Antoinetta začala naříkat. „Obviní mě. Víš, jaký jsou. Všechny nás budou mučit. Můžou nás i zabít.“

Flick byla nelítostná. „Jo. Proto se tomu taky říká válka.“

Marles bylo městečko východně od Remeše. Tunelem těsně za městem nepřetržitě proudily z domova zásoby pro německá vojska okupující Francii. Zničený tunel by znamenal, že Rommel bude bez munice.

Městečko samo, se zpola roubenými domy natřenými jasnými barvami, připomínalo Bavorsko. Místní velitel gestapa si zabral kancelář starosty města naproti nádraží a nyní stál soustředěně před mapou spolu s Dieterem Franckem a kapitánem Bernem, který měl na starosti vojenskou ostrahu tunelu.

„Mám dvacet mužů na každém konci tunelu a další skupina hlídá horu,“ řekl Bern. „Dosud jsme nezaznamenali nic podezřelého.“

„Kolik trhaviny je potřeba ke zničení tunelu?“ zeptal se Dieter.

„Prochází masivní skálou. Budou potřebovat náklaďák dynamitu. A budou ho tam muset nepozorovaně dostat.“

„To je pravda.“ Dieter se obrátil k veliteli gestapa. „Dostali jste nějaké hlášení o neobvyklých vozidlech nebo skupinách lidí, které by se objevily ve městě?“

„Vůbec ne. Moji muži nezpozorovali nic zvláštního.“ Kapitán Bern opatrně poznamenal: „Lze připustit, pane majore, že zpráva o útoku na tunel, kterou jste dostal, byla svým způsobem manévr a měla odlákat vaši pozornost od skutečného cíle?“

Tahle možnost už v Dieterovi začala hlodat a dováděla ho k šílenství. Udělala z něj Flick Clairetová podruhé hlupáka? Ta myšlenka byla příliš ponižující, než aby ji mohl přijmout. „Můžete mít pravdu. Sám jsem dotazované vyslýchal a jsem přesvědčený, že mluvily upřímně,“ odpověděl Dieter a ze všech sil se snažil zakrýt vztek v hlase, „ale je možné, že byly záměrně mylně informovány, z opatrnosti.“

Bern zvedl hlavu a prohodil: „Přijíždí vlak.“

Velitel gestapa přistoupil k oknu. „Tenhle vlak jede na západ,“ řekl. „Tuším že jste říkal, že váš člověk je ve vlaku, který jede na východ.“

Dieter přikývl.

„Přijíždějí vlastně dva vlaky, z obou směrů,“ řekl Bern. Všichni tři vyšli ven a kráčeli ke vchodu na nádraží.

Vlak směřující na západ přijel jako první. Zatímco cestující ještě vyndávali zavazadla a vystupovali na nástupiště, přisupěl vlak jedoucí na východ. Kontrolní stanoviště gestapa bylo umístěno hned na začátku placeného prostoru. Velitel gestapa se připojil ke svému podřízenému u stolu. Kapitán Bern se opřel o sloup po straně. Dieter se vrátil do auta a sedl si dozadu s pohledem upřeným na nádraží.

Co udělá, jestliže má kapitán Bern pravdu a tunel je jenom záminka? Bude muset zvážit alternativy. Mohl by Michela vyslýchat hned tady, jakmile vystoupí z vlaku, ale zná Michel pravdu? Asi udělá lépe, když ho bude jenom sledovat, dokud se nesetká s Flick. Ta zná skutečný cíl.

Netrpělivě čekal, zatímco vojáci pečlivě kontrolovali doklady a cestující pomalu procházeli ven. Ozvalo se zapískání a vlak směřující na západ se rozjel. Odjel i vlak jedoucí na východ. Potom se z nádraží vynořil Hans Hesse. Rozhlížel se po náměstí, uviděl citroen gestapa a rozběhl se k němu.

Dieter vyskočil z vozu.

„Co se stalo? Kde je?“ ptal se Hans.

„Jak to myslíš?“ zařval na něho Dieter. „Sleduješ ho přece ty!“

„Sledoval jsem ho! Vystoupil z vlaku. Ztratil jsem ho z dohledu ve frontě před kontrolou.“

„Mohl nastoupit do druhého vlaku?“

Hans zůstal koukat s otevřenou pusou. „Zmizel mi z očí někde na konci nástupiště do Remeše…“

„Scheisse!“ řekl Dieter. „Je na cestě zpátky do Remeše. Byl jenom návnada. Celý tenhle výlet je jenom zastírací manévr.“ Zuřil, že jim na to skočil. „Dohoníme vlak a můžeš se na něj znovu pověsit. Nastup si. Jedem!“

FLICK nemohla uvěřit, že se dostala až takhle daleko. Čtyřem z původního počtu šesti Kavek se podařilo uniknout před dopadením. Teď byly všechny v Antoinettině kuchyni, pár kroků od hradu, gestapu přímo u nosu.

Antoinetta a ostatních pět uklízeček byly pevně přivázány ke kuchyňským židlím. Všem kromě Antoinetty Paul ucpal ústa. Každá uklízečka přišla s nákupním košíkem nebo plátěnou taškou, ve které měla jídlo a pití na přestávku o půl desáté. Kavky nyní chvatně vyprazdňovaly tašky a ukládaly do nich věci, které potřebovaly pronést do hradu: baterky, zbraně, střelivo a tyčinky žluté plastické trhaviny.

Flick si brzy uvědomila, že tašky uklízeček nebudou stačit. Sama měla samopal Sten s tlumičem rozebraný do třech částí, přičemž každá byla dlouhá asi třicet centimetrů. Jelly měla šestnáct rozbušek v nárazuvzdorné plechové krabici, zápalnou termitovou bombu a chemikálii, která měla uvolnit kyslík, aby se vznítily přilehlé prostory. Když si naložily výzbroj do tašek, potřebovaly ji zakrýt balíčky s jídlem. A na to už nebylo místo.

Flick objevila v Antoinettině spíži objemný košík s rákosovým výpletem, ale potřebovala ještě další tři.

„Kdes sehnala ten košík?“ zeptala se Antoinetty.

„V tom malým krámku přes ulici.“

Flick se obrátila k Ruby. „Běž a kup ještě tři košíky, honem. Jestli to půjde, ať mají různý tvar a barvu.“

„Dobře.“ Ruby vyšla ze dveří.

Flick předala Jelly a Gretě propustky uklízeček. S Rubyinou propustkou v ruce přistoupila k oknu.

Ruby se třemi košíky už vycházela z obchodu. Flick se ulevilo.

Bylo za dvě minuty sedm.

A pak došlo ke katastrofě. Když se Ruby chystala přejít ulici, oslovil ji muž v uniformě milice, bezpečnostní složky, která vykonávala pro režim špinavou práci. „To snad ne!“ řekla Flick.

Přišel Paul a podíval se jí přes rameno. „Sakra, nějakej hajzl od milice,“ poznamenal.

Muž začal Ruby nevybíravým způsobem vyslýchat a Flick napadlo, že možná obviňuje snědou Ruby z toho, že je cikánka. Ruby vytáhla doklady. Muž si je prohlédl a pak pokračoval ve vyptávání.

Paul vytáhl pistoli.

„Schovej to,“ poručila Flick. „Když teď začneme střílet, skončili jsme. Život Ruby není tak důležitý jako vyřazení telefonní ústředny. Schovej tu zatracenou pistoli.“

Paul vsunul pistoli za pásek u kalhot.

Rozhovor mezi Ruby a příslušníkem milice byl čím dál ostřejší. Muž popadl Ruby za levé rameno a očividně ji chtěl zatknout.

Ruby pohotově zareagovala. Pustila košíky a pravou rukou vytáhla z kapsy kabátu nůž. Rozmáchla se od boku a vší silou vrazila ostří muži těsně pod žebra. Vydal výkřik, který vzápětí přešel ve strašlivé chrčení.

Flick horečně uvažovala, co všechno se může stát. Kdyby tělo rychle odtáhli z dohledu, mohlo by jim to projít. Viděl někdo, jak ho Ruby probodla? Flick se vyklonila ven. Rue de Cháteau po levé straně byla prázdná. Když se podívala na druhou stranu, uviděla po chodníku přicházet tři mladé lidi v uniformách policejního typu, dva muže a ženu. Museli to být zaměstnanci gestapa z hradu.

Příslušník milice upadl na chodník. Než mohla Flick otevřít ústa, aby Ruby varovala, oba gestapáci se k ní rozběhli a chytili ji. Jeden jí přirazil pravou ruku ke zdi obchodu, až upustila nůž. Dívka z trojice běžela pryč, zpátky k hradu, pravděpodobně pro pomoc. Oba muži vlekli Ruby stejným směrem.

„Paule, běž a přines košíky, které Ruby upustila,“ řekla Flick.

Paul neotálel. „Podle rozkazu!“ Přešel ulici, rychle sebral košíky a vrátil se.

„Musíme si pospíšit,“ řekla Flick, když vešel do kuchyně. „Chci projít přes kontrolu, dokud bude u brány ještě zmatek kvůli Ruby.“ Do jednoho košíku naskládala silnou baterku, rozložený samopal Sten, šest zásobníků ráže 32 a svůj díl plastické trhaviny. Pistoli a nůž měla v kapse. Zbraň v košíku přikryla utěrkou a na ni položila plátek zeleninového koláče zabalený v pergamenu.

Zvon na kostelní věži na náměstí odbil sedm hodin. Byly připraveny. Flick se obrátila k Paulovi.

„Někdo si určitě všimne, že uklízečky jsou jen tři místo obvyklých šesti. Kdyby se někdo přišel Antoinetty zeptat co se děje, klidně ho zastřel.“

„Jo.“

Políbila ho a pak vyšla ven, následována Jelly a Gretou. Všechny tři se vydaly směrem k náměstí. Flick viděla, jak dva muži s Ruby vcházejí branou do hradu. No, myslela si, alespoň Ruby je už vevnitř. Dva muži z hradní stráže utíkali přes náměstí s puškami v ruce a bezpochyby mířili ke zraněnému příslušníku milice. Skupinky uklízeček, která jim ustoupila z cesty, si ani nevšimli.

Flick došla k bráně. Zůstal tam jen jeden ze strážných. Stále ještě hleděl přes Flick za svými kolegy, kteří utíkali přes náměstí. Sklouzl pohledem na její propustku a mávnutím ji pustil dál. Za ní šla Greta a prošla stejně hladce. Flick si říkala, že už mají vyhráno, ale když muž kontroloval Jellyinu propustku, zadíval se na košík.

„To to voní,“ řekl.

„Klobása k večeři,“ odpověděla Jelly. „To cítíte česnek.“

Mávnutím ji pustil dál a všechny tři Kavky pokračovaly po krátké příjezdové cestě, vyšlapaly po schodech nahoru a nakonec vešly do hradu.

DIETER strávil odpoledne sledováním Michelova vlaku a zastavoval na každé ospalé venkovské zastávce, kdyby náhodou Michel vystoupil. Michel však jel celou cestu až do Remeše.

Po celou dobu, kdy seděl v autě u remešského nádraží a čekal, až se Michel objeví, v něm sílil pocit hrozící porážky. Co když jeho sledování k ničemu nepovede? V určité chvíli bude muset přestat taktizovat a začít toho člověka vyslýchat. Kolik mu ale zbývá času? Dnes v noci bude úplněk. Moře je rozbouřené, ale spojenci by se mohli rozhodnout, že toho počasí využijí.

Dieter si krátil dlouhou chvíli úvahami, jak bude Michela vyslýchat. Jeho slabinou bude pravděpodobně Gilberta. Teď je v cele na hradě. Zůstane tam, dokud s ní Dieter neskončí; pak ji buď popraví nebo pošlou do nějakého tábora v Německu. Jak by ji mohl využít k tomu, aby Michel promluvil - a rychle?

Při pomyšlení na tábory dostal nápad. Obrátil se k šoférovi. „Když gestapo posílá vězně do Německa, vozí je ve vagónech, které se obvykle používají pro přepravu dobytka?“

„Ano pane, v dobytčácích. Nastupují právě tady v Remeši.“

„A jak často tyhle vlaky jezdí?“

„Většinou jednou denně. Pozdě odpoledne vyjíždějí z Paříže a tady staví kolem osmé večer, když jedou přesně.“

Dříve, než mohl svůj nápad dále rozvinout, zahlédl Dieter Michela, který vyšel z nádraží. Tři metry za ním se držel Hans Hesse. Michel zabočil do uličky těsně vedle kavárny de la Gare, Hans přidal do kroku a zabočil o necelou minutu nato na stejném rohu. Dieter se zamračil. Pokouší se snad Michel svůj doprovod setřást?

Hans znovu vyběhl z uličky a s ustaraným výrazem se rozhlížel na všechny strany. Zaklel a rozběhl se zpátky.

Dieter hlasitě zasténal. Hans Michela zase ztratil.

Jak Dieter v zoufalství upřeně hleděl do ústí uličky, objevil se ve vchodu do kavárny Michel. Dieterovi se výrazně zlepšila nálada. Michel setřásl Hanse, ale neuvědomil si, že má stíny dva. Přešel ulici, dal se do běhu a zamířil zpět odkud přišel - k Dieterovu autu.

Dieter rychle zauvažoval. Sledování skončilo. Bylo na čase Michela zatknout. Otevřel dveře od auta, vystoupil, ale dveře držel otevřené. Když Michel běžel kolem a chtěl se autu vyhnout, nastavil mu nohu. Michel klopýtl a odletěl stranou. Dopadl přímo na chodník.

Dieter vytáhl pistoli a hlaveň přiložil Michelovi ke spánku. „Zůstaň ležet,“ řekl francouzsky.

Šofér vyndal z kufru auta pouta, nasadil je Michelovi na zápěstí a nacpal ho na zadní sedadlo auta. Znovu se objevil Hans a vypadal zmateně.

„Co se stalo?“

„Vešel do kavárny zadním vchodem a vyšel vpředu.“ Dieter se obrátil na šoféra. „Nespustíš toho muže z očí. Kdyby chtěl utéct, střelíš ho do nohou.“

Dieter vešel na nádraží a rychle vyhledal náčelníka stanice.

„Co pro vás mohu udělat?“ řekl muž a nervózně se usmíval. Návštěva tak vysoce postaveného Němce ho vystrašila.

„Čekáte dnes večer z Paříže vlak s vězni?“

„Ano, v osm hodin, jako obvykle.“

„Až přijede, zadržte ho, dokud se vám neozvu. Mám jednoho mimořádného vězně, který by měl přistoupit.“

Dieter se obrátil k Hansovi. „Odvezeš Michela Claireta na remešskou policejní stanici a zavřeš ho tam do cely. Pak se vrátíš na nádraží a postaráš se, aby vyplnili moje příkazy.“

„Jistě, pane majore.“

Dieter zatelefonoval Weberovi na hrad. „Máte u vás v cele ženu, která se jmenuje Gilberta. Pošli ji prosím tě autem na nádraží v Remeši. Je tam poručík Hesse. Ten si ji převezme.“

„Výborně,“ řekl Weber. „Mimochodem, mám pro tebe pár novinek. Chytil jsem agenta Spojenců.“

„Cože?“ řekl Dieter. To byl šťastný obrat. „Kdy?“

„Před pár minutami.“

„Proboha, a kde?“

„Přímo v Sainte-Cécile.“

„Jak k tomu došlo?“

„Napadla milici a tři z mých pohotových mladých lidí to náhodou viděli. Na místě pachatelku zajali. Měla u sebe revolver.“

„Řekls ona? Ten agent je žena?“

„Ano.“ Teď to do sebe zapadlo. Kavky byly v Sainte-Cécile. Jejich cílem byl hrad. Dieter řekl: „Webere, poslouchej mě. Já myslím, že patří ke skupině teroristů, která chce zaútočit na hrad.“

„To už zkusili,“ odpověděl Weber. „Dali jsme jim pořádný výprask.“

„To ano, ale tentokrát budou třeba chytřejší. Můžu ti poradit, abys vyhlásil stav pohotovosti? Zdvojit hlídky, prohledat hrad a vyslechnout všechen neněmecký personál v budově. Já se okamžitě vracím do Sainte-Cécile. Musím vyzpovídat toho tvého nového vězně.“

„Už jsem začal. Zrovna na ní pracuje seržant Becker.“

„Proboha! Chci, aby byla při smyslech a mohla mluvit.“

„Jistě, Francku. Postarám se, aby to nepřehnal.“

FLICK se zastavila ve vchodu do velké hradní síně. Srdce jí bušilo jako o závod. Byla ve lvím doupěti. Kdyby ji chytili, nic by ji nezachránilo. Pohledem rychle přelétla honosnou místnost. Přepojovací pulty byly nainstalovány do zákrytů s vojenskou přesností jako při přehlídce. Hlasy čtyřiceti operátorek splývaly v jedinou změť zvuků. Ty, co seděly nejblíže, vzhlédly k nově příchozím. Všechny byly z blízkého okolí a poznaly, že Kavky jsou cizí. Flick však vsadila na to, že Němcům nic neřeknou.

Rychle se zorientovala a připomněla si plánek, který jí nakreslila Antoinetta. Pustila se vpravo a vedla Gretu s Jelly vysokými dveřmi do východního křídla. Místnosti byly vzájemně propojené a plné technického vybavení. Ve třetí místnosti je zastavila strážná v německé uniformě: „Kde je Antoinetta?“

„Už jde,“ odpověděla Flick, aniž zvolnila krok.

Žena pohlédla na hodinky, které ukazovaly pět minut po sedmé.

„Máte zpoždění.“

„Velice se omlouváme, madam. Hned začneme.“ Flick spěchala do další místnosti a Greta s Jelly šly těsně za ní.

Na konci východního křídla se Kavky daly vlevo a prošly do křídla pro služebnictvo. Podle Antoinettiných pokynů našly malou místnost, kde byly uloženy čisticí prostředky: hadry, kbelíky, košťata a nádoby na odpadky. A navíc hnědé bavlněné pláště, které uklízečky nosily v zaměstnání. Flick zavřela dveře.

„Zatím to jde,“ řekla Jelly.

Greta řekla: „Já se tak bojím! Nezvládnu to.“

Flick se na ni povzbudivě usmála. „Určitě ano. Zvládneš. Tak do práce. Dejte si svou výzbroj do kbelíků.“

Provedly to, jak řekla. Flick si svůj samopal smontovala bez pažby, takže zkrátila jeho délku asi o třicet centimetrů, aby se dal lépe ukrýt. Nasadila tlumič a nastavila přepínač na střílení po jednotlivých ranách, jak to vyžadovalo střílení s tlumičem.

Zastrčila si samopal za kožený opasek a potom si oblékla plášť. Pod ním zbraň nebylo vidět. Knoflíky nechala rozepnuté, aby ji mohla rychle použít. Greta s Jelly si rovněž oblékly pláště, které zakryly zbraně a munici, napěchovanou do kapes.

Měly namířeno do podzemí. To však byla bezpečnostní zóna se zvýšenou ostrahou, kam francouzský personál nesměl vstoupit. Než tam vešly, musely proto Kavky způsobit menší zmatek.

Opustily malou komoru a vešly do kantýny. Byla prázdná, jen dvě dívky v uniformách pily kávu a kouřily. Jelly začala vytírat podlahu. Greta se zhluboka nadechla, napřímila se a společně s Flick vešly do kuchyně.

Podle Antoinetty byly pojistky pro celou budovu umístěny ve skříni u kuchyně, vedle obrovské elektrické trouby. U sporáku stál mladý Němec. Flick ho obdařila svůdným úsměvem. „Nebylo by tu něco pro hladovou holku?“

Usmál se na ni.

Za jejími zády Greta vyndala masivní kleště s gumovou izolací a pak otevřela skříň.

U HRADNÍ brány si Dieter všiml čtyř strážných místo obvyklých dvou. Přestože přijel ve voze gestapa, seržant pečlivě prostudoval jeho i řidičovy doklady a teprve potom vpustil auto dovnitř. Dietera to potěšilo. Weber přistupoval k požadavku na zvýšenou ostrahu svědomitě.

Zamířil ke hlavnímu vchodu. Při pohledu na ženy u telefonních přepojovačů ho napadlo, že Kavky se mohly pokusit vniknout do hradu převlečené za telefonistky. „Přijali jste v posledních dnech některou z těchto žen?“ zeptal se dozorčího důstojníka.

„Ne, majore,“ řekla žena, čímž jeho teorii vyvrátila.

Na konci východního křídla se pustil po schodech dolů. Dveře do podzemí byly jako obvykle otevřené, ale místo jednoho vojáka, který tam běžně stál, tam byli dva. Weber posílil stráže. Desátník zasalutoval a seržant si vyžádal Dieterovu propustku.

Dieter sešel do chodby v podzemí. Slyšel hukot naftového generátoru, který dodával elektrický proud pro telefonní systém. Minul dveře do místností s technickým vybavením a došel k místnosti pro výslechy. Doufal, že tu najde novou vězeňkyni, ale místnost byla prázdná. Zmateně vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře. A vtom pochopil proč. Ze zadní místnosti se ozvalo táhlé zasténání. Dieter vrazil dovnitř.

Becker stál u elektrického přístroje. Opodál seděl na židli Weber. Na operačním stole ležela mladá žena připoutaná za zápěstí a kotníky, s hlavou upevněnou ve svěráku. Měla na sobě modré šaty a dráty od přístroje jí vedly od nohou přes šaty nahoru.

Weber ho přivítal. „Ahoj Francku. Zůstaň tu s námi, prosím tě.

Ještě nic neřekla, ale teprve jsme začali. Dejte jí další šok, seržante, a tentokrát přidejte pár voltů.“ Becker se vrátil k přístroji. A vtom zhasla světla.

OBJEVIL se modrý záblesk a za troubou se ozvala rána. Světlo zhaslo a kuchyň naplnil zápach spálené izolace. „Co se děje?“ zeptal se mladý kuchař.

Flick vyrazila ze dveří a proběhla kantýnou s Jelly a Gretou v patách. Krátkou chodbou se dostaly nad schody do suterénu a po schodech seběhly dolů. Jak sestupovaly hloub do podzemí, denního světla, které pronikalo okny v přízemí, rychle ubývalo.

Flick svírala v pravé ruce samopal a v levé držela baterku. Slyšela tlumený hukot strojů a několik hlasů, křičících v dálce německy. Od chvíle, kdy Greta způsobila zkrat, uplynulo třicet vteřin. Nebude trvat dlouho a Němci najdou baterky. Zbývala jí minuta, možná méně, aby zmizela z dohledu.

Zkusila nejbližší dveře. Byly zamčené. Z polohy místnosti na přední straně budovy a pod rohem parkoviště usuzovala, že v místnosti pod nimi jsou nádrže s pohonnými hmotami.

Postupovala chodbou a otevřela další dveře. Hukot strojů zesílil. Rozsvítila jen natolik, aby stačila zahlédnout generátor na výrobu elektrického proudu.

Flick znovu doběhla ke vchodu do podzemí, zabouchla ocelové dveře a zavřela je na zástrčku. Teď byla v chodbě naprostá tma. Vrátila se s Gretou a Jelly do místnosti s generátorem, zavřela dveře a rozsvítila baterku.

V místnosti byla změť potrubí a kabelů, všechny s německou důkladností opatřené příslušným barevným kódem, a Flick věděla, který je který. Vzduchové potrubí bylo žluté, hadice s palivem hnědé, voda zelená a elektrický proud červeno černě pruhovaný. Posvítila si na hnědou hadici vedoucí ke generátoru. „Později, jestli bude čas, bych do toho ráda udělala díru,“ řekla k Jelly. „Teď se mě chyť za rameno a pojď za mnou. Greto, ty se drž stejným způsobem Jelly.“

Zhasla baterku a otevřela dveře. Teď musely prostory prozkoumat poslepu. Postupovala podél zdi a mířila hloub do podzemí. Nahmatala další dveře, otevřela je a znovu rozsvítila baterku.

Greta zašeptala: „Akumulátory. Zkus další dveře.“

„Nebyla to baterka? Pojďte s tím sem!“ řekl německy autoritativní hlas. „Už jdu,“ odpověděla Greta německy mužským hlasem, ale všechny tři Kavky zamířily na opačnou stranu. Flick přistoupila k další místnosti, počkala, až Greta s Jelly vejdou dovnitř, a než rozsvítila baterku, zavřela dveře.

Byla to dlouhá místnost s policemi od země až do stropu podél obou stěn. Dvě řady stojanů se ježily koncovkami. Flick se podívala na Gretu.

„Tak co?“

Greta si na zařízení posvítila vlastní baterkou a okouzleně na ně hleděla. „To je hlavní rozvaděč.“ Zhasla baterku.

„Tamhle jsou zesilovače a obvody pro přenos po dálkových trasách.“

„Dobře,“ řekla Flick. „Ukaž Jelly, kam má položit nálože.“

Všechny tři se pustily do práce. Greta rozbalovala balíčky se žlutou plastickou trhavinou, zatímco Flick stříhala zápalnou šňůru. Rychlost hoření byla jeden centimetr za vteřinu. „Udělám ti všechny šňůry tři metry dlouhé,“ řekla Flick. „Tak budeme mít přesně pět minut na to, abychom se dostaly ven.“

Flick držela baterku, zatímco Greta formovala nálože a Jelly zatlačovala rozbušky do měkké trhaviny. Pracovaly rychle. Během pěti minut bylo veškeré zařízení pokryto náložemi jako vyrážkou. Zápalné šňůry vedly ke společnému zdroji, kde byly volně spletené dohromady, aby je jediný plamen zapálil všechny.

Jelly vyndala termit, černou plechovku se směsí kysličníku hlinitého a kysličníku železitého rozemletého na jemný prášek. Při hoření vyvine nesmírný žár. Sundala víčko, aby odkryla dvě pojistky, a potom plechovku umístila za hlavní rozvaděč. Na podlahu v neosvětleném konci místnosti pak položila chemikálii uvolňující kyslík.

„S tímhle tu bude pořádně horko,“ řekla. „Měděné dráty se roztaví.“

Všechno bylo připraveno. Jelly vytáhla zapalovač. Flick řekla, „Vy dvě uhánějte z budovy ven. Jelly, ty cestou zaskoč ke generátoru a udělej díru do přívodní hadice s palivem. Sejdeme se u Antoinetty.“

„A kam jdeš ty?“ zeptala se s úzkostí v hlase Greta.

„Najít Ruby.“ Jelly přikývla. „Máš pět minut.“ Zažehla zápalnou šňůru.

KDYŽ Dieter přešel ze tmy v suterénu do pološera schodišťové šachty, všiml si, že strážní od vchodu odešli. Vyběhl po schodech nahoru a mířil k údržbářským dílnám, ale cestou se stavil v kuchyni a tam nalezl tři vojáky, kteří civěli do skříně s pojistkami. „V suterénu vypadl proud,“ řekl.

„Já vím,“ odpověděl jeden z mužů. „Všechny dráty jsou tu přestřižené.“

„Tak si vem nářadí a znovu je spoj, ty zatracený hlupáku!“

Mladý kuchař s utrápeným výrazem řekl: „Za troubou se vytíralo a vtom se ozvala rána…“

„Kdo? Kdo tam vytíral?“

„Já nevím, pane. Uklízečka.“

Dieter nevěděl, co si má myslet. Byl to zřejmý útok na hrad. Kde je ale nepřítel? Opustil kuchyň a po schodech se rozběhl ke kancelářím ve vyšším poschodí. Něco upoutalo jeho pozornost, takže se otočil. Ze suterénu přicházela vysoká žena v plášti uklízečky a nesla kbelík s hadrem.

Zamračeně na ni hleděl a mozek mu pracoval na plné obrátky. Ta by tu neměla být. Do suterénu směli pouze Němci. Kuchař prohlašoval, že proud přerušila uklízečka. Dieter se vrátil po schodech dolů.

„Proč jste byla v suterénu?“ zeptal se ženy francouzsky.

„Šla jsem tam uklízet, ale vypadlo světlo.“

Dieter se zamračil. „Tam nemáte co dělat.“

„Ano. Ten voják mi už řekl, že si to uklízejí sami. Nevěděla jsem to.“

„Pojďte se mnou.“ Vzal ji za paži a vedl ji do kuchyně. Obrátil se ke kuchaři. „Poznáváte tu ženu?“

„Ano, pane. To je ta, co uklízela za troubou.“

„Moc mě mrzí, jestli jsem něco poškodila,“ řekla.

Dieter si všiml jejího přízvuku. „Vy jste Němka,“ řekl. „Ty špinavá zrádkyně. Všechno mi vyklopíš.“

FLICK otevřela dveře s nápisem VÝSLECHY, vešla dovnitř, zavřela za sebou a přejela místnost baterkou. Nikdo tam nebyl. Byla zmatená. Ruby tu někde musí být. Potom si všimla dveří, které vedly, jak přepokládala, do další místnosti.

Otevřela je a prošla jimi. Uviděla Ruby připoutanou ke stolu. Hrůzou vyjekla a rychle k ní přistoupila. „Ruby, slyšíš mě?“

Ruby zasténala. Flick se ulevilo. Byla naživu. „Rozepnu ti to,“ řekla. Odložila samopal na stůl a rozepínala řemeny, kterými byla Ruby připoutána. „Flick,“ zasténala Ruby.

„Co?“

„Za tebou.“

Flick uskočila stranou. Něco těžkého jí zavadilo o ucho a prudce udeřilo do levého ramene. Bolestí vykřikla, upustila baterku a upadla. Šmátrala po podlaze a hledala baterku. Než ji našla, světlo se rozsvítilo. Pohled na Ruby ji tak vyděsil, že si baterkou neposvítila na celou místnost. Někdo tam v přítmí číhal a zezadu se k ní pomalu přikradl.

Rychle se podívala a spatřila podsaditého, sporého muže s kulatou hlavou a nakrátko ostříhanými vlasy. Za ním stála Ruby. Ve tmě zvedla cosi, co připomínalo železnou tyč, a teď ho s tím vší silou udeřila do hlavy. Byl to ochromující úder a muž se bez hlesu zhroutil k zemi.

„Seznam se se seržantem Beckerem,“ řekla Ruby.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Flick.

„Je mi hrozně mizerně, ale tohohle hajzla si teď osobně podám.“ Popadla Beckera vpředu za blůzu, postavila ho a potom ho navalila na operační stůl. Připoutala ho za zápěstí a kotníky a hlavu mu upnula do svěráku. Uchopila svorku elektrického přístroje a dala mu ji do úst. Pak přešla k přístroji a nahmátla přepínač.

Muž na stole vyrazil dušený výkřik.

Vyšly ven a nechaly ho být. Flick se podívala na hodinky. Od chvíle, kdy Jelly zapálila šňůry, uběhly dvě minuty.

Ocitly se v chodbě. Zmatek ustával. U vchodu stáli pouze tři vojáci a tiše hovořili. Flick rychle kráčela směrem k nim a Ruby se držela těsně za ní.

Flick doufala, že když bude působit sebejistě, nikdo si jí nevšimne, ale vtom dveřmi zahlédla vysokou postavu Dietera Francka. Šel směrem k ní, následován dvěma či třemi dalšími lidmi, které nedokázala přesně rozeznat. Otevřela nejbližší dveře s označením RADIOODPOSLECH. Místnost byla prázdná. Vešly dovnitř.

Chvíli nato slyšely, jak kolem prošel Dieter Franck. Flick čekala a naslouchala. Práskly dveře. Vykoukla ven. Franck zmizel.

„Jdeme,“ řekla Ruby. Spěchaly ke vchodu do suterénu.

„Co tu děláte?“ oslovil je desátník francouzsky.

Flick měla odpověď připravenou: „Moje kamarádka Valérie tu je nová a kvůli té tmě zabloudila.“

Desátník se tvářil nejistě, ale seržant řekl německy: „Chtějí pustit ven, a ne dovnitř, desátníku.“ Zasmál se a mávl rukou.

Dieter přivázal vězeňkyni k židli. Chvíli se na ni díval a uvažoval, kolik času mu zbývá. Jedna agentka byla zatčena na ulici nedaleko hradu. Tuhle, pokud to je agentka, chytil, když vycházela ze suterénu. Vyčkávají snad někde i ty další, aby pronikly dovnitř, nebo jsou už teď v budově?

Dieter začal tradiční ránou do tváře. „Kde jsou vaše kamarádky?“ zeptal se ženy. Zrudla, ale to, co viděl v její tváři, ho zmátlo. Vypadala šťastná.

„Jste v podzemí hradu,“ řekl jí. „Za těmihle dveřmi je mučírna. Na druhé straně, za touhle příčkou, je telefonní rozvaděč. Jsme na konci chodby, na dně pytle, jak říkají Francouzi. Pokud se vaše kamarádky chystají vyhodit budovu do vzduchu, vy a já zemřeme docela určitě v téhle místnosti.“

Její výraz se nezměnil.

Možná že hrad nemá vyletět do vzduchu, říkal si Dieter. Co by pak ale měly provést? „Vy jste Němka,“ pokračoval. „Proč pomáháte nepříteli své země?“

Konečně žena promluvila. „Řeknu vám to.“ Mluvila německy s hamburským přízvukem. „Před mnoha lety jsem někoho milovala. Jmenoval se Manfred. Vaši nacisti ho zavřeli a poslali do tábora. Když mi ho vzali, přísahala jsem, že se pomstím - a teď to dělám.“ Šťastně se usmála. „Váš hnusný režim je vyřízený. A já jsem ho pomohla zničit.“

Tady něco nehrálo. Hovořila, jako by ten čin už byl vykonán. Dietera se zmocnilo strašlivé podezření. „Proč mi to všechno říkáte? Snažíte se mě zdržet, aby se vaše kamarádky dostaly ven? Chcete se obětovat, aby mise byla úspěšná?“

Jen se usmívala.

Sled Dieterových myšlenek byl přerušen slabým zvukem, který vycházel z vedlejší místnosti. Vyskočil a běžel do mučírny. Na stole rozeznal podsaditou postavu seržanta Beckera.

„Beckere!“ řekl. „Slyšíte mě? Co se tu stalo?“

Odpovědi se nedočkal.

VE VYŠŠÍM poschodí všechno probíhalo hladce. Flick a Ruby rychle procházely mezi řadami telefonistek, které byly zaměstnány u svých přepojovačů: mumlaly do sluchátek, zastrkovaly banánky do zdířek a spojovaly vrchní velitele v

Berlíně, Paříži a Normandii. Flick se podívala na hodinky. Přesně za dvě minuty budou všechna tahle spojení zničena a vojenská mašinérie se zhroutí. Teď kdybychom se jen dostaly ven, říkala si v duchu.

Bez potíží vyšly z budovy, ale na nádvoří potkaly Jelly - která se vracela.

„Kde je Greta?“ zeptala se.

„Odešla s tebou!“ odpověděla Flick.

„Zastavila jsem se v místnosti s generátorem, abych uložila nálož k hadici pro přívod pohonných hmot, jak jsi řekla. Greta odešla přede mnou. K Antoinettě ale nedošla. Paul ji neviděl.“

Flick dostala strach. „Greta musí být uvnitř!“

„Jdu pro ni,“ řekla Jelly odhodlaně. „Pomohla mi, když nás kontrolovalo gestapo na nádraží v Chartres, takže jí to dlužím.“

Flick se podívala na hodinky. „Máme na to sotva dvě minuty.“

Utíkaly zpátky dovnitř. Dívky u telefonních přepojovačů na ně překvapeně hleděly, jak běží jako o závod místnostmi. Když dorazily ke schodišťové šachtě, hlas nahoře řekl: „Copak se to tu děje?“

Flick ztuhla. Ohlédla se přes rameno. Z patra nad nimi sestupovali po schodech dolů čtyři muži. Zastavili se a ten, který na ni mířil pistolí, byl major Weber.

„Co nám chcete?“ zeptala se Flick. „Jsme uklízečky.“

„To možná jste,“ řekl, „ale v téhle oblasti působí skupina žen, nepřátelských agentů. Dejte ruce nad hlavu.“

Když Flick zvedala zápěstí podle obličeje, podívala se na hodinky. Zbývalo třicet vteřin.

„Po schodech dolů,“ řekl Weber.

Flick neochotně sestupovala dolů. Ruby a Jelly šly s ní a čtyři muži je následovali. Pod schody se zastavila. Dvacet vteřin.

„Zase vy?“ podivil se jeden ze strážných, kteří tam stáli.

„Povězte to vašemu majorovi,“ řekla Flick.

„Pokračujem,“ ozval se Weber.

Pět vteřin.

Prošli dveřmi do podzemí.

Ozval se strašlivý výbuch.

Na vzdáleném konci chodby, v místnosti s technickým vybavením, vyrazil příčky. Nad troskami vyšlehly plameny. Flick srazila tlaková vlna k zemi. Zvedla se najedno koleno, vytáhla zpod pláště samopal a otočila se. Po jedné straně měla Jelly, po druhé Ruby. Stráže ze suterénu, Webera a ostatní tři výbuch rovněž srazil k zemi. Flick stiskla spoušť.

Ze všech šesti Němců jediný Weber zachoval duchapřítomnost. Jak Flick zmáčkla spoušť, vystřelil ze své pistole. Jelly, která se pokoušela vstát, vykřikla a spadla k zemi. Potom Flick trefila Webera do hrudi a ten padl. Ruby se sklonila nad Jelly, aby zjistila pulz.

„Je mrtvá,“ řekla. Flick hleděla ke vzdálenému konci chodby, kde musela být Greta. Z místnosti s technickým vybavením šlehaly plameny, ale zeď místnosti pro výslechy vypadala neporušená. Rozběhla se vstříc peklu.

DIETER se probral na zemi a nevěděl, jak se tam dostal. Slyšel hukot plamenů a cítil kouř. Vyškrábal se na nohy a nahlédl do místnosti pro výslechy.

Okamžitě si uvědomil, že život mu zachránila cihlová zeď mučírny. Příčka mezi místností pro výslechy a místností s technickým vybavením zmizela. Pár kusů nábytku bylo odhozeno ke zdi. Stejný osud stihl i uvězněnou, která ležela se zlomeným vazem na zemi, stále přivázaná k židli. Byla mrtvá. Místnost s technickým vybavením stála v plamenech a oheň se rychle šířil.

Dveře se otevřely a v nich stála Flick Clairetová se samopalem v ruce. Tmavou paruku na hlavě měla nakřivo a pod ní byly vidět její světlé vlasy. Kdyby měl v tu chvíli v ruce zbraň, byl by ji v záchvatu vzteku srazil k zemi jedinou ranou. Zbraň ale měla ona.

Nejprve Dietera nezpozorovala a hleděla jen na tělo své přítelkyně. Potom zvedla pohled a jejich oči se setkaly. Jak zvedala samopal, zahlédl v koutku jejích úst touhu po pomstě.

Sehnul se, aby se ukryl v mučírně, a kulky odlouply kousky cihel ze zdi. Vytáhl svou pistoli a čekal, až Flick projde dovnitř. Když se neobjevovala, odvážil se podívat. Zmizela.

Pádil přes hořící místnost, rozrazil dveře a vběhl do chodby. Flick s další ženou utíkaly k opačnému konci. Když zvedal pistoli, pocítil palčivou bolest na rameni. Vykřikl a upustil zbraň. Viděl, že mu hoří rukáv. Strhl ze sebe sako.

Když se podíval znovu, ženy byly pryč. Sebral pistoli a vydal se za nimi. Jak utíkal, cítil palivo. Možná navrtaly potrubí. Suterén může každou vteřinu vybuchnout jako obrovská bomba.

KDYŽ Flick s Ruby uháněly přes místnost se spojovatelkami, rozječela se siréna požárního poplachu. Všechny operátorky opustily svá místa a hrnuly se ke dveřím a Flick se ocitla v tlačenici.

Prorazily si cestu davem, dostaly se ke hlavnímu vchodu a seběhly dolů po schodech. Na náměstí uviděly Moulierovu dodávku na maso, která stála zády k hradní bráně, s motorem nastartovaným a zadními dveřmi dokořán. Vedle ní přešlapoval Paul a s úzkostí hleděl přes mříže. Flick si uvědomila, že v životě neměla z nikoho větší radost. Proběhly s Ruby branou, naskočily do dodávky a jak Paul odjížděl, zahlédla Dietera, který utíkal k parkovišti, kde na něj čekalo jeho šmolkově modré auto.

V tu chvíli oheň dosáhl k nádržím s pohonnými hmotami. Z podzemí se ozvalo temné zadunění. Parkoviště vybouchlo a do vzduchu vyletěl štěrk, hlína a kousky betonu. Polovinu zaparkovaných vozů výbuch převrátil. Na ty, co zbyly, dopadly obrovské kameny a kusy cihel. Dietera výbuch odhodil zpátky ke schodům. Potom dodávka vyjela z náměstí a Flick už víc neviděla.

Paul ujížděl nejvyšší rychlostí z vesnice pryč. Flick a Ruby poskakovaly na kovové podlaze vzadu. Pomalu si začínala uvědomovat, že svůj úkol splnily. Myslela na Gretu a Jelly, obě mrtvé, a na Dianu s Maude, mrtvé nebo umírající v koncentračním táboře, a nemohla se cítit šťastná. Když si ale znovu v duchu vybavila hořící zařízení a výbuch pod parkovištěm, zmocnilo se jí divoké zadostiučinění.

Podívala se na Ruby.

Ruby se na ni usmála. „Dokázaly jsme to,“ řekla. Objala Flick oběma rukama a pevně ji sevřela.

DIETER se zvedl ze země a vytřeštěně hleděl na ten masakr. Kavky své poslání úspěšně splnily. Stále však byly ve Francii. A kdyby dopadl Flick Clairetovou a vyslechl ji, stále ještě mohl obrátit porážku ve vítězství. Někdy na dnešní noc si určitě naplánovala přistání malého letadla na poli nedaleko Remeše. Musí zjistit kde a kdy. A věděl, kdo mu to řekne. Její manžel.

Poslední den

úterý 6. června 1944

DIETER seděl na nástupišti nádraží v Remeši. Vlak s vězni měl několikahodinové zpoždění, ale on musel čekat. Nic jiného mu už nezbývalo.

Soptil zlostí. Ponížila a porazila ho dívka. Nandala mu to na celé čáře. On ji ale chytí. A až se to stane, tak bude trpět. Pak bude mluvit.

Vlak přijel pár minut po půlnoci.

Jeho odporný zápach si uvědomil, ještě než zastavil. Viděl směs železničních vagónů, z nichž žádný nebyl určen k přepravě cestujících: nákladní vagóny pro přepravu zboží, dobytčáky, dokonce i poštovní vůz, jehož úzká okénka byla vytlučená. Všechny byly přecpány lidmi.

Vagóny na přepravu zvířat měly po stranách vysoké dřevěné zatahovací dveře. Vězni prostrkávali ruce škvírami, naléhali, aby byli puštěni ven, žádali jídlo, ale většina zoufale prosila o vodu.

Dieter měl s sebou dva desátníky jednotky SS, oba vynikající střelce. Obrátil se k nim a řekl: „Přiveďte Michela Claireta.“

Desátníci odešli a objevili se znovu s Michelem mezi sebou, s kotníky svázanými, aby nemohl utéci. Snažil se vypadat srdnatě, aby neztratil kuráž, ale nedařilo se mu to. Zdál se zlomený.

Dieter uchopil Michela za paži a přistoupil s ním blíž k vlaku. Michel zpočátku nechápal, co vidí. Potom, když pochopil, proč ty prosící ruce, a když začal vnímat žalostné hlasy, zavrávoral, jako kdyby ho udeřili.

„Potřebuju jednu informaci,“ řekl Dieter. Michel zavrtěl hlavou.

„Naložte mě do vlaku,“ řekl. „Raději budu s nimi než s vámi.“

„Řekni mi, kde letadlo nabere Kavky - a kdy.“

Michel na něho vytřeštěně zíral. „Vy je nemáte,“ řekl a do tváře se mu vrátila naděje. „Vyhodily hrad do vzduchu, je to tak? Povedlo se to.“ Zvrátil hlavu dozadu a radostí si zavýskl. „Dobrá práce, Flick.“

Dieter nechal Michela pomalu jít podél vlaku. Ve vagóně přecpaném ženami prosily ženské hlasy francouzsky a německy.

Dieter pokynul a ze stínu se vynořil Hans Hesse, který přiváděl mladou ženu. Byla bílá ve tváři, s umaštěnými vlasy a rozbitými ústy. Chůze jí působila potíže. Byla to Gilberta.

Michel zalapal po dechu.

Dieter zopakoval otázku. „Kdy letadlo přistane a kde?“

Michel mlčel.

„Naložte ji do vlaku,“ řekl Dieter.

Stráže odsunuly vrata dobytčáku. Zatímco dva zadržovali ženy svými bajonety, třetí postrkoval Gilbertu k vagónu. „Ne,“ křičela.

„Prosím, ne!“ Strážný se už chystal vrata zavřít, ale Dieter řekl: „Počkej.“

Podíval se na Michela. Po tvářích mu tekly slzy.

„Micheli prosím, prosím tě,“ naříkala Gilberta.

Michel přikývl. „Dobře,“ řekl. „Pusťte ji ven.“

„Čas a místo,“ opakoval Dieter.

„Bramborové pole východně od Laroque, ve dvě ráno.“ Dieter se podíval na hodinky. Bylo čtvrt na jednu.

„Dovedeš mě tam.“

DIETER měl mercedes, limuzínu, která neparkovala uvnitř hradu, a proto výbuch přečkala. Auto nyní stálo na kraji vinice, vedle bramborového pole u Laroque, zamaskováno listy vinné révy. Michel a Gilberta seděli na zadním sedadle s rukama i nohama svázanýma, pod Hansovým dohledem. Dieter, který stál před autem, měl k ruce své dva desátníky, oba vyzbrojené puškou. Svítil měsíc a byla dobrá viditelnost.

Dieter promluvil. „Teroristi tu budou za pár minut. Pamatujte si, že je musím dostat živé - především jejich velitelku, tu drobnou ženu. Střílejte tak, abyste zranili, ne zabili.“

Mlčeli. Zaslechli zvuk jedoucího auta. Všichni si klekli a ukryli se za tmavou hradbou vinice.

Vůz se zhasnutými světly zastavil před brankou na bramborové pole. Vystoupily dvě ženy a muž.

„Teď tiše,“ zašeptal Dieter.

Ticho bylo náhle přerušeno mohutným troubením klaksonu. Dieter vyskočil a začal nadávat. Houkání přicházelo z mercedesu. Rozběhl se ke dveřím na straně šoféra a okamžitě pochopil, co se stalo.

Michel se natáhl přes přední sedadlo dopředu a než ho mohl Hans zadržet, zmáčkl svázanýma rukama klakson. Hans na předním sedadle pro spolujezdce se snažil zamířit, ale Gilberta zasáhla, nalehla na Hanse a bránila mu v pohybu.

Klakson neustále vydával varovný ohlušující zvuk.

Dieter sáhl po pistoli.

Michel nalezl správný přepínač a přední světla vozu se rozsvítila. Dieter se rozhlédl. Střelci byli ve světle odporně viditelní. Z pole se ozval drnčivý zvuk samopalu. Jeden ze střelců se popadl za břicho a padl; druhý byl vzápětí střelen do hlavy.

Z auta se ozval výstřel a Michel vykřikl. Hansovi se konečně podařilo setřást Gilbertu a vytáhnout pistoli. Znovu vystřelil a Michel se zhroutil, jeho ruka však zůstala na klaksonu, který stále hlasitě troubil. Gilberta se s křikem vrhla na Hanse a natahovala spoutané ruce po jeho zbrani. Dieter měl pistoli připravenou, ale nemohl vystřelit z obavy, že by zasáhl Hanse.

Ozval se další výstřel. Byla to opět Hansova pistole, ale protože mířila někam nahoru, Hans zastřelil sám sebe. Odražená kulka ho zasáhla pod bradu. Svezl se dozadu na dveře.

Dieter soustředěně zamířil a střelil Gilbertu do hlavy.

Naklonil se do okna a stáhl Michelovo tělo z volantu. Klakson utichl. Nahmatal přepínač a zhasl světla.

Rozhlédl se po poli. Dodávka tam stála, ale Kavky zmizely. Naslouchal. Nic se nepohnulo. Zbyl tam sám.

FLICK se po čtyřech kradla vinicí a mířila k Dieterovu autu. Přála si, aby nějaký mrak zakryl měsíc, ale obloha byla tou dobou čistá.

Kategoricky přikázala Paulovi a Ruby, aby zůstali vzadu a schovali se poblíž dodávky. Tři lidé znamenají trojnásobný hluk a ona si nepřála doprovod, který by prozradil její přítomnost.

Jak se plížila, zaslechla zvuk blížícího se letadla. Musela najít a zneškodnit zbývajícího nepřítele ještě než letadlo přistane. Kavky si nemohly dovolit stát uprostřed pole se svítilnami a navádět na přistání pilota, když na ně z vinice mířili ozbrojení vojáci. A kdyby neposvítily, letadlo by je nevyzvedlo a vrátilo by se do Anglie bez nich. A tohle pomyšlení bylo nesnesitelné.

Od Dieterova auta ji dělilo už jen pět řádků vinných keřů. Přiblíží se odzadu. Se samopalem v pravé ruce se plazila řadami keříků. Auto bylo zakryté listím, ale v zadním skle viděla odraz měsíčního světla. Se zvýšenou opatrností popolezla blíž, ale nikoho neviděla.

Nedaleko rozpoznala dvě nehybná těla v uniformách. Kolik jich bylo celkem? Mercedes by jich uvezl klidně šest.

Přikradla se ještě blíž. Nic se nepohnulo. Jsou všichni mrtví nebo jeden dva přežili a ukrývají se poblíž?

Konečně dolezla těsně k autu.

Dveře byly dokořán a zdálo se, že uvnitř je plno těl. Podívala se dopředu a poznala Michela. Potlačila vzlyky. Pochopila, že klakson zmáčkl on. A jestli tomu tak bylo, pak zemřel, aby jí zachránil život.

Vedle Michela ležel poručík, který byl střelen do krku. Další těla byla vzadu. Jedno z nich patřilo ženě. Vydechla. Ta žena byla Gilberta.

Naklonila se přes Gilbertu, aby se podívala na čtvrté tělo. Rychlým pohybem se vymrštilo z podlahy, popadlo ji za vlasy a zatlačilo jí ústí pistole do krku.

Byl to Dieter Franck. „Odhoď tu zbraň,“ poručil francouzsky.

Neměla na vybranou. Pustila ji.

„Couvej.“

Jak couvala, nakláněl se za ní a vystoupil z vozu, pistoli stále na jejím krku.

„Tak malá,“ řekl, a změřil si ji pohledem odshora dolů, „a tolik škody nadělala.“

Vrátil se jí hlas. „Hodně.“

„Netvař se tak nadšeně. Teď poškodíš odboj. Řekneš mi všechna jména a adresy, které si pamatuješ.“

Myslela na pilulku, ukrytou v kloboučku plnicího pera. Podaří se jí vzít si ji?

„Rád bych věděl, co by tě zničilo.“ Dotkl se její tváře. „Možná kdybych tě připravil o krásu. Představ si tuhle hezkou tvářičku zhyzděnou.“

Flick se udělalo špatně, ale podařilo se jí udržet nezúčastněný výraz. S pistolí stále na jejím krku sáhl druhou rukou do kapsy a vytáhl pouta.

„Nastav ruce.“

Bezmocně zvedla ruce.

Jak zavíral zámek na jejím levém zápěstí, udělala poslední zoufalý pokus. Levou rukou v poutech udeřila do strany a vyrazila mu pistoli. Zároveň pravou rukou vytáhla z pochvy, ukryté v klopě, svůj nožík. Prudce se napřáhla a vrazila mu nůž přímo do levého oka. Vykřikl a vystřelil, rána však šla do vzduchu.

Zavrávoral dozadu, ale Flick ho nepustila a stále tlačila nůž bříškem palce, až celou délkou pronikl do hlavy. Dieter se převrátil dozadu, spadl na zem a pistole mu vypadla z ruky. Flick ji sebrala a namířila na něho. Byl však mrtvý.

Zaslechla kroky. Běžel k ní Paul. „Flick! Jsi v pořádku?“

Se stále namířeným waltherem přikývla.

„Myslím, že to není třeba,“ řekl Paul jemně. Opatrně ji pistoli odebral a zajistil.

Objevila se Ruby. „Poslouchejte!“ křičela. „Poslouchejte!“ Flick uslyšela burácení hudsonu.

„Rychle,“ vybídl je Paul a všichni utíkali na pole, aby navedli letadlo, které je mělo odvézt domů.

NAD Lamanšským průlivem letěli za silného větru a občasného děste. Během jedné krátké přestávky k nim dozadu přisel navigátor a řekl: „Možná byste se měli podívat dolů.“

Flick, Ruby a Paul byli unavení a podřimovali. Flick byla zachumlaná v Paulově náručí a nechtělo se jí hýbat.

„V životě už něco takového neuvidíte, i kdybyste žili do sta.“

Zvědavost překonala únavu. Flick vstala a dopotácela se k okénku. Ruby také. Pilot sestoupil s letadlem níže. Hladina kanálu byla zčeřená a foukal prudký vítr, měsíc však byl v úplňku a bylo krásně vidět. Nejprve nemohla uvěřit vlastním očím. Přímo pod letadlem plula šedivá bitevní loď, z níž trčela děla. Hned vedle uviděla malý zaoceánský parník, jehož nátěr v měsíčním světle bíle svítil. Za nimi i před nimi pluly nákladní čluny, transportéry s vojáky, obrněné tankery a plavidla s mělkým ponorem určená k vylodění. Kam až Plick dohlédla, všude viděla lodě, stovky lodí roztažených na moři jako koberec.

„Paule, pojď se na to podívat!“ vykřikla. „Vylodění!“

Přišel a stoupl si vedle ní. „Pane na nebi!“ vydechl nevěřícně. „Netušil jsem, že je na světě tolik lodí!“

„Kolik myslíš, že jich je?“ zeptala se Ruby.

Navigátor odpověděl: „Slyšel jsem, že pět tisíc.“

„Úžasné,“ řekla Flick.

„Dal bych nevím co za to, abych k nim patřil, vy ne?“ řekl navigátor.

Flick pohlédla na Paula a Ruby a všichni se rozesmáli.

„My k nim patříme,“ řekla. „My k nim rozhodně patříme.“

o autorovi

Ken Follett se narodil v roce 1949 ve Walesu, ale převážnou část života strávil v Londýně. Vystudoval filozofii, krátce pracoval jako novinář v Cardiffu a poté jako reportér pro London Evening News. Už v té době se zabýval psaním, ale teprve po úspěchu románu Uchem jehly, který vyšel v roce 1978, si mohl dovolit odejít ze zaměstnání a plně se věnovat kariéře spisovatele. Jejím výsledkem je zatím třináct dalších, především špionážních, bestsellerů. V knize Kavky se Follett vrací k tématu druhé světové války. „Byla to nejdramatičtější událost v dějinách lidstva,“ prohlašuje Follett, „největší boj dobra a zla. Věřím, že její události budou poutat pozornost autorů i čtenářů ještě dlouhá léta.“ Známý producent Dino De Laurentiis v současné době chystá filmovou verzi tohoto románu.

Nakladatel: Euromedia Group-Knižní klub

Překladatel: Libuše a Luboš Trávníčkovi

Obálka: Miloslav Disman

Redakce: Lenka Uhlířová, Jakub Sedláček, David Dvořák

Rok vydání: 2004

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai