Sršeň létá v noci

Ken Follett

(2005)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Romány válečné

Píše se rok 1941 a válečná situace se pro britskou RAF nevyvíjí příliš nadějně - v dešti nacistické protiletadlové palby se k zemi řítí jeden spojenecký bombardér za druhým. Otázka, která vojenské i politické špičky Spojeného království znepokojuje, tedy zcela logicky zní: Jak mohou být Němci o pohybu britských letadel tak podrobně informováni?Ve stejné době objeví mladý Dán Harald Olufsen na ostrůvku Sande cosi podezřelého. Zpočátku sice neví, o co přesně jde, ale brzy mu začne být jasné, že si celou věc nemůže nechat pro sebe. V cestě k Britům mu však leží ledové vlny Severního moře. Haraldovi se sice podaří získat starý dvojplošník Hornet Moth, který by mu mohl v útěku pomoci, jenže... dá se s takovým letadlem vůbec létat?

Prolog

Nemocniční chodbou kráčel muž s dřevěnou nohou.

Byl menší, vitální typ atletické postavy, třicátník, na sobě měl tmavošedý oblek bez vzorku a černé polobotky s vyztuženými špičkami. Šel rázně, ale z nepatrné nepravidelnosti kroku bylo zřejmé, že kulhá: klap-klap, klap-klap. V obličeji měl zasmušilý výraz, jako by se snažil potlačit nějaké hluboké emoce.

Došel na konec chodby, zastavil se u stolu zdravotní sestry a zeptal se: „Kapitán Hoare?“

Sestra zvedla oči od kartotéky. Byla to hezká dívka s černými vlasy a mluvila s měkkým přízvukem, typickým pro hrabství Cork. „Vy asi budete příbuzný,“ poznamenala s přátelským úsměvem.

Její šarm nezabral. „Bratr,“ řekl stručně návštěvník. „Které lůžko?“

„Poslední na levé straně.“

Otočil se na podpatku a pochodoval uličkou až na konec oddělení. Na židli vedle postele, zády do pokoje, seděla postava v hnědém županu, vyhlížela z okna a kouřila.

Návštěvník zaváhal. „Barte?“

Muž se zvedl ze židle a obrátil se. Na hlavě měl obvaz a levou ruku v závěsu, ale usmíval se. Byl mladší a vyšší než návštěvník. „Nazdar, Digby.“

Digby vzal bratra do náruče a pevně ho k sobě přitiskl. Pak řekl: „Myslel jsem, že jsi mrtvý.“

A rozplakal se.

„Letěl jsem s Whitleyem,“ začal Bart. Armstrong. Whithworth Whitley byl těžkopádný dlouhoocasý bombardér, který létal v podivné poloze se sklopeným nosem. Na jaře 1941 jich velitelství bombardovacího letectva mělo sto, z celkového počtu asi sedmi set letadel. „Střílel na nás messerschmitt a dostali jsme několik zásahů,“ pokračoval Bart. „Ale muselo mu docházet palivo, protože se odlepil a nedodělal nás. Říkal jsem si, že to je můj šťastný den. Pak jsme začali ztrácet výšku. Messerschmitt nám musel poškodit oba motory. Vyházeli jsme všechno, co nebylo přinýtované, abychom si snížili váhu, ale nepomáhalo to, a já jsem si uvědomil, že budeme muset nouzově přistát v Severním moři.“

Digby, teď už bez slz v očích, se posadil na okraj nemocniční postele, pozoroval bratrovu tvář, viděl ten strnulý pohled někam do daleka, jak si to Bart vybavoval.

„Řekl jsem posádce, ať odhodí zadní poklop a pak ať všichni zaujmou pozici pro nouzové přistání, přitisknuti k přepážce.“ Whitley měl pětičlennou posádku, vzpomněl si Digby. „Když jsme se dostali až na nulovou výšku, přitáhl jsem knipl k sobě a otevřel škrticí klapky, ale stroj se odmítl vyrovnat a se strašným plácnutím jsme narazili na vodu. Ztratil jsem vědomí.“

Byli nevlastní bratři a věkový rozdíl mezi nimi byl osm let. Digbyho matka zemřela, když mu bylo třináct, a otec si vzal vdovu s chlapcem. Od začátku se Digby o mladšího bratra staral, chránil ho před násilníky a pomáhal mu s učením. Oba byli blázni do letadel a snili o tom, že budou piloti. Digby přišel o nohu při motocyklové nehodě, studoval strojírenství a dal se na konstrukci letadel, ale Bart svůj sen uskutečnil.

„Když jsem přišel k sobě, cítil jsem kouř. Letadlo se houpalo na hladině a pravé křídlo hořelo. Noc byla temná jako hrob, ale ve světle plamenů jsem viděl. Plazil jsem se podél trupu a našel balík se záchranným člunem. Vyhodil jsem ho dveřmi ven a skočil. Bože, ta voda byla studená!“

Hlas měl tichý a klidný, ale silně tahal z cigarety, vdechoval kouř hluboko do plic a vyfukoval ho sešpulenými rty dlouhým proudem. „Měl jsem na sobě záchrannou vestu a vyskočil jsem na hladinu jako korek. Moře se dost silně vlnilo a já lítal nahoru a dolů jako kalhotky lehký holky. Naštěstí jsem měl sbalený člun rovnou před nosem. Zatáhl jsem za šňůru a člun se nafoukl, ale nemohl jsem se do něj dostat. Neměl jsem sílu vytáhnout se z vody. Nemohl jsem to pochopit, neuvědomil jsem si, že mám vykloubené rameno a zlomené zápěstí a tři prasklá žebra a všechno tohle. Tak jsem tam prostě zůstal, držel se a pomalu umrzal.“

Digby si vzpomněl, že si kdysi myslel, že Bart je klikař.

„Nakonec se objevili Jones a Croft. Drželi se ocasu, dokud nešel pod vodu. Ani jeden neuměl plavat, ale jejich Mae Westy je zachránily. Podařilo se jim vyškrábat se do člunu a vtáhnout mě tam.“ Zapálil si novou cigaretu. „Pickeringa jsem ani nezahlédl. Nevím, co se mu stalo, ale předpokládám, že je na mořském dně.“

Zmlknul. O jednom členovi posádky nepadlo ani slovo, uvědomil si Digby. Po chvíli řekl: „A co ten pátý?“

„John Rowley, zaměřovač, ještě žil. Slyšeli jsme ho křičet. Byl jsem tak trochu mimo, ale Jones a Croft se pokoušeli veslovat za hlasem.“ Zavrtěl hlavou v gestu beznaděje. „Nedokážeš si představit, jak těžké to bylo. Vlny musely být tak kolem metru, plameny uhasínaly, takže jsme moc neviděli, a vítr skučel jako irská víla hlásající smrt. Jones řval, a ten má silný hlas. Rowley na něj taky zakřičel; potom člun vyjel po jedné straně vlny a sjel dolů po druhé a přitom se zatočil, a když se ozval znovu, zdálo se, že jeho hlas přichází z úplně jiného směru. Nevím, jak dlouho to trvalo. Rowley pořád křičel, ale jak jím pronikal chlad, hlas slábnul.“ Bartovi ztuhl obličej. „Začal znít trochu dojemně, vzýval Boha a volal svou matku a podobný nesmysly. Nakonec zmlknul.“

Digby zjistil, že zadržuje dech, jako by pouhý zvuk dýchání mohl narušit tak příšernou vzpomínku.

„Krátce po rozbřesku nás našel torpédoborec na ponorkové hlídce. Spustili kutr a vytáhli nás na loď.“ Bart se díval z okna, ale neviděl zelenou krajinu Hertfordshiru; viděl úplně jinou scenérii, velice vzdálenou. Pak dodal: „Měli jsme strašnou kliku, fakt.“

Chvíli tiše seděli a pak Bart řekl: „Byl ten nálet úspěšný? Nikdo mi nechce říct, kolik se jich vrátilo.“

„Katastrofa,“ odvětil Digby.

„Co moje letka?“

„Seržant Jenkins a jeho posádka se bezpečně vrátili.“ Digby vytáhl z kapsy lístek papíru. „Stejně tak poručík Arasaratnam. Odkud ten je?“

„Z Cejlonu.“

„A letadlo seržanta Rileyho dostalo zásah, ale doletělo domů.“

„Irská klika,“ poznamenal Bart. „A co ostatní?“ Digby jen zavrtěl hlavou.

„Ale toho náletu se zúčastnilo šest letadel z mé letky!“ namítl Bart. „Já vím. Další dvě sestřelili jako tebe. Zřejmě nikdo nepřežil.“

„Takže Creighton Smith je mrtev. A Billy Shaw. A… Ach, Bože.“ Odvrátil se.

„Je mi to líto.“

Bartova nálada se změnila ze zoufalství ve vztek. Vykřikl: „Ale lítost nestačí! Posílají nás tam umírat!“

„Já vím.“

„Pro Kristovy rány, Digby, patříš k tý zatracený vládě.“

„Pracuju pro ministerského předsedu, ano.“ Churchill si rád bral do vlády lidi ze soukromého sektoru a Digby, už před válkou úspěšný letecký konstruktér, byl jedním z jeho expertů na řešení problémů.

„Pak je to i tvoje vina, stejně jako ostatních. Neměl bys marnit čas návštěvami u nemocných. Koukej odtud vypadnout a dělej s tím něco!“

„Já něco dělám,“ pronesl klidně Digby. „Dostal jsem úkol zjistit, proč se to děje. Při tom náletu jsme ztratili padesát procent letadel.“

„Podezírám zrádce někde nahoře. Nebo je to nějaký přiblblý generál letectva, co se v klubu vychloubá zítřejším náletem a nácek barman si za pípami dělá poznámky.“

„To je jedna možnost.“

Bart si povzdechl. „Promiň, Diggersi.“ To byla Digbyho dětská přezdívka. „Není to tvoje vina. Já jen pěním vztekem.“

„Teď vážně,“ řekl Digby. „Nenapadá tě, proč je tolik našich sestřeleno? Máš za sebou víc než tucet letů. Nemáš žádné tušení?“ Bart se zamyslel. „To o špionech jsem neplácnul jen tak. Když doletíme nad Německo, jsou na nás připraveni. Oni vědí, že letíme.“

„Proč si to myslíš?“

„Jejich stíhačky jsou ve vzduchu a čekají na nás. Víš, jak je pro protileteckou obranu těžké správně to načasovat. Letku musí dostat do vzduchu v tu pravou chvíli; stíhači se musí dopravit ze svého letiště do oblasti, kde podle nich můžeme být. Potom musí vystoupat nad náš výškový strop, a když to všechno udělají, musí nás najít ve světle měsíce. Celý proces zabere tolik času, že bychom měli být s to shodit bomby a uklidit se, než nás čapnou. Ale tak to nefunguje.“

Digby přikývl. Bártovy zkušenosti odpovídaly poznatkům jiných pilotů, kterých se vyptával. Už to chtěl říct, když Bart zvedl hlavu a usmál se přes Digbyho rameno. Digby se otočil a viděl černocha v uniformě majora. Byl na svou hodnost mladý, stejně jako Bart, a Digby hádal, že byl automaticky povyšován podle bojových letů – na kapitána po dvanácti, na majora po patnácti.

„Nazdar, Charlesi,“ pozdravil ho Bart.

„Ty jsi nám nadělal starosti, Bartlette. Jak se vede?“ Nový návštěvník měl karibský přízvuk překrytý afektovanou výslovností z Oxbridge. „Prý to snad přežiju.“

Špičkou prstu se Charles dotkl Bártovy ruky tam, kde vykukovala ze závěsu. Bylo to zajímavě láskyplné gesto, napadlo Digbyho. „To hrozně rád slyším,“ řekl Charles.

„Charlesi, seznam se s mým bratrem Digbym. Digby, to je Charles Ford. Studovali jsme spolu naTrinity, než jsme se dali k letectvu.“

„Byla to jediná cesta, jak uniknout zkouškám,“ vysvětlil Charles a podali si s Digbym ruku.

Bart se zeptal: „Jak s tebou zacházejí Afričani?“

Charles se usmál a vysvětlil Digbymu: „Na našem letišti je jedna letka Rhodesanů. Prvotřídní letci, ale je jim zatěžko jednat s důstojníkem mé barvy pleti. Říkáme jim Afričani, což je zřejmě trochu dráždí. Nechápu proč.“

„Samozřejmě se tím nenecháte deprimovat,“ poznamenal Digby.

„Věřím, že s pomocí trpělivosti a lepšího vzdělání budeme nakonec schopni takové lidi civilizovat, i když teď působí primitivně.“ Charles otočil hlavu a Digby pod jeho dobromyslným humorem zachytil záblesk vzteku.

„Zrovna jsem se ptal Bárta, proč podle jeho názoru ztrácíme tolik bombardérů,“ řekl Digby. „Jaký je váš názor?“

„Na tomto náletu jsem nebyl,“ odvětil Charles. „V každém případě jsem měl štěstí, že mě minul. Ale i ostatní nedávné operace dopadly dost špatně. Já mám pocit, že Luftwaffe nás může sledovat skrz mraky. Že by měli na palubě nějaké zařízení, které jim umožňuje lokalizovat nás, i když nejsme vidět?“

Digby zavrtěl hlavou. „Každé zřícené nepřátelské letadlo je podrobně prozkoumáno a nikdy jsme neviděli nic takového, o čem mluvíte. Pracujeme tvrdě na tom, abychom takové zařízení vynalezli, a nepřítel určitě také, ale k úspěchu máme ještě daleko a jsme si docela jistí, že jsou hodně za námi. Nemyslím, že to bude tím.“

„No, takový to vyvolává dojem.“

„Já si pořád myslím, že tu jsou špioni,“ řekl Bart.

„Zajímavé.“ Digby se zvedl. „Musím se vrátit do Whitehallu. Díky za vaše názory. Promluvit si s muži v první linii pomáhá.“ Podal ruku Charlesovi a Bártovi stiskl zdravé rameno. „Zůstaň v klidu a uzdrav se.“

„Říkají, že za několik týdnů zas budu létat.“

„Nemůžu tvrdit, že z toho mám radost.“

Když už se Digby obrátil k odchodu, ozval se Charles. „Smím vám položit otázku?“

„Samozřejmě.“

„Při náletu, jako byl tenhle, nás nahrazení ztracených letadel musí stát víc, než stojí nepřítele oprava škod napáchaných našimi bombami.“

„Nepochybně.“

„Pak tedy“ – a Charles roztáhl paže, aby dal najevo, že to nechápe –“proč to děláme? Jaký má to bombardování smysl?“

„Ano,“ přidal se Bart. „To bych rád věděl.“

„Co jiného můžeme dělat?“ odpověděl Digby. „Nacisté ovládají Evropu: Rakousko, Československo, Holandsko, Belgii, Francii, Dánsko, Norsko. Itálie je jejich spojencem, Španělsko s nimi sympatizuje, Švédsko je neutrální a se Sovětským svazem mají pakt. Na kontinentu nemáme žádné vojenské síly. Nemáme jinou možnost, jak na ně.

Charles přikývl. „Takže jsme to jediné, co máte.“

„Přesně tak,“ řekl Digby. „Přestane-li bombardování, je po válce a Hitler zvítězí.“

Ministerský předseda se díval na Maltského sokola. Nedávno bylo v bývalých kuchyních v budově ministerstva námořnictva postaveno soukromé kino. Mělo padesát či šedesát luxusních sedadel a rudou sametovou oponu, ale obvykle se používalo k promítání filmů z bombardovacích náletů a propagandistických filmů, než šly na veřejnost.

Pozdě večer, když už nadiktoval všechna memoranda, byly odeslány telegramy, opatřil hlášení poznámkami a zápisy svou parafou, když byl příliš ustaraný a naštvaný a nervózní, než aby mohl spát, se Churchill usadil se sklenicí brandy v jednom z velkých VIP křesel v první řadě a nechal se okouzlovat nejnovějšími výplody Hollywoodu.

Digby vstoupil ve chvíli, kdy Humphrey Bogart vysvětloval Mary Astorové, že když člověku zabijí partnera, měl by s tím něco udělat. Vzduch byl hustý doutníkovým kouřem. Churchill ukázal na křeslo. Digby se posadil a sledoval posledních několik minut filmu. Jakmile se přes sošku černého sokola začaly promítat titulky, Digby svému šéfovi sdělil, že Luftwaffe zřejmě předem dostává zprávu, kdy přiletí bombardéry.

Když skončil, Churchill ještě několik okamžiků sledoval plátno, jako kdyby se chtěl dozvědět, kdo hrál Bryana. Byly chvíle, kdy byl okouzlující, měl podmanivý úsměv a modré oči mu jiskřily, ale dnes večer se zdál velice skleslý. Zeptal se: „Co si myslí RAF?“

„Dávají vinu špatnému létání ve formacích. Letí-li bombardéry v těsné formaci, jejich zbraně by měly krýt celou oblohu, takže každý nepřátelský stíhač, který se objeví, by měl být okamžitě sestřelen.“

„A co na to říkáte vy?“

„Nesmysl. Létání ve formaci nikdy nefungovalo. Do rovnice se dostal nějaký nový faktor.“

„Souhlasím. Ale jaký?“

„Můj bratr z toho viní špiony.“

„Všichni špioni, které jsme dopadli, jsou amatéři. Ale samozřejmě proto byli dopadeni. Je možné, že ti schopní sítí proklouzli.“

„Snad se Němcům podařil technický průlom.“

„Secret Intelligence Service mi tvrdí, že nepřítel je ve vývoji radaru daleko za námi.“

„Věříte jejich úsudku?“

„Ne.“ Stropní světla se rozsvítila. Churchill byl ve večerním obleku. Vždycky byl jako ze škatulky, ale na tváři byla patrná únava. Z kapsičky u vesty vytáhl složený list tenkého papíru. „Zde je klíč,“ řekl a podal ho Digbymu.

Digby si prohlížel papír. Vypadal jako dekódovaná rádiová zpráva Luftwaffe v němčině a v angličtině. Stálo tam, že nová strategie Luftwaffe, Dunkle Nachtjagd, lov za temné noci, zaznamenala ohromný úspěch díky skvělým informacím od Freyi. Digby četl zprávu v angličtině a pak znovu v němčině. Výraz „Freya“ nebyl ani z jednoho jazyka. „Co to znamená?“ zeptal se.

„Chci, abyste právě to zjistil.“ Churchill se zvedl a nasoukal se do saka. „Pojďte teď se mnou.“ A když odcházel, zavolal: „Děkuju vám!“

Hlas z promítací kabiny mu odpověděl: „Rádo se stalo, pane.“

Jak procházeli budovou, připojili se za ně dva muži: inspektor Thompson ze Scotland Yardu a Churchillův osobní strážce. Vyšli na přehlídkovou plochu, prošli kolem skupiny obsluhující protiletecký balon a branou v plotě z ostnatého drátu vyšli na ulici. Londýn byl zatemněný, ale srpek měsíce vrhal dost světla, aby našli cestu.

Šli vedle sebe několik metrů po Horse Guards Parade k číslu 1 u brány Storey’s Gate. Bomba poškodila zadní trakt domu číslo 10 v Downing Street, tradičního sídla předsedy vlády, a Churchill proto bydlel v nedaleké přístavbě nad Generálním štábem. Před vchodem byla zeď na ochranu proti bombám. Otvorem ve stěně vykukovala hlaveň kulometu.

„Dobrou noc, pane,“ popřál premiérovi Digby.

„Takhle to nemůže pokračovat,“ řekl Churchill. „Tímto tempem bude bombardovací letectvo vyřízeno do Vánoc. Potřebuju vědět, kdo nebo co je Freya.“

„Já to zjistím.“

„Udělejte to co nejrychleji.“

„Ano, pane.“

„Dobrou noc,“ řekl ministerský předseda a vešel do budovy.

PRVNÍ DÍL

.

První kapitola

Podivné vozidlo bylo možno vidět poslední květnový den 1941 v ulicích Morlunde, města na západním pobřeží Dánska.

Byl to dánský motocykl Nimbus s postranním vozíkem. Už to byl neobvyklý pohled, neboť benzin nebyl pro nikoho k mání, kromě lékařů a policie, a samozřejmě kromě německých okupačních vojsk. Ale tento Nimbus byl upraven. Čtyřválcový benzinový motor byl nahrazen parním strojem, vymontovaným ze sešrotovaného říčního vyhlídkového člunu. Ze sajdkáry zmizela sedačka, aby bylo místo pro kotlík s vodou, topeniště a komínek. Náhradní motor měl malý výkon, a motorka tak jezdila maximální rychlostí asi 35 kilometrů za hodinu. Namísto obvyklého rachotu motocyklového výfuku bylo slyšet jen jemné syčení páry. Tajuplné ticho a nízká rychlost dávaly vozidlu majestátní ráz.

V sedle byl Harald Olufsen, vysoký osmnáctiletý mladík s čistou pletí a vlasy sčesanými dozadu z vysokého čela. Vypadal jako viking ve školní uniformě. Šetřil celý rok, aby si mohl koupit Nimbus, který ho přišel na šest set korun. A den poté, co ho získal, zavedli Němci příděly benzinu.

Harald zuřil. Jakým právem to udělali? Ale vychovali ho tak, aby místo stěžování jednal.

Trvalo mu další rok, než motorku přestavěl. Pracoval během školních prázdnin a přitom se stihl i připravit na přijímací zkoušky na univerzitu. Na svatodušní týden přijel z internátu na prázdniny a dnešek strávil dopoledne biflováním fyzikálních rovnic a odpoledne montováním ozubeného kola z rezavé travní sekačky na zadní kolo. S perfektně fungujícím motocyklem teď mířil do baru, kde si chtěl poslechnout džez a možná se seznámit s nějakými děvčaty.

Džez miloval. Po fyzice to bylo to nejzajímavější, co ho kdy potkalo. Američtí muzikanti byli pochopitelně nejlepší, ale i jejich dánské imitátory stálo za to si poslechnout. Člověk občas mohl v Morlunde slyšet dobrý džez, snad protože to je mezinárodní přístav, navštěvovaný námořníky z celého světa.

Ale když Harald dorazil před Club Hot, v srdci přístavní čtvrti, našel dveře zavřené a okna zakrytá okenicemi.

Nechápal to. Byla sobota večer, osm hodin, a toto byl jeden z nejpopulárnějších podniků ve městě. Zábava měla být v plném proudu.

Jak tak seděl a zíral na ztichlou budovu, zastavil se u něj kolemjdoucí a díval se na vozidlo. „Co je to za krám?“

„Nimbus na parní pohon. Víte něco o tomhle klubu?“

„Patří mně. Na co ta motorka jezdí?“

„Na všechno, co hoří. Já používám rašelinu.“ Harald ukázal na hromádku vzadu ve vozíku.

„Na rašelinu;“ Muž se zasmál.

„Proč jsou dveře zavřené?“

„Nacisti mi podnik zavřeli.“

Harald byl zdrcen. „Proč?“

„Protože jsem zaměstnával černošské muzikanty.“

Harald nikdy neviděl živého barevného hudebníka, ale z desek věděl, že jsou nejlepší. „Nacisti jsou ignorantský svině,“ prohlásil vztekle. Měl zkažený večer.

Majitel klubu se rozhlédl na obě strany ulice, aby se ujistil, že je nikdo neslyšel. Okupační mocnost vládla Dánsku lehkou rukou, ale přesto jen málo lidí nacistům otevřeně nadávalo. Ale nikdo jiný nebyl v dohledu. Znovu se podíval na motocykl. „Funguje to?“

„Samozřejmě.“

„Kdo ti ho přestavěl?“

‚Já sám.“

Mužův pobavený výraz se měnil v obdiv. „To je dost chytré.“

„Děkuju.“ Harald otevřel kohoutek, který vpouštěl do stroje páru. „Mrzí mě, co se stalo s vaším klubem.“

„Já doufám, že mě za pár týdnů nechají zase otevřít. Ale budu muset slíbit, že zaměstnám bílé muzikanty.“

„Džez bez černochů?“ Harald znechuceně zavrtěl hlavou. „To je jako zakázat francouzským kuchařům vstup do restaurací.“ Sundal nohu z brzdy a motorka se pomalu rozjela.

Napadlo ho zajet do městského centra, aby se podíval, jestli v kavárnách a barech kolem náměstí potká nějakého známého. Ale kvůli džezovému klubu byl tak rozladěný, že si řekl, že by ho deprimovalo tady zůstat. Zamířil k přístavu.

Jeho otec byl pastorem církve na Sande, malém ostrově pár kilometrů od pobřeží. Parníček, který lidi převážel na ostrov a z ostrova, kotvil u mola a Harald rovnou vjel na palubu. Byla plná lidí, z nichž většinu znal. Veselá parta rybářů, kteří byli na fotbalovém zápase a po něm na několika skleničkách; dvě zámožné ženy v kloboucích a rukavičkách s poníkem a bryčkou a hromadou nákupů; a pětičlenná rodina, která byla ve městě na návštěvě u příbuzných. Dobře oblečený pár, který neznal, jel pravděpodobně na večeři do hotelu na ostrově, který měl prvotřídní restauraci. Jeho motocykl upoutal všeobecnou pozornost a znovu musel vysvětlovat parní pohon.

Na poslední chvíli přijel ještě Ford sedan německé výroby. Harald auto znal, patřilo Axelu Flemmingovi, majiteli ostrovního hotelu. Flemmingovi se k Haraldově rodině chovali nepřátelsky. Axel Flemming měl pocit, že je přirozeným vůdcem ostrovní komunity, jenže pastor Olufsen měl za to, že tato role patří jemu, a neshody mezi soupeřícími patriarchy se přenášely na všechny ostatní rodinné příslušníky. Haralda zajímalo, jak se Flemmingovi dařilo shánět pro auto benzin. Předpokládal, že pro bohaté není nic nemožné.

Moře bylo zčeřené a na západní obloze byly temné mraky. Blížila se bouře, ale rybáři prohlásili, že než se přižene, budou doma, s chlupem. Harald vytáhl noviny, které sebral ve městě. Byla to ilegální publikace Reality, tištěná navzdory okupantům a rozdávaná zdarma. Dánská policie se nesnažila vydávání zarazit a Němcům patrně nestála za povšimnutí. V Kodani ji lidé četli otevřeně ve vlacích a v tramvajích. Tady byli lidé zdrženlivější a Harald četl zprávu o nedostatku másla a noviny složil tak, aby skryl název. Každý rok vyrábělo Dánsko miliony kilogramů másla, ale téměř všechno se nyní posílalo do Německa a Dánové ho těžko sháněli. Byl to typ zprávy, který se nikdy neobjevil v cenzurovaném povoleném tisku.

Známý plochý obrys ostrova se přiblížil. Byl skoro dvacet kilometrů dlouhý a přes půl druhého kilometru široký a na každém konci byla vesnice. Domky rybářů a kostel s farou tvořily starší vesnici najižním konci. Tam byla také už dávno zrušená námořní škola, kterou Němci zabrali a změnili ji ve vojenskou základnu. Hotel a větší domy stály na severním konci. Mezi nimi pokrývaly ostrov většinou písečné duny a křoviny s několika stromy a nebyly tam žádné kopce, ale na západním pobřeží byla nádherná šestnáctikilometrová pláž.

Když se parníček blížil k molu na severní straně ostrova, na Haralda dopadlo několik kapek deště. Na pěkně oblečený pár tam čekal hotelový „taxík“ tažený koňmi. Na rybáře čekala manželka jednoho z nich s koňským povozem. Harald se rozhodl přejet na druhou stranu ostrova a domů jet po pláži, která měla tvrdě upěchovaný písek. Dokonce se používala k rychlostním testům závodních aut.

Byl na půli cesty z přístavu k hotelu, když mu došla pára.

Používal benzinovou nádrž motorky jako nádrž na vodu, a teď si uvědomil, že není dostatečně velká. Bude muset sehnat dvacetilitrový soudek od oleje a vozit ho v sajdkáře. Teď ale potřeboval vodu, aby se dopravil domů.

V dohledu byl jen jeden dům a naneštěstí patřil Axelu Flemmingovi. I přes vzájemnou rivalitu spolu Olufsenovi a Flemmingovi komunikovali. Všichni členové Flemmingovy rodiny chodili každou neděli do kostela a seděli společně vpředu. Axel byl dokonce diakonem. Ale Haralda stejně netěšila představa, že má znepřátelené Flemmingy žádat o pomoc. Zvažoval, že by šel skoro půl kilometru k dalšímu nejbližšímu stavení, ale pak usoudil, že by to byla hloupost. S povzdechem se vydal dlouhou příjezdovou cestou. Než aby klepal na přední dveře, šel kolem domu ke stájím. Potěšilo ho, když viděl sluhu, jak zajíždí s fordem do garáže. „Dobrý den, Gunnare,“ pozdravil Harald. „Smím si vzít trochu vody?“

Muž reagoval přátelsky. „Jen si posluž,“ nabídl. „Kohoutek je na dvoře.“

Harald našel vedle vodovodního kohoutku kbelík a naplnil ho. Pak se vrátil na silnici a nalil vodu do nádrže. Vypadalo to, že se mu podaří vyhnout setkání s někým z rodiny. Ale když vracel kbelík na dvůr, stál tam Peter Flemming.

Peter byl Axelův syn. Vysoký, domýšlivý, v dobře střiženém tvídovém obleku barvy ovesných vloček. Před hádkou mezi rodinami byli s Haraldovým bratrem Arnem nejlepší přátelé, a když dospívali, měli pověst dobyvatelů dívčích srdcí. Arne si dívky získával svým uličnickým šarmem a Peter střízlivým, vybraným chováním. Peter teď bydlel v Kodani, ale asi přijel domů na prázdninový víkend, usoudil Harald.

Peter četl Reality. Zvedl hlavu od novin a uviděl Haralda. „Co ty tady děláš?“ zeptal se.

„Dobrý den, Petere, přišel jsem si pro vodu.“

„Předpokládám, že tohle svinstvo je tvoje.“

Harald si sáhl na kapsu a zděšeně si uvědomil, že mu noviny musely vypadnout, když se shýbal pro kbelík.

Peter pohyb zahlédl a pochopil. „Zřejmě ano,“ poznamenal. „Je ti známo, že můžeš jít do vězení už za to, že ty noviny máš u sebe?“

Poznámka o vězení nebyla prázdnou hrozbou. Peter byl policejní detektiv. Harald mu řekl: „Ve městě je čte každý.“ Snažil se, aby to znělo vzdorovitě, ale ve skutečnosti byl trochu vystrašený. Peter byl dost zlý, aby ho zatknul.

„Tady není Kodaň,“ pronesl vážně Peter.

Harald věděl, že Peter by uvítal možnost zostudit nějakého Olufsena. Ale přesto váhal. Harald měl dojem, že ví proč. „Budeš vypadat jako blázen, když na Sande zatkneš školáka za to, co polovina obyvatelstva dělá veřejně. Zejména až se každý dozví, že jsi zaujatý proti mému otci.“

Bylo vidět, že Peter váhá mezi touhou Haralda ponížit a obavou, že se mu vysmějí. Nakonec řekl: „Nikdo nesmí porušovat zákony.“

„Čí zákony – naše, nebo ty německé?“

„Zákon je zákon.“

Harald začal pociťovat větší sebedůvěru. Peter by neargumentoval tak defenzivně, kdyby ho hodlal zatknout. „Říkáš to jen proto, že tvůj otec vydělává spoustu peněz tím, že si nacisté mohou užívat v jeho hotelu.“

Tím ťal do živého. Hotel byl populární u německých důstojníků, kteří měli na utrácení víc než Dánové. Petera to naštvalo a ostře mu odsekl: „Zatímco tvůj otec svým kázáním pobuřuje!“ To byla pravda; pastor kázal proti nacistům. Jeho oblíbené téma bylo „Ježíš byl Žid“. Peter pokračoval:

„Uvědomuje si vůbec, kolik malérů způsobí, jestli lidi pobouří?“

„Určitě. Zakladatel křesťanského náboženství byl sám něco jako buřič.“

„Nevykládej mi o náboženství. Já musím udržovat pořádek tady na zemi.“

„Čert vem pořádek, okupovali nás!“ V Haraldovi překypělo zklamání nad pokaženým večerem. „Jakým právem nám nacisté říkají, co máme dělat? Měli bychom celou tu svinskou bandu vykopat ze země!“

„Nesmíš Němce nenávidět –jsou to naši přátelé,“ prohlásil Peter pokryteckým tónem, který Haralda rozzuřil.

„Jak můžeš říct, že nenávidím Němce, ty blázne. Mám německé příbuzné.“ Pastorova sestra se provdala za úspěšného mladého dentistu z Hamburku, který v dvacátých letech přijel na Sande na dovolenou. Jejich dcera Monika byla první děvče, které kdy Harald políbil. Pak dodal: „Trpí od nacistů víc než my.“ Strýc Joachim byl Žid, a i když byl pokřtěn a starší své církve, Němci mu nařídili, že smí ošetřovat pouze Židy, a tím mu zničili praxi. Před rokem byl zatčen pro podezření, že ukrývá zásoby zlata, a byl poslán do zvláštní věznice, zvané Konzentrazionslager, v malém bavorském městě Dachau.

„Lidé si dělají problémy sami,“ pronesl Peter s výrazem muže znalého světa. „Tvůj otec neměl sestře nikdy dovolit, aby si vzala Žida.“ Hodil noviny na zem a odkráčel.

Zpočátku byl Harald příliš v šoku a nezmohl se na odpověď. Sehnul se a sebral své noviny. Potom řekl k zádům odcházejícího Petera: „Ty sám už začínáš mluvit jako nacista.“

Peter ho ignoroval, vešel kuchyňským vchodem a zabouchl dveře.

Harald cítil, že spor prohrál, což ho naštvalo, protože věděl, že to, co Peter řekl, bylo odporné.

Cestou zpátky k silnici začalo hustě pršet. Když došel k motorce, zjistil, že oheň pod kotlíkem vyhasl.

Pokoušel se oheň rozdělat. Zmačkal výtisk Reality, aby měl na podpal, a měl krabičku kvalitních zápalek, ale nevzal si s sebou dmychadlo, kterým rozfoukal oheň, když dnes vyjížděl. Po dvaceti minutách marných pokusů v dešti, sehnut nad ohništěm, to vzdal. Bude muset jít domů pěšky.

Zvedl si límec školního saka.

Tlačil motorku skoro kilometr k hotelu a nechal ji na malém parkovišti. Pak se vydal na cestu po pláži. V tomto ročním období, tři týdny po letním slunovratu, trvaly skandinávské večery až do jedenácti hodin. Ale dnes večer mraky zatemnily oblohu a hustý déšť ještě víc omezil viditelnost. Harald se držel okraje písečných dun, hledal cestu podle půdy pod nohama a zvuků moře v pravém uchu. Zanedlouho měl šaty tak prosáklé, že i kdyby domů plaval, nebyl by o nic mokřejší.

Byl to silný mladík a měl fyzickou kondici chrta, ale za dvě hodiny už byl unavený, prochladlý a mrzutý. Právě dorazil k plotu nové německé základny a uvědomil si, že bude muset jít podél něj další tři kilometry, aby dorazil k domovu, vzdálenému jen několik stovek metrů.

Kdyby byl odliv, pokračoval by po pláži. Ačkoliv byl vstup na tento pruh písku oficiálně zakázán, strážní by ho v tomto počasí nemohli spatřit. Ale byl příliv a plot už byl ve vodě. Napadlo ho, že by poslední úsek mohl přeplavat, ale okamžitě ten nápad pustil z hlavy. Jako každý v této rybářské komunitě měl Harald k moři velký respekt, a plavat v noci v tomto počasí, když už byl navíc vyčerpaný, by bylo nebezpečné.

Ale mohl přelézt plot.

Déšť trochu polevil, mezi mraky se s přestávkami objevovala čtvrtina měsíce a občas vrhala neurčité světlo na prosáklou krajinu. Harald viděl pletivo plotu, vysokého asi sto osmdesát centimetrů, nahoře ukončeného dvěma pásy ostnatého drátu, který vypadal impozantně, ale pro odhodlaného člověka v dobré fyzické kondici nebyl žádnou velkou překážkou. Necelých padesát metrů do vnitrozemí plot procházel houštinou zakrslých stromů a keřů, které ho zakrývaly. To by bylo místo na přelezení.

Věděl, co za plotem je. Loni v létě tu pracoval na staveništi jako dělník. Tehdy ještě nevěděl, že to má být vojenská základna. Stavitelé, firma z Kodaně, všem řekli, že to bude nová stanice pobřežní stráže. Možná by měli problémy s náborem pracovníků, kdyby jim řekli pravdu. Třeba Harald by vědomě pro nacisty nepracoval. Když už domy stály a plot byl natažen, všichni Dánové byli posláni pryč a přivezli sem Němce, aby nainstalovali zařízení. Ale Harald znal dispozice základny. Nepoužívanou námořní školu renovovali a na každou stranu postavili dvě nové budovy. Všechny domy byly postaveny dál od pláže, takže mohl základnu přejít a nepřiblížit se k nim. Navíc většinu pozemku na této straně pokrývaly nízké keře, které ho pomohou skrýt. Jen bude muset dát pozor na hlídky.

Našel cestu do houští, vylezl na plot, opatrně se přetáhl přes ostnatý drát na vrcholu, seskočil na druhou stranu a měkce dopadl na mokrý písek. Rozhlédl se kolem, snažil se zrakem proniknout temnotou a viděl pouze nejasné obrysy stromů. Budovy byly z dohledu, ale slyšel vzdálenou hudbu a občasný výbuch smíchu. Byla sobotní noc; možná si vojáci dopřáli několik piv, zatímco důstojníci večeřeli v hotelu Axela Flemminga.

Zamířil přes základnu, pohybuje se tak rychle, jak se v měnícím se světle měsíce odvážil; kde to šlo, zdržoval se v blízkosti keřů a orientoval se podle zvuků vln zprava a slabé hudby zleva. Minul vysokou konstrukci a ve tmě ji rozeznal jako věž se světlometem. V případě poplachu mohla být celá oblast ozářena, ale jinak byla celá základna zatemněna.

Nenadálý zvuk z levé strany ho zarazil. Přikrčil se a srdce se mu rozbušilo. Ohlédl se k domkům. Dveře byly otevřené a linulo se z nich světlo. Pak z nich vyšel voják a běžel přes prostor mezi domy; potom se otevřely další dveře v jiné budově a voják vběhl dovnitř.

Haraldovi se zklidnil tep.

Prodral se skupinou jehličnanů a slezl do prohlubně. Když se dostal až na její dno, spatřil jakousi konstrukci, tyčící se ve tmě proti obloze. Nerozeznal přesně, oč jde, ale nevzpomínal si, že by se na tomto místě něco stavělo. Když přišel blíž, uviděl zakřivenou betonovou zeď, vysokou asi jako on. Nad ní se něco pohybovalo a bylo slyšet hluboké hučení, jako od elektromotoru.

Tohle museli postavit Němci, až když propustili všechny místní dělníky. Nešlo mu do hlavy, proč tu stavbu nikdy neviděl z druhé strany plotu, a pak si uvědomil, že ji stromy a proláklina zakrývají ze všech stran, snad kromě pláže, a podél základny na ni byl vstup zakázán.

Když zvedl hlavu a snažil se rozeznat detaily, déšť mu narážel do tváře a bodal ho do očí. Ale byl příliš zvědavý, než aby šel dál. Na moment jasně zazářil měsíc. Přimhouřil oči a znovu se podíval. Nad okrouhlou zdí rozeznal nějakou kovovou nebo drátěnou mříž připomínající nadměrnou matraci, širokou tak čtyři metry. Celé zařízení rotovalo jako kolotoč, jedna otáčka trvala několik vteřin.

Haralda to upoutalo. Byl to přístroj, jaký ještě nikdy neviděl, a jako technika ho velice zaujal. Co to dělá? Proč se to otáčí? Zvuk mu říkal málo – byl to jen motor, který tou věcí otáčel. Byl si jist, že to není dělo, aspoň ne obvyklého druhu, protože tu nebyla žádná hlaveň. Odhadoval, že by to mohlo mít něco společného s rádiem.

Nedaleko někdo zakašlal.

Harald zareagoval instinktivně. Vyskočil, dosáhl rukama přes okraj zdi a vytáhl se nahoru. Vteřinu ležel na úzkém vrcholu a cítil se nebezpečně viditelný, potom se spustil na druhou stranu. Obával se, aby se nohama nezapletl do pohybujícího se zařízení, ale byl si skoro jistý, že kolem mechanismu bude chodníček, aby ho technici mohli udržovat, a po chvíli napětí ucítil pod nohama betonovou podlahu. Hučení bylo hlasitější a byl cítit olej ze stroje. Harald měl na jazyku zvláštní pachuť statické elektřiny.

Kdo to zakašlal? Předpokládal, že kolem přecházel strážný. Mužovy kroky se musely ztrácet v hluku vydávaném větrem a deštěm. Naštěstí překryl i zvuky, které vydával Harald, když se škrábal přes zeď. Ale co když ho hlídka zahlédla?

Přitiskl se k zakřivené vnitřní straně betonové stěny, těžce dýchal a čekal, až ho odhalí paprsek silné svítilny. Přemýšlel, co by se stalo, kdyby ho dopadli. Tady na venkově byli Němci docela přátelští. Většina z nich tu nemašírovala jako dobyvatelé, spíš se zdálo, že jim je trapné, že to tu mají na povel. Pravděpodobně by ho předali dánské policii. Nebyl si jistý, co by pak udělali poldové. Kdyby byl Peter Flemming součástí místní policie, určitě by se postaral, aby Harald trpěl co nejvíc, ale naštěstí byla jeho pracovištěm Kodaň. Čeho se Harald děsil víc než jakéhokoliv oficiálního trestu, byl hněv jeho otce. Už slyšel pastorův ironický výslech: „Ty jsi přelezl plot? V noci? Jen proto, aby sis zkrátil cestu domů? Protože pršelo?“

Ale žádné světlo na něj nedopadlo. Čekal a zíral na temnou hmotu aparátu před sebou. Měl dojem, že vidí silné kabely táhnoucí se z dolního okraje síťové mříže a ztrácející se ve tmě na vzdálené straně jámy. Říkal si, že to musí být nějaké zařízení na vysílání nebo příjem rádiových signálů.

Když uběhlo několik pomalých minut, byl si jistý, že strážný už šel dál. Vyhrabal se na vrchol zdi a pokoušel se skrz déšť něco zahlédnout. Na obou stranách konstrukce rozeznal dva menší temné stíny, ale nehýbaly se, a tak usoudil, že jsou součástí zařízení. Žádnou hlídku neviděl. Sklouzl po vnější zdi a znovu se vydal přes písečné duny.

Jednu chvíli, když měsíc zašel za hustý mrak, nastala naprostá tma a Harald vrazil přímo do dřevěné stěny. V šoku a na okamžik vylekaný vyrazil tlumenou kletbu. Hned si však uvědomil, že narazil do staré loděnice, která se používala v námořní škole. Byla teď opuštěná a Němci ji neopravili, patrně pro ni neměli použití. Chvilku zůstal stát a poslouchal, ale slyšel jen tlukot vlastního srdce. Šel dál.

K druhému plotu dorazil bez další nehody. Přelezl ho a zamířil k domovu.

Nejdřív přišel ke kostelu. Z dlouhé řady malých, čtvercových oken ve zdi obrácené k moři se linulo světlo. Překvapilo ho, že v tuto hodinu v sobotu večer je někdo v kostele. Nahlédl dovnitř.

Kostel byl dlouhý a nízký. Při zvláštních příležitostech se do něj vešlo všech čtyři sta obyvatel ostrova, ale jen tak tak. Před dřevěnou kazatelnou stály řady lavic. Nebyl tam žádný oltář. Stěny byly holé, až na pár zarámovaných textů.

V otázce náboženství nebyli Dánové dogmatici a většina národa se hlásila k evangelickému luteránství. Avšak rybářské obyvatelstvo ostrova Sande se před sto lety nechalo obrátit na přísnější vyznání. Posledních třicet let udržoval Haraldův otec jejich víru, vlastním životem dával příklad nekompromisního puritánství, každý týden upevňoval správná předsevzetí kongregace kázáním o ohni pekelném a delikventy konfrontoval sám neodolatelnou svatostí pohledu svých modrých očí. Ale i přes takový zářný příklad nebyl jeho syn věřící. Harald chodil na bohoslužby, kdykoli byl doma, protože nechtěl zraňovat otcovy city, ale v srdci byl jiného přesvědčení. Na náboženství si ještě neudělal definitivní názor, ale věděl, že nevěří v boha malicherných příkazů a mstivých trestů.

Když nahlédl oknem, uslyšel hudbu. Jeho bratr Arne seděl u klavíru a tiše hrál džezovou melodii. Harald se potěšeně usmál. Arne přijel na svátky. Byl zábavný a inteligentní a oživí dlouhý víkend na faře.

Harald došel ke vchodu a vstoupil dovnitř. Arne se ani neohlédl a plynule přešel do náboženské melodie. Harald se ušklíbl. Arne slyšel, jak se otevřely dveře, a myslel si, že třeba přišel otec. Pastor neschvaloval džez a rozhodně by nesouhlasil, aby se hrál v jeho kostele. „To jsem jen já,“ řekl Harald.

Arne se otočil. Měl na sobě hnědou vojenskou uniformu. Byl o deset let starší než Harald a sloužil jako letecký instruktor v armádní letecké škole nedaleko Kodaně. Němci zarazili veškerou činnost dánské armády a letadla byla většinu času v hangárech, ale instruktoři měli povoleno dávat lekce létání na větroních.

„Jak jsem tě zahlédl koutkem oka, myslel jsem si, že jsi táta.“ Arne láskyplně přejel Haralda očima. „Čím dál víc vypadáš jako on.“

„Znamená to, že budu mít pleš?“

„Pravděpodobně.“

„A ty?“

„Já asi ne. Jsem po matce.“

Byla to pravda. Arne měl matčiny husté tmavé vlasy a oříškově hnědé oči. Harald byl po otci blondýn a zdědil také pronikavý pohled modrých očí, jímž pastor zastrašoval své ovečky. Harald i otec byli oba hodně vysocí a Arne se svými necelými sto osmdesáti centimetry proti nim vypadal malý.

„Musím ti něco zahrát,“ řekl Harald. Arne se zvedl ze stoličky a Harald si sedl ke klavíru. „Naučil jsem se to z desky, kterou někdo přinesl do školy. Ty znáš Madse Kirkea?“

„To je bratranec mého kolegy Poula.“

„Správně. Objevil jednoho amerického pianistu jménem Clarence Pine Top Smith.“ Harald zaváhal. „Co teď dělá táta?“

„Píše si zítřejší kázání.“

„To je dobře.“ Z fary, vzdálené od kostela asi pětačtyřicet metrů, nemohlo být piano slyšet a bylo nepravděpodobné, že by pastor přerušil přípravu a vydal se jen tak na procházku, zejména v tomto počasí. Harald začal hrát „Pine Top’s Boogie-Woogie“ a místnost se naplnila dráždivými harmoniemi amerického Jihu. Byl nadšený pianista, i když matka tvrdila, že má těžkou ruku. Nedokázal při hře sedět, tak se zvedl, odkopl stoličku, až ji převrátil, a hrál dál vestoje, nakláněje svou vytáhlou postavu nad klávesnici. Dělal tak víc chyb, ale zřejmě na nich moc nezáleželo, hlavně že udržoval strhující rytmus. Uhodil poslední akord a řekl: „Thaťs what I’m talkin about!“, zrovna jako Pine Top na desce.

Arne se zasmál. „To není špatný!“

„Měl bys slyšet originál.“

„Pojď se mnou ven na verandu. Chci si zakouřit.“ Harald se zvedl. „To se tátovi nebude líbit.“

„Je mi osmadvacet,“ řekl Arne. „Jsem příliš starý na to, abych si od otce nechal nařizovat, co mám dělat.“

„Souhlasím, ale co on?“

„Máš z něj strach?“

„Ovšem. Matka taky, a asi každý člověk na tomhle ostrově – i ty.“ Arne se ušklíbl. „Tak dobře, možná trochu jo.“

Stáli před kostelními dveřmi, chráněni před deštěm malým přístřeškem. Na druhé straně pruhu písečné půdy viděli temný stín fary. Z kosočtvercového okna, vsazeného do kuchyňských dveří, vycházelo světlo. Arne vytáhl cigarety.

„Ozvala se ti Hermia?“ zeptal se ho Harald. Arne byl zasnouben s Angličankou, kterou už neviděl víc než rok, od té doby, co Němci okupovali Dánsko.

Arne zavrtěl hlavou. „Pokoušel jsem se jí psát. Našel jsem adresu na britský konzulát v Goteborgu.“ Dánové směli posílat dopisy do Švédska, které bylo neutrální. „Na obálku jsem napsal jen adresu a neuvedl jsem, že to je konzulát. Myslel jsem, že to je dost chytrý nápad, ale cenzoři se nedají tak snadno oklamat. Můj velitel mi přinesl dopis zpátky a řekl, že jestli se o něco takového pokusím znova, půjdu před vojenský soud.“

Hermia se Haraldovi líbila. Některé z Arnových kamarádek byly… no, hloupé blondýny, ale Hermia měla mozek a kuráž. Při prvním seznámení z ní šel trochu strach, vypadala tak dramaticky a mluvila tak na rovinu; ale Harald si ji zamiloval, protože s ním jednala jako s mužem, ne s Arnovým o hodně mladším bratrem. A v plavkách byla senzačně svůdná. „Pořád ještě si ji chceš vzít?“

„Bože, ano – jestli žije. Možná ji v Londýně zabila bomba.“

„Musí to být těžké, když nic nevíš.“

Arne přikývl a pak řekl: „A co ty? Daří se?“

Harald pokrčil rameny. „Holky mého věku se nezajímají o kluky ze školy.“ Pronesl to zlehka, ale uvnitř ho to pořádně žralo. Párkrát už byl bolestně odmítnut.

„Zřejmě chtějí chodit s klukem, který za ně může utrácet prachy.“

„Právě. A ty mladší… o Velikonocích jsem se s jednou seznámil, s Birgit Claussenovou.“

„Claussenová? Z té loďařské rodiny v Morlunde?“

„Ano. Je hezká, ale je jí jen šestnáct a mluvit s ní byla strašná nuda.“

„To nevadí. Je to katolická rodina. Táta by s tím stejně nesouhlasil.“

„Já vím.“ Harald se zamračil. „Ovšem on je zvláštní. O Velikonocích kázal o snášenlivosti.“

„Je tolerantní asi jako kníže Vlád Napichovač.“ Arne odhodil nedopalek cigarety, „Pojďme si promluvit se starým tyranem.“

„Než půjdeme dovnitř…“

„Co?“

.Jak to jde v armádě?“

„Nevesele. Nemůžeme bránit vlastní zem a většinou nesmím létat.“

„Jak dlouho to může pokračovat?“

„Kdo ví? Možná navždy. Němci všude vítězí. Už nikdo neklade odpor, kromě Britů, a ti se drží jen na vlásku.“

Harald ztišil hlas, i když tam nebyl nikdo, kdo by poslouchal. „V Kodani určitě někdo musí připravovat odboj.“

Arne pokrčil rameny. „Kdyby ho někdo připravoval a já bych o tom věděl, stejně bych ti to nemohl říct, uznej.“ A než mohl Harald něco dodat, Arne se rozběhl deštěm ke světlu z kuchyně.

Druhá kapitola

Hermia Mountová se zdrceně dívala na svůj oběd – dvě spálené klobásy, hromádku řídké bramborové kaše a kopeček převařeného zelí – a toužebně zavzpomínala na bar na kodaňském nábřeží, kde podávali tři druhy sledě se salátem, nakládanou zeleninou, teplým chlebem a ležákem.

Vyrostla v Dánsku. Její otec byl britský diplomat, který většinu kariéry strávil ve skandinávských zemích. Hermia pracovala na britském velvyslanectví v Kodani, nejprve jako sekretářka, později jako asistentka námořního atašé, který byl ve skutečnosti členem MI6, tajné zpravodajské služby. Když otec zemřel a matka se vrátila do Londýna, Hermia v Dánsku zůstala, částečně kvůli práci, ale hlavně proto, že se zasnoubila s dánským pilotem Arnem Olufsenem.

Ale 9. dubna 1940 Dánsko napadl Hitler. Po čtyřech dnech plných obav odjela Hermia a skupina britských úředníků zvláštním diplomatickým vlakem, který je přes Německo dopravil k holandské hranici, a přes neutrální Holandsko cestovali dál až do Londýna.

Nyní, ve třiceti letech, byla Hermia zpravodajskou analytičkou a vedla dánskou sekci MI6. Spolu s většinou kolegů byla evakuována z londýnského ústředí na Broadway 54, nedaleko Buckinghamského paláce, do Bletchley Parku, rozsáhlého venkovského domu na okraji vesnice, osmdesát kilometrů severně od hlavního města.

Dřevěný montovaný barák, narychlo postavený na pozemku, sloužil jako kantýna. Hermia byla ráda, že unikla Blitzu, ale přála si, aby nějakým zázrakem evakuovali z Londýna také jednu z těch malých kouzelných italských či francouzských restaurací, aby se měla čeho najíst. Strčila si do úst trochu kaše a donutila se ji spolknout.

Aby zapomněla na chuť jídla, položila si vedle talíře dnešní Daily Express. Britové právě přišli ve Středozemním moři o Krétu. Express se to pokoušel prezentovat statečně a tvrdil, že bitva stála Hitlera osmnáct tisíc mužů, ale bylo deprimující, že šlo o další z dlouhé řady nacistických vítězství.

Když zvedla hlavu, spatřila, jak se k ní blíží menší muž asi v jejím věku; nesl si šálek čaje, kráčel rychle, ale viditelně kulhal. „Smím si k vám přisednout?“ zeptal se vesele a posadil se naproti ní, aniž počkal na odpověď. „Já jsem Digby Hoare. Vím, kdo jste vy.“

Zvedla obočí a poznamenala: „Jako doma.“

Ironický tón jejího hlasu zřejmě neměl žádný efekt. Řekl jen: „Děkuju.“

Jednou nebo dvakrát už ho tady zahlédla. I přes své kulhání působil energickým dojmem. Se svými nepoddajnými tmavými vlasy to nebyl žádný idol dívčích srdcí, ale měl hezké modré oči a jeho rysy byly příjemně drsné jako u Humphreyho Bogarta. Zeptala se ho: „V kterém jste oddělení?“

„Já vlastně pracuji v Londýně.“

Všimla si, že na otázku neodpověděl. Odstrčila talíř stranou. Zeptal se: „Vám to jídlo nechutná?“

„Vám ano?“

„Něco vám řeknu. Hovořil jsem s piloty, kteří byli sestřeleni nad Francií a dostali se domů. Máme pocit, že jsme vystaveni úsporným opatřením, ale vůbec nevíme, co to znamená. Frantíci umírají hladem. Když jsem vyslechl historky pilotů, všechno mi tady chutná.“

„Úspornost není omluvou pro mizerné vaření,“ odsekla ostře Hermia.

Zašklebil se. „Řekli mi, že jste trochu kousavá.“

„Co ještě vám řekli?“

„Že ovládáte stejně dobře angličtinu i dánštinu – a proto asi šéfujete dánské sekci.“

„Ne. Pravým důvodem je válka. Předtím se ještě žádná žena v MI6 nedostala přes funkci sekretářky-asistentky. Chyběly nám analytické mozky, chápete. Víc jsme se hodily pro domácnost a výchovu dětí. Ale co vypukla válka, ženské mozky prodělaly pozoruhodnou změnu a teď jsme schopné práce, kterou doposud zvládala pouze mužská mentalita.“

Přijal její sarkasmus s lehkým humorem. „Také jsem si toho všiml,“ poznamenal. „Pořád se dějí zázraky.“

„Proč se na mě vyptáváte?“

„Ze dvou důvodů. Prvníje ten, že jste nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl.“ Tentokrát už se neusmíval.

Podařilo se mu ji překvapit. Muži jí často neříkali, že je krásná. Možná pohledná, někdy půvabná, často imponující. Měla delší, oválný obličej, perfektně pravidelný, ale příliš prostě střižené tmavé vlasy, přivřené oči a moc velký nos, než aby byla krásná. Nemohla přijít na žádnou vtipnou repliku. „Co je druhý důvod?“

Rozhlédl se na obě strany. U jejich stolu seděly dvě starší ženy, a i když si spolu povídaly, pravděpodobně také napůl naslouchaly Digbymu a Hermii. „Řeknu vám to za minutku,“ odpověděl. „Šla byste se mnou na flám?“

Znovu ji překvapil. „Cože?“

„Půjdete se mnou na rande?“

„Rozhodně ne.“

Chvilku se zdál být v rozpacích. Potom se mu vrátil úsměv a řekl: „Nešetřete mě – řekněte to na rovinu.“ Musela se usmát.

„Mohli bychom jít do kina,“ naléhal. „Nebo do hospody Shoulder of Mutton v Old Bletchley. Nebo tam i tam.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, děkuju vám,“ řekla pevně. „Aha.“ Zdálo se, že ho ranila.

Myslel si, že ho odmítá kvůli jeho invaliditě? Spěšně se to pokusila napravit. „Jsem zasnoubená,“ řekla a ukázala mu prsten na levé ruce. „Nevšiml jsem si.“

„Muži si toho nikdy nevšímají.“

„Kdo je ten šťastlivec?“

„Pilot v dánské armádě.“

„Předpokládám, že tam.“

„Pokud vím. Už rok od něj nemám žádnou zprávu.“ Dvě dámy odešly od stolu a Digbyho styl se změnil. Tvář mu zvážněla a hlas byl tichý, ale naléhavý. „Prosím, podívejte se na tohle.“ Vytáhl z kapsy list tenkého papíru a podal jí ho.

Takové tenké listy už tady v Bletchley Parku viděla. Jak očekávala, byla to dešifrovaná verze nepřátelské rádiové zprávy.

„Předpokládám, že vám nemusím říkat, jak strašně tajné to je,“ poznamenal Digby.

„Nemusíte.“

„Myslím, že mluvíte německy i dánsky.“

Přikývla. „V Dánsku se všechny školní děti učí německy, stejně jako anglicky a latinsky.“ Chvíli zprávu studovala. „Informace od Freyi?“

„Právě to nás mate. Není to německé slovo. Myslel jsem, že to může znamenat něco v jednom ze skandinávských jazyků.“

„Ano, svým způsobem,“ odvětila. „Freyaje nordická bohyně – vlastně je to vikingská Venuše, bohyně lásky.“

„A!“ Digby vypadal zamyšleně. „To už něco je, ale daleko nás to nedostane.“

„O co vlastně jde?“

„Přicházíme o příliš mnoho bombardérů.“

Hermia se zamračila. „Četla jsem v novinách o posledním velkém náletu – tvrdili, že to byl velký úspěch.“ Digby se na ni jen podíval. „Aha, chápu. Vy neříkáte novinám pravdu.“ Nic neříkal.

„Vlastně celá má představa o bombardování vychází jen z propagandy,“ pokračovala. „Pravda je, že je to naprostá katastrofa.“ Vadilo jí, že pořád ještě neodporoval. „Proboha, kolik letadel jsme ztratili?“

„Padesát procent.“

„Panebože!“ Hermia odvrátila pohled. Napadlo ji, že někteří z těch pilotů také měli snoubenky. „Ale jestli to bude pokračovat… „ „Přesně tak.“

Znovu se podívala na dekódovanou zprávu. „Je Freya špion?“

„To mám za úkol zjistit.“

„Co můžu udělat já?“

„Říct mi víc o bohyni.“

Hermia zapátrala v paměti. Severské mýty probírali ve škole, ale to už bylo dávno. „Freya má zlatý náhrdelník, který je velmi vzácný. Dali jí ho čtyři skřítkové. Střeží ho hlídač bohů… myslím, že se jmenuje Heimdal.“

„Hlídač. To dává smysl.“

„Freya by mohl být špion, který má předem přístup k informacím o náletech.“

„Také by to mohl být přístroj na zjišťování přibližujících se letadel, ještě než jsou na dohled.“

„Slyšela jsem, že takové přístroje máme, ale netuším, jak fungují.“

„Jsou tři možné způsoby: infračervené paprsky, lidar a radar. Infračervené detektory sbírají paprsky vydávané horkým motorem letadla, nebo možná výfukem. Lidar je systém optických pulzů, vysílaných detekčním aparátem a odrážených od letadla. Radar je totéž s rádiovými signály.“

„Zrovna jsem si vzpomněla na něco jiného. Heimdal vidí ve dne v noci na sto mil.“

„Tím víc to vypadá na přístroj.“

„Právě to mě napadlo.“

Digby dopil čaj a zvedl se. „Když vás ještě něco napadne, dáte mi vědět?“

„Samozřejmě. Kde vás najdu?“

„V Downing Street 10.“

„Ó!“ To na ni udělalo dojem. „Na shledanou.“

„Na shledanou,“ rozloučila se a sledovala, jak odchází.

Ještě chvíli zůstala sedět. Byl to rozhovor zajímavý z několika důvodů. Digby Hoare měl významné postavení. Sám ministerský předseda si musí dělat starosti kvůli ztrátám bombardérů. Bylo použití kódového jména Freya pouhá náhoda, nebo existuje nějaká vazba na Skandinávii?

Potěšilo ji, že ji Digby pozval na schůzku. I když neměla zájem o známost s jiným mužem, pozvání bylo milé.

Pohled na nesnědený oběd ji za chvíli začal deptat. Odnesla podnos ke stolu se špinavým nádobím a seškrábla obsah svého talíře do nádoby na zbytky. Potom odešla na toaletu.

Když byla v kabince, slyšela, že vešla skupinka mladých žen a živě se bavily. Už chtěla vyjít ven, když jedna z nich řekla: „Ten Digby Hoare neztrácí čas. Je to ale rychlík.“ Hermia ztuhla s rukou na klice.

„Viděla jsem, jak vyjel po slečně Mountové,“ řekl starší hlas. „Musí být na kozy.“

Ostatní se zahihňaly. Hermia v kabince se nad touto narážkou na její štědře obdařenou postavu zamračila.“

„Ale myslím, že ho utřela,“ řekla ta první. „Ty bys to neudělala? Nemohla bych mít ráda muže s dřevěnou nohou.“

Třetí dívka promluvila se skotským přízvukem. „Zajímalo by mě, jestli si ji sundá, když tě šuká,“ řekla dívka a všechny se rozesmály. Hermia už slyšela dost. Otevřela dveře, vyšla ven a řekla: „Jestli to zjistím, dám vám vědět.“

Tři dívky tak šokovala, že zmlkly, a než se stačily vzpamatovat, Hermia odešla.

Vyšla z montované jídelny. Široký zelený trávník s cedry a rybníkem pro labutě byl zohyzděn baráky postavenými narychlo, aby bylo kam umístit stovky zaměstnanců z Londýna. Parkem se dostala k budově, nazdobenému viktoriánskému sídlu z červených cihel.

Vkročila do majestátního portálu a šla do své kanceláře v bývalých pokojích pro služebnictvo, maličké místnosti ve tvaru L, která asi bývala komorou na boty. Měla okénko příliš vysoko, aby z něj bylo vidět ven, takže celý den pracovala při umělém osvětlení. Na stole měla telefon a na vedlejším stolku psací stroj. Její předchůdce měl sekretářku, ale od žen se očekávalo, že si budou psát samy. Na stole našla balíček z Kodaně.

Po Hitlerově vpádu do Polska založila v Dánsku malou špionážní skupinu. Její hlavou byl přítel jejího snoubence, Poul Kirke. Vytvořil skupinu mladých mužů, kteří byli přesvědčeni, že i jejich malou zem obsadí větší soused a že jedinou cestou, jak bojovat za svobodu, je spolupracovat s Brity. Poul prohlásil, že skupina, která si dala jméno Noční strážci, nebudou žádní sabotéři ani atentátníci, ale budou předávat vojenské informace britské zpravodajské službě. Tento Hermiin úspěch – na ženu unikátní –jí dopomohl k povýšení na vedoucí dánské sekce.

Balíček obsahoval některé konkrétní výsledky její předvídavosti. Byla tam série hlášení o rozmístění německých vojenských jednotek v Dánsku, která již dešifrovací oddělení dekódovalo: o námořních základnách na centrálním ostrově Fyn; o námořním provozu v Kattegatu, mořské úžině oddělující Dánsko od Švédska; jména vysokých německých důstojníků v Kodani.

Byl tam také výtisk ilegálních novin nazvaných Reality. Ilegální tisk byl zatím jediným projevem odboje proti nacistům v Dánsku. Prolistovala je, přečetla si rozhořčený článek, že másla je nedostatek, protože se všechno odesílá do Německa.

Balíček byl propašován z Dánska prostředníkovi ve Švédsku, který ho předal pracovníkovi MI6 na britském vyslanectví ve Stockholmu. Prostředník také poslal zprávu, že předal výtisk Reality zpravodajské agentuře Reuters ve Stockholmu. Hermia se zamračila. Na první pohled se zdálo, že dělat publicitu zprávám o podmínkách za okupace je dobrý nápad, ale nelíbilo se jí, že agenti směšují špionáž s jinou prací. Akce odboje by mohla přilákat pozornost úřadů ke špionovi, který by jinak mohl nepozorovaně pracovat celá léta.

Myšlenka na Noční strážce jí bolestně připomněla snoubence. Arne ke skupině nepatřil. Povahově se na to nehodil. Milovala ho pro jeho nenucenou joie de vivre. Dokázal ji uvolnit, zejména v posteli. Ale bezstarostný a lehkovážný muž, který nemá hlavu na obyčejné detaily, nebyl typ pro tajnou činnost. Ve chvilkách upřímnosti si přiznávala, že si ani není jistá, jestli by na to měl odvahu. Měl velkou kuráž na lyžařských svazích – seznámili se na horách v Norsku, kde Arne byl jediný lepší lyžař než ona sama –, ale nebyla si jistá, jak by se vypořádal s rafinovanějším nebezpečím špionážních operací.

Zvažovala, že mu pošle vzkaz prostřednictvím Nočních strážců. Poul Kirke pracoval v letecké škole, a jestli tam Arne stále je, musí se vídat každý den. Bylo by ostudně neprofesionální využít špionážní sítě k soukromé komunikaci, ale to jí nebránilo. Určitě by byla odhalena, protože její zprávy museli kódovat šifranti, ale ani to by ji neodradilo. Zabránilo jí nebezpečí, jemuž by vystavila Arna. Tajné vzkazy by mohly padnout do rukou nepřítele. Šifra, kterou používala MI6, byl primitivní kód založený na básni, pozůstatek z mírových časů, a mohla být snadno rozluštěna. Kdyby se Arnovo jméno objevilo ve zprávě britské rozvědky pro dánské špiony, pravděpodobně by ho to stálo život. Kdyby po něm pátrala, mohlo by to pro něj znamenat rozsudek smrti. A tak seděla ve své komůrce na boty a trápila se.

Sestavila zprávu pro švédského prostředníka, v níž mu sdělila, ať se neplete do propagandistické války a drží se své práce kurýra. Potom naťukala hlášení svému šéfovi, se všemi vojenskými informacemi obsaženými v balíčku, s průklepy ostatním oddělením.

Ve čtyři hodiny odešla. Měla ještě další práci a hodlala se vrátit na pár hodin večer, ale teď musela jít s matkou na svačinu.

Margaret Mountová bydlela v malém domku v Chelsea. Když Hermiin otec zemřel před padesátkou na rakovinu, matka začala bydlet s Elizabeth, neprovdanou kamarádkou ze školy. Říkaly si Mags a Bets, Jako kdysi v pubertě. Dneska obě přijely vlakem do Bletchley, aby zkontrolovaly, jak Hermia bydlí.

Spěchala vesnicí do ulice, kde si pronajala pokoj. Mags a Bets seděly v salonku a povídaly si s její domácí, paní Bevanovou. Hermiina matka měla na sobě uniformu řidičky ambulance, byla v kalhotách a s čapkou. Bets byla pohledná padesátnice v květovaných šatech s krátkými rukávy.

Hermia matku objala a Bets dala pusu na tvář. S Bets se nikdy nesblížily a Hermiaji někdy podezírala, že žárlí, jak k sobě s matkou mají blízko. Odvedla si je nahoru. Bets se dívala úkosem na bezvýrazný pokoj s úzkou postelí, ale Hermiina matka upřímně řekla: „Na válku to přece není špatné.“

„Moc času tady netrávím,“ lhala Hermia. Ve skutečnosti tu trávila dlouhé, osamělé večery četbou a poslechem rádia.

Zapálila plynový vařič, aby udělala čaj, a nakrájela malý dort, který pro tuto příležitost koupila.

Matka se zeptala: „Arne se ti patrně neozval?“

„Ne. Psala jsem mu přes britské vyslanectví ve Stockholmu a dopis mu poslali, ale odpověď jsem nedostala, takže ani nevím, jestli ho dostal.“

„Ach jo.“

„Ráda bych se s ním seznámila,“ podotkla Bets. „Jaký je?“

Hermii napadlo, že když se zamilovala do Arna, bylo to jako sjezd na lyžích: na začátku malé postrčeni, náhlé zrychlení a pak, než na to byla připravena, vzrušující pocit, jako když se člověk řítí krkolomnou rychlostí po sjezdovce a není schopen zastavit. Ale jak to vysvětlit? „Vypadá jako filmová hvězda, je skvělý sportovec a má šarm Ira, ale v tom to není,“ začala Hermia. „Prostě je příjemné s ním být. Ať se stane cokoliv, on se směje. Někdy se naštvu, i když nikdy ne na něj, a on se na mne usměje a řekne: „Žádná není jako ty, Hermie, přísahám. Bože, jak se mi po něm stýská.“ Bojovala se slzami.

Matka věcně poznamenala: „Už se do tebe zamilovalo hodně mužů, ale moc jich s tebou nevydrželo.“ Magsin styl konverzace byl stejně přímý jako Hermiin. „Mělas mu přibít nohu k podlaze, když to ještě šlo.“

Hermia změnila téma a zeptala se jich na Blitz. Bets trávila nálety pod kuchyňským stolem, ale Mags jezdila se sanitkou mezi bombami. Matka byla vždy úžasná žena, až trochu příliš přímá a málo taktní na manželku diplomata, ale válka v ní probudila sílu a odvahu; stejně jako rozvědka, jíž se náhle nedostávalo mužů, dovolila Hermii, aby se projevila. „Luftwaffe to nemůže provádět věčně,“ prohlásila Mags. „Nemá přece nekonečnou zásobu letadel a pilotů. Budou-li naše bombardéry drtit německý průmysl, musí to mít nakonec nějaký efekt.“

„Mezitím ovšem nevinné německé ženy a děti trpí stejně jako my,“ prohlásila Bets. „Já vím,“ řekla Mags, „ale to je válka.“

Hermia si vzpomněla na rozhovor s Digbym Hoarem. Lidé jako Mags a Bets si představovali, že britské bombardování nacisty ničí. Bylo dobře, že neměli ani tušení, že Němci sestřelují polovinu britských bombardérů. Kdyby lidé znali pravdu, možná by se vzdali.

Mags začala vyprávět dlouhou historku o tom, jak z hořící budovy zachránila psa, a Hermia poslouchala jen na půl ucha. Myslela přitom na

Digbyho. Jestli byla Freya nějaký přístroj a Němci ho používali k ochraně hranic, možná že je v Dánsku. Může udělat něco, aby se na to přišlo? Digby řekl, že to zařízení může vysílat nějaký paprsek, buď optické pulzy, nebo rádiové vlny. Takové vysílání by mělo být zjistitelné. Snad by mohli něco udělat její Noční strážci.

Ten nápad ji začínal vzrušovat. Mohla by poslat zprávu Nočním strážcům. Ale nejdříve potřebovala víc informací. Rozhodla se, že na tom začne pracovat ještě dnes večer, jakmile vyprovodí Mags a Bets k vlaku.

Začala být netrpělivá, kdy už půjdou. „Ještě kousek dortu, máti?“ zeptala se.

Třetí kapitola

Internátní škola Jansborg Skole byla tři sta let stará a byla na to pyšná.

Původně se škola skládala z kostela a jednoho domu, kde chlapci jedli, spali a učili se. Nyní to byl komplex starých a nových budov z červených cihel. Knihovna, svého času nejlepší v Dánsku, byla samostatná budova, velká jako kostel. Vědecké laboratoře, moderní pokoje, marodka a tělocvična byly v přestavěné stodole.

Harald Olufsen šel z jídelny do tělocvičny. Bylo zrovna poledne a chlapci právě dojedli oběd – sendvič se studeným vepřovým a kyselými okurkami, který si každý připravil sám, stejné jídlo, jaké se podávalo každou středu celých sedm let, co byl v této škole.

Podle jeho názoru bylo hloupé být hrdý na to, že je škola tak stará. Když učitelé s úctou promlouvali o historii školy, připomínalo mu to ženy starých rybářů na Sande, které s oblibou a s diskrétním úsměvem říkaly: „Mně je už přes sedmdesát,“ jako by to byl nějaký úspěch.

Když šel kolem ředitelova domku, paní ředitelová vyšla ven a usmála se na něj. „Dobré ráno, Mio,“ pozdravil zdvořile. Řediteli se vždycky říkalo Heis, což je ve starořečtině číslice jedna, a jeho manželce se proto říkalo Mia, ženským tvarem téhož řeckého slova. Škola přestala vyučovat řečtinu před pěti lety, ale tradice je tradice.

„Něco nového, Haralde?“ zeptala se.

Harald měl amatérsky vyrobené rádio, na němž se dalo chytit BBC. „Iráčtí povstalci byli poraženi,“ odvětil. „Britové vstoupili do Bagdádu.“

„Britské vítězství,“ poznamenala. „To je změna.“

Mia byla prostá žena s neatraktivní tváří a matnými hnědými vlasy, vždycky oblečená v neforemných šatech, ale byla jedna ze dvou žen ve škole a chlapci neustále spekulovali o tom, jak asi vypadá nahá. Harald si říkal, jestli někdy přestane být posedlý sexem. Teoreticky byl přesvědčen, že když člověk spí s manželkou každou noc mnoho let, musí si na to zvyknout, a dokonce ho to může nudit, ale prostě si to neuměl představit.

Na rozvrhu teď byly dvě hodiny matiky, ale dnes měli návštěvu. Byl to Svend Agger, kdysi student této školy, který teď zastupoval své rodné město v Rigsdagu, zemském parlamentu. Celá škola si ho měla poslechnout v tělocvičně, jediné místnosti dost velké, aby se tam vešlo všech 120 chlapců. Harald by byl dal přednost matematice.

Už si nevzpomínal, kdy přesně ho učení začalo zajímat. Jako malý považoval každou hodinu ve škole za hrozné vyrušení, odvádějící ho od důležitých věcí, jako třeba stavění přehrad na potůčcích a budování přístřešků na stromech. Kolem čtrnáctého roku začal téměř nepozorovaně zjišťovat, že mu fyzika a chemie poskytují větší vzrušení než hra v lese. Nadchlo ho zjištění, že vynálezcem kvantové fyziky byl dánský vědec, Niels Bohr. Bobrova interpretace periodické tabulky prvků, vysvětlující chemické reakce atomovou strukturou zúčastněných prvků, Haraldovi připadala jako božské zjevení, zásadní a hluboce uspokojující popis, z čeho je vlastně vytvořen vesmír. Zbožňoval Bohra stejně, jako ostatní chlapci obdivovali Kaje Hansena – „Malého Kaje“ – fotbalistu, který hrál středního útočníka v mužstvu B93 Kóbenhavn. Harald se přihlásil ke studiu fyziky na Kodaňské univerzitě, kde byl Bohr ředitelem Ústavu teoretické fyziky.

Vzdělání stojí peníze. Naštěstí Haraldův dědeček, když viděl, že se jeho syn dal na profesi, která mu zaručuje celoživotní chudobu, se o vnuky postaral. Díky jeho odkazu mohli Arne i Harald jít na Jansborg Skole. Bude se z něj hradit i Haraldovo studium na univerzitě.

Vstoupil do tělocvičny. Mladší chlapci nastavěli lavičky do úhledných řad. Harald se posadil vzadu, vedle Josefa Duchwitze. Josef byl velmi malý a jeho příjmení natolik připomínalo anglický výraz pro kachnu – „duck“, že dostal přezdívku Anaticula, což je latinsky kachňátko. Během let se zkrátila na Tik. Oba kluci měli velmi odlišné rodinné zázemí, neboť Tik pocházel z bohaté židovské rodiny, ale celou dobu studia se kamarádili.

Zanedlouho se vedle Haralda posadil Mads Kirke. Mads chodil do stejného ročníku. Pocházel z vážené vojenské rodiny: dědeček byl generál a jeho zesnulý otec v třicátých letech ministrem obrany. Jeho bratranec Poul byl jako Arne pilotem v letecké škole.

Tito tři kamarádi studovali přírodní vědy. Obyčejně chodili spolu a byli tak komicky odlišní – Harald vysoký a blondýn, Tik malý a tmavovlasý, Mads pihatý zrzek –, že když je jeden vtipný učitel angličtiny označil za Tři šašky, podle slavné trojice filmových komiků Three Stooges, přezdívka jim zůstala.

Ředitel Heis a host vstoupili a chlapci zdvořile povstali. Heis byl vysoký a hubený muž s brýlemi usazenými až u kořene zobákovitého nosu. Strávil deset let v armádě, ale snadno se poznalo, proč odešel učit do školy. Mírný muž, který působil dojmem, že se omlouvá za to, že je ředitelem. Byl spíš oblíbený, než obávaný. Kluci ho poslouchali, protože ho nechtěli ranit.

Když se zase posadili, Heis představil poslance parlamentu, malého muže tak bezvýrazného, že si každý mohl myslet, že on je učitel a Heis ten významný host. Agger začal mluvit o německé okupaci.

Harald si pamatoval den před čtrnácti měsíci, kdy začala. Uprostřed noci ho vzbudil hluk prolétajících letadel. Tři šaškové vylezli na střechu koleje, aby je pozorovali, ale když přelétlo asi tak tucet letadel, už se nic dalšího nedělo, takže se vrátili do postele.

Všechno se dozvěděl až ráno. Když si čistil zuby ve společné umývárně, vběhl tam učitel a oznámil: „Přistáli Němci!“ Po snídani, když se žáci v osm hodin shromáždili v tělocvičně na ranní píseň a denní informace, ředitel jim řekl: „Vraťte se do pokojů a zničte všechno, co by mohlo naznačovat odpor vůči nacistům nebo sympatie k Británii.“ Harald sundal ze stěny svůj oblíbený plakát, obrázek dvojplošníku Tiger Moth s kruhovými poznávacími znaky RAF na křídlech.

Později téhož dne – bylo to úterý – byli starší chlapci posláni plnit pytle pískem a nosit je do kostela, aby jimi zakryli nesmírně vzácné dřevořezby a sarkofágy. Za oltářem byla hrobka zakladatele školy. Na náhrobní desce byla jeho kamenná podoba ve středověkém brnění, jehož velký poklopec přímo bil do očí. Harald vyvolal velké pobavení tím, že postavil pytel s pískem obráceně právě na výčnělek. Heis tento žert neocenil a Harald musel za trest nosit celé odpoledne obrazy do bezpečí krypty.

Všechna opatření byla zbytečná. Škola byla ve vesnici za Kodaní a uplynul rok, než spatřili první Němce. Nikdy nedošlo k bombardování ani ke střelbě.

Dánsko kapitulovalo během čtyřiadvaceti hodin. „Následující události ukázaly moudrost tohoto rozhodnutí,“ prohlásil řečník s popuzující samolibostí a vzápětí se ozvalo nesouhlasné šeptání. Chlapci se nepohodlně vrtěli na svých místech a mumlali poznámky.

„Náš král dál sedí na svém trůnu,“ pokračoval Agger. Mads vedle Haralda znechuceně zabručel. Harald sdílel jeho pobouření. Král Kristián jezdil skoro každý den na koni a ukazoval se lidem v ulicích Kodaně, ale vypadalo to jako prázdné gesto.

„Přítomnost Němců je celkem neškodná,“ mluvil dál řečník. „Dánsko prokázalo, že částečná ztráta nezávislosti, vynucená válkou, nemusí nezbytně vést ke zbytečnému strádání a utrpení. Pro chlapce, jako jste vy, z toho plyne poučení, že poddání se a poslušnost mohou být čestnější než neuvážené rebelování.“ Posadil se.

Heis zdvořile zatleskal a chlapci ho následovali, i když bez nadšení. Kdyby ředitel dokázal lépe posoudit náladu posluchačů, byl by hned ukončil shromáždění. Místo toho se však usmál a řekl: „Tak, hoši, máte pro našeho hosta nějaké otázky?“

Mads byl okamžitě na nohou. „Pane, Norsko bylo napadeno ve stejný den jako Dánsko, ale Norové dva měsíce bojovali. Znamená to, že jsme zbabělci?“ Jeho tón byl úzkostlivě zdvořilý, ale otázka byla výzvou a chlapci souhlasně zamumlali.

„Naivní názor,“ prohlásil Agger. Jeho přezíravý tón Haralda rozzlobil.

Heis zasáhl. „Norsko je zemí hor a fjordů, těžko se dobývá,“ uplatnil svou vojenskou kvalifikaci. „Dánsko je plochá země s dobrým systémem silnic, nelze ji bránit proti velké motorizované armádě.“

Agger k tomu dodal: „Rozpoutat boj by znamenalo zbytečné krveprolití a výsledek by byl stejný.“

Mads hrubě odpověděl:.Jenže bychom mohli chodit s hlavami vztyčenými, a ne je klopit studem.“ Haraldovi to zaznělo jako něco, co možná slyšel doma od svých vojenských příbuzných.

Agger zrudl. „Lepší částí udatnosti je rozvážnost, jak napsal Shakespeare.“

„Až na to, pane,“ zareagoval Mads, „že to řekl Falstaff, nejslavnější zbabělec ve světové literatuře.“ Chlapci se zasmáli a zatleskali.

„Ale, ale, Kirke,“ napomenul ho mírně Heis. „Já vím, že to silně prožíváte, ale to není důvod k nezdvořilosti.“ Rozhlédl se po místnosti a ukázal na jednoho z mladších chlapců. „Ano, Borre.“

„Pane, nemyslíte, že páně Hitlerova filozofie národní hrdosti a rasové čistoty by mohla být prospěšná, kdyby se ujala u nás v Dánsku?“ Woldemar Borr byl syn prominentního dánského nacisty.

„Některé její prvky možná,“ odpověděl Agger. „Ale Německo a Dánsko jsou odlišné země.“ To byla jasná vytáčka, pomyslel si naštvaně Harald. Copak ten chlap nenajde odvahu říct, že rasová perzekuce je špatná?

Heis teď přímo žadonil: „Nechce se třeba někdo zeptat pana Aggera na jeho každodenní práci člena Rigsdagu?“

Zvedl se Tik. I jeho naštval Aggerův samolibý tón. „Necítíte se jako loutka?“ zeptal se. „Koneckonců, nám přece vládnou Němci. Vy to jen předstíráte.“

„Náš národ nadále řídí dánský parlament,“ odvětil Agger.

Tik zamumlal: „Ano, abyste si mohli udržet svá místa.“ Nejbližší chlapci to zaslechli a zasmáli se.

„Politické strany zůstávají – dokonce i komunisté,“ pokračoval Agger. „Máme vlastní policii a ozbrojené síly.“

„Ale ve chvíli, kdy Rigsdag udělá něco, s čím Němci nesouhlasí, bude rozpuštěn a policie a armáda budou odzbrojeny,“ přel se Tik. „Takže vlastně hrajete frašku.“

Heisovi už to začalo vadit. „Prosím, pamatujte na dobré vychování, Duchwitzi,“ pronesl podrážděně.

„To nevadí, Heisi,“ řekl Agger. „Mám rád živou diskuzi. Jestli si Duchwitz myslí, že je náš parlament k ničemu, měl by situaci u nás porovnat se situací ve Francii. Díky naší politice spolupráce s Němci je pro normální dánské občany život mnohem lepší, než by mohl být.“

Harald už vyslechl dost. Postavil se a promluvil bez čekání na povolení od Heise. „A co když si nacisté přijdou pro Duchwitze?“ vyhrkl. „Poradíte i pak přátelskou spolupráci?“

„A proč by si měli přijít pro Duchwitze?“

„Ze stejného důvodu, proč si přišli pro mého strýce v Hamburku – protože je Žid.“

Někteří chlapci se se zájmem ohlíželi. Pravděpodobně si ani neuvědomovali, že Tik je Žid. Duchwitzovi nebyli nábožná rodina a Tik chodil na bohoslužby do starobylého kostela z červených cihel jako všichni ostatní.

Agger dal poprvé najevo podráždění. „Okupační síly dávají najevo naprostou toleranci vůči dánským Židům.“

„Zatím,“ připustil Harald. „Ale co když si to rozmyslí? Co když se rozhodnou, že Tik je stejně tak Žid jako můj strýc Joachim? Jak nám potom poradíte? Máme stát stranou, když sem napochodují a popadnou ho? Nebo už teď máme organizovat odbojové hnutí, abychom byli na ten den připraveni?“

„Nejlepší bude, když budete podporovat politiku spolupráce s okupační mocností, abyste se nikdy nemuseli takto rozhodovat.“

Haralda rozzuřila úlisná vyhýbavost odpovědi. „Ale co když to nebude fungovat?“ naléhal. „Proč neodpovíte na otázku? Co budeme dělat, až si nacisté přijdou pro naše přátele?“

Heis se vložil do debaty. „Kladete takzvanou hypotetickou otázku, Olufsene. Muži činní ve veřejném životě raději nevyvolávají problémy.“

„Otázka zní, jak daleko půjde ta jeho politika spolupráce,“ pronesl prudce Harald. „A až vám zabuší na dveře uprostřed noci, Heisi, nebude čas na diskuze.“

Chvíli to vypadalo, že Heis pokárá Haralda za hrubost, ale nakonec odpověděl smířlivě. „Přednesl jste zajímavý problém a pan Agger na něj zcela dostatečně odpověděl. Myslím si, že to byla dobrá diskuze a že je čas vrátit se k vyučování. Nejdřív ale poděkujme našemu hostu, že si ve svém nabitém rozvrhu udělal čas a přišel nás navštívit.“ Pozvedl ruce a dal tak pokyn k potlesku.

Harald ho zarazil. „Jen ať na tu otázku odpoví!“ vykřikl. „Máme vytvořit odbojové hnutí, nebo necháme nacisty dělat, co se jim zlíbí? Proboha, jaké vyučování může být důležitější než tohle?“

Místnost ztichla. Přít se s personálem v rozumných mezích bylo povoleno, ale Harald překročil mez a vzdoroval.

„Myslím, že byste nás měl opustit,“ pronesl Heis. „Odejděte, zavolám si vás později.“

To Haralda rozzuřilo. Zvedl se, naplněn pocitem naprosté marnosti. V tělocvičně panovalo ticho a všichni chlapci pozorovali, jak jde ke dveřím. Věděl, že by měl odejít klidně, ale nedokázal se k tomu přinutit. Ve dveřích se otočil, vyčítavě ukázal prstem na Heise a řekl: „Gestapákům nebudete moci říct, ať koukají vypadnout.“ Pak se obrátil a zabouchl dveře.

Čtvrtá kapitola

Budík zazvonil v půl šesté ráno. Peter Flemming ho zamáčkl, rozsvítil a posadil se na posteli. Inge ležela na zádech, oči otevřené, a dívala se do stropu bezvýrazně jako mrtvola. Chvíli se na ni díval, potom vstal.

Šel do kuchyně jejich kodaňského bytu a pustil rádio. Dánský hlasatel předčítal sentimentální prohlášení Němců o smrti admirála Lutjense, který se před deseti dny potopil s Bismarckem. Peter dal na sporák malý hrnek ovesné kaše a připravil podnos. Namazal máslem krajíček žitného chleba a uvařil náhražkovou kávu.

Cítil se optimisticky a za okamžik si uvědomil proč. Včera došlo ke zlomu v případu, na němž pracoval.

Pracoval jako detektiv inspektor bezpečnostní jednotky, součásti kodaňského oddělení kriminálního vyšetřování, jejímž úkolem bylo dohlížet na odborářské organizátory, komunisty, cizince a jiné potenciální buřiče. Jeho šéfem a náčelníkem oddělení byl superintendent Frederik Juel, chytrý, ale líný. Oblíbeným rčením Juela, který studoval na proslulé Jansborg Skole, bylo latinské Quieta nora movere, „Do ničeho nešťourat“. Byl potomkem hrdiny dánské námořní historie, ale agresivita už z rodinné linie vymizela.

Za posledních čtrnáct měsíců se jejich činnost rozšířila, neboť k seznamu sledovaných přibyli odpůrci německé nadvlády.

Zatím jediným viditelným projevem odporu byl vznik ilegálních novin, jako byly například Reality, které upustil ten kluk Olufsenových. Juel věřil, že ilegální noviny jsou neškodné, ne-li přímo prospěšné jako bezpečnostní záklopka, a odmítal vydavatele pronásledovat. Tento postoj Petera zlobil. Nechávat zločincům volnost, aby mohli dál páchat trestné činy, mu připadalo šílené.

Němcům se příliš nelíbil Juelův postoj laissezfaire, ale prozatím nehnali záležitost do konfrontace. Juelovým kontaktem s okupační správou byl generál Walter Braun, voják, který přišel o plíci v bitvě o Francii. Braunovým cílem bylo udržet v Dánsku klid za každou cenu. Juelova rozhodnutí by zrušil, jen kdyby byl donucen.

Nedávno se Peter dozvěděl, že se výtisky Reality pašují do Švédska. Doposud byl nucen řídit se šéfovým pravidlem „ruce pryč“, ale doufal, že Juelovou netečností otřese zpráva, že se noviny nějak dostávají ze země. Včera večer volal švédský detektiv, který byl jeho osobním přítelem, a řekl mu, že podle něj noviny přepravuje linka Lufthansy z Berlína do Stockholmu, která má mezipřistání v Kodani. To byl ten zlom, který v Peterovi vyvolal pocit vzrušení, když se probudil. Možná je blízko triumfu.

Když byla kaše hotová, přidal mléko a cukr, a pak odnesl podnos do ložnice.

Pomohl Inge posadit se. Ochutnal ovesnou kaši, aby se ujistil, že není moc horká, a pak ji začal krmit.

Před rokem, právě než došlo k omezení prodeje benzinu, jezdili Peter a Inge na pláži, když do nich narazil mladík v novém sportovním voze. Peter měl zlomené obě nohy a rychle se zotavil. Inge si rozbila lebku, a už nikdy to nebude ona.

Druhý řidič, Finn Jonk, syn známého univerzitního profesora, vypadl z auta a bez zranění přistál ve křoví.

Neměl řidičský průkaz – u soudu mu ho sebrali po předchozí nehodě – a ještě byl opilý. Ale rodina Jonkových si najala špičkového advokáta, jemuž se podařilo odložit proces o rok, takže Finn stále ještě nebyl potrestán za poškození mozku jeho Inge. Jejich osobní tragédie byla také hanebným příkladem toho, jak v moderní společnosti mohou zločiny projít bez trestu. Ať už se dá nacistům vytýkat cokoliv, na zločince byli potěšitelně tvrdí.

Když Inge dojedla snídani, Peter ji odvedl na záchod a pak ji vykoupal. Vždycky bývala úzkostlivě upravená a čistá. Byla to jedna z věcí, které se mu na ní tak líbily. Zejména v souvislosti se sexem byla velmi čistotná a vždy se šla po milování umýt. Toho si moc cenil. Ne všechny byly takové. Jedna žena, zpěvačka z nočního klubu, kterou poznal během razie a měl s ní krátký poměr, měla námitky, když se šel po milování mýt, a tvrdila, že to je neromantické.

Inge nijak nereagovala, když ji koupal. Naučil se být stejně rezervovaný, zejména když se dotýkal nejintimnějších partií jejího těla. Osušil jí hebkou pokožku velkým ručníkem a pak ji oblékl. Nejobtížnějším úkolem bylo oblékání punčoch. Nejdřív punčochu sroloval a nechal vykukovat jen špičku. Pak jí špičku opatrně natáhl na chodidlo, vyroloval přes lýtko a přes koleno, až nakonec upevnil horní část ke sponkám podvazkového pásu. Když s tím začínal, pokaždé jí pustil oka, ale byl vytrvalý, a když si vzal do hlavy, že něčeho dosáhne, dokázal být velmi trpělivý; nyní už byl expert.

Pomohl jí do veselých žlutých bavlněných šatů, pak přidal zlaté náramkové hodinky a náramek. Nepoznala, kolik je hodin, ale někdy měl pocit, že se trochu usmála, když viděla, jak se jí šperky na zápěstích třpytí.

Když ji učesal vlasy, oba se podívali na její odraz v zrcadle. Byla hezká, zářivá blondýnka a před nehodou měla koketní úsměv, a stejně koketně uměla kmitat řasami. Nyní byl její obličej prázdný.

Během návštěvy na Sande o svátcích se otec pokoušel Petera přesvědčit, aby dal Inge do soukromého sanatoria. Peter by si poplatky nemohl dovolit, ale Axel byl ochoten je platit. Říkal, že chce, aby byl Peter volný, ale pravda byla, že si zoufale přál vnuka, který by nesl jeho jméno. Avšak Peter považoval za svou povinnost postarat se o manželku. Pro něj byla povinnost tím nejdůležitějším, co muž může plnit. Kdyby se této službě vyhnul, ztratil by úctu sám k sobě.

Odvedl Inge do obývacího pokoje a posadil ji k oknu. Nechal rádio potichu hrát a vrátil se do koupelny.

V zrcátku na holení byl jeho obličej pravidelný a souměrný. Inge říkávala, že vypadá jako Filmová hvězda. Od nehody se v ranním rezavém strništi objevovalo několik šedých vousů a kolem oranžově hnědých očí se rýsovaly vrásky únavy. Ale držení hlavy bylo hrdé a přímá linka rtů naznačovala neústupnou přímost.

Když se oholil, uvázal si kravatu a připnul pouzdro s policejní pistolí Walther 7.65 mm, menší verzí sedmiranné „PPK“, která byla skrytou zbraní detektivů. Pak v kuchyni vestoje snědl tři krajíčky suchého chleba, aby vzácné máslo ušetřil pro Inge.

Ošetřovatelka měla přijít v osm hodin.

Po osmé se Peterova nálada změnila. Začal přecházet sem a tam po malé předsíni. Zapálil si cigaretu a ihned ji v popelníku zamáčkl. Každých pár vteřin se díval na hodinky.

Po dalších pěti minutách začal mít zlost. Copak nemá dost starostí? Kombinoval péči o svou bezmocnou ženu s namáhavou a velmi odpovědnou prací policejního detektiva. Ošetřovatelka neměla právo nechat ho takhle na holičkách.

Když v osm patnáct uslyšel zvonek, otevřel prudce dveře a vykřikl: „Jak se odvažujete přijít pozdě?“

Byla to baculatá devatenáctiletá dívka v pečlivě nažehlené uniformě, s vlasy pod čepcem hezky upravenými a tváří lehce nalíčenou. Jeho vztek ji šokoval. Zmohla se jen na: „Mrzí mě to.“

Ustoupil stranou, aby mohla projít. Byl v silném pokušeními uhodit a patrně to cítila, protože kolem něj spěšně proběhla.

Následoval ji do obývacího pokoje. „Měla jste čas se česat a malovat,“ řekl zlostně.

„Řekla jsem, že mě to mrzí.“

„Neuvědomujete si, že mám velice náročnou práci? Vy nemáte v hlavě nic důležitějšího, než se procházet s kluky po Tivoli, a přesto neumíte ani přijít do práce včas!“

Podívala se nervózně na jeho pistoli v podpažním pouzdře, jako kdyby se bála, že ji zastřelí..Autobus se zpozdil,“ řekla rozechvělým hlasem.

„Máš jet dřívějším autobusem, ty líná krávo!“

„Ach… „ Zdálo se, že se dá do pláče.

Peter se otočil a bojoval s nutkáním vrazit jí facku. Ale kdyby odešla, byl by v horším maléru. Oblékl si sako a šel ke dveřím. „Ať už se to nikdy neopakuje!“ vykřikl. Pak vyšel z bytu.

Před domem naskočil do tramvaje jedoucí do centra. Zapálil si cigaretu a kouřil rychlými tahy, aby se uklidnil. Když vystoupil před Politigaarden, odvážně moderním policejním velitelstvím, měl pořád ještě zlost, ale pohled na budovu ho ukonejšil: její podsaditý tvar vyzařoval uklidňující dojem síly, oslnivě bílé kameny mluvily o čistotě a řady naprosto stejných oken symbolizovaly řád a předvídatelnost spravedlnosti. Prošel tmavým vestibulem. Uprostřed budovy byl ukryt velký otevřený dvůr, kruhový, s prstencem dvojitých sloupů vyznačujících krytý chodník jako klášterní ambit. Peter přešel dvůr a vstoupil do své sekce.

Uvítala ho Tilde Jespersenová, detektiv konstábl, jedna z hrstky žen u kodaňské policie. Tato mladá vdova po policistovi byla stejně houževnatá a bystrá jako kterýkoli policajt z oddělení. Peter ji často používal na sledování, práci, při níž žena tak snadno nebudila podezření. Byla dost přitažlivá, s modrýma očima a světlými vlnitými vlasy a měla ten typ malé, zaoblené postavy, kterou ženy často označují za příliš tlustou, ale pro muže je právě akorát. „Autobus měl zpoždění?“ zeptala se s účastí v hlase.

„Ne. Ošetřovatelka, která se stará o Inge, přišla o čtvrt hodiny později. Farmářům s prázdnou hlavou.“

„Ach jo.“

„Děje se něco?“

„Bohužel ano. Generál Braun je u Juela. Chtějí s tebou mluvit, hned jak dorazíš.“

To byla smůla: Braunova návštěva právě v den, kdy se Peter opozdil. „Zatracená ošetřovatelka,“ zamumlal a vydal se do Juelovy kanceláře.

Juelovo vzpřímené držení těla a pronikavé modré oči by se hodily k jeho námořnickému předkovi. Ze zdvořilosti k Braunovi mluvil německy. Všichni vzdělaní Dánové se domluvili německy i anglicky. „Kdepak jste byl, Flemmingu?“ zeptal se Petera. „Čekali jsme na vás.“

„Omlouvám se,“ odpověděl Peter také německy. Neudal důvod svého zpoždění; výmluvy byly nedůstojné.

Generálu Braunovi bylo přes čtyřicet. Pravděpodobně byl kdysi hezký, ale výbuch, který mu zničil plíci, mu utrhl také část čelisti, takže pravá strana obličeje byla deformovaná. Snad právě kvůli svému poškozenému zevnějšku byl vždycky oblečen do bezvadné polní uniformy včetně holínek a pouzdra s pistolí.

Byl zdvořilý a při rozhovorech rozumný. Mluvil tiše, skoro šeptal. „Podívejte se prosím na toto, inspektore Flemmingu.“ Rozložil na Juelově stole několikerý noviny, všechny otevřené tak, aby bylo vidět určitou zprávu. Peter viděl, že ve všech novinách jde o stejnou zprávu: líčení nedostatku másla v Dánsku, což je vina Němců, kteří si všechno máslo berou. Na stole ležely Toronto Globe and Mail, Washington Post a Los Angeles Times. Byly tam také ilegální noviny Reality, nekvalitně tištěné a vedle oficiálních deníků vypadající amatérsky, ale obsahující původní informaci, kterou ostatní převzaly. Bylo to malé propagandistické vítězství.

Juel poznamenal: „Známe většinu lidí, kteří vyrábějí tyto podomácku dělané noviny.“ Petera podráždil unyle ujišťující tón, kterým to řekl. Člověk si z jeho jednání mohl představit, že to byl on sám, ne jeho slavný předek, kdo porazil švédské loďstvo v bitvě v zátoce Kogo. „Samozřejmě bychom je mohli všechny sebrat. Ale radši bych je nechal být a sledoval je. Když potom udělají něco vážného, jako třeba vyhodí most, budeme vědět, koho zatknout.“

Podle Petera to byla hloupost. Měli by je zatknout, aby jim zabránili vyhazovat mosty. Ale o tom už se s Juelem přeli, tak zatnul zuby a mlčel.

Braun řekl: „To mohlo být přijatelné, dokud se jejich činnost omezovala na Dánsko. Ale tato zpráva se dostala do celého světa! Berlín zuří. A to poslední, co potřebujeme, je rázný zásah. Zatracení gestapáci nám budou se svými holínkami dupat po celém městě, dělat maléry, zavírat lidi do vězení, a bůhví, jak to skončí.“

Petera to potěšilo. Zpráva měla ten efekt, jaký si přál. Poznamenal: „Já už na tom pracuji. Všechny tyto americké a kanadské noviny dostaly informaci od agentury Reuters, která ji získala ve Švédsku. Jsem přesvědčen, že Reality někdo pašuje do Švédska.“

„Dobrá práce,“ ozval se Braun.

Peter se úkosem podíval na Juela, který vypadal nahněvaně. Taky měl proč. Peter byl lepší detektiv než šéf a právě takovéto případy to dokazovaly. Požádal o tuto funkci před dvěma lety, kdy se uprázdnilo místo velitele bezpečnostní jednotky, ale dostal ji Juel. Peter byl sice o pár let mladší, ale měl na kontě víc úspěšně vyřešených případů. Jenže Juel patřil k nafoukané metropolitní elitě, jejíž členové studovali na stejných školách, a Peter byl přesvědčený, že se spikli, aby si udrželi nejlepší místa pro sebe a odblokovali talentované lidi odjinud.

„Ale jak mohli noviny propašovat?“ ozval se Juel. „Cenzoři prohlížejí všechny zásilky.“

Peter zaváhal. Než odhalí to, co zatím jen předpokládal, chtěl to mít potvrzené. Jeho informace ze Švédska by mohla být mylná. Ovšem generál Braun stál před ním, hrabal zem a hryzal udidlo, a teď nebyla ta pravá chvíle na vyhýbavou odpověď. „Dostal jsem tip. Včera večer jsem mluvil se svým přítelem, detektivem ze Stockholmu, který se diskrétně poptal v tiskové agentuře. Podle jeho názoru noviny přicházejí linkou Lufthansy z Berlína do Stockholmu, která má mezipřistání zde.“

Braun vzrušeně přikývl. „Takže jestli prohledáme každého pasažéra, který nastoupí do letadla tady v Kodani, měli bychom najít poslední vydání.“

„Ano.“

„Letí to letadlo dnes?“

Peter znervózněl. Takhle on nepracoval. Radši si vždy informace ověřil, než se vydal na šťáru. Ale byl Braunovi vděčný za jeho agresivní postoj – příjemný kontrast s Juelovou leností a opatrností. Stejně by teď nemohl zadržet lavinu Braunovy dychtivosti. Proto odvětil: „Ano, za několik hodin,“ a pochybnosti potlačil.

„Tak tam jedeme!“

Spěch mohl všechno pokazit. Peter nemohl připustit, aby se Braun ujal velení operace. „Smím něco navrhnout, pane generále?“

„Ovšem.“

„Musíme jednat diskrétně, abychom předem nevarovali našeho pachatele. Sestavme tým detektivů a německých důstojníků, ale ten bude až do poslední chvíle čekat tady v centrále. Nechme cestující, ať se shromáždí k odletu, než tam přijdeme my. Pojedu na letiště Kastrup sám, abych všechno v tichosti připravil. Až cestující předají zavazadla, letadlo přistane a doplní palivo a bude krátce před nástupem na palubu, bude pozdě, aby někdo nepozorovaně vyklouzl –a pak můžeme udeřit.“

Braun se chápavě usmál. „Vy se bojíte, že spousta Němců, mašírujících kolem, by zvěř vyplašila.“

„Vůbec ne, pane,“ odpověděl Peter s kamenným výrazem. Když si okupanti dělali legraci sami ze sebe, nebylo moudré se připojit. „Je důležité, abyste nás vy a vaši lidé doprovázeli, kdyby bylo třeba vyslechnout německé občany.“

Braunovi ztuhl výraz; jeho ironická vtipná poznámka se obrátila proti němu. „Máte pravdu,“ poznamenal a šel ke dveřím. „Zavolejte mi do kanceláře, až bude vaše skupina připravena k odjezdu.“ Vyšel ven.

Peterovi se ulevilo. Aspoň měl opět případ v rukách. Obával se jedině toho, že by ho Braunovo nadšení mohlo přinutit začít příliš brzy.

„Výborně, že jste odhalil způsob pašování,“ pronesl blahosklonně Juel. „Dobrá detektivní práce. Ale bylo by taktní říct mi to dřív, než jste to řekl Braunovi.“

„Promiňte, pane,“ řekl Peter. Vlastně to ani nebylo možné. Juel už odešel domů, když švédský detektiv včera večer zavolal. Ale Peter se na to nevymlouval.

„Tak dobře,“ řekl Juel. „Sestavte skupinu a pošlete mi ji na instruktáž. Potom jeďte na letiště a zavolejte mi, až budou pasažéři připraveni k nástupu.“

Peter vyšel z Juelovy kanceláře a vrátil se k Tildinu stolu v pracovní místnosti. Byla oblečena do saka, blůzy a sukně v různých odstínech světle modré, jako dívka na francouzském obraze. (Chaim Soutine: La petite Fille en bleue. Pozn. překl.)

„Jak to šlo?“ zeptala se.

„Přišel jsem pozdě, ale odčinil jsem to.“

„To je dobře.“

„Dnes dopoledne bude šťára na letišti,“ prozradil jí. Věděl, které detektivy chce s sebou. „Vezmu si Benta Conrada, Pedera Dreslera a Knuta Ellegarda.“ Detektiv seržant Conrad byl nadšeným příznivcem Němců. Konstáblové Dresler a Ellegard neměli žádné silné politické či vlastenecké cítění, ale byli to svědomití policisté, kteří přijali rozkazy a odvedli důkladnou práci. „A byl bych rád, kdybys šla taky, jestli chceš, kdyby bylo třeba prohledat podezřelé ženy.“

„Samozřejmě.“

„Juel vám všechno řekne. Já pojedu do Kastrupu napřed.“ Došel ke dveřím a obrátil se. „Jak se má malý Stig?“ Tilde měla šestiletého syna, o něhož se přes týden starala babička.

Usmála se. „Dobře se má. Čtení už mu jde dobře.“

„Jednou z něj bude náčelník policie.“

Zamračila se. „Nechci z něj mít policajta.“

Peter přikývl. Její manžel byl zabit při přestřelce s pašeráckou bandou. „To chápu.“

Tilde nejistě dodala: „Ty bys chtěl, aby tvůj syn dělal tuhle práci?“ Pokrčil rameny. „Žádné děti nemám a asi je mít nebudu.“ Věnovala mu nevyzpytatelný pohled. „Nevíš, co tě v budoucnosti čeká.“

„Pravda.“ Otočil se. Nechtěl se pouštět do této diskuze v tak nabitý den. „Ozvu se.“

„Dobře.“

Peter si vzal jeden z neoznačených černých buicků, nedávno vybavený vysílačkou. Vyjel z města a přes most se dostal na ostrov Amager, kde leželo letiště Kastrup. Byl slunný den a ze silnice viděl lidi na pláži.

V černém obleku s bílým proužkem a střízlivě vzorovanou vázankou vypadal jako podnikatel nebo právník. Aktovku neměl, ale pro věrohodnost si s sebou vzal desky, které naplnil papíry z koše.

Když se blížil k letišti, zmocnily se ho obavy. Kdyby tak ještě měl den či dva, mohl by zjistit, jestli jsou ilegální zásilky v každém letadle, nebo jen v některých. Byla to děsivá představa, ale bylo možné, že dnes třeba nic nenajde, zato razie podvratnou skupinu zalarmuje a třeba si najdou jinou cestu. Pak by musel začít znovu.

Letiště byl jen shluk přízemních budov roztroušených podél jediné přistávací dráhy. Bylo dobře střeženo německými vojáky, ale dánská letecká společnost DDL, švédská ABA a německá Lufthansa zde i nadále provozovaly civilní lety.

Peter zaparkoval před kanceláří správce letiště. Řekl sekretářce, že je z vládního Úřadu bezpečnosti leteckého provozu a okamžitě byl vpuštěn. Správce Christian Varde byl malý muž s pohotovým úsměvem obchodníka. Peter mu ukázal svůj policejní průkaz. „Dnes tu provedeme zvláštní bezpečnostní kontrolu letadla Lufthansy do Stockholmu,“ sdělil Vardeovi. „Nařídil ji generál Braun, který zanedlouho přijede. Musíme všechno připravit.“

Přes manažerovu tvář přelétl vyděšený výraz. Sáhl po telefonu na stole, ale Peter položil ruku na přístroj. „Ne,“ řekl. „Prosím, nikoho předem nevarujte. Máte seznam cestujících, kteří zde mají nastoupit?“

„Má ho moje sekretářka.“

„Požádejte ji, ať ho přinese.“

Varde zavolal sekretářku a ta přinesla list papíru. Podal ho Peterovi. Peter se zeptal: „Přiletí letadlo z Berlína včas?“

„Ano.“ Varde se podíval na hodinky. „Mělo by přistát za 45 minut.“ Bylo tedy ještě dost času.

Peterovi by usnadnilo práci, kdyby mohl prohledat jen ty cestující, kteří nastoupí v Dánsku. „Chci, abyste zavolal pilotovi a řekl mu, že v Kastrupu dnes nikdo nesmí vystoupit. To se týká cestujících i posádky.“

„Dobře.“

Podíval se na seznam, který přinesla sekretářka. Byla na něm čtyři jména: tří Dánů, dvou mužů a jedné ženy, a jednoho Němce. „Kde jsou teď cestující?“

„Teď by měli být u odbavení.“

„Vezměte jim zavazadla, ale nenakládejte je do letadla, dokud je moji lidé neprohlédnou.“

„Tak dobře.“

„I cestující prohledáme, než nastoupí do letadla. Budete kromě pasažérů a jejich zavazadel ještě něco nakládat?“

„Kávu a sendviče a pytel pošty. A samozřejmě palivo.“

„Jídlo a pití musíme prohlédnout, a poštovní pytel taky. Jeden z mých mužů dohlédne na tankování.“

„Fajn.“

„Teď jděte a pošlete zprávu pilotovi. Až budou všichni cestující odbaveni, přijďte za mnou do odletové haly. Ale prosím… snažte se tvářit, jako když se nic zvláštního neděje.“

Varde opustil kancelář.

Peter šel do odletového prostoru a týral si mozek, aby měl jistotu, že myslel na všechno. Posadil se v hale, nenápadně studoval cestující a přemýšlel, který z nich dnes místo v letadle skončí ve vězení. Dnes dopoledne měly odlétat linky do Berlína, Hamburku, do norského Osla, jihošvédského Malmó a na dánský rekreační ostrov Bornholm, takže si nemohl být jistý, který z cestujících má namířeno do Stockholmu.

V místnosti byly jen dvě ženy: mladá matka se dvěma dětmi a pěkně oblečená starší žena s bílými vlasy. Starší žena by mohla být pašerák, napadlo Petera; její vzhled ji mohl zbavovat podezření.

Tři pasažéři byli v německých uniformách. Peter si zkontroloval seznam: jeho člověkem byl plukovník von Schwarzkopf. Jen jeden z vojáků byl plukovník. Ale bylo krajně nepravděpodobné, že by německý důstojník převážel dánské ilegální noviny.

Všichni ostatní byli muži podobní Peterovi, v oblecích, s kravatami, a na klíně si drželi klobouky.

Snažil se budit dojem, že se nudí, ale trpělivě čeká na své letadlo. Přitom každého bedlivě pozoroval a čekal na známky toho, že někdo vycítil hrozící kontrolu. Někteří cestující vypadali nervózně, ale to mohl být jen strach z létání. Peter se nejvíc soustředil na to, aby se nikdo nepokusil odhodit balíček nebo ukrýt papíry někde v místnosti.

Objevil se Varde. Zářil, jako by měl radost, že zase Petera vidí, a prohlásil: „Všichni čtyři cestující jsou odbaveni.“

„Dobře.“ Bylo na čase začít. „Řekněte jim, že by jim Lufthansa ráda nabídla speciální pohoštění, a pak je vezměte do své kanceláře. Půjdu za vámi.“

Varde přikývl a šel k přepážce Lufthansy. Zatímco žádal cestující do Stockholmu, aby přišli k němu, Peter šel k telefonnímu automatu, zavolal Tildě a řekl jí, že je vše připraveno na akci. Varde odváděl skupinu čtyř pasažérů a Peter se zavěsil za malé procesí.

Když se shromáždili ve Vardově kanceláři, Peter odhalil svou totožnost. Německému plukovníkovi ukázal svůj policejní odznak. „Jednám z rozkazu generála Brauna,“ oznámil, aby předešel protestům. „Jede sem a všechno vám vysvětlí.“

Plukovník se zatvářil popuzeně, ale bez komentáře se posadil a tři zbývající cestující – bělovlasá dáma a dva dánští obchodníci – udělali totéž. Peter se opřel o zeď, sledoval je a čekal na nějaké známky provinilého chování. Každý měl nějakou tašku: stará dáma velkou příruční kabelu, důstojník útlou diplomatku, obchodníci kufříky. Kterýkoli z nich mohl převážet výtisky ilegálních novin.

Varde se přátelsky optal: „Když tu tak čekáte, smím vám nabídnout čaj nebo kávu?“

Peter zkontroloval hodinky. Letadlo z Berlína už by tu mělo být. Podíval se z Vardova okna a viděl ho přistávat. Byl to třímotorový Junkers Ju-52 – ošklivá mašina, pomyslel si. Povrch byl z vlnitého plechu jako střecha kůlny a třetí motor, vyčnívající z nosu, vypadal jako prasečí rypák. Ale na tak těžké letadlo se stroj blížil pozoruhodně pomalu a působil dost majestátně. Usedl na dráhu a dojel k terminálu. Dveře se otevřely a posádka vyhodila klíny na zajištění kol, až letadlo zaparkuje.

Zatímco čekající pasažéři popíjeli náhražkovou kávu, přijeli Braun s Juelem a čtyřmi detektivy, které si Peter vybral.

Peter pozorně sledoval, jak jeho detektivové vyprazdňují kufříky mužů a příruční tašku bělovlasé dámy. Bylo docela možné, že si špion dal ilegální noviny do příručního zavazadla, říkal si. Potom by zrádce tvrdil, že si je vzal ke čtení do letadla. Ne že by mu to pomohlo. Ale obsah všech tašek byl naprosto nevinný.

Tilde vzala dámu do vedlejší místnosti, aby ji prohledala, zatímco si tři podezřelí muži svlékli vrchní ošacení. Braun prošacoval plukovníka a seržant Conrad si vzal na starost Dány. Nic se nenašlo.

Peter byl zklamán, ale řekl si, že je mnohem pravděpodobnější, že kontraband bude v odevzdaných zavazadlech.

Cestujícím bylo povoleno vrátit se do haly, ale nesměli nastoupit do letadla. Jejich zavazadla byla vyrovnána na rampě před letištní budovou: dva nově vypadající kufry z krokodýlí kůže, které nepochybně patřily staré dámě, látkový vak, patřící zřejmě plukovníkovi, hnědý kožený kufr a laciný papírový.

Peter byl přesvědčen, že v jednom z nich najde výtisk Reality.

Bent Conrad vybral od pasažérů klíče. „Vsadím se, že to je ta stará ženská,“ zamumlal Peterovi. „Připadá mi jako Židovka.“

„Jděte otevřít ty kufry,“ řekl mu Peter. Conrad otevřel všechny kufry a Peter je začal prohledávat, Juel a Braun mu koukali přes ramena a za okny odletové haly je pozoroval dav lidí. Představoval si okamžik, kdy vítězoslavně vytáhne noviny a zamává jimi všem před očima.

Kufry z krokodýlí kůže byly nacpané drahým staromódním oblečením, které naházel na zem. Látkový vak obsahoval holicí potřeby, spodní prádlo a perfektně vyžehlenou vojenskou košili. V obchodníkově hnědém koženém kufříku byly papíry i oblečení a Peter všechno důkladně prohledal, ale nebyly tam žádné noviny, ani nic podezřelého.

Laciný papírový kufřík si nechal naposledy, protože si říkal, že méně majetný obchodník bude ze všech čtyř cestujících nejspíš tím hledaným špionem.

Kufřík byl poloprázdný. Obsahoval bílou košili a černou kravatu, což odpovídalo mužovu tvrzení, že letí na pohřeb. Byla tam také dost ošuntělá černá bible. Ale žádné noviny.

Peter začal zoufale přemýšlet, jestli byly jeho obavy oprávněné a dnešek je špatný den na šťáru. Měl na sebe zlost, že se nechal přinutit k unáhlenému jednání. Ale vztek ovládl. Ještě neskončil.

Vytáhl z kapsy zavírací nůž. Zabodl špičku do podšívky nákladného zavazadla staré dámy a do bílého hedvábí udělal nerovnou trhlinu. Zaslechl Juelovu překvapenou reakci na své nenadálé prudké gesto. Zajel rukou pod rozervanou podšívku. Šokovalo ho, že tam není nic ukryto.

Totéž udělal s obchodníkovým koženým kufříkem a se stejným výsledkem. Papírový kufr druhého obchodníka neměl žádnou podšívku a Peter v něm neviděl nic, co by mohlo posloužit jako skrýš.

Ze zmařených nadějí a trapné situace cítil, jak rudne v obličeji, ale ještě prořízl švy koženého dna plukovníkova plátěného vaku a šmátral v něm po ukrytých papírech. Nic tam nebylo.

Zvedl hlavu a viděl, jak na něj Braun, Juel a detektivové upřeně zírají. Bylo vidět, že je to fascinuje a jsou i trochu vystrašeni. Uvědomil si, že jeho jednání začíná vypadat trochu šíleně.

Krucifix!

Juel unyle podotkl: „Třeba byla vaše informace mylná, Flemmingu.“

A to by tě potěšilo, říkal si naštvaně Peter. Ale ještě neskončil.

Viděl, jak ho Varde pozoruje z odletové haly, a kývl na něj. Varde si prohlížel trosky zavazadel svých zákazníků s nuceným úsměvem. „Kde je pytel s poštou?“ zeptal se Peter.

„V kanceláři.“

„Tak na co čekáte? Přineste ho sem, idiote!“

Varde odešel. Peter ukázal znechuceně na zavazadla a řekl svým detektivům: „Zbavte se těch krámů!“

Dresler a Ellegard nastrkali věci do kufrů. Přišel zřízenec od zavazadel, aby je odnesl k letadlu. „Počkat,“ řekl Peter, když muž začal kufry sbírat. „Prohledejte ho, seržante.“ Conrad muže prohledal a nic nenašel.

Varde přinesl poštovní pytel a Peter vysypal dopisy na zem. Všechny měly razítko cenzora. Byly tam dvě obálky dostatečně velké, aby mohly obsahovat noviny, jedna bílá a druhá hnědá. Rozřízl bílou obálku. Bylo v ní šest kopií právního dokumentu, nějakého kontraktu. Hnědá obálka obsahovala katalog kodaňské sklárny. Peter hlasitě zaklel.

Přivezli mu ke kontrole vozík s podnosem s obloženými chleby a několika konvicemi s kávou. To byla jeho poslední naděje. Otevřel každou konvici a kávu vylil na zem. Juel zamumlal něco v tom smyslu, že tohle je zbytečné, ale Peter byl příliš zoufalý, než aby tomu věnoval pozornost. Odtáhl lněné ubrousky zakrývající podnos a šťoural se mezi chleby.

K jeho zděšení tam nic nebylo. Vztekle zvedl podnos a hodil sendviče na zem v naději, že pod nimi najde noviny, ale byl tam jen další lněný ubrousek.

Došlo mu, že jeho pokoření bude dokonalé, a to ho ještě víc rozzuřilo.

„Začněte tankovat,“ nařídil. „Budu se dívat.“

K letadlu přijela cisterna. Detektivové uhasili cigarety a dívali se, jak čerpají letecký petrolej do křídel junkerse. Peter věděl, že to je k ničemu, ale s kamenným výrazem tvrdošíjně setrvával, protože ho nenapadalo, co jiného by mohl dělat. Cestující zvědavě vyhlíželi obdélnými okénky junkerse a nepochybně se podivovali, proč musí německý generál a šest civilistů dohlížet na tankování.

Nádrže byly plné a uzávěry zatažené.

Peter už nemohl přijít na nic jiného, čím by odlet zdržel. Zmýlil se a teď vypadal jako hlupák.

„Nechte cestující nastoupit,“ procedil se špatně potlačovaným vztekem.

Dokonale ponížený se vrátil do odletové haly. Chtělo se mu někoho uškrtit. Doslova před očima generála Brauna a superintendenta Juela všechno totálně podělal. Jmenovací komise by viděla, že na nejvyšší post oprávněně vybrala Juela, a ne jeho. Juel třeba využije tohoto fiaska jako záminky, aby Petera odsunul do nějakého méně exponovaného oddělení, třeba do dopravního.

Zastavil se v hale, aby se podíval na start. Juel, Braun a detektivové čekali s ním. Varde stál nedaleko a urputně se snažil tvářit, jako by se nic mimořádného nestalo. Pozorovali, jak nastupují čtyři rozzlobení cestující. Pozemní personál odstranil špalky od kol a hodil je na palubu, pak se dveře zavřely.

Když se letadlo pohnulo ze stojánky, Petera něco napadlo. „Zastavte letadlo,“ řekl Vardovi.

Ozval se Juel: „Proboha…“

Varde vypadal, že se rozbrečí. Obrátil se ke generálu Braunovi. „Pane, moji cestující…“

„Zastavte letadlo!“ opakoval Peter.

Varde se dál prosebně díval na Brauna. Po chvíli Braun přikývl. „Udělejte, co říká.“

Varde zvedl telefon.

Juel řekl: „Bože můj, Flemmingu, doufám, že to bude stát za to.“

Letadlo vjelo na dráhu, otočilo se do protisměru a vrátilo se na stojánku. Dveře se otevřely a někdo vyhodil klíny pozemnímu personálu.

Peter šel v čele detektivů na plochu. Vrtule zpomalovaly, až se zastavily. Dva muži v kombinézách vkládali klíny před hlavní kola. Peter jednoho z nich oslovil: „Podejte mi ten klín.“

Muž se tvářil vystrašeně, ale udělal, co mu nařídil.

Peter od něj špalek vzal. Byl to jednoduchý trojúhelníkový blok dřeva asi třicet centimetrů vysoký – špinavý a těžký.

„A ten druhý,“ řekl Peter.

Mechanik se sehnul pod trup, zvedl druhý klín a podal mu ho.

Vypadal stejně, ale byl lehčí. Když ho obrátil, zjistil, že jednu plochu tvoří zasunovací víko. Otevřel ho. Uvnitř byl balíček, pečlivě obalený voskovaným plátnem.

Peter spokojeně vydechl.

Mechanik se otočil a rozběhl se.

„Zastavte ho!“ vykřikl Peter, ale nebylo to nutné. Mechanik odbočil stranou od mužů a pokusil se proběhnout kolem Tildy, nepochybně v naději, že ji by mohl snadno odstrčit. Otočila se jako tanečnice, nechala ho proběhnout, pak mu nastavila nohu. Zakopl a letěl vzduchem.

Dresler na něj skočil, postavil ho a zkroutil mu ruku za záda.

Peter kývl na Ellegarda. „Zatkněte druhého mechanika. Musel vědět, co se děje.“

Peter obrátil pozornost k balíčku. Rozbalil voskované plátno. Uvnitř byly dva výtisky novin Reality. Podal je Juelovi. Juel se podíval na noviny a pak na Petera.

Peter se na něj vyčkávavě díval, nic neříkal a čekal.

„Výborně, Flemmingu,“ řekl váhavě Juel.

Peter se usmál: „Jen dělám svou práci, pane.“ Juel se otočil.

Svým detektivům Peter nakázal: „Dejte oběma mechanikům pouta a odvezte je na velitelství k výslechu.“

V balíčku bylo ještě něco. Peter vytáhl složku sešitých papírů. Byly pokryty strojem psanými písmeny ve skupinách po pěti, které nedávaly žádný smysl. Chvíli si je překvapeně prohlížel. Pak se mu rozsvítilo a uvědomil si, že to je větší triumf, než o jakém snil.

Papíry, které držel, obsahovaly šifrovanou zprávu.

Peter podal papíry Braunovi. „Myslím, že jsme odhalili špionážní skupinu, pane generále.“

Braun pohlédl na papíry a zbledl. „Bože, máte pravdu.“

„Německé velení asi má oddělení specializované na dešifrování nepřátelských kódů?“

„To jistě má.“

„To je dobře,“ poznamenal Peter.

Pátá kapitola

Staromódní kočár, tažený párem koní, vyzvedl Haralda Olufsena a Tika Duchwitze na nádraží v Tikově domovské vesnici Kirstenslot. Tik Haraldovi vysvětlil, že kočár trouchnivěl léta ve stodole, a když Němci zavedli omezení prodeje benzinu, uvedli ho opět do provozu. Kočár se leskl novým nátěrem, ale koně byli zřejmě obyčejní tahouni, vypůjčení z farmy. Vozka vypadal, že by se asi cítil mnohem lépe za pluhem.

Harald si nebyl moc jistý, proč ho Tik na víkend pozval. Tři šaškové se nikdy doma nenavštěvovali, ačkoliv byli celých sedm let školy dobrými přáteli. Pozvání bylo možná důsledkem Haraldova protinacistického vzplanutí ve škole. Snad chtěli Tikovi rodiče poznat pastorova syna, který má takové obavy z perzekuce Židů.

Z nádraží projeli vesničkou s kostelem a hostincem. Za vesnicí odbočili ze silnice a projeli mezi párem masivních kamenných lvů. Na vzdáleném konci skoro kilometr dlouhé příjezdové cesty Harald spatřil pohádkový zámek s cimbuřím a věžičkami.

V Dánsku byly stovky zámků. Harald se tím někdy utěšoval. Ačkoliv to byla malá země, ne vždy se bídně podrobila svým agresivním sousedům. Možná ještě něco zbývalo z vikingského ducha.

Některé hrady byly historické monumenty, udržované jako muzea a navštěvované turisty. Mnohé byly jen lepšími venkovskými sídly prosperujících farmářských rodin. Někde mezi nimi byla řada okázalých zámků v majetku nejbohatších lidí v zemi. Kirstenslot – dům nesl stejné jméno jako vesnice – byl jedním z nich.

Haralda to vylekalo. Věděl, že rodina Duchwitzových je bohatá, Tikův otec a strýc byli bankéři, ale na tohle nebyl připraven. Nervózně uvažoval, jestli se tu bude umět náležitě chovat. Nic ze života na faře ho nepřipravilo na místo, jako bylo toto.

Bylo pozdní nedělní odpoledne, když je kočár vysadil u hlavního vchodu, který připomínal katedrálu. Harald vešel dovnitř a nesl si svůj malý kufřík. Mramorová hala byla přecpaná starožitným nábytkem, okrasnými vázami, malými sochami a velkými olejomalbami. Haraldova rodina měla sklon brát doslova druhé přikázání, které zakazovalo zpodobňovat cokoliv na nebi, na zemi i ve vodě, proto na faře nebyly žádné obrazy (ačkoliv Harald věděl, že jeho a Arna tajně vyfotografovali jako mimina, protože našel fotografie ukryté v matčině zásuvce s punčochami). Ze záplavy umění v domě Duchwitzových se proto cítil mírně nesvůj.

Tik ho vedl po hlavním schodišti do ložnice. „Tohle je můj pokoj,“ řekl mu. Tady nebyly žádní staří mistři ani čínské vázy, jen takové věci, jaké sbíral osmnáctiletý mladík: fotbal, obrázek smyslně se tvářící Marlene Dietrichové, klarinet a zarámovaný inzerát na sportovní vůz Lancia Aprillia, navržený Pininfarinou.

Harald zvedl zarámovanou fotku. Ukazovala Tika asi před čtyřmi roky, s dívkou přibližně téhož věku. „Kdo je tvá kamarádka?“

„Moje dvojče, Karen.“

„Aha.“ Harald matně věděl, že Tik má dvojče. Na obrázku byla větší než Tik. Byla to černobílá fotografie, ale vypadala jako trochu kolorovaná. „Zřejmě není identické dvojče, na to je příliš hezká.“

„Identická dvojčata musí být stejného pohlaví, blbečku.“

„Kam chodí do školy?“

„Do Královského dánského baletu.“

„Nevěděl jsem, že mají také školu.“

„Když chceš být v souboru, musíš chodit do školy. Některá děvčata začínají už v pěti letech. Chodí do školy jako ostatní, a k tomu ještě tancují.“

„Líbí se jí to?“

Tik pokrčil rameny. „Tvrdí, že to je dřina.“ Otevřel dveře a šel krátkou chodbou ke koupelně a k druhé, menší ložnici. Harald ho následoval. „Ty budeš tady, jestli ti to nevadí,“ oznámil mu Tik. „Koupelnu budeme mít společnou.“

„Výborně,“ řekl Harald a položil si kufřík na postel. „Mohl bys mít parádnější pokoj, ale byl bys míle daleko.“

„Tenhle je lepší.“

„Pojď pozdravit mou matku.“

Harald šel za Tikem hlavní chodbou v prvním patře. Tik zaťukal na dveře, pootevřel je a zeptal se: „Přijímáš pánské návštěvy, máti?“ Ženský hlas odpověděl: „Pojďte dál, Josefe.“

Harald následoval Tika do budoáru paní Duchwitzové, pěkného pokoje, v němž zarámované fotografie zabíraly každou rovnou plochu. Podobou by Tik matku nezapřel. Byla velmi malá, ale zavalitá tam, kde on byl tak útlý, a měla tytéž tmavé oči. Bylo jí asi čtyřicet, ale černé vlasy už prokvétaly šedí.

Tik představil Haralda, který jí potřásl rukou s malou úklonou. Paní Duchwitzová jim nabídla, ať se posadí, a zeptala se jich na školu. Byla přívětivá a dobře se s ní povídalo, a Harald pomalu přestával mít z víkendu obavy.

Po chvíli jim řekla: „Běžte se připravit na večeři, chlapci.“ Když se vrátili do Tikova pokoje, Harald se nervózně zeptal: „Neoblékáte si na večeři nic zvláštního, viď?“

„Tvoje školní sako a kravata budou stačit.“

Nic jiného Harald neměl. Školní sako, kalhoty, svrchník a čepice, plus sportovní vybavení znamenaly pro Olufsenovic rodinu velký výdaj a všechno bylo třeba neustále kupovat nové, protože každý rok vyrostl o několik centimetrů. Neměl žádné jiné oblečení, kromě svetrů na zimu a krátkých kalhot na léto. „Co ty si vezmeš na sebe,“ zeptal se Tika.

„Černé sako a šedé flanelky.“

Harald byl rád, že si přivezl čistou bílou košili.

„Chceš se napřed vykoupat?“ zeptal se Tik.

„Ovšem.“ Nápad, že se člověk musí před večeří vykoupat, připadal Haraldovi podivný, ale řekl si, že se tak učí chovat jako boháči.

Umyl si při koupání vlasy a Tik se přitom holil. „Ve škole se dvakrát denně neholíš,“ poznamenal Harald.

„Máti je taková puntičkářka. A já mám tmavé vousy. Tvrdí, že když se večer neoholím, vypadám jako horník.“

Harald si oblékl čistou košili a školní kalhoty, pak si šel učesat mokré vlasy do pokoje před zrcadlem na toaletním stolku. Když se ještě česal, do pokoje vstoupila bez klepání dívka. „Nazdar,“ pozdravila. „Ty musíš být Harald.“

Byla to ta dívka z fotografie, ale černobílý snímek ji správně nevystihoval. Měla bílou pleť a zelené oči a vlnité vlasy jí svítily nádechem mědi. Její vysoká postava v dlouhých, temně zelených šatech se pohybovala pokojem neslyšně jako duch. S lehkostí atleta popadla těžkou židli za opěradlo a obrátila si ji, aby se mohla posadit. Překřížila dlouhé nohy a řekla: „Tak co? Jsi Harald?“

Podařilo se mu promluvit. „Ano, jsem.“ Bylo mu trapné, že je bosý. „Ty jsi Tikova sestra.“

„Tikova?“

„Tak říkáme Josefovi ve škole.“

„Já jsem Karen a nemám žádnou přezdívku. Slyšela jsem, jak jsi vypěnil ve škole. Myslím, že máš naprostou pravdu. Nenávidím nacisty – co si vlastně o sobě myslí?“

Tik se vynořil z koupelny zabalený do ručníku a poznamenal: „Copak nemáš žádný ohled na soukromí džentlmenů?“

„Ne, nemám,“ odsekla. „Chci si dát koktejl a nebudou je podávat, dokud v místnosti nebude aspoň jeden muž. Mám dojem, že si sloužící tato pravidla sami vymýšlejí.“

„Tak se aspoň na chvilku otoč,“ požádal Tik a k Haraldovu překvapení pustil ručník na zem.

Bratrova nahota nevyvedla Karen z míry a ani se nesnažila dívat jinam. „Jak se vůbec máš, ty černooký skřete?“ zeptala se vlídným hlasem, když si natahoval čisté bílé spodky.

„Já dobře, ale bylo by mi líp, kdyby už bylo po zkouškách.“

„Co si počneš, když je neuděláš?“

„Asi budu pracovat v bance. Otec mě zřejmě donutí začít až na dně, budu dolévat inkoust do kalamářů nižších úředníků.“

Harald se obrátil na Karen a řekl: „Tik zkoušky udělá.“ Odvětila: „Předpokládám, že jsi chytrý jako Josef.“

„Je mnohem chytřejší,“ ozval se Tik.

Harald to poctivě nemohl popřít. Aby překonal ostych, zeptal se: „Jaké to je v baletní škole?“

„Něco mezi službou v armádě a kriminálem.“

Harald se díval na Karen jako u vytržení. Nevěděl, zdají má brát jako jednoho z kluků, nebo jako jednu z bohyň. Špičkovala s bratrem jako dítě. Ale přitom měla mimořádně ladné pohyby. I když seděla na židli, pohnula paží, na něco ukázala nebo si opřela bradu o ruku, zdálo se, že pořád tančí. Všechny její pohyby byly harmonické. Přitom ji toto elegantní držení těla nijak neomezovalo a Harald sledoval měnící se výraz její tváře jako očarován. Měla ústa s plnými rty a široký úsměv, který byl nepatrně nesouměrný. Vlastně celý její obličej byl trochu nepravidelný – nos ne tak docela rovný a brada také nebyla souměrná –, ale celkový dojem byl překrásný. Napadlo ho, že je to nejkrásnější dívka, s jakou se kdy seznámil.

„Už by sis měl vzít boty,“ upozornil ho Tik.

Harald zacouval do pokoje a dokončil oblékání. Když se vrátil, Tik v černém saku, bílé košili a tmavé vázance vypadal jako ze škatulky. Harald si ve svém školním saku připadal hrozně, jako školák.

Šli za Karen do přízemí. Vstoupili do dlouhého, neurovnaného pokoje s několika prostornými pohovkami, křídlem a starším psem na koberečku před krbem. Uvolněná atmosféra kontrastovala se staromódní formálností haly, i když i zde byly stěny plné obrazů.

Mladá žena v černých šatech s bílou zástěrkou se Haralda zeptala, co si dá k pití. „Totéž, co Josef,“ odpověděl. Na faře žádný alkohol neměli. Ve škole mohli chlapci v posledním ročníku vypít při páteční večerní sešlosti sklenici piva. Harald nikdy nepil koktejl a nebyl si ani jistý, co to vlastně je.

Aby se něčím zaměstnal, sehnul se a hladil psa. Byl to irský setr s dlouhým tělem a šedým popraškem na ryšavé srsti. Otevřel jedno oko a jednou zavrtěl ocasem, aby zdvořile poděkoval za Haraldovu pozornost.

„To je Thor,“ ozvala se Karen.

„Bůh hromu,“ řekl s úsměvem Harald.

„Hloupé, souhlasím, ale Josef ho tak pojmenoval.“

Tik zaprotestoval: „Tys mu chtěla říkat Mastnej knedlík!“

„To mi bylo teprve osm.“

„Mně taky. Kromě toho, Thor není tak hloupý. Zní jako hrom, když si prdne.“

V tu chvíli vešel dovnitř Tikův otec a natolik se podobal psovi, že se Harald málem zasmál. Vysoký, hubený muž, elegantně oblečený v sametovém saku s černým motýlkem, zrzavé vlasy se mu barvily do šeda. Harald se zvedl a podali si ruce.

Pan Duchwitz ho oslovil se stejnou malátnou zdvořilostí, jakou projevil pes. „Jsem tak rád, že vás poznávám,“ řekl a přitom líně protahoval slova. „Josef o vás pořád mluví.“

Tik poznamenal: „Tak, a teď znáš celou rodinu.“

Pan Duchwitz se Haralda zeptal: „Jak to jde ve škole, po tom vašem výbuchu?“

„Je to divné, ale nepotrestali mě,“ odpověděl Harald. „V minulosti jsem musel stříhat trávu nůžkami na nehty jen proto, že jsem pronesl blbost, když nějaký učitel řekl nějakou hloupost. K panu Aggerovi jsem byl mnohem neomalenější. Ale Heis – tedy pan ředitel – mi jen klidně vysvětlil, oč účinněji bych dokázal svou pravdu, kdybych se byl ovládl.“

„Sám vám dal příklad tím, že se na vás nerozzlobil,“ řekl s úsměvem pan Duchwitz a Harald si uvědomil, že přesně to Heis udělal.

Ozvala se Karen: „Já myslím, že Heis se mýlí. Někdy člověk musí udělat dusno, aby přiměl lidi poslouchat.“

Haralda napadlo, že to je pravda, a bylo mu líto, že ho nenapadlo to Heisovi říci. Karen byla nejen krásná, také chytrá. Ale měl pro pana Duchwitze otázku a těšil se, až bude mít šanci se ho zeptat. „Pane, vy se nebojíte, co by vám nacisté mohli udělat? My víme, jak špatně s Židy zacházejí v Německu a v Polsku.“

„Já se bojím. Ale Dánsko není Německo a zdá se, že Němci nás berou nejdřív jako Dány, a až pak jako Židy.“

„Aspoň prozatím,“ dodal Tik.

„Pravda. Ale pak je tu otázka, jaké vlastně máme možnosti. Předpokládám, že bych mohl jet na obchodní cestu do Švédska, pak požádat o vízum do Spojených států. Dostat odtud celou rodinu by bylo mnohem obtížnější. A pomyslete, co bychom tady nechali: podnik, který založil můj pradědeček, tento dům, v němž se narodily moje děti, sbírku obrazů, kterou jsem celý život dával dohromady… Když se na to podíváte takhle, zdá se nejjednodušší nehýbat se a doufat v nejlepší.“

„A kromě toho nejsme žádní kramáři, proboha,“ řekla bezstarostně Karen. „Já nacisty nenávidím, ale co chtějí udělat rodině, která vlastní největší banku v zemi?“

Harald si pomyslel, že to bylo hloupé. „Nacisté můžou udělat, cokoli se jim zlíbí – to bys už měla vědět,“ poznamenal pohrdavě.

„O, měla bych?“ řekla chladně Karen a Harald si uvědomil, že ji urazil.

Chystal se jí vysvětlit, jak byl pronásledován strýc Joachim, ale v té chvíli se k nim připojila paní Duchwitzová a začali se bavit o nejnovější produkci Královského dánského baletu, což byly Les Sylphides.

„Já miluji hudbu,“ řekl Harald. Slyšel hudbu z baletu v rádiu a úryvky uměl hrát na klavír.

„Viděl jste ten balet?“ zeptala se ho paní Duchwitzová.

„Ne.“ Cítil nutkání vzbudit dojem, že už viděl mnoho baletů, ale zrovna tento propásl. Pak si uvědomil, jak riskantní by bylo něco takového předstírat před touto velice erudovanou rodinou. Proto se přiznal. „Poctivě řečeno, já jsem nikdy nebyl v divadle.“

„Jak strašné,“ poznamenala Karen s pohrdavým výrazem.

Paní Duchwitzová na ni vrhla nesouhlasný pohled a řekla:

„Pak vás tam Karen musí vzít.“

„Máti, já mám strašně práce,“ zaprotestovala Karen. „Připravuji se na záskok na jednu z hlavních rolí.“

Haralda její odmítnutí ranilo, ale usoudil, že ho trestá za to, jak přezíravě s ní promluvil o nacistech.

Dopil sklenici. Měl požitek z hořkosladké chuti koktejlu, který v něm vyvolal pocit uvolnění a pohody, ale možná si po něm také nedával takový pozor na to, co říkal. Bylo mu líto, že Karen urazil. Teď, když tak náhle ochladla, si uvědomil, jak moc si ji oblíbil.

Služka, která servírovala nápoje, oznámila, že večeře je připravena, a otevřela obě křídla dveří, vedoucích do jídelny. Vešli a posadili se najeden konec dlouhého stolu. Služebná nabídla víno, ale Harald odmítl.

Měli zeleninovou polévku, tresku v bílé omáčce a přírodní jehněčí kotlety. I přes přídělový systém tam bylo hodně jídla a paní Duchwitzová vysvětlila, že mnohé z toho, co jedí, pochází ze statku.

Během jídla Karen neřekla nic přímo Haraldovi, ale v rozhovoru se obracela k celé společnosti. I když se jí na něco zeptal, dívala se při odpovědi na ostatní. To Haralda zdrtilo. Byla to nejkouzelnější dívka, s jakou se kdy setkal, a během pár hodin si ji znepřátelil.

Po večeři se vrátili do knihovny a dali si pravou kávu. Haralda by zajímalo, kde ji paní Duchwitzová koupila. Káva byla vzácná jako zlatý prach a určitě si ji nepěstovala na zahradě.

Karen si vyšla na terasu na cigaretu a Tik mu vysvětlil, že jejich staromódní rodiče neradi vidí, když děvčata kouří. Harald byl uchvácen kultivovaností dívky, která pije koktejly a ještě kouří.

Když se Karen vrátila dovnitř, pan Duchwitz se posadil ke klavíru a začal obracet stránky not. Paní Duchwitzová stála za ním. „Beethovena?“ zeptal se a ona přikývla. Zahrál několik not a paní začala německy zpívat nějakou píseň. Na Haralda to udělalo dojem, a když skončila, zatleskal.

„Zazpívej ještě jednu, máti,“ požádal ji Tik.

„Tak dobře,“ řekla. „Ale pak budeš muset taky něco zahrát.“

Rodiče zahráli a zazpívali další píseň; potom si Tik přinesl klarinet a zahrál jednoduchou Mozartovu ukolébavku. Pan Duchwitz se vrátil ke klavíru a zahrál Chopinův valčík z Les Sylphides a Karen shodila střevíčky a předvedla jim jeden z tanců, který nacvičovala. Pak se všichni vyčkávavě zahleděli na Haralda.

Uvědomil si, že by měl něco zahrát. Zpívat neuměl, až na vyřvávání dánských lidovek, takže bude muset zahrát. „Nejsem moc dobrý na klasickou hudbu,“ upozornil.

„Nesmysl,“ řekl Tik. „Hraješ na piano v otcově kostele, povídals mi to.“

Harald se posadil ke klavíru. Opravdu nemohl vzdělané židovské rodině vnucovat luteránské náboženské písně. Chvíli váhal a pak začal hrát „Pine Top’s Boogie-Woogie“. Skladba začínala melodickým trylkem hraným pravou rukou. Potom levá ruka začala neodbytně rytmickou basovou sekvenci a pravá hrála bluesové disonance, které byly tak dráždivé. Po několika okamžicích ztratil sebeovládání a začal se vciťovat do hudby. Hrál hlasitěji a důrazněji, a v některých okamžicích vykřikoval anglicky: „Everybody, boogie-woogie!“, zrovna jako Pine Top. Melodie dospěla k vyvrcholení a Harald řekl: „Thaťs what I’m talkin about!“

Když skončil, v pokoji nastalo ticho. Pan Duchwitz měl v obličeji bolestný výraz člověka, který náhodou spolkl něco zkaženého. I Tik se tvářil rozpačitě. Paní Duchwitzová řekla:

„Nuže, musím přiznat, že něco takového jsme v tomto pokoji ještě nikdy neslyšeli.“

Harald si uvědomil, že udělal chybu. Intelektuálská rodina Duchwitzových odmítala džez stejně jako jeho rodiče. Byli vzdělaní, ale to neznamenalo, že byli nepředpojatí. „Ach jo,“ povzdychl si Harald. „Vidím, že to nebylo to pravé.“

„To tedy nebylo,“ řekl pan Duchwitz.

Haraldovo oko zachytilo Karen, sedící na pohovce. Očekával, že na její tváři spatří pohrdavý výraz, ale ke svému překvapení a potěšení na něj zřetelně mrkla.

Stálo to za to.

V neděli ráno se probudil s myšlenkami na Karen.

Doufal, že by si mohla přijít k nim do pokoje popovídat, jako to udělala včera, ale nezahlédli ji. U snídaně se neobjevila. Úporně usiluje o lhostejný tón, se Harald zeptal Tika, kde je. Tik, jehož to nezajímalo, mu odpověděl, že pravděpodobně cvičí.

Po snídani se Harald a Tik dvě hodiny učili na zkoušky. Oba očekávali, že projdou hladce, ale nehodlali riskovat, neboť výsledky rozhodnou, zda budou moci na univerzitu. V jedenáct hodin se vydali na procházku po panství.

Téměř u konce dlouhé příjezdové cesty, částečně zakryté skupinou stromů, stála zřícenina kláštera. „Po reformaci ho převzal král a sto let ho používal jako svůj dům,“ řekl mu Tik. „Pak byl postaven Kirstenslot a staré sídlo se přestalo užívat.“

Prozkoumali křížové chodby, kudy chodívali mniši. Z cel nyní byla skladiště zahradního náčiní. „Na některé z těch krámů se nikdo nepodíval desítky let,“ prohlásil Tik, šťouraje špičkou boty do rezavého železného kola. Otevřel dveře do velké, dobře osvětlené místnosti. V úzkých oknech nebyla žádná skla, ale místo bylo čisté a suché. „To bývala ložnice,“ ozval se Tik. „V létě ji stále používají sezónní dělníci z farmy.“

Vstoupili do nepoužívaného kostela, nyní skladiště veteše. Byl cítit zatuchlinou. Hubená černobílá kočka si je prohlížela, jako by se ptala, jakým právem sem můžou takhle vkročit; potom utekla nezaskleným oknem.

Harald nadzvedl plátěnou plachtu a odhalil lesknoucí se sedan Rolls-Royce, postavený na špalcích. „Tvého otce?“ zeptal se Harald.

„Ano. Odložený, než se zas bude prodávat benzin.“ Byl tam zjizvený dřevěný ponk se svěrákem a sbírkou nářadí, které se zřejmě používalo na údržbu auta, dokud jezdilo. V rohu bylo umyvadlo s jedním kohoutkem. U stěny stály narovnané dřevěné krabice, v nichž kdysi bylo mýdlo a pomeranče. Harald se do jedné podíval a našel změť pomalovaných plechových autíček. Jedno vytáhl z krabice. Řidič byl namalován na sklech, z profilu na bočním skle, z en face na čelním. Vzpomněl si, že kdysi po takových hračkách hrozně toužil. Opatrně zase autíčko položil. Ve vzdáleném rohu stálo jednomotorové letadlo bez křídel. Harald se na něj se zájmem zadíval. „Co je to?“

„Hornet Moth, vyrobený anglickou společností de Havilland. Otec ho koupil před pěti lety, ale nikdy se s ním nenaučil létat.“

„Ty už jsi v něm letěl?“

„Ano, byly to krásné lety, když bylo nové.“ Harald si sáhl na velkou vrtuli, aspoň metr osmdesát dlouhou. Matematicky přesné křivky z ní v jeho očích dělaly umělecký předmět. Letadlo se lehce naklánělo na jednu stranu a Harald zahlédl, že podvozek je poškozený a jedna pneumatika prázdná.

Ohmatal trup a překvapilo ho zjištění, že je z nějaké látky, natažené na rámu, místy s malými trhlinkami a záhyby. Byl natřený světle modrou barvou s bíle lemovanou černou dekorativní linkou, ale nátěr, který asi kdysi působil vesele, byl nyní matný, zaprášený a postříkaný olejem. Teď viděl, že letadlo mělo křídla – dvojitá křídla, natřená stříbrně –, ale byla upevněna v závěsech a otočena, aby mířila dozadu.

Nahlédl postranním okénkem do kabiny. Připomínala přední část kabiny auta. Byla tam dvě sedadla vedle sebe a nalakovaný dřevěný přístrojový panel s kolekcí ciferníků.

Čalounění jednoho sedadla prasklo a vycpávka lezla ven. Vypadalo to, jako když si tam myši udělaly hnízdo.

Nahmatal kliku dveří a vyšplhal dovnitř, nevšímaje si tichého šelestění rychlého úprku, který zaslechl. Posadil se na nepoškozené sedadlo. Ovládání vypadalo jednoduše. Uprostřed byla řídicí páka ve tvaru Y, kterou bylo možno ovládat z obou sedadel. Položil ruku na páku a nohy na pedály. Napadlo ho, že létání musí být ještě větší vzrušení než jízda na motocyklu. Představoval si, jak se vznáší nad zámkem jako obrovský pták, a v uších mu zněl řev motoru.

„Letěl jsi s ním někdy sám?“ zeptal se Tika.

„Ne. Ale Karen se učila létat.“

„Vážně?“

„Nebyla ještě dost stará na pilotní průkaz, ale byla moc dobrá.“

Harald experimentoval s ovládáním. Uviděl dvojici spínačů ZAPNUTO/VYPNUTO a oba přepnul, ale nic se nestalo. Páka i pedály se zdály volné, jako by nebyly k ničemu připojeny. Když Tik viděl, co dělá, řekl mu: „Některá lanka loni odmontovali. Potřebovali je na opravu nějakého zemědělského stroje. Pojďme.“

Harald by dokázal strávit další hodinu tím, že by si s letadlem hrál, ale Tik byl netrpělivý, tak z něj vylezl.

Vyšli druhou stranou z kláštera a pokračovali vozovou cestou přes les. Na Kirstenslot navazovala velká farma. „Co jsem na světě, má ji pronajatou rodina Nielsenových,“ prozradil Tik. „Chovají prasata na slaninu, mají stádo dojnic, které získávají ceny, a na několika stovkách akrů pěstují obilniny.“

Plahočili se přes rozsáhlé pšeničné pole, překročili pastvinu plnou černobílých krav a zdálky cítili vepře. Na prašné cestě vedoucí k farmě narazili na traktor s vlekem. Mladý muž v kombinéze si prohlížel motor. Tik si s ním potřásl rukou a řekl: „Nazdar, Frederiku, co se stalo?“

„Motor mi chcípl v půli cesty. Vezl jsem pana Nielsena s rodinou do kostela na přívěsu.“ Harald se znovu podíval na přívěs a viděl, že na něm jsou dvě lavice. „Teď dospělí šlapou do kostela pěšky a dětičky někdo vzal domů.“

„Tady můj kamarád Harald je kouzelník se všemi druhy motorů.“

„Nevadilo by mi, kdyby se na to mrknul.“

Traktor byl poslední model, s naftovým motorem a pneumatikami místo ocelových kol. Harald se sehnul, aby prostudoval vnitřnosti. „Co se stane, když startujete?“

„Ukážu vám to.“ Frederik zatáhl za páčku. Startér zakvílel, ale motor nenaskočil. „Myslím, že potřebuje novou palivovou pumpu.“ Frederik zoufale potřásl hlavou. „Nemůžeme sehnat náhradní díly na žádný naše mašiny.“

Harald skepticky svraštil čelo. Cítil naftu, což mu říkalo, že čerpadlo pracuje, ale palivo se nedostávalo do válců. „Zkusil byste ještě jednou nastartovat?“

Frederik zatáhl za páčku. Harald měl pocit, že vidí, jak se pohnula hadička vedoucí od palivového filtru. Když se podíval zblízka, viděl, že nafta prosakuje z výpustného ventilu. Sáhl tam a zakroutil maticí. Ventil se se vším všudy oddělil od filtru. „To je ten problém,“ prohlásil. „Závity v téhle matičce se z nějakého důvodu obrousily a palivo může utíkat. Máte tu kus drátu?“

Frederik sáhl do kapes tvídových kalhot. „Mám tu kus pořádnýho špagátu.“

„Na čas to bude stačit.“ Harald dal ventil zpátky na místo a přivázal ho k filtru motouzem, aby se neviklal. „Teď zkuste nastartovat.“

Frederik znovu zatáhl za rukojeť a motor nastartoval. „No, to jsem blázen,“ řekl. „Vy jste to spravil.“

„Až budete mít chvilku, dejte tam místo provázku drát. Pak ani nebudete potřebovat náhradní díl.“

„Předpokládám, že se tu nezdržíte tak týden či dva,“ poznamenal Frederik. „Tahle farma má porouchaný mašiny všude kolem.“

„Ne, lituji – musím zpátky do školy.“

„Tak hodně štěstí.“ Frederik vylezl na traktor. „Teď můžu dojet do kostela včas, abych vzal Nielsenovy zpátky domů, díky vám.“ A odjel.

Harald a Tik šli zpátky k zámku. „To bylo parádní,“ ozval se Tik.

Harald pokrčil rameny. Co si dokázal vzpomenout, uměl stroje spravovat.

„Starý Nielsen si potrpí na nejnovější vynálezy,“ dodal Tik. „Stroje na setí, sklízení, dokonce na dojení.“

„Dokáže pro ně sehnat palivo?“

„Ano. Seženeš ho, když je to na výrobu potravin. Ale k ničemu nikdo nesežene náhradní díly.“

Harald se podíval na hodinky; těšil se, že u oběda uvidí Karen. Zeptá se jí na lekce létání.

Ve vesnici se zastavili v hospodě. Tik koupil dvě sklenice piva a posadili se venku, aby si užili slunce. Na druhé straně ulice vycházeli lidé z malého kostela z červených cihel. Projel kolem nich Frederik s traktorem a mával. Na přívěsu za ním sedělo pět lidí. Velký muž s bílými vlasy a ruměnou tváří venkovana byl určitě farmář Nielsen, řekl si Harald.

Muž v černé policejní uniformě vyšel se zakřiknutou ženou a dvěma malými dětmi. Když se blížil, vrhl po Tikovi nepřátelský pohled.

Jedno z dětí, asi sedmiletá holčička, se nahlas zeptala:

„Proč oni nechodí do kostela, tatínku?“

„Protože to jsou Židi,“ odpověděl muž. „Nevěří v našeho Pána.“ Harald se podíval na Tika.

„Vesnický policajt, Per Hansen,“ řekl tiše Tik. „A místní zástupce Dánské národně-socialistické dělnické strany.“

Harald přikývl. Dánští nacisté byli slabou stranou. V posledních všeobecných volbách před dvěma lety získali pouze dvě křesla v Rigsdagu. Ale okupace posílila jejich naděje a Němci také dánskou vládu nutili, aby dala ministerské křeslo vůdci nacistů, Fritzi Clausenovi. Avšak král Kristián se postavil na odpor, jmenování zablokoval a Němci ustoupili. Členové strany jako Hansen byli zklamáni, ale patrně jen čekali na změnu nálady. Zřejmě byli přesvědčeni, že jejich čas přijde. Harald se obával, že možná mají pravdu.

Tik dopil pivo. „Je čas k obědu.“

Vrátili se do zámku. Haralda překvapilo, když na předním nádvoří spatřil Poula Kirkea, bratrance jejich spolužáka Madse a přítele Haraldova bratra Arna. Poul byl v šortkách a o velkolepý cihlový portál stál opřený bicykl. Harald se s ním několikrát setkal, a teď se zastavil, aby si s ním promluvil. Tik šel dovnitř.

„Ty tady pracuješ?“ zeptal se ho Poul.

„Ne, jsem na návštěvě. Škola ještě neskončila.“

„Já vím, že farma najímá studenty na žně. Co máš v plánu na letošní léto?“

„Ještě nevím. Loni jsem pracoval jako dělník na stavbě na Sande.“ Ušklíbl se. „Ukázalo se, že to je německá základna, ačkoliv nám to řekli až později.“

Zdálo se, že Poula to zaujalo. „Jo? Jaká základna?“

„Myslím, že nějaká rádiová stanice. Než instalovali zařízení, vyházeli všechny Dány. Tohle léto budu pravděpodobně pracovat na rybářských lodích a předběžně se připravovat na studium na univerzitě. Doufám, že budu studovat fyziku u Nielse Bohra.“

„To ti přeju. Mads vždycky tvrdí, že jsi génius.“

Harald se právě chystal Poula zeptat, co tady na Kirstenslotu dělá on, když se objevila jasná odpověď. Ze strany domu vyšla Karen a tlačila kolo.

V khaki šortkách, které ukazovaly její dlouhé nohy, vypadala úžasně.

„Dobré ráno, Haralde,“ pozdravila. Došla k Poulovi a políbila ho. Harald si se závistí všiml, že to byl polibek na ústa, i když krátký. „Nazdar,“ řekl jí.

Byla to pro něj rána. Počítal, že s Karen stráví hodinu u oběda. Ale teď odjede na projížďku na kole s Poulem, který byl zcela zřejmě jejím přítelem, i když byl o deset let starší. Harald si vůbec poprvé všiml, jak je Poul hezký, má pravidelné rysy a úsměv filmové hvězdy, který odhaloval perfektní zuby.

Poul držel Karen za ruce a prohlížel si ji od hlavy k patě. „Jsi naprosto rozkošná,“ řekl jí. „Kéž bych měl takovou tvou fotku.“ Mile se usmála. „Děkuju ti.“

„Připravena vyrazit?“

„Můžeme jet.“

Nasedli na kola.

Haraldovi bylo zle. Díval se na ně jak v paprscích slunce odjíždějí bok po boku po zámecké cestě. „Hezkou projížďku!“ zavolal. Karen zamávala, ale neotočila se.

Šestá kapitola

Hermia Mountová čekala, že dostane padáka.

Tohle se jí ještě nikdy nestalo. Byla bystrá a svědomitá a její zaměstnavatelé ji vždycky považovali za poklad, i přes ten ostrý jazyk. Ale její současný šéf, Herbert Woodie, se jí chystal říct, že je propuštěna, jakmile k tomu sebere odvahu.

Dva Dánové pracující pro MI6 byli zatčeni na letišti Kastrup. Nyní byli ve vazbě a nepochybně je vyslýchali. Byla to těžká rána pro síť Nočních strážců. Woodie byl členem MI6 z mírových dob, dlouho sloužící byrokrat. Potřeboval na někoho hodit vinu a Hermia se na to perfektně hodila.

Hermia to chápala. Pracovala pro britskou státní službu už deset let a znala její metody. Když bude Woodie nucen připustit, že vina leží na jeho oddělení, hodí ji na podřízeného, který tu slouží nejkratší dobu. Woodiemu stejně nikdy nesedělo pracovat se ženou a byl by šťastný, kdyby ji nahradil muž.

Zpočátku měla Hermia chuť nabídnout se za obětního beránka. S těmi dvěma mechaniky se nikdy nesetkala, získal je Poul Kirke, ale síť byla jejím dílem a odpovídala za osud zatčených mužů. Byla rozrušená, jako kdyby už byli mrtví, a nechtělo se jí pokračovat.

Říkala si: koneckonců, kolik toho vlastně udělala, aby byla ve válce prospěšná? Pouze shromažďuje informace. Žádnou zatím nikdo nepoužil. Muži riskovali životy, aby jí mohli poslat fotografie kodaňského přístavu, a nic moc se nedělo. Zdálo se to pošetilé.

Ale ve skutečnosti znala význam této lopotné rutinní práce. Někdy v budoucnosti bude průzkumné letadlo fotografovat přístav plný lodí a vojenští plánovači budou potřebovat vědět, zda jde o normální provoz, nebo o náhlé shromažďování invazních sil – a v ten okamžik začnou být Hermiiny fotografie velice důležité. Navíc návštěva Digbyho Hoarea dodala její práci bezprostřední naléhavosti. Letecký detekční systém Němců by mohl být právě tou zbraní, která vyhraje válku. Čím víc o tom přemýšlela, tím pravděpodobnější se jí zdálo, že klíč k problému by mohl být v Dánsku. Dánské západní pobřeží se zdálo ideálním místem pro výstražnou stanici, zaměřenou na odhalování bombardérů blížících se k Německu.

A v MI6 nebyl nikdo, kdo by měl tak důkladnou znalost Dánska jako ona. Poula Kirkea znala osobně a on jí důvěřoval. Mohlo by dojít ke katastrofě, kdyby ho převzal někdo cizí. Musela si místo udržet. A to znamenalo svého šéfa přelstít.

„Tohle je špatná zpráva,“ pronesl stručně a výstižně Woodie, když se postavila před jeho stůl.

Woodieho kancelář byla původně ložnicí ve starém sídle Bletchley Park. Květinové tapety a nástěnná světla s hedvábnými stínidly naznačovaly, že před válkou zde přebývala dáma. Nyní tu místo skříní plných šatů stály kartotéky a plechový stůl na mapy byl tam, kde třeba dříve mohl stát toaletní stolek s dlouhými tenkými nohami a trojitým zrcadlem. A místo okouzlující ženy v nesmírně drahém hedvábném negližé obsadil pokoj malý, namyšlený muž v šedém obleku a s brýlemi.

Hermia předstírala, že je klidná. „Vždycky je nebezpečné, když je vyslýchán operativní pracovník, samozřejmě,“ říkala Woodiemu. „Jenže“ Pomyslela na to, jak ty dva odvážné muže vyslýchají a mučí, a na okamžik se jí dech zarazil v hrdle. Pak se vzpamatovala. „Jenže v tomto případě cítím, že riziko je malé.“

Woodie skepticky zavrčel. „Asi budeme muset zahájit vyšetřování.“

Srdce jí pokleslo. To znamenalo vyšetřovatele odněkud mimo oddělení. Musel by najít nějakou oběť a ona byla jasnou volbou. Spustila obhajobu, kterou si připravila. „Ti dva zatčení muži neznají žádná tajemství, která by mohli prozradit. Patřili k pozemnímu personálu na letišti. Jeden z Nočních strážců jim předal noviny, které měly být propašovány ven, a oni ukryli kontraband v dutém zajišťovacím klínu.“ Věděla, že i přesto by mohli prozradit na první pohled nevinné podrobnosti o tom, jak byli získáni a řízeni, podrobnosti, které mohl chytrý lovec špionů použít k vystopování dalších agentů.

„Kdo jim předával noviny?“

„Matthies Hertz, armádní poručík. Už zmizel v úkrytu. A mechanici nikoho jiného ze sítě neznají.“

„Takže naše striktní bezpečnostní opatření omezila ohrožení organizace.“

Hermia hádala, že si Woodie zkouší to, co asi bude říkat nadřízeným, a byla nucena mu polichotit. „Přesně tak, pane, to jste řekl správně.“

„Ale jak se tedy dánská policie dostala k vašim lidem?“

Hermia otázku předvídala a měla pečlivě připravenou odpověď. „Já myslím, že problém je na švédském konci.“

„Aha!“ Woodieho tvář se vyjasnila. Švédsko, jako neutrální země, nespadalo pod jeho pravomoc. Uvítal by příležitost přesunout vinu na jiné oddělení. „Posaďte se, slečno Mountová.“

„Děkuji vám.“ Hermii to povzbudilo; Woodie reagoval tak, jak doufala. Překřížila nohy a pokračovala: „Myslím si, že švédský prostředník předává výtisky ilegálních novin agentuře Reuters ve Stockholmu, a to možná Němce zalarmovalo. Vy jste vždycky hlásal zásadu, aby se naši agenti drželi shromažďování informací a vyhýbali se doplňkovým aktivitám, jako například propagandě.“ To byla další lichotka. Nikdy neslyšela, že Woodie něco takového říkal, ačkoliv ve špionáži to bylo základní pravidlo.

Ale Woodie moudře přikývl. „To jistě.“

„Připomněla jsem Švédům tuto vaši zásadu, hned jak jsem zjistila, co se děje, ale obávám se, že už se stalo.“

Woodie se tvářil zamyšleně. Byl by šťastný, kdyby mohl tvrdit, že se neřídili jeho radou. Neměl moc rád lidi, kteří jednali jen podle jeho instrukcí, protože když všechno šlo dobře, přivlastnili si zásluhy. Měl radši, když jeho rady ignorovali a pak to nevyšlo. Potom mohl říci: „Já jsem vám to říkal.“

Hermia navrhla: „Mám vám napsat zprávu, v níž se zmíním o vaší zásadě a budu citovat svůj vzkaz zastoupení ve Švédsku?“

„Dobrý nápad.“ To se Woodiemu líbilo ještě víc. Nebude je obviňovat sám, pouze citovat podřízenou, která mu čistě náhodou připisuje zásluhu za vyvolání poplachu.

„Pak budeme potřebovat novou cestu, jak dostávat informace ven z Dánska. Pro tento druh materiálu nemůžeme používat rádio, odvysílání by trvalo příliš dlouho.“

Woodie neměl ani tušení, jak zorganizovat pašeráckou trasu. „A, to je problém,“ prohlásil a v hlase byl slyšet náznak paniky.

„Naštěstí jsme připravili nouzové řešení s použitím vlaku, který na lodi přeplouvá z Elsinoru v Dánsku do Helsingborgu ve Švédsku.“

Woodiemu se ulevilo. „Skvělé!“

„Možná bych měla v hlášení uvést, že jste mne pověřil, abych to udělala.“

„Dobře.“

Zaváhala. „A… to vyšetřování?“

„Víte, nejsem si jistý, že bude nezbytné. Vaše hlášení by mělo zodpovědět každou otázku.“

Skryla svou úlevu. Tak přece jen ji nevyhodí.

Věděla, že by měla přestat, dokud má navrch. Ale byl tu další problém, který s ním zoufale potřebovala projednat. Zdálo se, že teď je ideální příležitost. „Je tu jedna věc, kterou bychom mohli udělat, a ta by značně zvýšila naši bezpečnost, pane.“

„Opravdu?“ Woodieho výraz říkal, že kdyby takový postup existoval, byl by na něj dávno přišel.

„Mohli bychom používat propracovanějších kódů.“

„Co je špatného na našich kódech založených na básni a knize? Agenti MI6 je používají roky.“

„Obávám se, že Němci už mohli přijít na to, jak je rozluštit.“

Woodie se významně usmál. „To si nemyslím, má drahá.“ Hermia se rozhodla riskovat a postavit se na odpor. „Smím vám ukázat, co tím myslím?“ A aniž čekala na odpověď, pokračovala: „Podívejte se na tuto šifrovanou zprávu.“ Rychle napsala do svého bloku:

gs//c//sjo ui/dbou//o

Pak řekla: „Nejčetnější písmeno je/.“

„To je zřejmé.“

„V angličtině je nejpoužívanějším písmenem e, takže první, co by dešifranta napadlo, že / nahrazuje e, což vám dá toto.“ gsEE cEEsjo uiE dbouEEo

„To pořád může znamenat cokoliv,“ namítl Woodie. „Ne tak docela. Kolik slov na čtyři písmena končí na dvojité e?“

„To určitě nevím.“

„Pouze několik běžných slov: flee, free, glee, thee a tree. Nyní se podívejte na druhou skupinu.“

„Slečno Mountová, já skutečně nemám čas.“

„Jen ještě několik vteřin, pane. Existuje mnoho delších slov s dvojitým e uprostřed. Co by mohlo být první písmeno? Určitě ne a, ale mohlo by to být b. Takže mysleme na slova začínající na bee, která by logicky mohla následovat. Flee been nedává žádný smysl, free bees (svobodné včely) zní divně, ovšem tree bees (stromové včely) může být správné –“

Woodiejí skočil do řeči. „Free beer (pivo zdarma)!“ zvolal vítězoslavně.

„Zkusme to. Další skupina má dvě písmena a takových slov v angličtině mnoho není: an, at, in, if, it, on, of, or a up jsou ty nejobvyklejší. Čtvrtá skupina má tři písmena a končí na e, kterých je mnoho, ale nejobvyklejší je určitý člen the.“

Woodieho to začalo chtě nechtě zajímat. „Free beer at the something (pivo zdarma někde).“

„Nebo v něčem. A to něco je slovo na sedm písmen s dvojitým e, končící na eed, eef, eek, eel, eem, een, eep –“

„Pivo zdarma v čutoře (free beer in the canteen)!“ zvolal vítězoslavně Woodie.

„Ano,“ potvrdila Hermia. Beze slova seděla, dívala se na Woodieho a čekala, až mu dojde, co se právě stalo. Po chvíli řekla: „Tak snadno lze rozluštit naše kódy, pane.“ Podívala se na hodinky. „Trvalo vám to tři minuty.“

Odfrkl si. „Dobrý trik na party, slečno Mountová, ale staří machři v MI6 vědí o těchto věcech víc než vy, to mi můžete věřit.“

Bylo to k ničemu, pomyslela si zoufale. Dnes s ním v téhle věci nehne. Bude to muset zkusit později. Přinutila se k důstojné kapitulaci. „Tak dobře, pane.“

„Soustřeďte se na své povinnosti. K čemu se chystá zbytek vašich Nočních strážců?“

„Chci je požádat, aby měli oči na stopkách po jakýchkoli náznacích, že Němci vyvinuli metodu dálkové detekce letadel.“

„Propána, to nedělejte!“

„Proč ne?“

„Jestli nepřítel zjistí, že se na to ptáme, uhádne, že my ho máme!“

„Ale pane, co když oni ho mají?“

„Nemají. To vás mohu ujistit.“

„Pán, který minulý týden přijel z Downing Street, má jiný názor.“

„Naprosto důvěrně, slečno Mountová, komise MI6 se nedávno zabývala celou záležitostí s radarem a došla k závěru, že bude trvat dalších osmnáct měsíců, než nepřítel takový systém vyvine.“

Takže se tomu říká radar, řekla si Hermia. Usmála se. „To mě moc uklidnilo,“ zalhala. „Předpokládám, že i vy jste byl v té komisi, pane.“

Woodie přikývl. „Vlastně jsem jí předsedal.“

„Děkuji vám, že jste mne uklidnil. Půjdu napsat to hlášení.“

„Výborně.“

Hermia vyšla ven. Obličej ji bolel od nuceného úsměvu a byla vyčerpána snahou neustále se Woodiemu podvolovat. Místo si uchránila a na zpáteční cestě do kanceláře si dopřála chvilku uspokojení. Ale s kódy jí to nevyšlo. Zjistila název systému na odhalování letadel na dálku – radar, ale bylo jasné, že ji Woodie nenechá pátrat po tom, zdali Němci mají takový systém v Dánsku.

Toužila udělat něco, co by jim ve válce bezprostředně pomohlo. Všechna tato rutinní práce v ní vyvolávala netrpělivost a znechucení. Jak by bylo příjemné vidět nějaké skutečné výsledky. A snad by trochu ospravedlnily to, co se stalo těm dvěma ubohým mechanikům v Kastrupu.

Ovšem mohla by pátrat po nepřátelském radaru bez Woodieho svolení. Třeba na to přijde, ale byla ochotná to risknout. Jenže nevěděla, co má svým Nočním strážcům říct. Po čem by měli pátrat, a kde? Potřebovala víc informací, než bude moci dát pokyny Poulu Kirkeovi. A Woodie jí je neposkytne.

Ale on nebyl její jedinou nadějí.

Posadila se ke stolu, zvedla telefon a řekla: „Prosím, spojte mne s Downing Street 10.“

S Digbym Hoarem se sešla na Trafalgarském náměstí. Stála u Nelsonova sloupu a pozorovala, jak přechází ulici od Whitehallu. Usmála se energickému, nevyrovnanému kroku, který se jí už zdál pro něj tak charakteristický. Podali si ruce a šli směrem k Soho.

Byl teplý letní večer a v londýnském West Endu bylo živo; chodníky se hemžily lidmi mířícími do divadel, kin, barů a restaurací. Tuto šťastnou scenérii narušovaly jen škody od bomb, občasná ohořelá ruina v řadě domů, trčící jako zčernalý zub v úsměvu.

Myslela si, že jdou do hospody na skleničku, ale Digbyji vedl do malé francouzské restaurace. Stoly na obou stranách byly prázdné, takže mohli mluvit, aniž by je při tom někdo poslouchal.

Digby měl na sobě tentýž tmavošedý oblek, ale tentokrát se světle modrou košilí, která zvýrazňovalajeho modré oči. Hermia byla ráda, že se rozhodla vzít si svůj oblíbený šperk, brož v podobě pantera se smaragdovýma očima.

Hned se chtěla pustit do práce. Odmítla jít s Digbym na rande a nechtěla, aby si vzal do hlavy, že třeba změnila názor. Jakmile si objednali, řekla: „Chci použít svých agentů v Dánsku, abych zjistila, jestli Němci mají radar.“

Prohlížel si ji přimhouřenýma očima. „Otázka je ale složitější. Nyní už je nepochybné, že radar mají, stejně jako my. Ale ten jejich je účinnější než náš – a o hodně.“

„O!“ To ji zarazilo. „Woodie mi řekl… To je jedno.“

„Zoufale potřebujeme zjistit, proč je jejich systém tak dobrý. Buď vynalezli něco lepšího než my, nebo přišli na způsob, jak ho používat efektivněji – nebo obojí.“

„Tak dobře.“ Rychle si to srovnala v hlavě podle této nové informace. „Ale stejně se zdá pravděpodobné, že nějaký takový přístroj je v Dánsku.“

„Bylo by to logické místo – a kódové označení Freya naznačuje Skandinávii.“

„Tak co mají moji lidé hledat?“

„To je obtížné,“ zamračil se. „My nevíme, jak její zařízení vypadá –v tom to je, že?“

„Předpokládám, že vysílá rádiové vlny.“

„Ano, ovšem.“

„A podle všeho signály putují na velkou vzdálenost – jinak by varování nebylo dostatečně včasné.“

„Ano. Bylo by to zbytečné, pokud signály nedosahují aspoň, řekněme, osmdesáti kilometrů. Pravděpodobně víc.“

„Bylo by možné je slyšet?“

Překvapeně zvedl obočí. „Ano, rádiovým přijímačem. Chytrý nápad – nevím, proč to ještě nikoho nenapadlo.“

„Je možné signály odlišit od jiných, například od normálního vysílání, zpráv a podobně?“

Přikývl. „Slyšela byste sérii pulzů, pravděpodobně velice rychlých, řekněme tisíc za sekundu. Slyšela byste je jako nepřetržitý melodický tón. Takže byste poznala, že to není BBC. A byl by zcela jiný než tečky a čárky vojenského rádiového provozu.“

„Vy jste technik. Dokázal byste dát dohromady rádiový přijímač schopný přijímat takové signály?“

Zamyslel se. „Musí být asi přenosný.“

„Měl by se vejít do kufříku.“

„A fungovat na baterii, aby se dal použít kdekoliv.“

„Ano.“

„Snad je to možné. Ve Welwynuje parta koumáků, kteří tohle dělají pořád.“ Welwyn byl městečko mezi Bletchley a Londýnem. „Výbušné tuříny, vysílačky ukryté v cihlách, takové věci. Mohli by něco smontovat.“

Přinesli jim jídlo. Hermia si objednala rajčatový salát. Přinesli ho posypaný nasekanou cibulkou a s větvičkou máty, a musela se ptát, proč britští kuchaři nedokážou připravit jídlo, které je takhle prosté a chutné, místo konzervovaných sardinek a vařené kapusty.

„Co vás vedlo k založení Nočních strážců?“ zeptal se jí Digby.

Hermia nevěděla jistě, jak to myslí. „Zdálo se to jako dobrý nápad.“

„Ale stejně to není nic, co by napadlo průměrnou mladou ženu, jestli to tak smím říct.“

Vzpomněla si, jak musela zápasit s byrokratickým šéfem, a kladla si otázku, proč vlastně vytrvala. „Chtěla jsem zasadit ránu nacistům. Je na nich něco, co se mi absolutně hnusí.“

„Fašismus obviňuje z problémů ty, kteří za ně nemohou – lidi jiných ras.“

„Já vím, ale v tom to není. Jsou to uniformy, mašírování, pózování, a jak vyřvávají ty nenávistné projevy. Je mi z toho úplně zle.“

„Kdy jste tohle všechno prožila? V Dánsku moc nacistů není.“

„V třicátých letech jsem strávila rok v Berlíně. Pozorovala jsem je, jak pochodují a hajlují a plivají na lidi a rozbíjejí výlohy židovským obchodníkům. Pamatuji si, jak jsem si říkala: tyto lidi je nutné zarazit, než zničí celý svět. Pořád si to myslím. Jsem o tom skutečně přesvědčená víc než o čemkoli jiném.“

Usmál se. „Já taky.“

Hermia měla frikasé z mořských plodů a opět ji překvapilo, co dokáže francouzský kuchař udělat s běžnými ingrediencemi, navzdory přídělovému systému. Byl v něm na kousky nakrájený úhoř, trochu břeženek, tolik oblíbených u Londýňanů, a plátky tresky, ale všechno bylo čerstvé a dobře kořeněné, a s chutí se do toho pustila.

Tu a tam zachytila Digbyho pohled a pokaždé se díval stejně, se směsí obdivu a touhy. To ji znepokojilo. Kdyby se do ní zamiloval, mohlo by to vést jen k malérům a bolesti. Ale bylo příjemné a zároveň trochu trapné, když po ní ten muž tak otevřeně toužil. V jednu chvíli pocítila, že rudne, a položila si ruku na krk, aby to zamaskovala.

Úmyslně obrátila myšlenky k Arnovi. Když s ním mluvila poprvé v baru horského hotelu v Norsku, hned věděla, že našla to, co jí v životě chybělo. „Teď chápu, proč mě žádný vztah s mužem nikdy neuspokojil,“ napsala své matce. „Je to proto, že jsem ještě neznala Arna.“ Když ji požádal o ruku, řekla mu: „Kdybych byla věděla, že existují muži jako ty, už před lety bych si nějakého vzala.“

Řekla ano na všechno, co navrhl. Normálně tolik lpěla na tom, aby bylo po jejím, že nikdy nemohla ani sdílet byt s kamarádkou, ale přišel

Arne a ztratila veškerou vůli. Kdykoliv ji požádal, aby s ním někam šla, souhlasila; když ji líbal, líbala ho také; když jí hladil ňadra pod lyžařským svetrem, jen vzdychala slastí; a když o půlnoci zaklepal na dveře jejího pokoje v hotelu, řekla jen: „Jsem tak ráda, že jsi tady.“

Myšlenky na Arna jí pomohly ochladnout vůči Digbymu, a když dojedli, obrátila rozhovor k válce. Spojenecká armáda složená z vojsk britských, britského Společenství a Svobodných Francouzů vpadla do Sýrie. Byla to jen okrajová potyčka a oběma bylo zatěžko vidět její výsledek jako významný. Konflikt v Evropě byl to jediné, na čem opravdu záleželo. A tady to byla válka bombardérů.

Když vyšli z restaurace, již se setmělo, ale byl úplněk. Šli směrem na jih a mířili k domu její matky v Pimliku, kde Hermia hodlala přespat. Když kráčeli přes St. James’s Park, měsíc zašel za mrak. Digby se k ní obrátil a políbil ji.

Nemohla si pomoci, musela obdivovat jistotu jeho pohybů. Jeho rty se dotkly jejích, než se mohla odvrátit. Silnou rukou si k sobě přitáhl její tělo, až se ňadry přitiskla k jeho hrudi. Věděla, že by měla být pohoršená, ale ke svému úžasu zjistila, že reaguje pozitivně. Náhle si připomněla, jaké to bylo cítit tvrdé mužské tělo a horkou pokožku, a v návalu touhy pootevřela ústa.

Minutu se hladově líbali; pak jeho ruka zajela k jejímu prsu, a tím se kouzlo zlomilo. Byla příliš stará a slušná, aby se nechala ohmatávat v parku. Vytrhla se z objetí.

Kmitlo jí hlavou, co kdyby ho vzala domů. Představila si bolestný nesouhlas Mags i Bets, a ten obrázek ji rozesmál.

„Copak je?“ zeptal se.

Viděla, že se ho to dotklo. Pravděpodobně měl dojem, že její smích má něco společného s jeho handicapem. Musím si pamatovat, jak citlivý je na posměch, napadlo ji. Pospíšila si, aby mu to vysvětlila. „Má matka je vdova, která žije se svou svobodnou kamarádkou. Jen mě napadlo, jak by reagovaly, kdybych jim řekla, že jsem si chtěla přivést muže na noc.“

Dotčený výraz zmizel. „Líbí se mi tvé uvažování,“ poznamenal a pokusil se ji znovu políbit.

Byla v pokušení, ale pomyslela na Arna a položila Digbymu ruku na prsa, a tak ho zadržela. „Už ne,“ řekla rozhodně. „Doprovoď mě domů.“

Vyšli z parku. Momentální euforie se vytratila a opět začala být nešťastná. Jak se jí mohlo líbit líbání s Digbym, když milovala Arna? Když procházeli kolem Big Benu a Westminsterského opatství, sirény ohlašující letecký poplach jí vyhnaly všechny takové myšlenky z hlavy.

Digby se zeptal: „Chceš najít kryt?“

Mnozí obyvatelé Londýna už během náletů úkryt nehledali. Někteří, otrávení bezesnými nocemi, se rozhodli, že se vyplatí riskovat bombardování. Jiní začali být fatalisty a říkali, že buď má bomba na sobě vaše číslo, nebo nemá, a tak či onak s tím nemůžete nic dělat. Hermia nebyla tak blazeovaná, ale na druhé straně neměla v úmyslu strávit noc v protileteckém krytu se zamilovaným Digbym. Nervózně kroutila prstenem na levé ruce. „Je to jen pět minut odtud,“ odpověděla. „Nebude ti vadit, když půjdeme dál?“

„Nakonec možná budu přece jen nucen strávit noc v domě tvé matky.“

„Aspoň tam budu mít garde.“

Pospíchali skrz Westminster do Pimlika. Světlomety prohledávaly roztroušené mraky; potom zaslechli zlověstný dunivý hukot těžkých letounů, jako když velkému netvorovi vychází hladové vrčení hluboko z hrdla. Odněkud se ozvalo protiletadlové dělo a projektily se rozprskly po obloze jako ohňostroj. Hermii napadlo, jestli je její matka venku a jezdí se svou sanitkou i dnes v noci.

K Hermiině hrůze začaly bomby padat nedaleko, ačkoliv obyčejně byl nejhůře zasažen průmyslový East End. Ozvala se ohlušující detonace, jako by z vedlejší ulice. Za minutu kolem s řevem projela hasičská stříkačka. Hermia kráčela dál tak rychle, jak jen mohla.

Digby prohodil: „Jsi tak klidná – copak nemáš strach?“

„Ovšemže mám strach,“ řekla netrpělivě. „Jenom nepanikařím.“

Zahnuli za roh a spatřili dům v plamenech. Hasičské auto stálo před ním a muži roztáčeli hadice.

„Jak daleko ještě?“ zeptal se Digby.

„V další ulici,“ odvětila udýchaně Hermia.

Když zahnuli za další roh, uviděli další hasičské auto na druhém konci ulice u domu Mags. „Ach, Bože!“ vyhrkla Hermia a rozběhla se. Pádila po chodníku a srdce jí bušilo strachem. Viděla, že tam stojí ambulance a že aspoň jeden dům v matčině bloku byl zasažen. „Prosím, ne!“ zvolala hlasitě.

Jak se tam blížila, mátlo ji, že nedokáže identifikovat matčin dům, ačkoliv jasně viděla, že vedlejší dům byl v plamenech. Zastavila se a zírala, snažíc se pochopit, nač se to dívá. Pak si nakonec uvědomila, že z něj nezůstalo nic než mezera v řadě domů a hromada sutin. V zoufalství zasténala.

„Je to ten dům?“ zeptal se Digby. Hermia jen přikývla, nemohla promluvit.

Digby zavolal autoritativním hlasem na hasiče. „Vy tam! Jsou tu někde obyvatelé tohoto domu?“

„Ano, pane,“ odpověděl hasič. „Jednu osobu výbuch roztrhal.“ Ukázal na malý přední dvorek nepoškozeného domu na druhé straně. Na zemi tam ležela nosítka a na nich tělo. Tvář byla zakryta.

Hermia cítila, že ji Digby vzal za ruku. Společně vešli na dvorek. Hermia si klekla a Digby tvář odkryl.

„Je to Bets,“ vydechla Hermia s nepříjemným pocitem viny, že se jí ulevilo.

Digby se rozhlížel. „Kdo to tam sedí na zdi?“

Hermia zvedla oči a srdce jí poskočilo, když poznala postavu své matky, oblečené do uniformy sanitářky a s plechovou přilbou. Byla zhroucená na nízké zídce, jako kdyby z ní všechen život vyprchal. „Máti?“ zavolala Hermia.

Matka zvedla hlavu a Hermia zahlédla, že jí po tváři stékají slzy. Hermia šla k ní a objala ji.

„Bets je mrtvá,“ řekla matka. „Je mi to líto, mami.“

„Tak moc mě měla ráda,“ vzlykala matka. „Já vím.“

„Víš? Opravdu víš? Čekala na mne celý život. Uvědomila sis to? Celý její život.“ Hermia matku pevně objala. „Je mi to tak líto.“

Asi tak dvě stě dánských lodí bylo na moři toho rána 9. dubna 1940, kdy Hitler napadl Dánsko. Celý den vyzývalo vysílání BBC v dánštině námořníky, aby zamířili do spojeneckých přístavů, místo aby se vraceli domů do obsazené země. Celkem na pět tisíc mužů přijalo nabídku útočiště. Většina zamířila do přístavu na východním pobřeží Anglie, vztyčila Union Jack, vlajku Spojeného království Velké Británie a Severního Irska, a přes celou válku pak pluli pod britskou vlajkou. Následkem toho se v polovině následujícího roku usadily v několika anglických přístavech malé dánské komunity.

Hermia se rozhodla jet do rybářského městečka Stokeby. Už dvakrát to místo navštívila, aby si promluvila s tamními Dány. Tentokrát řekla svému šéfovi Herbertu Woodiemu, že cílem její cesty je ověřit si poněkud zastaralé mapy hlavních dánských přístavů a provést v nich nezbytné úpravy.

Uvěřil jí.

Pro Digbyho Hoarea měla jiný příběh.

Dva dny poté, co bomba zničila dům Hermiiny matky, přijel Digby do Bletchley s rádiovým přijímačem a zaměřovačem, úhledně sbalenými do obnošeně vyhlížejícího hnědého koženého kufříku. Když jí ukazoval, jak se zařízením zacházet, provinile pomyslela na líbání v parku, a jak se jí to líbilo, a nejistě přemýšlela, jestli dokáže podívat se Arnovi do očí.

Původně bylo v plánu pokusit se propašovat rádio Nočním strážcům, ale potom přišla na něco jednoduššího. Signály radarové stanice by patrně bylo možné zachytit stejně dobře na moři jako na souši. Řekla Digbymu, že předá kufřík kapitánovi rybářské bárky a naučí ho zacházet se zaměřovačem. Digby souhlasil.

Tento plán by docela mohl fungovat, ale popravdě nechtěla tak důležitou práci nechat někomu jinému. Proto měla v úmyslu jet sama.

V Severním moři mezi Anglií a Dánskem byla písečná kosa zvaná Dogger Bank, kde moře bylo místy hluboké necelých dvacet metrů a dobře se tam rybařilo. Anglické i dánské rybářské lodě tam lovily do vlečných sítí. Přesněji řečeno, lodě z Dánska měly zakázáno odvažovat se tak daleko od svého pobřeží, ale Němci potřebovali sledě, a tak se dodržování zákazu kontrolovalo nepravidelně a zákaz byl neustále porušován. Už nějakou dobu Hermia myslela na to, že zprávy – případně i osoby – by mohly putovat mezi oběma zeměmi v rybářských lodích a někde uprostřed být zprávy překládány nebo lidé mohli přestupovat z dánských lodí na britské a naopak. Teď ale dostala lepší nápad. Vzdálený konec kosy Dogger Bank ležel jen sto mil od dánského pobřeží. Jsou-li všechny její úvahy správné, signály z přístroje Freya by měly jít zachytit z loviště.

V pátek odpoledne nasedla do vlaku. Byla oblečena na moře: v kalhotách, vysokých botách a volném svetru, vlasy měla zastrčené pod mužskou kostkovanou čepici. Když vlak jel plochou, bažinatou krajinou východní Anglie, dělala si starosti, jestli jí ten plán vyjde. Najde vůbec loď ochotnou vzít ji na palubu? Zachytí signály, které očekává? Nebo to všechno byla jen ztráta času?

Po chvíli se jí myšlenky stočily k matce. Včera na Betsině pohřbu se Mags opět ovládala, připadala jí spíš tiše zarmoucená než zdrcená žalem, a dnes odjela do Cornwallu ke své sestře, Hermiině tetě Belle. Ale tu noc, kdy dopadla bomba, dala nahlédnout do svého nitra.

S Bets byly oddané přítelkyně, ale určitě v tom bylo něco víc. Hermia nechtěla přemýšlet o tom, co jiného tam mohlo být, ale nemohla si pomoci, zaujalo ji to. I když potlačila nepříjemné myšlenky na fyzické kontakty mezi Mags a Bets, šokovalo ji, že matka celý život chovala tak vášnivou náklonnost, kterou tolik let dokázala pečlivě skrývat před Hermií a patrně také před svým manželem, Hermiiným otcem.

Byl vlahý letní večer, když o osmé dojela do Stokeby, a z nádraží šla rovnou do přístavního hostince Shipwrighťs Arms. Trvalo jí jen několik minut vyptávání, než se dozvěděla, že Sten Munch, dánský kapitán, s nímž se seznámila při své poslední návštěvě, má vyplout ráno se svou lodí Morganmand, což znamená „ranní ptáče“. Stena našla v jeho domě na svahu kopce, kde jako rodilý Angličan stříhal v zahrádce před domem živý plot. Pozval ji dál.

Byl vdovec a žil se svým synem Larsem, který s ním byl 9. dubna 1940 na lodi. Lars se od té doby oženil s místní dívkou, Carol. Když Hermia vešla do domu, Carol kojila jen několik dní staré děťátko. Lars uvařil čaj. Kvůli Carol všichni mluvili anglicky.

Hermia jim vysvětlila, že se potřebuje dostat co nejblíž k dánskému pobřeží, aby se pokusila poslouchat německé bezdrátové vysílání – neřekla jim jaký druh. Sten se na nic nevyptával. „Samozřejmě!“ vyhrkl. „Cokoliv, když to pomůže porazit nácky! Ale moje loď se na to moc nehodí.“

„Proč ne?“

„Je hrozně malá – jen něco přes deset metrů dlouhá – a budeme pryč asi tři dny.“

Hermia s tím počítala. Řekla Woodiemu, že potřebuje matku zabydlet v novém prostředí a že se vrátí někdy příští týden. „To je v pořádku,“ řekla Stenovi. „Já mám čas.“

„Jenže moje loď má jen tři lůžka. Spíme na směny. Není dělaná pro dámy. Měla byste si najít větší loď.“

„Vyplouvá nějaká ráno?“

Sten se podíval na Larse, a ten řekl: „Ne. Tři vyrazily včera a vrátí se až za týden. Peter Gorning by se měl vrátit zítra. Vypluje znovu asi ve středu.“

Zavrtěla hlavou. „Moc pozdě.“

Carol zvedla hlavu od dítěte. „Oni spí v šatech, víte? Proto tak páchnou, když se vrátí domů. Je to horší než smrad z ryb.“

Svou realistickou přímostí se Hermii ihned zalíbila. „To mi nebude vadit,“ prohlásila. „Taky můžu spát oblečená v posteli vyhřáté předchozím spáčem. To mě nezabije.“

„Vy víte, že chci pomoct. Ale moře není pro ženský,“ namítl Sten. „Vy jste dělaný na větší komfort.“

Carol pohrdavě odfrkla. „Jako třeba porody?“

Hermia se usmála a byla vděčná, že má Carol za spojence. „Přesně tak. My něco vydržíme.“

Carol horlivě přikyvovala. „Myslete na to, co prožívá Charlie v poušti.“ A na vysvětlenou Hermii dodala: „Můj bratr Charlie slouží v armádě někde v severní Africe.“

Sten byl v úzkých. Nechtěl s sebou Hermii vzít, ale taky to nechtěl říct. Chtěl vypadat jako vlastenec a chlap. „Vyplouváme ve tři hodiny ráno.“

„Budu tam.“

„Klidně můžete zůstat tady,“ nabídla Carol. „Máme jeden volný pokoj.“ Podívala se na tchána. „Jestli budeš souhlasit, tati.“

Už neměl žádné výmluvy. Řekl jen: „Ovšem!“

„Děkuju vám,“ vydechla si Hermia. „Jste moc hodní.“ Spát šli hodně brzy. Hermia se nesvlékla a seděla v pokoji při rozsvíceném světle. Bála se, že když zaspí, Sten odpluje bez ní. Munchovi nebyli žádní velcí čtenáři, a jediná kniha, kterou našla, byla bible v dánštině, ale aspoň ji udržela vzhůru. Ve dvě hodiny šla do koupelny a rychle se umyla, pak sešla po špičkách dolů a dala vařit vodu. Sten se objevil v půl třetí. Když spatřil Hermii v kuchyni, tvářil se překvapeně a zklamaně. Nalila mu čaj do velkého hrnku a dost vděčně ho přijal.

Pár minut před třetí hodinou sešli Hermia, Sten a Lars s kopce do přístaviště. V docích čekali ještě dva Dánové. Morganmand byla opravdu malá. Těch deset až jedenáct metrů byla přibližně délka londýnského autobusu. Byla postavena ze dřeva a měla jeden stěžeň a naftový motor. Na palubě byla malá kormidelnická budka a řada poklopů nákladního prostoru. Z budky kormidelníka vedly schůdky do obytného prostoru. Na zádi byla masivní ráhna a vrátek na vytahování sítí.

Začínalo svítat, když se malé plavidlo propracovávalo ochranným minovým polem v ústí přístavu. Počasí bylo dobré, ale jakmile opustili ochranu pevniny, setkali se s vlnami vysokými až dva metry. Naštěstí Hermia nikdy netrpěla mořskou nemocí.

Během dne se snažila být na lodi užitečná. O plavbě na moři nic nevěděla, tak aspoň udržovala čistotu v kuchyni. Muži byli zvyklí připravovat si jídlo sami, ale myla jim talíře a pánev, na níž vařili téměř vše, co jedli. Dbala na to, aby se zbývajícími dvěma členy posádky mluvila dánsky, a navázala tak s nimi vztah zdvořilého kamarádství. Když neměla nic jiného na práci, seděla na palubě a těšila se ze sluníčka. K poledni dopluli k místu zvanému Outer Silver Pit, na jihovýchodním cípu kosy Dogger Bank, a začali vléct sítě. Loď snížila rychlost a zamířila na severovýchod. Zpočátku nemohli žádné ryby najít a sítě vytahovali skoro prázdné. Ale později odpoledne začaly ryby táhnout.

V noci sešla Hermia do podpalubí a lehla si na palandu. Myslela si, že neusne, ale byla vzhůru už šestatřicet hodin a únava zvítězila nad napětím. Během několika minut spala.

V noci ji krátce probudilo dunivé hřmění bombardérů nad hlavou. Matněji prolétlo hlavou, jestli jsou to letadla RAF mířící do Německa, nebo Luftwaffe letící druhým směrem, a hned zase usnula.

Pak se probrala, když s ní začal třást Lars. „Za chvíli budeme u bodu, který je nejblíž k Dánsku,“ řekl jí. „Jsme asi 190 kilometrů od Morlunde.“

Hermia sebrala kufřík a vyšla na palubu. Už bylo skoro denní světlo. Muži tahali síť plnou mrskajících se ryb, většinou sleďů a makrel, a sypali je do nákladního prostoru. Pro Hermii to byl příšerný pohled a radši se dívala jinam.

Připojila baterii k rádiu a ulevilo se jí, když ciferníky zablikaly. Anténu připevnila ke stěžni drátem, který jí Digby důmyslně přiložil. Nechala rádio nažhavit a nasadila si sluchátka.

Motor pomalu tlačil loď na severovýchod a Hermia se pomalu probírala vysílacími frekvencemi. Zachytila programy BBC v angličtině, slyšela rozhlasové programy ve francouzštině, holandštině, němčině a dánštině a také velké množství morseovky, což zřejmě byly vojenské zprávy z obou stran. Když poprvé přejela nahoru a dolů, nezaslechla žádné zvuky, které by mohl vydávat radar.

Opakovala pátrání pomaleji, aby měla jistotu, že jí nic neuteklo. Času měla dost. Ale ani tentokrát nezaslechla to, co chtěla slyšet. Zkoušela to dál.

Po dvou hodinách si všimla, že muži přestali chytat ryby a pozorovali ji. Zachytila pohled Larse, který se zeptal: „Povedlo se?“

Stáhla si sluchátka. „Nezachytila jsem signál, který jsem čekala,“ odpověděla dánsky.

Sten odpověděl stejným jazykem. „Ryby táhly celou noc. Vedlo se nám dobře, podpalubí je plné. Jsme připraveni plout domů.“

„Můžete ještě chvíli pokračovat na sever? Musím se pokusit najít ten signál, je to opravdu důležité.“

Sten se zatvářil pochybovačně, ale syn řekl: „Můžeme si to dovolit, měli jsme dobrou noc.“

Stenovi se nechtělo. „Co když nad námi poletí německé pozorovací letadlo?“

„Mohli byste hodit sítě a předstírat, že chytáte,“ navrhla Hermia. „Tam, kam vy chcete, nejsou žádná loviště.“

„Němečtí piloti to ale nevědí.“

Jeden z posádky se k ní přidal: „Jestli to má pomoct osvobodit Dánsko…“

Druhý energicky přikyvoval.

Hermii znovu zachránila Stenova obava, aby před ostatními nevypadal jako zbabělec. „Tak dobře,“ ustoupil. „Poplujeme na sever.“

„Držte se sto šedesát kilometrů od pobřeží,“ řekla Hermia a nasadila si sluchátka.

Dál přejížděla po frekvencích. Jak čas ubíhal, začínala ztrácet naději. Nejpravděpodobnější místo pro radarovou stanici byl jižní cíp dánského pobřeží, u hranice s Německem. Myslela si, že tam někde zachytí vysílání. Ale jak loď mířila na sever, s každou hodinou byla naděje slabší.

Nebyla ochotna opustit přijímač na víc než minutu či dvě, a tak jí rybáři občas přinášeli čaj a k večeři misku polévky z konzervy. Jak tak naslouchala, dívala se k východu. Dánsko vidět nemohla, ale věděla, že tam někde je Arne, a měla příjemný pocit, že je mu blíž.

Když se začalo stmívat, Sten si klekl vedle ní a Hermia sundala sluchátka. „Už jsme za nejsevernějším bodem Jutského poloostrova,“ řekl jí. „Musíme se obrátit.“

V zoufalství navrhla: „Mohli bychom se přiblížit? Sto šedesát kilometrů od břehu je třeba příliš daleko, než aby se dal signál zachytit.“

„Musím zamířit k domovu.“

„Mohli bychom sledovat pobřeží na jih a sledovat náš kurz, ale o osmdesát kilometrů blíž ke kontinentu?“

„Příliš nebezpečné.“

„Je skoro tma. V noci pozorovací letadla nelétají.

„Mně se to nelíbí.“

„Prosím. Je to velmi důležité.“ Vrhla prosebný pohled na Larse, který stál nedaleko a naslouchal. Byl odvážnější než otec, snad proto, že svou budoucnost viděl v Británii, se svou anglickou manželkou.

Jak doufala, Lars ji podpořil. „A co 120 kilometrů od břehu?“

„To by bylo senzační.“

Lars se podíval na otce. „Stejně musíme plout na jih. Cestu nám to prodlouží maximálně o několik hodin.“

Sten naštvaně odvětil: „Budeme vystavovat posádku nebezpečí!“

Lars zareagoval klidně. „Pomysli na Carolina bratra v Africe. On se vystavuje nebezpečí. Tohle je naše příležitost nějak pomoct.“

„Tak jo, jdi ke kormidlu,“ řekl Sten nabručeně. „Já sejdu vyspat.“ Vstoupil do kormidelnické budky a slezl po schůdkách dolů.

Hermia se na Larse usmála. „Díky.“

„My bychom měli poděkovat vám.“

Lars obrátil loď a Hermia pokračovala v pátrání po vlnách. Nastala noc. Pluli bez světel, ale obloha byla jasná a měsíc byl ve třech čtvrtích, což v Hermii vzbuzovalo pocit, že loď musí být hrozně nápadná. Ale nezahlédli žádná letadla ani lodě. Lars periodicky ověřoval pozici sextantem.

V myšlenkách se vrátila k náletu, který s Digbym prožila před několika dny. Bylo to poprvé, kdy ji nálet zastihl mimo dům. Podařilo se jí zachovat klid, ale byla to úděsná scéna: hučení letadel, světlomety a protiletadlová palba, jekot padajících bomb a pekelná záře hořících domů. Ale tady dělala to nejlepší, co uměla, aby pomohla RAF pouštět stejnou hrůzu na německé rodiny. Zdálo se to šílené, ale jedinou další alternativou bylo nechat nacisty, ať obsadí celý svět.

Byla to krátká letní noc a rozbřesk nastával rychle. Moře bylo neobvykle klidné. Z hladiny vystupovala ranní mlha, která snižovala viditelnost, a Hermia se cítila bezpečněji. Jak loď plula dál na jih, začala v ní stoupat nervozita. Musí zachytit signál brzy – pokud se ona i Digby nezmýlili a Herbert Woodie neměl pravdu.

Sten se vrátil na palubu s hrnkem čaje v jedné ruce a s chlebem se slaninou v druhé. „Tak co?“ zeptal se. „Už máte, co jste chtěla?“

„Nejspíš to přijde z jihu Dánska,“ odpověděla.

„Nebo odnikud.“

Sklíčeně přikývla. „Začínám si myslet, že máte pravdu.“ Potom něco zaslechla. „Počkat!“ Projížděla frekvencemi nahoru a měla dojem, že zaslechla melodický tón. Otočila knoflíkem a jela dolů, hledajíc to místo. Slyšela spoustu statiky, pak zase ten tón – čistý strojový tón asi oktávu nad prostředním C. „Myslím, že to by mohlo být ono!“ vyhrkla radostně. Vlnová délka byla 2,4 metru. Udělala si poznámku do malé knížečky, kterou Digby zastrčil do kufříku.

Nyní musela určit směr. Na přijímači byl také číselník se stupnicí od 1 do 360 a ručičkou ukazující ke zdroji signálu. Digby jí zdůrazňoval, že ciferník musí být srovnán přesně s osou lodě. Potom lze směr signálu vypočítat podle směru plavby a ručičky na stupnici. „Larsi!“ zavolala. „Jaký máme kurz?“

„Východojihovýchod.“

„Ne, přesně.“

„Moment… „ Ačkoliv počasí bylo pěkné a moře klidné, loď se neustále pohybovala a střelka kompasu se nikdy nezastavila. „Tak přesně, jak to půjde,“ naléhala. „Sto dvacet stupňů.“

Ručička na ciferníku ukazovala na 340. Když k tomu připočetla 120, směr ukazoval asi na 100. Hermia si to opět poznamenala. „A jaká je naše pozice?“

„Počkejte chvilku. Při posledním měření jsme překračovali padesátou šestou rovnoběžku.“ Podíval se do lodního deníku, zkontroloval si hodinky a oznámil jí zeměpisnou šířku a délku. Hermia si čísla napsala, i když věděla, že to je jen odhad.

Sten se zeptal: „Teď už jste spokojená? Můžeme plout domů?“

„Potřebuju ještě jednu hodnotu, abych mohla s pomocí triangulace určit zdroj vysílání.“

Otráveně zabručel a odešel.

Lars na ni mrknul.

Ponechala přijímač naladěný na tón a pokračovali na jih. Ručička na ciferníku se skoro nepostřehnutelně hýbala. Po půl hodině se Larse znovu zeptala na lodní kurz.

„Pořád sto dvacet.“

Ručička na stupnici teď ukazovala na 335. Směr signálu byl tedy 095. Opět ho požádala o odhad pozice a čísla si napsala. „Domů?“ zeptal se. „Ano. A děkuju vám.“ Otočil kormidlem.

Hermia jásala, ale nemohla se dočkat, až zjistí, odkud signál vychází. Šla do budky a našla tam podrobnou mapu. S Larsovou pomocí si vyznačila obě pozice, které si poznamenala, a nakreslila přímky pro směr signálu z každé pozice, s korekcí pro astronomický sever. Čáry se protnuly kus od pobřeží, u ostrova Sande.

„Bože můj!“ zvolala Hermia. „Odtamtud je můj snoubenec.“

„Sande? Tam to znám. Před lety jsem se tam chodil dívat na rychlostní testy závodních aut.“

Byla radostí bez sebe. Její domněnka byla správná a metoda fungovala. Signál, který očekávala, vycházel z nejlogičtějšího místa.

Teď potřebovala vyslat Poula Kirkea, nebo jednoho z jeho skupiny na Sande, aby se tam poohlédl. Jakmile se vrátí do Bletchley, pošle šifrovanou zprávu.

O pár minut později si zapsala další kurz. Signál už byl slabý, ale třetí čára na mapě vytvořila se dvěma dalšími trojúhelník a ostrov Sande ležel z větší části uvnitř toho trojúhelníku. Všechny výpočty byly přibližné, ale závěr se zdál jasný. Rádiový signál vycházel z ostrova.

Nemohla se dočkat, až to řekne Digbymu.

Sedmá kapitola

Harald byl přesvědčen, že Tiger Moth, „tygří můra“, (Anglické názvy letadel Tiger Moth a Hornet Moth jsou inspirovány pojmenováním hmyzu. V prvém případě jde o přástevníka, motýlka z čeledi Arctudae, v případě druhém o nesytku sršňovou (lat. Sesia aptformis), jež se vyskytuje i u nás. Jelikož oba české názvy jsou příliš zatíženy svým vztahem k odbornému názvosloví, v nutných případech jsou používány česky entomologicky nesprávné doslovné překlady „tygří můra“ a „sršní můra“. Pozn. překl.) je ten nejkrásnější stroj, jaký kdy viděl. Vypadal jako motýl připravený k letu; horní i dolní křídla byla široce roztažena, kola jako z dětského autíčka lehce spočívala na trávě a vzadu vyčníval zužující se dlouhý ocas. Počasí bylo dobré, vál lehký vítr a letadélko se ve větru chvělo, jako by už toužilo odstartovat. V nosní části mělo jeden motor, pohánějící velkou vrtuli, nalakovanou krémovou barvou. Za motorem byly dvě otevřené kabiny, posazené za sebou.

Byla to sestřenice té zchátralé „sršní můry“, Hornet Moth, kterou viděl v kostele u zřícenin kláštera v Kirstenslotu. Obě letadla si byla mechanicky podobná, až na to, že Hornet Moth měl uzavřenou kabinu se sedadly vedle sebe. Ale Hornet vypadal, jako když se za sebe stydí, jak se tam nakláněl na jednu stranu, s potrhaným a zaolejovaným plátěným potahem a vylézající vycpávkou sedačky. Naopak Tiger Moth vypadal bujně; trup zářil novým nátěrem a slunce se odráželo od předního okna. Ocas spočíval na zemi a nos byl vztyčený, jako kdyby nabíral vzduch.

„Všimněte si, že křídla jsou vespod rovná, ale nahoře zakřivená,“ vykládal Haraldův bratr Arne Olufsen. „Když se letadlo pohybuje, vzduch proudící přes vrchní část křídla je nucen pohybovat se rychleji než vzduch obtékající spodem.“ Pak nasadil svůj podmanivý ironický úsměv, pro který mu každý všechno prominul. „Z důvodů, které jsem nikdy nepochopil, to zvedne letadlo od země.“

„Vytváří se tlakový rozdíl,“ ozval se Harald.

„Jistě,“ potvrdil lakonicky Arne.

Třída seniorů z Jansborg Skole trávila den v Armádní letecké škole ve Vodalu. Jejich průvodci byli Arne a jeho přítel Poul Kirke. Byla to náborová akce armády, která měla problém přesvědčit bystré mladé muže, aby vstoupili do vojenských sil, které neměly co na práci. Jako bývalý voják byl Heis rád, když Jansborg vyslal každý rok jednoho či dva své studenty do armády. Pro chlapce byla návštěva vítanou přestávkou v přípravě na zkoušky.

„Sklápěcím plochám na spodních křídlech se říká křidélka,“ vysvětloval Arne. „Jsou spojeny lanky se sloupkem řízení, kterému se někdy říká joy stick (klacek pro radost), ale vy jste ještě příliš mladí, abyste to pochopili.“ Znovu se ušklíbl. „Když se pákou pohne vlevo, levé křidélko se zvedne a pravé sklopí. Výsledkem je, že se letadlo nakloní a stočí vlevo. Tomu říkáme nakláněni.“

Haralda to fascinovalo, ale už chtěl nastoupit a letět.

„Všimněte si, že zadní polovina ocasní plochy je také pohyblivá,“ pokračoval Arne. „Tomu se říká výškové kormidlo, výškovka, a směruje letadlo nahoru nebo dolů. Přitáhnete páku k sobě a výškovka se zvedne, tím stlačí ocas, takže letadlo stoupá.“

Harald si všiml, že vztyčená část ocasu má také pohyblivou část. „Na co je tohle?“ zeptal se a ukázal na ocas.

„To je směrové kormidlo, směrovka, ovládaná párem pedálů v dolní části pilotní kabiny. Funguje stejně jako lodní kormidlo.“

Mads se zeptal: „K čemu potřebujete směrové kormidlo? Ke změně směru používáte křidélek.“

„Dobrá připomínka!“ pochválil ho Arne. „To dokazuje, že posloucháte. Ale nepřijdete na to sami? Proč potřebujeme k řízení letadla směrovku i křidélka?“

Harald zkusil hádat. „Když jste na dráze, nemůžete použít křidélek.“

„Protože…?“

„Křídla by narazila na zem.“

„Správně. Směrovku používáme při rolování, kdy nemůžeme naklonit křídla, protože by narazila na zem. Směrovku můžeme použít i ve vzduchu, abychom korigovali nežádoucí boční pohyb letadla, kterému říkáme vychýlení.“

Patnáct chlapců si prošlo celou základnu, vyslechli si přednášku o příležitostech, platech a výcviku v armádě, a poobědvali se skupinou pilotních nováčků. Teď už se nemohli dočkat individuálních lekcí létání, které jim slíbili jako vrchol dne. Pět letounů Tiger Moth stálo v řadě na trávě. Dánská vojenská letadla měla od začátku okupace zákaz létání, ale byly také výjimky. Letecká škola směla učit létání na kluzácích a pro dnešní cvičení s motorovými „tygry“ dostala zvláštní povolení. Jen pro případ, že by někoho napadlo odletět až do Švédska, stály na dráze dvě stíhačky Messerschmitt Me-109, připravené sledovat a sestřelit každého, kdo by se pokusil uniknout.

Po Arnovi převzal výklad Poul Kirke. „Jeden po druhém se teď podíváte do kabiny,“ řekl chlapcům. „Postavte se na černou nášlapnou plochu na dolním křídle. Nestoupejte nikam jinam, jinak nohou protrhnete potah a nikam nepoletíte.“

Tik Duchwitz šel první. Poul mu řekl: „Na levé straně vidíte stříbrnou páku plynu, kterou ovládáte otáčky motoru, a trochu níž zelenou páku na dorovnávání, která zapíná pružinovou regulaci výškového kormidla. Je-li dorovnávání správně nastaveno, pak při letu stabilní rychlostí by letadlo mělo letět v téže výšce, i když nebudete držet páku řízení.“ Harald šel poslední. Nemohl si pomoci, musel být zvědavý, i když byl pořád hrozně naštvaný, jak to Poul suverénně válel na Karen Duchwitzovou, když se chystali na projížďku na kolech.

Když sestupoval z křídla, Poul se ho zeptal: „Tak, co tomu říkáš, Haralde?“

Harald pokrčil rameny. „Zdá se to jasné.“

„Pak můžeš letět první,“ řekl s úšklebkem Poul. Ostatní se smáli, ale Haralda to potěšilo. „Pojďme se všichni připravit,“ vyzval je Poul.

Vrátili se do hangáru a oblékli si jednodílné letecké kombinézy s předním zapínáním na knoflíky. Také jim rozdali helmy a brýle. Haralda naštvalo, že mu Poul při oblékání pomáhal.

„Posledně jsme se potkali v Kirstenslotu,“ poznamenal Poul a upravil Haraldovi brýle.

Harald stroze přikývl; nechtěl, aby mu to připomínal. Ale stejně musel přemítat, jaký vlastně je vztah Poula a Karen. Jen spolu chodí, nebo je to něco víc? Jestlipak ho vášnivě líbala a dovolila mu, aby se dotýkal jejího těla? Mluvili o tom, že se vezmou? Měli spolu pohlavní styk? Nechtěl o těchto věcech přemýšlet, ale nemohl si pomoci.

Když byli připraveni, prvních pět studentů se vrátilo na letiště, každý s jedním pilotem. Harald by byl rád letěl s bratrem, ale znovu si ho vybral Poul. Vypadalo to, jako by chtěl Haralda lépe poznat.

Mechanik v zaolejovaných montérkách stál jednou nohou na stupátku v trupu a doléval palivo. Nádrž byla uprostřed vrchního křídla právě v místě, kde překrývalo přední sedadlo – podle Haralda to bylo o strach. Bude schopen zapomenout na desítky litrů hořlavé kapaliny nad svou hlavou?

„Nejdřív předletová prohlídka,“ ozval se Poul. Naklonil se do kabiny. „Zkontrolujeme, jestli jsou spínače magnet vypnuté a plyn zavřený.“ Podíval se na kola. „Klíny jsou na místech.“ Kopl do pneumatik a zahýbal křidélky. Přitom nenuceně podotkl: „Zmínil ses, že jsi pracoval na německé základně na Sande.“

„Ano.“

„Cos tam dělal?“

„Jen pomocné práce – kopal jsem díry, míchal beton, vozil cihly.“ Poul přešel k zadní části letadla a zkontroloval pohyb výškového kormidla. „Zjistil jsi, k čemu to místo je?“

„Tehdy ne, to ne. Jakmile skončily základní stavební práce, dánské dělníky propustili a přišli tam Němci. Ale jsem si docela jistý, že to je nějaká rádiová stanice.“

„Myslím, že ses o tom zmínil posledně. Ale jak to víš?“

„Viděl jsem to zařízení.“

Poul se na něj ostře podíval a Harald si uvědomil, že to není žádné náhodné vyptávání. „To je vidět zvenku?“ zeptal se Poul.

„Ne. Místo je oplocené a hlídané a rádiové zařízení je zastíněné stromy, kromě strany směrem k moři, a na tu část pláže je vstup zakázán.“

„Tak jak to, žes to viděl?“

„Hrozně jsem spěchal domů, a tak jsem si zkrátil cestu přes základnu.“

Poul se shýbl za kormidlem a kontroloval ocasní ostruhu. „Tak co jsi vlastně viděl?“ zeptal se.

„Velikou anténu, největší, na jakou jsem kdy narazil, možná něco přes metr čtvereční, na otáčející se základně.“

Rozhovor přerušil mechanik, který doplňoval palivo. „Všechno připraveno, pane.“

Poul se obrátil na Haralda: „Připraven k letu?“

„Vpředu nebo vzadu?“

„Žák vždycky sedí vzadu.“

Harald vlezl do kabiny. Musel se postavit na sedačku a pak se zasunout dolů. Kabina byla úzká a napadlo ho, jak se tam vejdou tlustí piloti. Potom si uvědomil, že žádní tlustí piloti nejsou.

Vzhledem k úhlu, který zaujímalo letadlo stojící na trávě, viděl před sebou jen jasně modrou oblohu. Aby viděl terén před letadlem, musel se vyklonit na jednu stranu.

Položil chodidla na pedály kormidla a pravou ruku na řídicí páku. Zkusmo zahýbal pákou ze strany na stranu a uviděl, jak se na jeho povel křidélka pohybují nahoru a dolů. Levou rukou se dotkl ovládacích prvků plynu a nastavení.

Na trupu právě u jeho kabiny byly dva malé knoflíky. Usoudil, že to jsou spínače dvojitých magnet.

Poul se nahnul dovnitř a upravil Haraldovi bezpečnostní popruhy. „Tato letadla byla postavena pro výcvik, takže mají dvojí řízení,“ řekl mu. „Až poletím já, nech ruce a nohy lehce na ovládání, abys cítil, jak jimi pohybuji. Řeknu ti, kdy máš převzít řízení.“

„Jak spolu budeme mluvit?“

Poul ukázal na gumovou trubku ve tvaru písmene Y, připomínající lékařský stetoskop. „Tohle funguje jako dorozumívací roura na lodi.“ Ukázal Haraldovi, jak si připevnit konce do ušních otvorů v letecké kukle. Dolní konec Y byl zasunut do hliníkové trubky, nepochybně vedoucí do přední kabiny. Další trubka s náustkem se používala na mluvení.

Poul se vyšplhal na přední sedadlo. Za chvíli Harald zaslechl jeho hlas. „Slyšíš mě?“

„Jasně a zřetelně.“

Mechanik stál vlevo před letadlem a následoval vykřikovaný dialog, kdy se mechanik ptal a Poul odpovídal. „Připraven ke startu, pane?“

„Připraven ke startu.“

„Přívod paliva otevřen, magneta vypnuta, škrticí klapka zavřena?“

„Přívod paliva je otevřen, cívky jsou vypnuty, klapka je zavřena.“

Harald čekal, že hned potom mechanik otočí vrtulí, ale místo toho přešel na pravou stranu letadla, otevřel kryt na trupu a cosi dělal s motorem – zřejmě čerpal palivo do karburátoru, usoudil Harald.

„Nasávám, pane,“ řekl mechanik, zvedl ruku a stáhl list vrtule dolů. Opakoval to třikrát a Harald si řekl, že tak se napouští benzin do válců.

Mechanik sáhl přes spodní křídlo a přepnul dva malé spínače u Haraldovy kabiny. „Škrticí klapka nastavena?“

Harald ucítil, že se ovládací páka plynu pohnula asi o centimetr kupředu, pak zaslechl Poulův hlas: „Škrticí klapka nastavena.“

„Kontakt.“

Poul sáhl rukou ven a přepnul spínače před svou kabinou.

Mechanik znovu otočil vrtulí, ale tentokrát okamžitě ustoupil. Motor chytil a vrtule se roztočila. Ozval se řev a malé letadlo se roztřáslo. Harald si najednou ostře uvědomil, jak je lehké a křehké, a otřásla jím připomínka, že není vyrobené z kovu, ale ze dřeva a látky. Vibrace nepřipomínala záchvěvy auta, dokonce ani motorky, které ve srovnání s letadlem vzbuzovaly pocit solidnosti a pevně stály. Tohle bylo spíš jako vyšplhat na mladý stromek a cítit, jak vítr otřásá jeho útlými větvemi.

Harald zaslechl Poulův hlas z komunikační trubice. „Musíme nechat motor zahřát. Trvá to několik minut.“

Harald přemýšlel o Poulových otázkách na téma základny na Sande. To nebyla jen planá zvídavost, tím si byl jistý. Poul se ptal záměrně. Chtěl znát strategický význam základny. Proč? Patřil Poul k nějaké tajné odbojové skupině? Co jiného by to mohlo být?

Tón motoru se zvýšil, Poul sáhl ven a vypnul a opět zapnul spínače magnet. Zřejmě další bezpečnostní kontrola, usoudil Harald. Pak tón klesl až na úroveň volnoběhu a konečně dal Poul mechanikovi znamení, aby odstranil klíny od kol. Harald pocítil škubnutí a letadlo se rozjelo.

Nohama cítil, jak se pedály pohnuly, když Poul použil kormidla k řízení letadla po travnaté ploše. Dojeli na rozjezdovou dráhu, která byla vyznačena praporky, a obrátili se proti větru. Pak se zastavili a Poul řekl: „Ještě několik kontrol, než odstartujeme.“

Poprvé Haraldovi došlo, že to, co teď podniká, je nebezpečné. Jeho bratr létal už roky bez nehody, ale jiní piloti havarovali a někteří zemřeli. Říkal si, že lidé umírali i v autech, na motocyklech a na lodích, ale tohle bylo něco jiného. Donutil se o nebezpečí nepřemýšlet. Přece nezačne panikařit a nezostudí se před třídou.

Náhle se ovládací páka plynu pod jeho rukou pohnula plynule kupředu, motor se rozeřval hlasitěji a Tiger Moth se dychtivě rozjel po dráze. Po několika vteřinách se mu řídicí páka posunula od kolen a Harald pocítil, jak se lehce nadzvedl, když se zvedl ocas za ním. Letadélko nabíralo rychlost a s chvěním se řítilo po trávě. Harald měl pocit, že se mu vzrušením zrychlil krevní oběh. Pak se páka pod rukou posunula směrem k němu, zdálo se, že letadlo odskočilo od země, a byli ve vzduchu.

Byla to rozkoš. Plynule stoupali. Na jedné straně Harald viděl malou vesničku. V přeplněném Dánsku nebylo mnoho míst, odkud by člověk neviděl nějakou vesnici. Poul naklonil letadlo na pravou stranu. Harald ucítil, jak se naklání a bojoval s pocitem paniky, že vypadne z kabiny.

Aby se uklidnil, podíval se na přístroje. Otáčkoměr ukazoval dva tisíce otáček za minutu a letěli rychlostí 96 kilometrů za hodinu. Už teď byli ve výšce přes tři sta metrů. Ručička zatáčkoměru se sklonoměrem ukazovala přímo nahoru.

Letadlo se vyrovnalo a přestalo stoupat. Páka klapky se pohnula zpět, hluk motoru se snížil a otáčky klesly na devatenáct set. Ozval se Poulův hlas: „Držíš knipl?“

„Ano.“

„Zkontroluj čáru horizontu. Pravděpodobně mi prochází hlavou.“

„Jedním uchem ven a druhým dovnitř.“

„Až ti předám řízení, chci, abys jenom držel křídla v rovině a horizont na stejném místě paralelně s mýma ušima.“ Harald znervózněl, ale řekl: „Dobře.“

„Přebíráš řízení.“

Harald ucítil, že mu letadlo v rukách ožilo, jak každý jeho nejmenší pohyb ovlivňoval let. Čára horizontu klesla k Poulovým ramenům, což znamenalo, že nos se zvedl, a Harald si uvědomil, že ho podvědomý strach, že se bude řítit k zemi, nutí přitahovat knipl. Nepatrně páku posunul kupředu a s uspokojením zaregistroval, že čára horizontu pomalu stoupá k Poulovým uším.

Letadlo náhle ztratilo rovnováhu a naklonilo se. Harald měl pocit, že ztratil kontrolu a že spadnou z oblohy. „Co to bylo?“ vykřikl.

„Jen poryv větru. Koriguj, ale ne moc.“

Překonávaje paniku, Harald pohnul pákou proti směru náklonu. Letadlo se naklonilo na druhou stranu, ale aspoň měl pocit, že ho zase ovládá, a znovu korigoval dalším malým pohybem. Pak si všiml, že opět stoupají, a stáhl nos dolů. Zjistil, že se musí intenzivně soustředit, aby reagoval na sebemenší pohyb letadla, jen aby jej udržel ve stálém kurzu. Měl pocit, že chyba by ho mohla poslat střemhlav k zemi. Když Poul promluvil, Harald to přerušení nesl nelibě. „To je moc dobré,“ řekl Poul. „Už si zvykáš.“

Harald ale měl pocit, že by potřeboval trénovat ještě tak rok či dva.

„Teď lehce stiskni chodidly oba pedály kormidla,“ pokračoval Poul.

Harald chvíli vůbec nemyslel na nohy. „Jo, dobře.“

„Dívej se na zatáčkoměr a sklonoměr.“

Haraldovi se chtělo vyhrknout: Proboha, jak to mám dělat a současně řídit letadlo? Přinutil se na vteřinu odtrhnout oči od horizontu a podíval se na přístrojovou desku. Ručička stále mířila přímo nahoru. Podíval se zpátky na horizont a zjistil, že opět zvedl příď. Korigoval.

„Až zvednu nohy z pedálů směrového kormidla, zjistíš, že nos se začne vychylovat vlevo nebo vpravo podle turbulence. Pokud si nejsi jistý, ověř si to na indikátoru. Když letadlo uhne vlevo, ručička se pohne vpravo, což ti napoví, abys korigoval pohyb stiskem pravé nohy.“

„Dobře.“

Harald necítil žádné pohyby do stran, ale za pár okamžiků, když se mu podařilo kradmo pohlédnout na ciferník, zjistil, že se vychyluje vlevo. Stiskl směrové kormidlo pravou nohou. Ručička se nepohnula. Stiskl víc. Ukazatel se pomalu vracel do střední polohy. Zvedl oči a uviděl, že lehce klesá. Přitáhl páku k sobě. Znovu zkontroloval zatáčkoměr a sklonoměr. Ručička se nehýbala. Zdálo by se to prosté a snadné, kdyby nebyl pět set metrů vysoko.

„Teď zkusíme zatáčku,“ ozval se Poul.

„A, do prdele,“ zaklel Harald.

„Nejdřív se podívej vlevo, abys viděl, jestli tam nic není.“

Harald mrknul doleva. Daleko za nimi spatřil dalšího Tigera, zřejmě s jedním z jeho spolužáků, který dělal totéž, co on. To ho uklidnilo. „Nic není nablízku,“ řekl Poulovi.

„Pomalu pohni pákou vlevo.“

Harald to udělal. Letadlo se naklonilo vlevo a znovu ho popadl ten odporný pocit, že musí vypadnout. Ale stroj se začal stáčet doleva a Harald pocítil záchvěv vzrušení, když si uvědomil, že letadlo opravdu řídí on.

„Při otáčení má příď tendenci se sklápět,“ upozornil Poul. Harald skutečně zahlédl, že letadlo míří dolů, a přitáhl páku.

„Sleduj ten zatáčkoměr a sklonoměr,“ ozval se Poul. „Co děláš, se rovná smyku.“

Harald se podíval na ciferník a viděl, že ručička se pohnula vpravo. Zmáčkl pedál směrového kormidla pravou nohou. Znovu ručička reagovala jen pomalu.

Letadlo se otočilo o devadesát stupňů a Harald už se nemohl dočkat, až ho opět srovná a bude se cítit v bezpečí, ale Poul mu zřejmě četl myšlenky – nebo všichni žáci měli v tomto bodě stejné pocity – a řekl: „Jen toč dál, vedeš si dobře.“

Úhel sklonu připadal Haraldovi nebezpečně ostrý, ale zatáčel dál, držel nos nahoře a každých několik sekund kontroloval sklonoměr. Koutkem oka zahlédl autobus, jedoucí pod nimi po silnici, jako by se na obloze nedělo vůbec nic dramatického a nehrozilo nebezpečí, že školák z Jansborgu spadne a umře mu na střeše.

Dokončil tři čtvrtiny kruhu, než mu Poul konečně přikázal: „Vyrovnej to.“

Harald s úlevou pomalu pohnul pákou vpravo a letadlo se narovnalo. „Pozor na ten sklonoměr.“

Ručička uhnula vlevo. Harald stiskl pedál směrovky levou nohou. „Vidíš letiště?“

Nejdřív ho Harald vůbec neviděl. Krajina pod ním byla nic neříkající skládačka polí posetá budovami. Neměl tušení, jak může letecká základna shora vypadat.

Poul mu přišel na pomoc. „Řada dlouhých bílých budov vedle jasně zeleného pole. Podívej se vlevo od vrtule.“

„Vidím ho.“

„Zamiř tím směrem a drž si letiště vlevo od nosu.“

Až do teď Harald nepomyslel na kurz, který sledovali. Dělal, co uměl, aby udržel letadlo v přímém směru. Teď musel dělat všechno, co se předtím naučil, a současně zamířit k domovu. Vždycky tu bylo ještě něco dalšího, nač musel myslet.

„Stoupáš,“ ozval se Poul. „Stáhni plyn o půl palce a na úrovni budov nás dostaň na tři sta metrů.“

Harald se mrknul na výškoměr a viděl, že letadlo je opravdu v šesti stech padesáti metrech. Když se posledně díval, bylo to pět set. Ubral a pohnul pákou kupředu.

„Ještě trochu sklop nos,“ řekl Poul.

Harald měl pocit, že letadlu hrozí, že se vrhne kolmo k zemi, ale donutil se postrčit páku ještě dopředu. „Dobře,“ schválil Poul.

Než se dostali na tři sta metrů, základna už byla pod nimi. „Na druhé straně jezera zatoč vlevo a dostaň nás do linie s dráhou,“ nařídil Poul.

Harald srovnal let a zkontroloval sklonoměr.

Jakmile se dostal na úroveň konce jezera, pohnul pákou vlevo. Pocit, že vypadne, nebyl tentokrát tak hrozný. „Sleduj ten sklonoměr.“

Zapomněl. Korigoval nohou a letadlo srovnal.

„Uber klapku o půl palce.“

Harald přitáhl páčku a tón motoru ostře klesl.

„To je moc.“

Harald ji opět posunul vpřed. „Skloň nos.“

Harald potlačil řídicí páku dopředu.

„To je ono. Ale snaž se držet směr na přistávací dráhu.“

Harald viděl, že se zatoulal od kurzu a mířil na hangáry. Dostal letadlo do mělké otáčky, korigoval směrovkou a znovu ho srovnal s dráhou. Ale to už viděl, že je příliš vysoko.

„Teď to převezmu já,“ ozval se Poul.

Harald si myslel, že ho Poul svými instrukcemi dovede na přistání, ale na to zřejmě ještě neměl. Pocítil zklamání.

Poul stáhl plyn. Tón motoru prudce poklesl, což v Haraldovi vyvolalo obavu, že tu už není nic, co by letadlu zabránilo ve střemhlavém pádu, ale ve skutečnosti stroj pomalu klesal k přistávací dráze. Několik sekund před dosednutím Poul přitáhl knipl k sobě. Zdálo se, že se letadlo vznáší několik palců nad zemí. Harald cítil, že se pedály neustále pohybují, a uvědomil si, že Poul teď řídí směrovkou a že jsou příliš blízko země, než aby se mohli naklonit po křídle. Konečně bylo cítit náraz, jak se kola a ostruha dotkly země.

Poul odbočil z přistávací dráhy a roloval k jejich parkovišti. Harald měl hroznou radost. Bylo to ještě větší vzrušení, než si představoval. Také byl vyčerpaný z toho intenzivního soustředění. Bylo to tak krátké, pomyslel si. Pak se podíval na hodiny a byl překvapen, když zjistil, že byli ve vzduchu tři čtvrtě hodiny. Jako kdyby to bylo jen pět minut.

Poul vypnul motor a vylezl z letadla. Harald si posunul brýle, sundal kuklu, rozepnul si bezpečnostní pásy a vyškrábal se ze sedadla. Stoupl si na zesílený pruh na křídle a skočil na zem.

„Vedl sis moc dobře,“ pochválil ho Poul. „Dokonce jsi projevil pro létání talent – zrovna jako tvůj bratr.“

„Mrzí mě, že jsem nemohl dovést letadlo na dráhu.“

„Pochybuji, že některému z chlapců vůbec dovolí, aby se o to pokusil. Pojďme se převléknout.“

Když se Harald vysoukal z kombinézy, Poul mu řekl. „Pojď na chvíli do mé kanceláře.“ Harald šel s ním ke dveřím s tabulkou VRCHNÍ LETECKÝ INSTRUKTOR a vstoupil do malé místnosti s kartotékou, stolem a dvěma židlemi.

„Mohl bys mi nakreslit to rádiové zařízení, cos mi ho předtím popsal?“ Tón jeho hlasu byl ledabylý, ale tělo bylo ztuhlé napětím. Harald si právě říkal, jestli se o tom ještě zmíní. „Jistě.“

„Je to dost důležité. Nebudu ti vysvětlovat proč.“

„To je v pořádku.“

„Sedni si ke stolu. V zásuvce je krabička tužek a nějaký papír. Nespěchej. Zkoušej to, dokud nebudeš spokojený.“

„Dobře.“

„Kolik času na to asi budeš potřebovat?“

„Možná čtvrt hodiny. Byla tma, takže detaily kreslit nemůžu. Ale obrysy mám jasně v hlavě.“

„Nechám tě tu o samotě, abys neměl pocit, že na tebe spěchám. Vrátím se za patnáct minut.“

Poul odešel a Harald začal kreslit. Vrátil se ve vzpomínkách do té sobotní noci s lijákem. Byla tam kruhová betonová zeď asi metr osmdesát vysoká. Anténu tvořila drátěná mříž, připomínající pérovou matraci. Otáčející se základna byla uvnitř té betonové zdi a kabely vedly ze zadní části antény do potrubí.

Nejdřív nakreslil zeď s vyčnívající anténou. Matně si pamatoval, že v blízkosti byla jedna či dvě podobné konstrukce, tak je tam lehce načrtnul. Potom nakreslil přístroj, jako by tam zeď nebyla, aby ukázal základnu a kabely. Nebyl žádný malíř, ale stroj dokázal vypodobnit přesně, pravděpodobně proto, že se mu líbil.

Když skončil, list papíru obrátil a na druhou stranu nakreslil mapku ostrova Sande a na ní umístění základny a část pláže, kam byl vstup zakázán.

Poul se vrátil za patnáct minut. Soustředěně si prohlédl kresby a pak řekl: „To je skvělé – děkuju ti.“

„Nemáš zač.“ Poul ukázal na přidružené konstrukce, které Harald jen načrtnul. „Co je tohle?“

„Já opravdu nevím. Pořádně jsem se nepodíval. Ale napadlo mě, že je tam mám dát.“

„Zcela správně. Ještě jednu otázku. Tahle drátěná mřížka, což je pravděpodobně anténa. Je plochá, nebo vyklenutá?“

Harald si týral mozek, ale nemohl si vzpomenout. „To nevím určitě,“ přiznal. „Lituju.“

„To nevadí.“ Poul otevřel kartotéku. Všechny složky byly nadepsány jmény, patrně bývalých a současných žáků školy. Vybral jednu se jménem ANDERSEN,H.C. Nebylo to neobvyklé jméno, ale Hans Christian Andersen byl nejslavnější dánský spisovatel a Haralda napadlo, že složka je zřejmě skrýší. Poul také vložil kresby do složky a vrátil ji na místo.

„Pojďme se vrátit k ostatním,“ řekl. Šel ke dveřím. S rukou na klice se zastavil a poznamenal. „Kreslit německá vojenská zařízení je vlastně trestný čin. Bylo by nejlepší, kdyby ses o tom nikomu nezmínil – ani Arnovi.“

Haralda to zdrtilo. Jeho bratr do toho nebyl zapojen. Ani Arnův nejlepší kamarád si nemyslí, že na to má kuráž.

Harald přikývl. „S tím souhlasím – s jednou podmínkou.“ To Poula překvapilo. „S podmínkou? Jakou?“

„Že mi řekneš něco na rovinu.“ Pokrčil rameny. „Dobrá, zkusím to.“

„Existuje tu nějaké odbojové hnutí?“

„Ano,“ odvětil Poul a vypadal velmi vážně. Po malé pauze dodal: „A ty k němu teď patříš.“

Osmá kapitola

Tilde Jespersenová měla lehký, květinový parfém, který se linul po stolku a dráždil nozdry Petera Flemminga. Nikdy však nebyl dost silný, aby ho dokázal identifikovat; něco jako prchavá vzpomínka. Představoval si, jaká vůně by stoupala z její vlahé pokožky, až by ji svlékl z blůzy, sukně a spodního prádla.

„Na co myslíš?“ vyzvídala.

Byl v pokušení jí to říct. Předstírala by šok, ale v skrytu by ji to potěšilo. Poznal, kdy byla žena takovým řečem přístupná, a věděl, jak je říct: lehce nadneseně, se sebepodceňujícím úsměvem, ale s podtónem upřímnosti.

Pak pomyslel na manželku a zarazil se. Bral svůj manželský slib vážně. Ostatní si mohli myslet, že má dobrou výmluvu, aby jej porušoval, ale on sám si stanovil přísnější zásady.

A proto řekl: „Myslel jsem na to, jak jsi podrazila nohy tomu prchajícímu mechanikovi na letišti. Projevila jsi velkou duchapřítomnost.“

„Ani jsem na to nepomyslela, prostě jsem nastavila nohu.“

„Máš dobré instinkty. Nikdy jsem nebyl pro policistky a popravdě řečeno mám stále pochybnosti, ale nikdo nemůže popřít, že jsi prvotřídní policajt.“

Pokrčila rameny. „Já sama mám pochybnosti. Snad by ženy měly zůstat doma a starat se o mimina. Ale když Oskar zemřel,“ – Oskar byl její manžel, kodaňský detektiv a Peterův přítel – „musela jsem pracovat a hájení práva je jediný způsob života, o němž něco vím. Můj otec byl celník, můj starší bratr je důstojník vojenské policie a mladší bratr je uniformovaný policista v Árhusu.“

„Řeknu ti, co je na tobě skvělé, Tildo – nikdy se nepokoušíš přimět muže, aby za tebe dělali tvoji práci tím, že by sis hrála na bezmocnou ženu.“

Mínil tuto poznámku jako poklonu, ale netvářila se tak potěšeně, jak doufal. „Nikdy v ničem neprosím o pomoc,“ řekla břitce. „Pravděpodobně dobrá zásada.“

Vrhla na něj pohled, který nedokázal interpretovat. Lámal si hlavu s náhlým ochladnutím atmosféry a uvažoval, jestli se nebojí požádat o pomoc, aby hned nebyla označena za bezmocnou ženskou. Chápal, že to by jí vadilo. Ale muži se pořád vzájemně žádali o pomoc.

Zeptala se: „Ale proč ty jsi polda? Tvůj otec má prosperující podnik – nechceš ho jednoho dne převzít?“

Smutně zavrtěl hlavou. „Pracoval jsem v hotelu během školních prázdnin. Nenáviděl jsem hosty s jejich požadavky a stížnostmi: to hovězíje převařené, moje matraceje hrbolatá, čekám už dvacet minut na šálek kávy! To jsem nesnášel.“

Přišel číšník. Peter odolal pokušení dát si na smorrebrod sledě a cibulky, protože ho matně napadlo, že by se k Tildě mohl přiblížit natolik, že by cítila jeho dech. Proto si místo toho objednal chléb s tvarohem a plátky okurky. Podali číšníkovi přídělové karty.

„Pohnul se nějak ten špionážní případ?“ zeptala se Tilde.

„Ani ne. Dva muži, které jsme zatkli na letišti, nám nic neřekli. Byli odesláni do Hamburku k něčemu, co gestapo nazývá „hloubkový výslech“, a udali jméno svého kontaktuMatthies Hertz, armádní důstojník. Ale ten zmizel.“

„Takže slepá ulička.“

„Ano.“ Věta mu připomněla další slepou uličku, do níž se dostal. „Znáš nějaké Židy?“

Vypadala překvapeně. „Myslím tak jednoho nebo dva. Ale ne u policie. Proč?“

„Dělám seznam.“

„Seznam Židů?“

„Ano.“

„Kde? V Kodani?“

„V Dánsku.“

„Proč?“

„Z obvyklého důvodu. Mým úkolem je dohlížet na lidi, co dělají problémy.“

„A Židé dělají problémy?“

„Němci si to myslí.“

„Člověk vidí, proč oni třeba mají problémy se Židy – ale máme je my?“

To ho zarazilo. Očekával, že se na to bude dívat z jeho hlediska. „Je dobré být připraven. Máme seznamy odborářských organizátorů, komunistů, cizích státních příslušníků a členů dánské nacistické strany.“

„A ty si myslíš, že to je totéž?“

„Jsou to jen informace. Je lehké identifikovat nové židovské přistěhovalce, kteří sem přišli v posledních padesáti letech. Divně se oblékají, mají zvláštní výslovnost a přízvuk a většinou bydlí v několika kodaňských ulicích. Ale existují Židé, jejichž rodiny jsou po staletí dánské. Ti vypadají a mluví stejně jako každý jiný. Většina z nich jí pečené vepřové a v sobotu dopoledne chodí do práce. Budeme-li je někdy potřebovat najít, mohli bychom s tím mít problémy. A proto dělám seznam.“

„Jak? Nemůžeš přece chodit kolem a ptát se lidí, jestli znají nějaké Židy.“

„Je to složité. Dva mladí detektivové procházejí telefonní seznam a jeden či dva další jiné seznamy a vypisují židovsky znějící jména.“

„To není moc spolehlivé. Existuje spousta lidí jménem Isaksen, kteří nejsou Židé.“

„A taky spousta Židů se jmény jako Jan Christiansen. Opravdu rád bych udělal šťáru v synagoze. Pravděpodobně mají seznam členů.“ K jeho překvapení se zatvářila nesouhlasně, ale řekla: „Proč to neuděláš?“

„Juel to nedovolí.“

„Myslím, že má pravdu.“

„Vážně? Proč?“

„Petere, ty to nechápeš? Jak může být tvůj seznam v budoucnosti použit?“

„Není to jasné?“ řekl podrážděně. „Jestli začnou židovské skupiny organizovat odboj proti Němcům, budeme vědět, kde hledat podezřelé.“

„A co když se Němci prostě rozhodnou všechny Židy shromáždit a poslat je do oněch koncentračních táborů, které mají v Německu? Použijí tvůj seznam!“

„Ale proč by posílali Židy do táborů?“

„Protože nacisté Židy nenávidí. Ale my nejsme nacisté, jsme policisté. Zatýkáme lidi, protože spáchali trestné činy, ne proto, že je nenávidíme.“

„To já vím,“ odsekl rozzlobeně. Překvapilo ho, že byl napaden z této strany. Tilde by měla vědět, že jeho motivací bylo dodržovat zákony, ne je podvracet. „Vždycky existuje riziko, že informace bude zneužita.“

„Nebylo by tedy lepší ten zatracený seznam nedělat?“

Jak může být tak hloupá? Rozzuřilo ho, že mu oponuje někdo, koho považoval za kolegu ve válce proti narušitelům zákona. „Ne!“ vykřikl. S velkou námahou ztišil hlas. „Kdybychom takhle uvažovali, vůbec bychom neměli bezpečnostní oddělení!“

Tilde zavrtěla hlavou. „Podívej se, Petere, nacisté udělali hodně dobrých věcí – to víme oba. V podstatě stojí na straně policie. Došlápli si na podvratnou činnost, starají se o právo a pořádek, omezili nezaměstnanost a tak dále. Ale pokud jde o Židy, jsou šílení.“

„Možná, ale teď určují pravidla oni.“

„Jen se podívej na dánské Židy – dodržují zákony, pilně pracují, posílají děti do školy… Je absurdní sepisovat seznam s jejich jmény a adresami, jako kdyby byli součástí nějakého komunistického spiknutí.“

Opřel se a vyčítavě pronesl: „Takže ty na tom odmítáš se mnou pracovat?“

Teď ovšem byla uražena ona. „Jak to vůbec můžeš vyslovit? Jsem profesionální policistka a ty jsi můj šéf. Udělám, co řekneš. To bys měl vědět.“

„Myslíš to doopravdy?“

„Podívej se, kdybys chtěl sestavit kompletní seznam čarodějnic žijících v Dánsku, řekla bych ti, že podle mne nejsou čarodějnice zločinci ani podvratné živly, ale pomohla bych ti ten seznam vypracovat.“

Přinesli jim jídlo. Začali jíst a nastalo trapné ticho. Po několika minutách se Tilde zeptala: „Jak to vypadá doma?“

Peter si najednou vzpomněl, jak několik dní před nehodou šli s Inge v neděli ráno do kostela, dva zdraví, šťastní mladí lidé ve svátečním oblečení. Když je na světě tolik bahna a lůzy, proč právě jeho ženě musel zničit duševní zdraví ten opilý kluk se svým sporťákem? „Inge je na tom pořád stejně,“ odpověděl.

„Žádné zlepšení?“

„Je-li mozek tak moc poškozený, nespraví se. Nikdy nedojde k žádnému zlepšení.“

„Musí to pro tebe být těžké.“

„Naštěstí mám štědrého otce. Z policejního platu bych si nemohl dovolit platit ošetřovatelku – Inge by musela jít do ústavu.“

A znovu se na něj Tilde podívala pohledem, který se dal těžko číst. Skoro jako by ona měla pocit, že ústav třeba není tak špatné řešení. „A co ten řidič sportovního auta,“

„Finn Jonk. Včera s ním začal soud. Mělo by to být rozhodnuté tak do dvou dnů.“

„Konečně! Co se mu podle tebe stane?“

„K činu se přiznal. Předpokládám, že ho zavřou tak na pět až deset let.“

„To se mi zdá málo.“

„Že zničil jinému člověku mozek? Kolik by bylo dost?“

Po obědě, když se spolu vraceli do Politigaarden, se Tilde do Petera zavěsila. Bylo to cituplné gesto a Peter měl pocit, že mu říká, že ho má i přes jejich neshodu ráda. Když se blížili k ultramoderní budově policejního velitelství, řekl jí:

„Mrzí mě, že neschvalujete ten můj seznam Židů.“

Zastavila se a obrátila k němu. „Ty nejsi špatný člověk, Petere.“ K jeho překvapení se zdálo, že má pláč na krajíčku. „Tvůj smysl pro povinnost je obdivuhodný. Ale konat povinnost není jediným zákonem.“

„Opravdu nechápu, jak to myslíš.“

„Já vím.“ Otočila se a vešla sama do budovy.

Cestou do své kanceláře se pokoušel vidět problém z jejího pohledu. Kdyby nacisté uvěznili Židy dbalé zákonů, to by byl zločin a jeho seznam by pomohl zločincům. Ale to by se dalo říci i o zbrani, dokonce i o autě; fakt, že něco mohou použít zločinci, neznamená, že je špatné to mít.

Když přecházel otevřený centrální dvůr, zastavil ho jeho nadřízený, Frederik Juel. „Pojďte se mnou,“ řekl stroze Juel. „Předvolal si nás generál Braun.“ Kráčel napřed a jeho vojenské vystupování vzbuzovalo dojem rozhodnosti a výkonnosti, který byl naprosto mylný, jak Peter věděl.

Byla to krátká procházka z Politigaarden na hlavní náměstí, kde Němci zabrali budovu zvanou Dagmarhus. Byla obklopena ostnatým drátem a na ploché střeše byly těžké kulomety a protiletadlová děla. Uvedli je do kanceláře Waltera Brauna, rohové místnosti s vyhlídkou na náměstí, útulně zařízené, se starožitným stolem a koženou pohovkou. Na zdi byl poměrně malý portrét fuhrera a na stole zarámovaná fotografie dvou malých chlapců ve školních stejnokrojích. Peter si všiml, že i tady měl Braun na opasku pistoli, jako by chtěl říci, že i když má útulnou kancelář, myslí to naprosto vážně.

Braun vypadal, že je sám se sebou spokojen. „Naši lidé dešifrovali zprávu, kterou jste našel v duté zarážce na letišti,“ pronesl svým obvyklým skorošepotem.

Peter měl velkou radost.

„To je skvělé,“ zamumlal Juel.

„Patrně to nebylo obtížné,“ pokračoval Braun. „Britové používají jednoduché šifry, často založené na básni nebo známé pasáži z prózy. Jakmile naši dešifranti rozluští několik slov, zbytek obvykle může doplnit profesor angličtiny. Předtím jsem nevěděl, že studium angličtiny může sloužit něčemu užitečnému.“ Zasmál se vlastnímu žertu.

Peter se netrpělivě zeptal: „Co bylo v té zprávě?“

Braun otevřel desky ležící na stole. „Je od skupiny, která si říká Noční strážci.“ Ačkoliv mluvili německy, použil dánský výraz Natvaegterne. „Říká vám to něco?“

Petera to překvapilo. „Samozřejmě prohlédnu všechny spisy, ale jsem si docela jistý, že na to jméno jsme zatím nenarazili.“ Zamračil se a uvažoval nahlas. „Opravdoví noční strážci bývají obvykle policisté nebo vojáci, že ano?“

Juel se nasupil. „Nemyslím si, že by dánští policisté – „ „Neřekl jsem, že to jsou Dánové,“ skočil mu Peter do řeči. „Těmi špiony by mohli být němečtí zrádci.“ Pokrčil rameny. „Nebo se snaží předstírat, že jsou vojáci.“ Pohlédl na Brauna. „Co je obsahem zprávy, pane generále?“

„Detaily rozmístění našich jednotek v Dánsku. Podívejte se.“ Podal přes stůl svazek papírů. „Rozmístění protiletadlových baterií v Kodani a okolí. Německá námořní plavidla v přístavu během posledního měsíce. Jednotky rozmístěné v Árhusu, Odense a Morlundu.“

„Jsou ty informace přesné?“

Braun zaváhal. „Ne tak docela. Blízko pravdě, ale přesné ne.“

Peter přikývl. „Pak špioni patrně nejsou Němci s interními informacemi, protože takoví lidé by byli schopni najít si přesné podrobnosti. Pravděpodobnější je, že to jsou Dánové, kteří jsou pečlivými pozorovateli a dělají odborné odhady.“

Braun přikývl. „Inteligentní dedukce. Ale dokážete ty lidi najít?“

„To rozhodně doufám.“

Braun soustředil veškerou pozornost na Petera, jako by tu Juel ani nebyl nebo jen doprovázel své nadřízené a nebyl sám nadřízený důstojník. „Myslíte si, že stejní lidé vydávají i ilegální noviny?“

Petera potěšilo, že Braun uznal jeho kvalifikaci, ale současně ho štvalo, že i přesto je Juel jeho šéf. Doufal, že si Braun této ironie povšiml. Zavrtěl hlavou. „Známe ilegální vydavatele a jejich činnost sledujeme. Kdyby nějak pečlivě pozorovali rozmístění německých jednotek, už bychom si toho všimli. Ne – já věřím, že toto je nová organizace, s níž jsme se ještě nesetkali.“

„Tak jak je dopadnete?“

„Je tu jedna skupina potenciálních podvratných elementů, kterou jsme zatím nikdy důkladně nešetřili – Židé.“

Peter zaslechl, jak se Juel prudce nadýchl.

„Tak se na ně radši podívejte,“ řekl Braun.

„V této zemi není vždy snadné poznat, kdo je Žid.“

„Tak jděte do synagogy!“

„Dobrý nápad,“ uznal Peter. „Mohou tam mít seznam členů. To by byl začátek.“

Juel vrhl na Petera výhružný pohled, ale nic neřekl.

„Moji nadřízení v Berlíně,“ ozval se znovu Braun, „jsou potěšení loajalitou a výkonností, s níž dánská policie zachytila tuto zprávu určenou britské rozvědce. Přesto však sem chtěli ihned poslat skupinu vyšetřovatelů gestapa. Rozmluvil jsem jim to a slíbil, že rázně vyšetříte tuto špionážní síť a zrádce předáte spravedlnosti.“ Na muže s jednou plící to byla dlouhá řeč a nestačil mu dech. Udělal přestávku a několikrát přeběhl pohledem z Petera na Juela a zpět. Když opět popadl dech, dokončil; „Ve vašem vlastním zájmu a pro dobro všech v Dánsku by se vám to mělo podařit.“

Juel a Peter se zvedli a Juel upjatě prohlásil: „Uděláme vše, co bude možné.“

Vyšli z kanceláře. Jakmile byli venku z budovy, Juel se obrátil k Peterovi s planoucím pohledem svých modrých očí. „Vy velmi dobře víte, že synagogy s tím nemají nic společného, k čertu s vámi!“

„Nic takového nevím.“

„Vy jen lezete nacistům do zadku, vy odpornej patolízale!“

„Proč bychom jim neměli pomáhat? Teď jsou představiteli zákona.“

„Jen si myslíte, že vám pomůžou v kariéře.“

„A proč ne?“ vyrazil Peter, jehož to popíchlo k odvetě. „Kodaňská elita je zaujatá proti lidem z provincií – Němci jsou možná objektivnější.“

Juel nevěřil vlastním uším. „Tak tohle si myslíte?“

„Aspoň nejsou slepí vůči schopnostem chlapců, kteří nechodili do Jansborg Skole.“

„Tak vy si myslíte, že vás nepovýšili kvůli vzdělání? Idiote – tu funkci jste nedostal, protože zacházíte do extrémů! Vy nedokážete rozlišovat důležité a nedůležité. Chtěl byste vymýtit zločinnost tak, že byste zatkl každého, kdo vyhlíží podezřele!“ Znechuceně si odfrkl. „Jestli do toho budu mít co mluvit, už nikdy vás nepovýší. A teď mi zmizte z očí.“ Odešel.

Do Petera vjel vztek. Co si ten Juel o sobě myslí? Že má slavného předka, neznamená, že je lepší než ostatní. Byl policajt zrovna jako Peter a neměl právo mluvit, jako by byl nějaký tvor vyššího řádu.

Ale Peter dosáhl svého. Porazil Juela. Měl svolení udělat razii v synagoze.

Juel ho za to bude už navždy nenávidět. Ale záleží na tom? Moc teď měl Braun, ne Juel. Radši být Braunovým oblíbencem a Juelovým nepřítelem než naopak.

Na velitelství Peter rychle shromáždil svou skupinu a vybral si tytéž detektivy, které použil v Kastrupu: Conrada, Dreslera a Ellegarda. Tildě Jespersenové řekl: „Rád bych tě vzal s sebou, jestli nemáš námitky.“

„Proč bych je měla mít?“ ozvala se podrážděně.

„Po našem rozhovoru u oběda… „ „Prosím! Jsem profesionál. To jsem ti řekla.“

„To mi stačí.“

Zajeli do ulice Krystalgade. Synagoga ze žlutých cihel stála bokem do ulice, jako kdyby nepřátelskému světu nastrkovala rameno. Peter postavil Ellegarda ke dveřím, aby měl jistotu, že nikdo nevyklouzne.

Ze sousedního židovského starobince vyšel starší muž v jarmulce. „Mohu vám nějak pomoci?“ zeptal se zdvořile.

„Jsme policisté,“ odpověděl Peter. „Kdo jste vy?“

Na mužově tváři se objevil výraz tak hrozného strachu, že ho Peterovi bylo skoro líto. „Gorm Rasmussen. Jsem správce starobince,“ řekl třesoucím se hlasem.

„Máte klíče od synagogy?“

„Ano.“

„Pusťte nás dovnitř.“

Muž vytáhl z kapsy svazek klíčů a otevřel dveře.

Většinu budovy zabírala hlavní hala, bohatě zdobená místnost s egyptskými sloupy, podpírajícími galerie nad bočními uličkami. „Tyhle Židi mají spoustu peněz,“ zamumlal Conrad.

Peter se obrátil na Rasmussena. „Ukažte mi seznam členů.“

„Členů? Jak to myslíte?“

„Musíte mít jména a adresy členů kongregace.“

„Ne – všichni Židé jsou zde vítáni.“

Instinkt Peterovi prozradil, že muž mluví pravdu, ale stejně to tady prohledají. „Jsou tu nějaké kanceláře?“

„Ne. Jen malé oblékárny pro rabína a další hodnostáře a šatna, kam si lidé odkládají kabáty.“

Peter kývl na Dreslera a Conrada. „Prohlédněte to tam.“ Šel do středu místnosti ke kazatelně a po několika schodech vystoupal na vyvýšené pódium. Za oponou našel ukrytý výklenek. „Copak to tu máme?“

„Svitky Tóry,“ řekl Rasmussen.

Bylo tam šest velkých, těžce vyhlížejících svitků, pečlivě zabalených do sametové látky, což byla perfektní skrýš pro tajné dokumenty. „Všechny rozbalte,“ nařídil. „Rozložte je na podlaze, abych viděl, že uvnitř není nic jiného.“

„Ano, hned to bude.“

Zatímco Rasmussen dělal, jak měl nařízeno, Peter poodešel s Tildou kousek dál a přitom neustále podezíravě sledoval správce. Zeptal se: „Nevadí ti to?“

„Už jsem ti to řekla.“

„Jestli něco najdeme, uznáš, že jsem měl pravdu?“ Usmála se. „A když ne, přiznáš, že ses mýlil?“ Přikývl. Byl rád, že se na něj nezlobí.

Rasmussen rozbalil svitky, pokryté hebrejským písmem. Peter si nevšiml ničeho podezřelého. Usoudil, že možná opravdu nemají žádný soupis členů. Pravděpodobnější bylo, že seznam měli, ale zničili ho jako preventivní opatření v den, kdy přišli Němci. To ho otrávilo. Tato prohlídka ho stála nemalé úsilí a kvůli ní je u šéfa ještě nepopulárnější. Bylo by k vzteku, kdyby z ní nic nebylo.

Dresler a Conrad se vrátili z protilehlých konců budovy. Dresler s prázdnýma rukama, ale Conrad nesl výtisk novin Reality.

Peter vzal noviny a ukázal je Rasmussenovi. „Ty jsou ilegální!“

„To mě mrzí,“ řekl muž. Vypadal, že začne brečet. „Strkají nám je do poštovní schránky.“

Policie nepátrala po lidech, kteří noviny tiskli, takže těm, kdo je jen četli, nehrozilo vůbec žádné nebezpečí, ale to Rasmussen nevěděl a Peter uplatnil svou převahu a naléhal:

„Musíte přece někdy psát svým členům.“

„Ale ovšem, vedoucím představitelům židovské obce. Ale seznam nemáme. Víme, kdo to je.“ Pokusil se o chabý úsměv. „Vy zřejmě také.“ To byla pravda. Peter znal jména tak tuctu nebo ještě více prominentních Židů: pár bankéřů, soudců, několika profesorů na univerzitě, některých politických osobností, malířů. Ale po těch on nešel; byli příliš dobře známí, než aby dělali špiony. Takoví lidé nemohli stát v přístavu a počítat lodě, to by si jich všimli. „Vy neposíláte obyčejným lidem dopisy se žádostí o příspěvek na dobročinné účely, s informacemi o akcích, které organizujete, oslavách, piknicích, koncertech?“

„Ne,“ řekl správce. „My jen vyvěsíme oznámení v obecním středisku.“

„Aha, obecní středisko,“ řekl Peter a spokojeně se usmál. „A kdepak je?“

„U Christiansborgu, v Ny Kongensgade.“

Bylo to asi půl druhého kilometru odtud. „Dreslere,“ řekl Peter. „Držte toho chlapa tady patnáct minut a postarejte se, aby nikoho nevaroval.“

Jeli do ulice Ny Kongensgade. Centrum židovské obce byl velký dům z osmnáctého století s vnitřním dvorem a elegantním schodištěm, i když potřebovalo trochu poopravit. Jídelna byla zavřená a ping-pong v suterénu nikdo nehrál. V kanceláři měl službu dobře oblečený mladík s přezíravým výrazem. Řekl, že žádný seznam jmen a adres tam nemají, ale detektivové to tam přesto prohledali.

Mladý muž se jmenoval Ingemar Gammel a něco na něm Petera přimělo k zamyšlení. Co to bylo? Na rozdíl od Rasmussena nebyl Gammel vyděšený; ale zatímco u Rasmussena měl Peter pocit, že se sice vylekal, ale je nevinný, Gammel v něm vyvolal dojem opačný.

Gammel seděl u stolu ve vestě s řetízkem na hodinky a chladně sledoval, jak mu prohledávají kancelář. Jeho oblečení se zdálo dost drahé. Proč tu bohatý mladík funguje jako tajemník? Takovou práci obvykle dělala špatně placená děvčata nebo ženy středního věku z domácnosti, jejichž děti už vylétly z hnízda.

„Myslím, že to je to, co hledáme, šéfe,“ ozval se Conrad a předal Peterovi černý vazač. „Seznam krysích děr.“

Peter se podíval dovnitř a viděl stránky jmen a adres, bylo jich několik set. „Trefa,“ řekl. „Výborně.“ Ale instinkt mu říkal, že se tady dá najít víc. „Hledejte dál, všichni, třeba se ještě něco objeví.“

Listoval stránkami a díval se po něčem zvláštním nebo známém, nebo… po něčem. Měl takový nespokojený pocit. Ale nic ho neupoutalo.

Gammelovo sako viselo na věšáku za dveřmi. Peter si přečetl značku krejčího. Ten oblek vyrobila Firma Anderson & Sheppard of Savile Road, Londýn, v roce 1938. Peter začal závidět. Sám si kupoval oblečení v nejlepších kodaňských obchodech, ale nikdy by si nemohl dovolit anglický oblek. Z kapsičky saka vykukoval hedvábný kapesník. V levé boční kapse našel dost plnou sponku s bankovkami. V pravé kapse byla zpáteční jízdenka na vlak do Arhusu, s malou dírkou od průvodčího. „Proč jste jel do Arhusu?“

„Na návštěvu k přátelům.“

Dešifrovaná zpráva obsahovala také jméno německého útvaru umístěného v Arhusu, vzpomněl si Peter. Jenže Arhus byl po Kodani druhým největším dánským městem a mezi oběma městy cestovaly denně stovky lidí.

V náprsní kapse saka byl útlý diář. Peter ho otevřel. Gammel pohrdavě poznamenal: „Těší vás tahle práce?“

Peter se na něj s úsměvem podíval. Dělalo mu radost dohánět k zuřivosti nafoukané boháče, kteří si mysleli, že jsou něco lepšího než obyčejní lidé. Ale řekl jen: „Stejně jako instalatér vídám hodně sraček.“ A významně se vrátil pohledem ke Gammelovu diáři.

Gammelův rukopis měl styl jako jeho oblek, s výraznými kapitálkami a plnými smyčkami. Zápisy v diáři vypadaly normálně: schůzky na oběd, divadlo, matčiny narozeniny, zavolej Jorgenovi kvůli Wilderovi. „Kdo je Jorgen?“ zeptal se Peter.

„Můj bratranec, Jorgen Lumpe. Půjčujeme si knihy.“

„A Wilder?“

„Thornton Wilder.“

„A to je kdo…?

„Americký spisovatel. Most přes Řeku svatého Ludvíka krále. Určitě jste to četl.“

Byla v tom jízlivost, náznak, že policisté nejsou dostatečně kulturní, aby četli zahraniční romány, ale Peter to přešel a zalistoval v zadní části diáře. Jak očekával, našel tam seznam jmen a adres, některá s telefonními čísly. Mrknul na Gammela a měl dojem, že na hladce vyholených tvářích zahlédl ruměnec. To bylo slibné. Pečlivě začal probírat seznam adres. Vybral si náhodně jedno jméno. „Hilde Bjergagerová – kdo to je?“

„Moje známá,“ odvětil chladně Gammel.

Peter zkusil další. „Bertil Bruun?“

Gammel zůstal v klidu. „Hrajeme spolu tenis.“

„Fred Eskildsen.“

„Můj bankovní manažer.“

Ostatní detektivové přestali hledat a zmlkli, ucítili napětí. „Poul Kirke?“

„Starý kamarád.“

„Preben Klausen.“

„Obchodník s obrazy.“

Poprvé dal Gammel najevo náznak emocí, ale byla to spíš úleva než vina. Proč? Myslel si, že mu něco prošlo? Jak významný byl Klausen, obchodník s obrazy? Nebo bylo důležité to předchozí jméno? Dal Gammel najevo úlevu, protože se Peter přesunul ke Klausenovi? „Poul Kirke je starý kamarád?“

„Byli jsme spolu na univerzitě.“ Gammelův hlas byl klidný, ale v očích se objevil náznak strachu.

Peter hodil okem po Tildě, a ta nepatrně kývla. I ona z Gammelovy reakce něco vycítila.

Peter se znovu podíval do diáře. U Kirkea nebyla žádná adresa, ale vedle telefonního čísla bylo velké N, ovšem napsané neobvykle malým písmenem. „Co to znamená – to písmeno N?“ zeptal se Peter.

„Naestved. Je to jeho číslo v Naestvedu.“

„Jaké další číslo má?“

„Nemá jiné číslo.“

„Tak proč potřebujete tu poznámku?“

„Abych vám řekl pravdu, už si nevzpomínám,“ odvětil Gammel a dal najevo podráždění.

Možná to byla pravda. Na druhé straně mohlo N znamenat Nočního strážce.

Peter se zeptal: „Jaké má zaměstnání?“

„Je pilot.“

„Pro koho létá?“

„V armádě.“

„A.“ Peter spekuloval, že Noční strážci jsou možná vojáci, vzhledem k tomu názvu a protože jsou přesnými pozorovateli vojenských detailů. „Na které základně?“

„Vodal.“

„Přece jste řekl, že je v Naestvedu.“

„To je nedaleko.“

„Je to přes třicet kilometrů daleko.“

„Ale tak si to pamatuji.“

Peter zamyšleně přikývl a pak řekl Conradovi: „Zatkněte toho prolhanýho hajzla.“

Prohlídka bytu Ingemara Gammela byla zklamáním. Peter nenašel nic zajímavého: žádnou knihu šifer, žádnou podvratnou literaturu, žádné zbraně. Dospěl k závěru, že Gammel musí být ve špionážní síti malou figurkou, jejíž úlohou je prostě pozorovat a výsledky hlásit centrálnímu kontaktu. Klíčový člověk pak sestavoval zprávy a posílal je do Anglie. Ale kdo byl tou hlavní figurou? Peter doufal, že to je Poul Kirke.

Než se vydal na osmdesátikilometrovou jízdu do letecké školy ve Vodalu, kde pracoval Poul Kirke, strávil hodinu doma se ženou. Zatímco ji krmil malými čtverečky chleba s jablkem a medem, přistihl se, že sní o domácnosti s Tildou Jespersenovou. Představoval si, jak ji pozoruje, když se připravuje, než si večer někam vyjdou – myje si vlasy a energicky si je vysušuje ručníkem, pak sedí u toaletního stolku ve spodním prádle a leští si nehty a dívá se do zrcadla, když si váže na krku šálku. Uvědomil si, že touží být se ženou, která se o sebe dokáže postarat.

Musel přestat takhle uvažovat. Byl ženatý muž. Skutečnost, že manželka je nemocná, nemohla být omluvou pro nevěru. Tilde je kolegyně a přítelkyně a ničím víc by pro něj nikdy být neměla.

Cítil, že je neklidný a nemá stání. Zatímco čekal, až dorazí večerní ošetřovatelka, pustil si rádio a poslouchal zprávy. Britové zahájili novou ofenzívu v severní Africe, s jednou tankovou divizí překročili egyptsko-libyjské hranice, aby se pokusili ulevit obleženému Tobruku. To znělo jako velká operace, i když cenzurované dánské rádio přirozeně předpovídalo, že německá protitanková děla britské síly zdecimují.

Zazvonil telefon a Peter přešel pokoj a zvedl sluchátko.

„Tady Allan Forslund, dopravní úsek.“ Forslund byl policista, zabývající se případem Finna Jonka, opilého řidiče, který narazil do Peterova auta. „Soud právě skončil.“

„Jak dopadl?“

„Jonk dostal šest měsíců.“

„Šest měsíců?“

„Mrzí mě to.“

Peterovi se zatmělo před očima. Měl pocit, že upadne, a opřel se rukou o stěnu, aby se nezamotal. „Za to, že mou ženu připravil o rozum a mně zničil život? Šest měsíců?“

„Soudce prohlásil, že už dost dlouho trpěl a že bude muset až do smrti žít s pocitem viny.“

„To je blbost!“

„Já vím.“

„Já myslel, že prokurátor bude žádat tvrdý trest.“

„Žádali jsme. Ale Jonkův advokát byl velice přesvědčivý. Tvrdil, že chlapec už přestal pít, jezdí jen na kole a studuje architekturu.“

„To může tvrdit každý.“

„Já vím.“

„Tohle já neberu! Odmítám to přijmout!“

„Nemůžeme udělat nic.“

„To tedy kruci můžeme!“

„Petere, nepodnikej nic ukvapeného.“

Peter se pokoušel uklidnit. „Ovšemže nepodniknu.“

„Jsi sám?“

„Za pár minut se vracím do práce.“

„Hlavně abys měl s kým si popovídat.“

„Ano. Díky, žes zavolal, Allane.“

„Moc mě mrzí, že jsme nebyli úspěšnější.“

„To není tvoje vina. Fikaný advokát a hloupý soudce. To už tady bylo.“ Peter zavěsil. Donutil se, aby to znělo klidně, ale všechno v něm vřelo. Kdyby byl Jonk na svobodě, možná by ho našel a zabil, ale kluk byl v bezpečí věznice, i když jen na pár měsíců. Napadlo ho, že najde toho advokáta, pod nějakou záminkou ho zatkne a vymlátí z něj duši; ale věděl, že to neudělá. Advokát žádné zákony neporušil.

Díval se na Inge. Seděla tam, kde ji nechal, sledovala ho s prázdným výrazem a čekala, až ji bude dál krmit. Všiml si, že jí část rozkousaného jablka kapala z úst na živůtek šatů. Obvykle se při jídle nepobryndala, i přes svůj stav. Před nehodou byla na svůj vzhled mimořádná puntičkářka. Když ji tak viděl se zbytky jídla na bradě a skvrnami na šatech, chtělo se mu najednou plakat.

Zachránil ho domovní zvonek. Rychle se sebral a šel otevřít. Ošetřovatelka dorazila ve stejnou chvíli jako Bent Conrad, který ho přijel vyzvednout na cestu do Vodalu. Hodil na sebe sako a nechal ošetřovatelku, ať Inge očistí.

Jeli dvěma auty, standardními černými policejními buicky. Petera napadlo, že by jim armáda mohla dělat obstrukce. Proto požádal generála Brauna, aby jim přidělil německého důstojníka, který by v případě potřeby využil své autority, a tak major Schwarz z Braunova štábu byl s nimi v prvním autě.

Cesta trvala půl druhé hodiny. Schwarz kouřil velký doutník a plnil auto dýmem. Peter se pokoušel nemyslet na ostudně lehký trest pro Finna Jonka. Možná bude na letecké základně potřebovat veškerý důvtip a nechtěl, aby mu úsudek zkresloval vztek. Snažil se v sobě dusit plápolající zuřivost, ale stejně doutnala pod pokrývkou falešného klidu a kouř z ní ho pálil v očích, jako Schwarzův doutník. Vodal byl travnaté letiště s hrstkou budov na jedné straně. Zabezpečení bylo lehké – bylo to jen výcvikové středisko, takže se tu nic ani vzdáleně tajného nedělo – a jeden strážný u brány je mávnutím poslal dál, aniž se zeptal, co tu chtějí. Půl tuctu letadel Tiger Moth bylo zaparkováno v řadě jako ptáci usazení na plotě. Byly tam také větroně a dva Messerschmitty Me-109.

Když Peter vystoupil z auta, zahlédl Arna Olufsena, svého rivala z klukovských let na Sande, jak se potuluje po parkovišti v elegantní hnědé armádní uniformě. Rázem měl v ústech kyselou pachuť zášti.

Peter a Arne byli přáteli po celé dětství, až do hádky mezi rodinami před dvanácti lety. Začala, když byl Axel Flemming, Peterův otec, obviněn z daňového podvodu. Axel měl pocit, že obvinění bylo přemrštěné; udělal jen to, co dělal každý: zmenšil zisky tím, že nafoukl náklady. Byl odsouzen a musel nejen zpětně zaplatit všechny daně, ale také tučnou pokutu.

Přesvědčil své přátele a sousedy, aby případ považovali za spor o účetní chybu, a ne za obvinění z nepoctivosti. Potom zasáhl pastor Olufsen.

V církvi platilo pravidlo, že každý člen, který spáchal trestný čin, má být „nahlas jmenován“, neboli vyloučen ze sboru. Když si to delikvent přál, mohl se opět připojit následující neděli, ale jeden týden nebyl členem kongregace. Tento postup nebyl uplatňován u triviálních přečinů, jako třeba rychlé jízdy, a Axel argumentoval, že jeho přestupek spadal do této kategorie. Pastor Olufsen uvažoval jinak.

Toto ponížení bylo pro Axela mnohem horší než pokuta, kterou ho soud potrestal. Jeho jméno bylo přečteno před shromážděním, byl nucen opustit své místo a při bohoslužbě sedět v kostele vzadu, a aby bylo jeho pokoření dokonalé, pastor měl kázání na text „Dej císaři, co je císařovo“.

Vždycky, když si na to vzpomněl, Peter sebou trhnul. Axel byl pyšný na své postavení úspěšného podnikatele a obecního vůdce, a nebylo pro něj většího trestu, než ztratit úctu svých sousedů. Pro Petera byla muka vidět, jak jeho otce veřejně kárá pompézní, pokrytecký pedant jako Olufsen. Byl přesvědčen, že si otec zasloužil pokutu, ale ne to ponížení v kostele. Tehdy přísahal, že pokud se někdy dopustí přestupku některý člen rodiny Olufsenových, nebude mít slitování.

Ani se neodvažoval doufat, že by Arne byl zapleten do špionážní sítě. To by byla sladká pomsta.

Arne zachytil jeho pohled. „Peter!“ Vypadal překvapeně, ale neměl strach.

„Tady ty pracuješ?“ zeptal se Peter.

„Když nějaká práce je.“ Arne byl stejně nenucený a sympatický jako vždy. Jestli měl proč se cítit vinen, skrýval to dobře. „Ovšem, vždyť jsi pilot.“

„Je to letecká škola, ale moc žáků nemáme. Ale k věci, co ty tady děláš?“ Arne se podíval na majora v německé uniformě, který stál za Peterem. „Došlo snad k nebezpečnému odhazování odpadků? Nebo někdo jezdí za tmy na kole bez světla?“

Peter nepovažoval Arnovo škádlení za vtipné. Stroze odpověděl: „Běžné vyšetřování. Kde najdu tvého velícího důstojníka?“

Arne ukázal na jeden z nízkých domků. „Na velitelství základny. Ptej se po majoru Rentheovi.“

Peter ho nechal a vešel do budovy. Renthe byl vytáhlý muž s naježeným knírem a nakyslým výrazem. Peter se představil a řekl: „Jsem tu, abych vyslechl jednoho z vašich mužů, kapitána Poula Kirkea.“

Major se významně podíval na majora Schwarze a zeptal se: „V čem je problém?“

Peterovi se drala na rty odpověď Do toho ti kruci nic není, ale byl rozhodnut zachovat klid, takže odpověděl zdvořilou lží. „Obchoduje s kradenými předměty.“

„Když je z trestných činů podezřely vojenský personál, dáváme přednost vlastnímu vyšetřování.“

„Samozřejmě. Jenže“ – a ukázal rukou směrem ke Schwarzovi – „naši němečtí přátelé chtějí, aby se tím zabývala policie, takže vůbec nezáleží na tom, čemu vy dáváte přednost.“ Je Kirke v této chvíli na základně?“

„Náhodou teď létá.“

Peter zvedl obočí. „Myslel jsem, že vaše letadla nesmějí létat.“

„Obyčejně ne, ale jsou výjimky. Zítra očekáváme návštěvu skupiny lidí z Luftwaffe a chtějí, abychom je vzali nahoru ve výcvikových letadlech, takže dnes máme povolení provádět zkušební lety, abychom měli jistotu, že jsou stroje připraveny. Kirke by měl přistát za několik minut.“

„Zatím si prohlédnu jeho ubikaci. Kde má lůžko?“

Renthe zaváhal, pak neochotně odpověděl. „Ložnice A, na vzdáleném konci přistávací dráhy.“

„Má kancelář, skřínku, nebo něco jiného, kde si nechává věci?“

„Má malou kancelář na této chodbě o tři dveře dál.“

„Začnu tam. Tilde, pojď se mnou. Conrade, jděte na letiště, abyste se setkal s Kirkem, až se vrátí – nechci, aby nám uklouzl. Dreslere a Ellegarde, prohledejte ložnici A. Pane majore, děkuji vám za vaši pomoc… „ Peter zahlédl, jak velitelovy oči zabloudily k telefonu na stole a dodal: „Příštích několik minut nikomu nevolejte. Kdybyste chtěl někoho varovat, že jsme na cestě, bylo by to bránění spravedlnosti. Musel bych vás nechat zavřít, a to by reputaci armády moc neprospělo, že ne?“

Renthe neodpověděl.

Peter, Tilde a Schwarz šli chodbou ke dveřím označeným VRCHNÍ LETECKÝ INSTRUKTOR. Stůl a kartotéka byly vtěsnány do maličké místnosti bez oken. Peter a Tilde začali hledat a Schwarz si zapálil další doutník. Kartotéka obsahovala záznamy žáků. Peter a Tilde si trpělivě prohlíželi každý list papíru. V malé kanceláři nebyl žádný vzduch a Tildin prchavý parfém se ztratil v kouři Schwarzova doutníku.

Po patnácti minutách dala Tilde nahlas najevo překvapení a řekla: „Tohle je divné.“

Peter zvedl hlavu od výsledků studenta Kelda Hansena, který propadl u zkoušky z navigace.

Tilde mu podala list papíru. Peter ho studoval a zamračil se. Byl na něm pečlivý nákres kusu zařízení, které Peter nepoznal: velká obdélníková anténa na podstavci, obklopená zdí. Druhá kresba stejného zařízení bez stěny ukazovala více detailů podstavce, který vypadal, že se může otáčet. Tilde se Peterovi dívala přes rameno. „Co to podle tebe může být?“

Silně cítil, jak je blízko. „Nikdy jsem nic takového neviděl, ale vsadím statek, že to je tajné. Je ve složce ještě něco?“

„Ne.“ Ukázala mu desky nadepsané ANDERSEN, H. C. Peter zabručel. „Hans Christian Andersen – to je samo o sobě podezřelé.“ Obrátil papír. Na druhé straně byla načrtnuta mapa ostrova, jehož dlouhý, úzký tvar byl Peterovi dobře známý jako mapa Dánska. Vyhrknul: „To je Sande, kde žije můj otec!“

Když si ji prohlédl pozorněji, zjistil, že mapa ukazuje novou německou základnu a část pláže, kam je vstup zakázán.

„Bum!“ řekl tiše. Modré oči Tildy zářily vzrušením. „Dopadli jsme špiona, že jo?“

„Ještě ne,“ zarazil ji Peter. „Ale jdeme na to.“ Vyšli ven a za nimi nemluvný Schwarz. Slunce zapadlo, ale v měkkém soumraku dlouhého skandinávského letního večera viděla zcela jasně.

Došli na letištní plochu a postavili se vedle Conrada, blízko letadel na stojánce. Právě odklízeli letadla na noc. Jedno odváželi do hangáru, dva mechanici tlačili křídla a třetí zvedal ocas od země.

Conrad ukázal po větru na druhou stranu letiště, odkud se blížilo letadlo, a řekl: „Myslím, že to musí být náš člověk.“

Byl to další Tiger Moth. Jak sestupoval přímo učebnicovým okruhem a otáčel se proti větru na přistání, Peter si uvědomil, že Poul Kirke je nepochybně špion. Důkazy nalezené v kartotéce by stačily, aby ho pověsili. Ale než se to stane, musí se ho Peter vyptat na spoustu věcí. Je jen prostý reportér jako Ingemar Gammel? Jel Kirke sám na Sande, aby si prohlédl leteckou základnu a nakreslil záhadné zařízení? Nebo hraje důležitější roli koordinátora, shromažďuje informace a odesílá je zašifrované do Anglie? A jestlije Kirke centrální figurou, kdo jel na Sande a udělal ten náčrtek? Mohl by to být Arne Olufsen? Bylo to možné, ale před hodinou, kdy Peter neočekávaně přijel na základnu, nedal Arne najevo žádné známky viny. Ale stejně se asi vyplatí dát Arna pod dohled.

Jakmile letadlo dosedlo a začalo poskakovat po trávě, z druhého konce dráhy se přiřítil policejní buick. Smykem zastavil a vyskočil z něj Dresler, nesoucí něco jasně žlutého.

Peter po něm vrhl nervózní pohled. Nepřál si žádný rozruch, který by mohl Poula Kirkea předem varovat. Když se rozhlédl, uvědomil si, že na okamžik polevil v ostražitosti a nevšiml si, že skupina na okraji přistávací dráhy se tam jaksi nehodí: on sám v tmavém obleku, Schwarz v německé uniformě s doutníkem, žena a nyní i muž, který ve zřejmém spěchu vyskočil z auta. To vypadalo na uvítací výbor a složení mohlo v Poulově hlavě zazvonit na poplach.

Dresler k němu přiběhl, vzrušeně mávaje oním žlutým předmětem, knihou v jasně žlutém přebalu. „To je jeho šifrovací kniha!“

To znamenalo, že Kirke je klíčový člověk. Peter se podíval na letadélko, které odbočilo z runwaye, ještě než se dostalo na úroveň čekající skupiny, a teď kolem nich rolovalo k parkovací ploše. „Strčte si tu knihu pod kabát, vy zatracenej blázne,“ vykřikl na Dreslera. „Jestli uvidí, jak tady s tím máváte, bude vědět, že jdeme po něm.“

Znovu se podíval na „tygří můru“. Viděl Kirkea v otevřené kabině, ale pod brýlemi, šálou a kuklou nepoznal, jak se tváří.

Teď ale nebyl čas na úvahy.

Motor najednou hlasitě zařval, jak mu Poul dal plný plyn. Letadlo se otočilo, obrátilo se proti větru, ale také si to namířilo přímo na skupinku kolem Petera. „Kruci, chce nám upláchnout!“ zvolal Peter.

Letoun nabral rychlost a řítil se na ně.

Peter vytáhl pistoli.

Chtěl dostat Kirkea živého a vyslechnout ho, ale radši ho bude mít mrtvého, než by ho nechal utéct. Uchopil pistoli oběma rukama a namířil ji na blížící se letadlo. Zlikvidovat letadlo pistolí bylo prakticky nemožné, ale s trochou štěstí by mohl zasáhnout pilota.

Ocas letounu se zvedl od země, trup se srovnal a teď bylo vidět pilotovu hlavu a ramena. Peter pečlivě zamířil na leteckou kuklu a stiskl spoušť. Stroj se zvedl od země, Peter zvedl hlaveň a vyprázdnil zbývajících šest nábojů zásobníku Walther PPK. S trpkým zklamáním zjistil, že střílel příliš vysoko, neboť řada drobných dírek vypadajících jako inkoustové kaňky se objevila na palivové nádrži nad pilotovou hlavou a benzin stříkal do kabiny tenkými pramínky. Letadlo nezakolísalo.

Ostatní se vrhli na zem.

Rotující vrtule se blížila rychlostí přes devadesát kilometrů za hodinu a Petera popadla sebevražedná zuřivost. S Poulem Kirkem byli u kniplu všichni zločinci, kteří kdy unikli spravedlnosti včetně, Finna Jonka, řidiče, který poranil Inge. Peter hodlal Kirkeovi zabránit v útěku, kdyby ho to mělo stát život.

Koutkem oka zahlédl v trávě kouřící doutník majora Schwarze a dostal nápad.

Jak se k němu řítil smrtící dvojplošník, sehnul se, zvedl hořící doutník a hodil ho na pilota.

Pak se vrhl stranou. Pocítil závan větru, když mu dolní křídlo minulo hlavu o pár centimetrů.

Dopadl na zem, převalil se a podíval se nahoru.

Tiger Moth stoupal. Kulky a zapálený doutník zřejmě neměly žádný účinek. Peter neuspěl.

Unikne Kirke? Luftwaffe za ním pošle dva messerschmitty, aby ho stíhaly, ale to bude několik minut trvat a za tu dobu bude Tiger Moth z dohledu. Palivová nádrž je poškozená, ale otvory třeba nejsou v nejnižší části nádrže. V tom případě v ní může zůstat dost paliva, aby se dostal přes vodu do Švédska, které je vzdálené jen asi třicet kilometrů. A stmívalo se.

Kirke má šanci, řekl si trpce Peter.

Náhle bylo slyšet slabý výbuch a z kabiny se zvedl jeden velký plamen.

Děsivou rychlostí zahalil hlavu a ramena pilota, jehož oblečení muselo být nasáklé benzinem. Plameny olizovaly trup a rychle pohlcovaly plátěný potah.

Ještě několik sekund stroj dále stoupal, i když se hlava pilota změnila ve zuhelnatělý pahýl. Pak se Kirkeovo tělo sesulo a patrně posunulo řídicí páku kupředu. Tiger Moth se obrátil nosem dolů, řítil se chvilku k zemi a zabodl se do terénu jako šíp. Trup letadla se složil jako tahací harmonika.

Nastalo zděšené ticho. Plameny dál olizovaly křídla a ocas, odlupovaly látku, zakusovaly se do dřevěných částí křídel a odhalovaly ocelové profily trupu jako kostru upáleného mučedníka.

„Bože můj,“ ozvala se Tilde, „to je strašné – nebožák.“ Celá se třásla.

Peter ji vzal do náruče. „Ano,“ řekl. „A nejhorší je, že teď nemůže vypovídat.“

DRUHÝ DÍL

.

Devátá kapitola

Na budově byla tabulka s nápisem DÁNSKÝ INSTITUT LIDOVÝCH PÍSNÍ A TANCŮ, ale jen kvůli oklamání úřadů. Když se sešlo po schodech, za dvojitým závěsem, který ven nepropouštěl žádné světlo, byl v suterénu bez oken džezový klub.

Místnost byla malá a tmavá. Vlhká betonová podlaha byla poseta nedopalky cigaret a byla lepkavá od rozlitého piva. Stálo tam několik rozviklaných stolů a u nich dřevěné židle, ale většina návštěvníků stála. Námořníci a přístavní dělníci postávali vedle elegantně oblečených mladých lidí a sem tam bylo vidět německé vojáky.

Na maličkém pódiu seděla u piána mladá žena a do mikrofonu ševelila jakousi baladu. Snad to byl džez, ale nebyla to přesně ta hudba, kterou Harald tak zbožňoval. Čekal na Memphise Johnnyho Madisona, který byl barevný, ale žil větší část života v Kodani a pravděpodobně Memphis nikdy ani neviděl.

Byly dvě hodiny ráno. Včera večer, když ve školních ložnicích zhasla světla, se Tři šaškové – Harald, Mads a Tik – potichu oblékli, vyplížili se z budovy internátu a chytili poslední vlak do města. Bylo to riskantní –dostali by se do velkého maléru, kdyby je přistihli, ale stálo to za to vidět Memphise Johnnyho.

Akvavit, který Harald zapíjel pivem, ještě víc posiloval jeho euforii.

Neustále se mu vracela vzrušující vzpomínka na rozhovor s Poulem Kirkem i hrůzu nahánějící skutečnost, že teď i on patří k odboji. Vůbec se o tom neodvažoval přemýšlet, protože to bylo něco, co nemohl říct ani Madsovi a Tikovi. Předal špionovi tajnou vojenskou informaci.

Když Poul připustil, že tu ilegální organizace je, Harald řekl, že je připraven i dál pomáhat. Poul slíbil, že ho využije jako jednoho ze svých pozorovatelů. Jeho úkolem bude sbírat údaje o okupačních jednotkách a předávat je Poulovi, který zajistíjejich přepravu do Británie. Byl na sebe hrdý a nemohl se dočkat prvního úkolu. Měl také strach, ale snažil se nemyslet na to, co by se mohlo stát, kdyby ho chytli.

Pořád ještě cítil k Poulovi nevraživost kvůli tomu, že chodí s Karen Duchwitzovou. Kdykoliv na to pomyslel, zahlodalo mu v útrobách a pocítil nakyslou pachuť žárlivosti. Ale tyto pocity potlačil v zájmu odboje.

Přál si, aby tu teď byla Karen. Ta by tuhle hudbu uměla ocenit.

Zrovna když si říkal, že tu není žádná ženská společnost, všiml si nově příchozí: ženy s vlnitými tmavými vlasy, v červených šatech, která se posadila na stoličku u baru. Moc dobře ji neviděl, bylo tam zakouřeno, nebo možná měl něco s očima, ale zdálo se, že je tu sama. „Hele, koukněte se!“ upozornil ostatní.

„Pěkná, když máš rád starší ženský,“ poznamenal Mads.

Harald se na ni díval a snažil se zaostřit. „Proč? Kolik jí může být?“

„Musí jí být nejmíň třicet.“

Harald pokrčil rameny. „To není opravdu stará. Napadlo mě, jestli by si nechtěla popovídat.“

Tik, který nebyl tak opilý jako druzí dva, ho ujistil: „Ta s tebou bude mluvit.“

Harald si nebyl jistý, proč se Tik šklebí jako blázen. Nevšímal si ho, zvedl se a zamířil k baru. Když se dostal trochu blíž, viděl, že žena je pěkně buclatá a kulatý obličej má silně nalíčený. „Nazdar, školáku,“ řekla mu škádlivě, ale přátelsky se usmála.

„Všiml jsem si, že jste sama.“

„Momentálně.“

„Říkal jsem si, že si třeba budete chtít s někým popovídat.“

„Jenže kvůli tomu tu vážně nejsem.“

„Aha – vy radši posloucháte hudbu. Já jsem velký fanda džezu, už hodně let. Co říkáte té zpěvačce? Není ovšem Američanka, ale –“

„Já muziku nesnáším.“ Haralda to šokovalo. „Tak proč –“

„Já jsem tu na práci.“

Zřejmě si myslela, že tím se všechno vysvětlilo, ale Harald nechápal. Dál se na něj mile usmívala, ale on měl dojem, že každý mluví o něčem jiném. „Jste tu na práci,“ opakoval. „Ano. Co myslíš, že jsem?“

Chtěl k ní být také milý, tak řekl: „Mně připadáte jako princezna.“ Rozesmála se. Zeptal se: „Jak se jmenujete?“

„Betsy.“

Pro dánskou dívku z dělnické třídy to bylo nezvyklé jméno a Harald si řekl, že to je asi jen přezdívka.

Vedle jeho lokte se vynořil muž. Haralda trochu zarazil vzhled nového příchozího: byl neholeny, měl zkažené zuby a jedno oko přivřené velkým monoklem. Na sobě měl smoking samou skvrnu a košili bez límečku. Ačkoliv byl malý a hubený, působil výhružným dojmem. Řekl: „No tak, synku, rozhodni se.“

Betsy ho Haraldovi představila: „To je Luther. Nech toho kluka na pokoji, Lou, nic špatnýho nedělá.“

„Odhání ostatní zákazníky.“

Harald vůbec neměl tušení, oč jde, a došel k závěru, že musí být opilejší, než si myslel.

„Tak co – chceš ji píchat, nebo ne?“ zeptal se Luther. Haralda to udivilo. „Vždyť ji ani neznám!“ Betsy se zase rozesmála.

„Stojí to deset korun – můžeš zaplatit mně,“ řekl Luther. Haraldovi se rozsvítilo. Obrátil se k ní a řekl s úžasem a nahlas: „Vy jste prostitutka?“

„No jo, nekřič tak,“ řekla naštvaně.

Luther popadl Haralda za náprsenku košile a přitáhl si ho k sobě. Měl pevný stisk a Harald se zapotácel. „Tyhle vzdělaný typy já znám,“ procedil Luther. „Myslíš si, že to je velká sranda.“

Harald ucítil jeho páchnoucí dech. „Nerozčilujte se,“ pokusil se ho uklidnit. „Jen jsem si s ní chtěl popovídat.“

Barman s šátkem kolem hlavy se naklonil přes pult a řekl: „Prosím, žádný trable, Lou. Ten hoch ti nic nedělá.“

„Že ne? Myslím, že se mi vysmívá.“

Harald zrovna začal nervózně uvažovat, jestli má Luther nůž, když správce klubu zvedl mikrofon a ohlásil Memphise Johnnyho Madisona. Ozval se potlesk.

Luther Haralda odstrčil. „Jdi mi z očí, než ti podříznu ten pitomej krk,“ řekl mu výhružně.

Harald se vrátil k ostatním. Věděl, že byl ponížen, ale byl příliš opilý, než aby mu to vadilo. „Dopustil jsem se prohřešku proti etiketě,“ oznámil chlapcům.

Memphis Johnny vešel na scénu a Harald okamžitě na Luthera zapomněl.

Johnny se posadil ke klavíru a naklonil se k mikrofonu. Perfektní dánštinou bez sebemenšího přízvuku řekl: „Děkuju vám. Rád bych zahájil skladbou nejlepšího pianisty boogie-woogie na světě, Clarence Pine Top Smithe.“

Znovu se ozval potlesk a Harald vykřikl anglicky: „Play it, Johnny!“

U dveří vypukl nějaký rozruch, ale Harald si toho nevšímal. Johnny zahrál čtyři takty na úvod, pak neočekávaně přestal a řekl do mikrofonu: „Heil Hitler, baby.“

Na pódium vstoupil německý důstojník.

Harald se zmateně rozhlížel. Do klubu vešla skupina vojenských policistů. Zatýkali německé vojáky, dánské civilisty ne.

Důstojník Johnnymu vyškubl mikrofon a řekl dánsky: „Hudebníkům podřadné rasy je sem vstup zakázán. Tento klub se zavírá.“

„Ne!“ vykřikl zoufale Harald. „To nemůžeš udělat, ty nacistickej křupane!“

Naštěstí jeho hlas přehlušila všeobecná vřava protestů.

„Pojďme odtud, než se dopustíš dalších prohřešků proti etiketě,“ prohlásil Tik. Vzal Haralda za paži.

Harald se vzpouzel. „Jděte někam!“ vykřikoval. „Nechte Johnnyho hrát!“

Důstojník nasadil Johnnymu želízka a vyvedl ho ven.

Harald byl zdrcen. Byla to jeho první šance poslechnout si pravého boogie pianistu, a nacisté vystoupení ukončili po několika taktech. „Na to nemají právo!“ křičel.

„Ovšemže ne,“ řekl konejšivě Tik a dirigoval ho ke dveřím.

Tři mladí pánové vyšli po schodech na ulici. Bylo to uprostřed léta a krátká skandinávská noc už končila. Začínalo svítat. Klub byl na nábřeží a široký pruh vody se v polosvitu leskl. Spící lodě se nehybně vznášely ve svých kotvištích. Od moře vanul studený, slaný větřík. Harald se zhluboka nadechl a chvilku se mu motala hlava.

„Tak bychom mohli jít na nádraží a počkat na první vlak domů,“ ozval se Tik. Měli v plánu být v posteli a předstírat, že spí, než se někdo ve škole probudí.

Zamířili do centra města. Na hlavních křižovatkách postavili Němci betonová strážní stanoviště osmihranného půdorysu a asi sto dvacet centimetrů vysoká. Uprostřed bylo místo pro stojícího vojáka, který vyčníval hrudníkem a hlavou. V noci tam nikdo nebyl. Harald pořád ještě zuřil kvůli zavření klubu a tyto hnusné symboly nacistické nadvlády ho ještě víc rozlítily. Když jeden míjel, bezvýsledně ho nakopl.

Mads poznamenal: „Říká se, že strážní v těch budkách nosí Lederhosen, protože jim není vidět na nohy.“ Harald a Tik se zasmáli.

Za chvilku procházeli kolem hromady stavebního odpadu před obchodem, který přestavovali, a Harald si na vrcholu hromady náhodou všiml několika plechovek od barev – načež dostal nápad. Naklonil se nad odpadky a jednu plechovku zvedl.

„Co to kruci děláš?“ zeptal se Tik.

Na dně byla ještě troška černé barvy a nebyla ztuhlá. Mezi kousky dřeva na hromadě si Harald vybral asi palec širokou dřevěnou laťku, která měla posloužit jako štětec.

Nevšímal si pobavených otázek Tika a Madse a vrátil se k budce strážného. Poklekl před ní s plechovkou a klackem. Slyšel, jak Tik něco varovným hlasem říká, ale ignoroval ho. Velice pečlivě napsal černou barvou na betonovou plochu:

TENHLE NÁCEK NA SOBĚ NEMÁ KALHOTY.

Odstoupil, aby se svým dílem pokochal. Písmena byla velká a slova byla na dálku čitelná. Později ráno zahlédnou ten žert tisíce obyvatel Kodaně a usmějí se.

„Co vy tomu říkáte?“ zeptal se. Rozhlédl se kolem. Tika a Madse nikde neviděl, ale dva dánští policisté v uniformách stáli hned za ním. „Velmi zábavné,“ řekl jeden z nich. „Jste zatčen.“

Zbytek noci strávil v Politigaarden, v cele pro opilce, se starým mužem, který si močil do kalhot, a chlapcem asi jeho věku, zvracejícím na podlahu. Byl tak znechucen jimi i sebou samým, že nemohl spát. Jak hodiny ubíhaly, začala ho bolet hlava a dostal strašnou žízeň.

Ale kocovina a žízeň nebyly to nejhorší, co ho trápilo. Větší obavy měl z toho, že se ho budou vyptávat na odboj. Co když ho předají gestapu a budou mučit? Nevěděl, kolik bolesti by snesl. Nakonec by mohl vyzradit Poula Kirkea. A všechno kvůli hloupému žertu! Nechtělo se mu věřit, jak dětinsky se zachoval. Hrozně se styděl.

V osm hodin ráno přinesl uniformovaný policista podnos se třemi hrnky „ersatz“ čaje a talíř s tmavým chlebem, tence namazaným náhražkou másla. Chleba si Harald nevšiml – nemohl jíst v místnosti připomínající toaletu, ale čaj hltavě vypil.

Krátce nato ho odvedli z cely do vyšetřovny. Několik minut čekal; potom vešel seržant se šanonem a strojem popsaným listem papíru. „Vztyk!“ vyštěkl seržant a Harald vyskočil na nohy.

Seržant se posadil ke stolu a četl hlášení. „Tak školák z Jansborgu,jo?“

„Ano, pane.“

„To bys měl vědět, jak se chovat, hochu.“

„Ano, pane.“

„Kde jsi pil alkohol?“

„V džezovém klubu.“

Seržant zvedl hlavu od popsaného papíru. „V Dánském institutu?“

„Ano.“

„Tos tam musel být, když ho Němčouři zavřeli.“

„Ano.“ Haralda zmátlo, že použil hanlivého výrazu Němčouři místo Němci. Nešlo to dohromady s tím oficiálním tónem. „Často se opíjíš?“

„Ne, pane. Poprvé.“

„A pak jsi zahlédl tu budku a náhodou jsi narazil na plechovku s barvou…“

„Moc mě to mrzí.“

Policajt se náhle ušklíbl. „No, nemusí tě to tak moc mrzet. I mně to připadalo docela legrační. Bez kalhot!“ Zasmál se.

Haralda to zmátlo. Ten muž mluvil nepřátelsky, ale teď se tomu žertu směje. Harald se zeptal: „Co se mnou uděláte?“

„Nic. Jsme policie, ne patrola přes žertíky.“ Seržant přetrhl hlášení a hodil kusy do odpadkového koše.

Harald ani nemohl uvěřit svému štěstí. Opravdu ho propustí? „Co… co mám udělat?“

„Vrátit se do Jansborgu.“

„Děkuju vám!“ Harald přemýšlel, jestli se mu podaří vplížit nepozorovaně do školy, i když už je tak pozdě. Ve vlaku bude mít dost času vymyslet si nějakou historku. Možná se o tom nikdo ani nedoví.

Seržant se zvedl. „Ale dám ti jednu radu. Vyhýbej se chlastu.“

„Určitě,“ přitakal rychle Harald. Jestli se dokáže dostat z tohoto srabu, už nikdy se alkoholu nedotkne.

Seržant otevřel dveře a Harald utrpěl příšerný šok.

Venku stál Peter Flemming.

Harald a Peter se na sebe dlouho dívali.

„Mohu vám nějak pomoct, inspektore?“

Peter ho ignoroval a promluvil k Haraldovi. „Ale, ale,“ pronesl spokojeným tónem člověka, který zjistil, že se nemýlil. „Napadlo mě to, když jsem viděl to jméno na seznamu zatčených v noci. Mohl by Harald Olufsen, autor nápisů a opilec, být Harald Olufsen, syn pastora ze Sande? A hle, opravdu je to on.“

Harald byl zdrcen. Zrovna když začínal doufat, že bude možné ten hrozný incident zachovat v tajnosti, pravdu odhalil ten, který choval zášť k celé jeho rodině.

Peter se obrátil k seržantovi a přezíravě řekl: „To je v pořádku, teď se o to postarám já.“

Seržanta to zřejmě rozzlobilo. „Žádné obvinění vzneseno nebude, pane, superintendent už rozhodl.“

„To se ještě uvidí.“

Harald měl pocit, že se rozbrečí. Už to vypadalo, že mu to projde. Bylo to tak nespravedlivé.

Seržant váhal, zdálo se, že se s ním chce přít, ale Peter stroze řekl: „To je všechno.“

„Dobře, pane.“ Seržant odešel.

Peter se díval na Haralda a nic neříkal. Až nakonec se Harald zeptal: „Co hodláte udělat?“

Peter se usmál a pak odpověděl: „Myslím, že tě odvezu zpátky do školy.“

Do areálu Jansborg Skole přijeli policejním buickem, řízeným uniformovaným policistou, a Harald seděl vzadu jako vězeň.

Slunce svítilo na staré budovy z červených cihel a na trávníky a Harald pocítil bodnutí lítosti nad prostým, bezpečným životem, který zde vedl posledních sedm let. Ať se nyní stane cokoliv, toto konejšivě známé místo už mu nebude dlouho domovem.

Pohled vyvolal odlišné pocity v Peteru Flemmingovi, který zatrpkle mumlal řidičovi: „Tak tady pěstují naše budoucí vládce.“

„Ano, pane,“ odvětil bez zájmu řidič.

Byla doba dopolední svačiny a chlapci jedli své sendviče venku, takže většina školy pozorovala, jak k budově ředitelství přijelo auto, a Harald vystoupil.

Peter ukázal tajemníkovi školy svůj policejní odznak, a ten ho i s Haraldem okamžitě odvedl do Heisovy pracovny.

Harald nevěděl, co si o tom má myslet. Zdálo se, že ho Peter nepředá gestapu, čehož se nejvíc obával. Zdráhal se uvěřit, že má ještě naději, ale všechno naznačovalo, že ho Peter považuje za zlobivého školáka, ne za příslušníka dánského odboje. Aspoň jednou byl vděčný, že se s ním jedná jako s dítětem, a ne jako s mužem.

Ale v tom případě, co má Peter za lubem?

Když vešli do pracovny, Heis vysoukal svou hubenou postavu od stolu a s nejasnou obavou je sledoval skrz brýle, držící na zobákovitém nose. Jeho hlas zněl laskavě, ale chvění prozrazovalo nervozitu. „Olufsene? Co to má znamenat?“

Peter nedal Haraldovi možnost na otázku odpovědět. Ukázal palcem jeho směrem a řezavým hlasem pronesl k Heisovi: „Je to jeden z vašich žáků?“

Laskavý Heis sebou cukl, jako kdyby dostal ránu. „Olufsen je zdejší student, ano.“

„Byl zatčen včera v noci za hanobení německého vojenského zařízení.“

Harald si uvědomil, že Peter s chutí ponižuje Heise a je rozhodnut toho co nejvíce využít. Heis vypadal zdrceně. „Moc mne mrzí, že to slyším.“

„Také byl opilý.“

„Ach ne!“

„Policie musí rozhodnout, co se s tím má udělat.“

„Nevím jistě, jestli –“

„Upřímně řečeno bych nerad stíhal školáka za dětinský kousek.“

„Jsem moc rád, že to slyším.“

„Na druhé straně mu to nemůže projít bez trestu.“

„To jistě ne.“

„Kromě toho budou chtít naši němečtí přátelé vědět, že s pachatelem bylo naloženo se vší přísností.“

„Ovšem, ovšem.“

Haraldovi bylo Heise líto, ale zároveň si přál, aby ředitel nebyl takový slaboch. Zatím pouze ve všem souhlasil se šikanujícím Peterem. Peter pokračoval: „Takže výsledek záleží na vás.“

„Ano? V jakém smyslu?“

„Jestli ho my pustíme, vyloučíte ho ze školy?“

Harald okamžitě pochopil, co Peter sleduje. Chtěl mít jistotu, že Haraldův přečin bude zveřejněn. Jediným jeho zájmem bylo způsobit nepříjemnosti celé Haraldově rodině.

Zatčení studenta Jansborg Skole se dostane do novin. Heisovu ostudu překoná pouze ostuda Haraldových rodičů. Jeho otec bude soptit a matka se bude chtít zabít.

Harald si však uvědomil, že Peterovo nepřátelství k Olufsenovým otupilo jeho policejní instinkty. Byl tak šťastný, že dopadl opilého Olufsena, že přehlédl horší čin. Ani se nezamýšlel nad tím, jestli Haraldova nechuť k nacistům nesahá dál než k psaní hesel, ke špionáži. Peterova zloba zachránila Haraldovi kůži.

Heis dal najevo první známku opozice. „Vyloučení se zdá trochu kruté“

„Ne tak kruté jako trestní stíhání a možný trest vězení.“

„To jistě ne.“

Harald se do sporu nepletl, protože neznal žádný způsob, který by mu umožnil udržet incident v tajnosti. Utěšoval se myšlenkou, že unikl gestapu. Každý jiný trest se zdál mírnější.

„Ale je téměř konec školního roku,“ ozval se Heis. „Jestli ho vyloučíme teď, příliš mnoho studia nezamešká.“

„Pak se nebude moci vyhýbat práci.“

„Je to tak trochu formální, uvážíme-li, že za pár týdnů by stejně školu opustil.“

„Ale uspokojí to Němce.“

„Opravdu? To je ovšem důležité.“

„Můžete-li mi zaručit, že bude vyloučen, můžu vám ho propustit. Jinak ho budu muset odvézt zpátky do Politigaarden.“

Heis vrhl na Haralda provinilý pohled. „Zdá se, že škola nemá opravdu na vybranou, že ne?“

„Nemá, pane.“

Ředitel se obrátil na Petera. „Nuže dobře. Já ho vyloučím.“ Peter se spokojeně usmál. „Jsem rád, že jsme to vyřešili tak rozumně.“ Zvedl se. „Snaž se příště vyvarovat maléru, Haralde,“ pronesl nafoukaně. Harald otočil hlavu.

Peter a Heis si podali ruce. „Děkuji vám, pane inspektore,“ řekl Heis. „Rád jsem pomohl.“ Peter vyšel z pracovny.

Harald cítil, jak se mu všechny svaly uvolňují. Tak mu to prošlo. Doma to samozřejmě bude peklo, ale důležité je, že jeho neuvážené jednání nekompromitovalo Poula Kirkea a odbojové hnutí.

„Stala se strašná věc, Olufsene,“ promluvil Heis.

„Já vím, udělal jsem chybu.“

„Ne, to ne. Myslím, že znáš bratrance Madse Kirkea.“

„Poula Kirkea, ano.“ Harald opět strnul. Co teď? Dozvěděl se Heis nějak o Haraldově zapojení do odboje? „Co je s Poulem?“

„Zřítil se s letadlem.“

„Bože můj! Před pár dny jsem s ním letěl!“

„Stalo se to včera večer v letecké škole.“ Heis zaváhal.

„Ale co…?“

„Je mi líto, že ti musím říct, že Poul Kirkeje mrtev.“

Desátá kapitola

„Mrtev?“ zeptal se přiškrceným hlasem Herbert Woodie. „Jak může být mrtev?“

„Říká se, že se zřítil se svým Tiger Mothem,“ odvětila Hermia. Byla rozrušená a měla zlost.

„Zatracený hlupák,“ prohlásil bezcitně Woodie. „To by mohlo všechno zničit!“

Hermia se na něj s odporem podívala. S chutí by ho praštila do toho pitomého ksichtu.

Byli s Digbym Hoarem ve Woodieho kanceláři v Bletchley Parku. Hermia poslala Poulu Kirkeovi zprávu s pokynem, ať zajistí popis radaru na ostrově Sande od očitého svědka. „Odpověď přišla od Jense Toksviga, jednoho z Poulových pomocníků,“ řekla Hermia, snažíc se mluvit klidně a věcně. „Poslal ji přes britské vyslanectví ve Stockholmu, jako obvykle, ale nebyla ani zakódovaná – Jens zřejmě kódy nezná. Napsal, že havárii vydávají za nešťastnou náhodu, ale ve skutečnosti se Poul pokoušel uniknout policistům a ti na letadlo stříleli.“

„Chudák,“ řekl Digby.

„Zpráva přišla dnes ráno,“ dodala Hermia. „Chystala jsem se k vám jít a říct vám to, pane Woodie, když jste pro mne poslal.“ Ve skutečnosti plakala. Neplakala často, ale smrt Poula ji hluboce zasáhla; tak mladý, hezký a plný energie. Také si uvědomovala, že je za jeho zabití odpovědná. To ona ho požádala, aby dělal vyzvědače pro Británii, a jeho kurážný souhlas ho stál život. Myslela na jeho rodiče a na bratrance Madse a plakala i pro ně. Ze všeho nejvíc však chtěla dokončit dílo, které započal, aby jeho vrazi nakonec nezvítězili.

„Je mi to moc líto,“ ozval se Digby a položil Hermii paži kolem ramen, aby dal najevo, že s ní cítí. „Spousta mužů umírá, ale bolí to víc, když je to někdo, koho znáš.“

Přikývla. Jeho slova byla prostá a samozřejmá, ale byla mu vděčná, že na to pomyslel. Opravdu hodný muž. Pocítila k němu náklonnost, ale pak si vzpomněla na snoubence a cítila se provinile. Přála si, aby zase mohla vidět Arna. Kdyby s ním promluvila a dotkla se ho, její lásku by to posílilo a pak by ji nelákal přitažlivý Digby.

„Ale co to pro nás znamená?“ zeptal se Woodie.

Hermia si spěšně urovnala myšlenky. „Podle Jense se Noční strážci rozhodli na sebe neupozorňovat, aspoň dočasně, aby zjistili, kam až policie vyšetřování dotáhne. Abych tedy odpověděla na vaši otázku, pro nás to znamená, že jsme bez zdroje informací v Dánsku.“

„To tedy musíme vypadat zatraceně neschopně,“ reagoval Woodie.

„To teď vynecháme,“ řekl ostře Digby. „Nacisté přišli na zbraň, která může vyhrát válku. Mysleli jsme, že máme s radarem několikaletý předstih – teď se dovídáme, že oni mají radar taky a že ten jejich je lepší než náš! Já vám kašlu na to, jak vypadáte. Jde jen o jedno; jak se dozvíme víc?“

Woodie se zatvářil rozhořčeně, ale nic neřekl. Hermia se zeptala: „A co jiné zpravodajské zdroje?“

„Samozřejmě je zkoušíme. A našli jsme ještě jednu stopu: v dešifrovaných zprávách Luftwaffe se objevilo slovo Himmelbett.“

„Himmelbetť?“ ozval se Woodie. „To je německy „nebeská postel“. Co to znamená?“

„Je to německý výraz pro lůžko s nebesy,“ vysvětlila mu Hermia. „To nedává smysl,“ zabručel Woodie, jako by ona za to mohla. Zeptala se Digbyho: „Je tam nějaká souvislost?“

„Ani ne. Zdá se, že jejich radar funguje v Himmelbett. Neumíme si to vysvětlit.“

Hermia se rozhodla. „Budu muset zajet do Dánska sama.“

„Nebuďte směšná,“ řekl Woodie.

„Nemáme v zemi žádné agenty, takže je třeba tam někoho dostat,“ začala vysvětlovat. „Znám terén líp než kdokoli jiný v MI6. Proto taky jsem vedoucí dánského oddělení. A mluvím dánsky jako rodačka. Musím tam jet.“

„Na takové mise ženy neposíláme,“ odsekl přezíravě Woodie.

„Ale ano, posíláme,“ vmísil se do toho Digby. Obrátil se na Hermii: „Odletíte do Stockholmu dnes večer. Já poletím s vámi.“

„Proč jsi to řekl?“ zeptala se Digbyho druhý den, když spolu procházeli Zlatou komnatou v Stadhusetu, slavné stockholmské radnici.

Digby se zastavil a studoval nástěnnou mozaiku. „Věděl jsem, že ministerský předseda bude chtít, abych tak významnou akci sledoval co nejpečlivěji.“

„Chápu.“

„A taky jsem chtěl příležitost mít tě pro sebe. Tohle je nejlepší alternativa hned po cestě pomalou lodí do Číny.“

„Ale ty přece víš, že se musím sejít se svým snoubencem. Jen jemu můžu opravdu důvěřovat, že nám pomůže.“

„Ano.“

„A z toho důvodu se s ním pravděpodobně sejdu co nejdříve.“

„To mi naprosto vyhovuje. Nemůžu soupeřit s mužem, který je polapen v zemi stovky kilometrů vzdálené, hrdinsky mlčí a neukazuje se, a tvou lásku si udržuje neviditelnými pouty loajality a viny. Radši bych měl rivala z masa a krve, s lidskými nedostatky, někoho, kdo se na tebe naštve a má na límci lupy a škrábe se na zadku.“

„Tohle není soutěž,“ namítla podrážděně. „Já Arna miluju. A hodlám se za něj provdat.“

„Ale vdaná ještě nejsi.“

Hermia zavrtěla hlavou, jako by chtěla přerušit ty zbytečné řeči. Předtím ji těšil Digbyho romantický zájem – i když měla pocit viny –, ale teď ji rozptyloval. Přijela sem na schůzku. S Digbym pouze předstírali, že jsou turisté se spoustou času.

Opustili Zlatou komnatu, sestoupili širokým mramorovým schodištěm a vyšli na nádvoří s kamennou dlažbou. Prošli arkádou sloupů z růžového mramoru a octli se v zahradě s vyhlídkou na šedé vody jezera Málaren. Když Hermia zvedla hlavu, aby se podívala na stometrovou věž, tyčící se nad budovou z rudých cihel, ověřila si, že jejich stín je stále sleduje.

Znuděně se tvářící muž v šedém obleku a ošlapaných botách se ani moc nesnažil svou přítomnost kamuflovat. Když řidič odvážel Digbyho a Hermii od britského vyslanectví v pronajaté limuzíně Volvo, která byla přestavěna na parní pohon, sledovali je dva muži v černém Mercedesu 230. Když zastavili před Stadhusetem, muž v šedém obleku šel za nimi dovnitř.

Podle slov britského leteckého atašé držela skupina německých agentů všechny britské občany ve Švédsku pod neustálým dohledem. Bylo možné je setřást, ale nebylo to moudré. Když jste setřásli slídiče, bylo to bráno jako důkaz viny. Muži, kteří dohledu unikli, byli potom zatčeni a obviněni ze špionáže a na švédské úřady byl vyvíjen nátlak, aby je vypověděly.

Proto musela Hermia uniknout tak, aby si toho slídič nevšiml.

Podle předem vypracovaného plánu Hermia a Digby přešli zahradu a zašli za roh domu, aby se podívali na pomník zakladatele města, Jarla Brigera. Pozlacený sarkofág byl umístěn v hrobce s klenutými nebesy a kamennými pilíři ve všech rozích. „Jako Himmelbett,“ poznamenala Hermia.

Na druhé straně hrobky se skrývala Švédka stejné výšky a postavy jako Hermia, s podobně tmavými vlasy.

Hermia se na ženu tázavě podívala, a ta rázně přikývla.

V té chvíli pocítila Hermia strach. Zatím nic nezákonného neudělala. Její návštěva Švédska vypadala nevinně a také byla. Od této chvíle bude poprvé v životě na nesprávné straně zákona.

„Rychle,“ řekla žena anglicky.

Hermia si svlékla lehký letní kabát a sundala červený baret a druhá žena si je oblékla. Hermia vytáhla z kapsy tmavohnědý šátek, uvázala si ho na hlavu a skryla tak své charakteristické vlasy a částečně i obličej.

Švédka se zavěsila do Digbyho, vzdálili se od pomníku a loudavým krokem vyšli zpět do zahrady, kde byli dobře vidět.

Hermia chvíli počkala, předstírajíc zájem o zdobné zábradlí z kovaného železa okolo památníku, protože měla obavu, že jejich stín bude mít podezření a přijde se podívat. Ale nic se nestalo.

Vyšla zpoza pomníku, napůl v očekávání, že tam někde bude čekat, ale nikdo nablízku nebyl. Ještě trochu víc si stáhla šátek do obličeje a obešla roh do zahrady.

Viděla, jak Digby s návnadou míří k bráně na vzdáleném konci zahrady. Jejich stín je sledoval. Plán vycházel.

Hermia šla stejným směrem a sledovala slídiče. Podle plánu šli Digby se ženou rovnou k autu, které čekalo na náměstí. Hermia viděla, jak nastupují do volva a odjíždějí. Slídič jel v mercedesu za nimi. Povedou ho až nazpět k vyslanectví a on pak nahlásí, že dva návštěvníci z Británie strávili odpoledne jako nevinní turisté.

A Hermia byla volná.

Přešla přes Stadhusbronský most a zamířila na náměstí Gustava Adolfa v centru města. Kráčela rychle, nedočkavá, aby se už pustila do práce.

Všechno se udalo s udivující rychlostí během posledních 24 hodin. Hermia dostala jen několik minut, aby si naházela do kufříku nějaké oblečení; potom ji a Digbyho odvezli rychlým autem do skotského Dundee, kde se několik minut po půlnoci ubytovali v hotelu. Dnes ráno za rozbřesku je odvezli na letiště Leuchars na pobřeží Fifu a posádka RAF v civilních uniformách British Overseas Airways Corporation je vzala na tříhodinový let do Stockholmu. Obědvali na britském vyslanectví a potom začali uskutečňovat plán, který si připravili v autě cestou z Bletchley do Dundee.

Jelikož Švédsko bylo neutrální, dalo se odtud volat nebo psát lidem do Dánska. Hermia se chtěla pokusit zavolat svému snoubenci Arnovi. V Dánsku se telefony odposlouchávaly a dopisy otevírali cenzoři, takže bude muset být mimořádně opatrná na to, co řekne. Musela si vymyslet trik, který bude znít naslouchajícímu uchu nevinně, a přesto zapojí Arna do odboje.

Když v roce 1939 zakládala Noční strážce, úmyslně z nich Arna vyloučila. Nebylo to kvůli jeho přesvědčení; byl stejně proti nacistům jako ona, i když ne tak vášnivě – myslel si, že to jsou přiblblí šaškové v legračních uniformách, kteří chtějí lidem bránit, aby se bavili. Ne, problémem byla jeho bezstarostná, lehkovážná nátura. Pro činnost v ilegalitě byl příliš otevřený a přátelský. Možná ho také nechtěla vystavovat nebezpečí, i když Poul s ní souhlasil, že Arne není ten nejvhodnější. Ale nyní byla zoufalá. Arne byl stále stejně lehkovážný, ale ona nikoho jiného neměla.

Kromě toho dnes každý uvažoval o nebezpečí jinak než na začátku války. Tisíce čestných mladých mužů už obětovaly své životy. Arne byl voják a důstojník; očekávalo se od něj, že bude za svou zem riskovat.

Přesto ale ji zamrazilo, když pomyslela, o co ho nyní chce požádat.

Zahnula do Vasagatanu, rušné ulice, v níž bylo několik hotelů, hlavní nádraží a hlavní pošta. Tady ve Švédsku byly telefonní služby vždycky oddělené od poštovních a byly tu speciální telefonní hovorny. Hermia zamířila do jedné na nádraží.

Mohla telefonovat z britského vyslanectví, ale to by téměř určitě vzbudilo podezření. Na telefonním úřadu nebude nic divného na ženě, která mluví lámanou švédštinou s dánským přízvukem a přijde si zavolat domů.

Mluvili s Digbym o tom, zda bude telefonický hovor odposloucháván. Na každé telefonní ústředně v Dánsku byla aspoň jedna mladá Němka v uniformě, která poslouchala. Nemohly samozřejmě odposlouchávat všechny hovory. Ovšem bylo pravděpodobné, že budou věnovat větší pozornost mezistátním hovorům a hovorům na vojenské základny, takže bylo velmi pravděpodobné, že její rozhovor s Arnem odposlouchávat budou. Bude muset mluvit v náznacích a hádankách. Ale to by mělo jít. Ona a Arne byli milenci, měla by tedy být schopná mu něco říct, aniž by mluvila otevřeně.

Nádražní budova byla postavena jako francouzský zámek. Hala u hlavního vchodu měla kazetový strop a lustry. Našla telefonní úřad a postavila se do fronty.

Když se dostala k pultu, řekla úřednici, že chce osobní hovor s Arnem Olufsenem a udala číslo letecké školy. Zatímco se operátorka pokoušela dostat Arna k telefonu, Hermia v obavách netrpělivě čekala. Ani nevěděla, jestli je dnes na Vodalu. Možná létá nebo odpoledne není na základně nebo má dovolenou. Mohli ho také přeložit na jinou základnu nebo mohl z armády odejít.

Ale měla by ho vypátrat, ať je kdekoliv. Mohla by promluvit s jeho velícím důstojníkem a zeptat se, kam odešel; mohla zavolat jeho rodičům na Sande, a znala i čísla některých jeho přátel v Kodani. Měla volné celé odpoledne a spoustu peněz na telefon.

Byl by to zvláštní pocit mluvit s ním po více než roku. Těšila se, ale zároveň byla nervózní. Tato mise byla velmi důležitá, ale nemohla si pomoci, trápilo ji pomyšlení, jak se k ní Arne bude chovat. Třeba už ji nemiluje jako kdysi. Co když k ní bude chladný? To by jí zlomilo srdce. Ale možná potkal nějakou jinou. Koneckonců i ji potěšilo flirtování s Digbym. Oč snáz se zpronevěří mužské srdce?

Vzpomněla si, jak spolu lyžovali, řítili se po sluncem zalitém svahu, oba se v perfektním rytmu nakláněli ze strany na stranu, zpocení i v ledovém vzduchu, a smáli se z čiré radosti ze života. Vrátí se někdy ty dny?

Volali ji do budky.

Zvedla sluchátko a řekla: „Haló?“

Ozval se Arne. „Kdo je tam?“

Už zapomněla jeho hlas. Byl nízký a teplý a zdálo se, že každou chvíli se rozesměje. Mluvil spisovnou dánštinou a perfektně vyslovoval, jak se to naučil v armádě, a s lehkým jutským přízvukem, který mu zůstal z dětství.

První větu si připravila. Chtěla použít přezdívky, které si pro sebe vymysleli, doufajíc, že tím upozorní Arna na nutnost mluvit diskrétně.

Ale chvíli nemohla vůbec mluvit. „Haló?“ zaslechla. „Je tam někdo?“

Polkla a našla hlas. „Nazdar, Kartáčku, tady tvá Černá kočička.“ Říkala mu „Kartáček“, protože tak vnímala jeho knír, když ji líbal. Její přezdívka pocházela od barvy jejích vlasů.

Teď ztratil řeč on. Nastalo ticho.

Hermia se zeptala: „Jak se máš?“

„Já dobře,“ řekl konečně. „Bože, jsi to opravdu ty?“

„Ano.“

„Jsi v pořádku?“

„Ano.“ Najednou už nemohla říkat další zbytečnosti. Z ničeho nic z ní vylétlo: „Pořád ještě mě miluješ?“

Neodpověděl ihned. Začala si myslet, že se jeho city změnily. Napadlo ji, že to neřekne tak přímo; bude se vykrucovat a řekne, že si po tak dlouhé době budou muset přehodnotit svůj vztah, ale ona už bude vědět –

„Miluji tě,“ řekl Arne.

„Opravdu?“

„Víc než dřív. Strašně se mi po tobě stýská.“ Zavřela oči. Zatočila se jí hlava a musela se opřít o zeď. „Já jsem tak rád, že jsi naživu,“ pokračoval Arne. „Jsem tak šťastný, že s tebou mluvím.“

„Já tě taky miluji,“ řekla.

„Co se vlastně děje? Jak se máš? Odkud mi voláš?“ Vzpamatovala se. „Nejsem daleko od tebe.“

Všiml si její opatrnosti a odpověděl podobným tónem. „Tak jo. Rozumím.“

Další část měla připravenou. „Vzpomínáš si na ten hrad?“ V Dánsku bylo hodně hradů, ale jeden měl pro ně zvláštní význam. „Myslíš tu zříceninu? Jak bych mohl zapomenout?“

„Mohli bychom se tam setkat?“

„Jak by ses tam mohla dostat? To je jedno. Myslíš to vážně?“

„Ano.“

„Je daleko.“

„Opravdu je to moc důležité.“

„Já bych jel mnohem dál, abych tě viděl. Už teď přemýšlím jak. Požádám o dovolenou, ale jestli to bude problém, prostě uteču –“

„To nedělej.“ Nechtěla, aby ho hledala vojenská policie. „Kdy máš volný den?“

„V sobotu.“

Ozvala se operátorka a oznámila, že jim zbývá deset sekund. Hermia spěšně řekla: „Budu tam v sobotu – doufám. Jestli se tam nedostaneš, budu tam jezdit každý den, jak dlouho to jen půjde.“

„Já budu dělat totéž.“

„Buď opatrný. Mám tě ráda.“

„Já tebe taky – „ Spojení se přerušilo.

Hermia si nechala sluchátko u ucha, jako kdyby si tak Arna mohla ještě chvíli udržet u sebe. Potom se jí telefonistka zeptala, jestli si přeje další hovor. Hermia odmítla a zavěsila.

Zaplatila u přepážky a vyšla ven opilá štěstím. Stála v nádražní hale pod vysokou zakřivenou střechou a lidé kolem ní spěchali všemi směry. Stále ji miluje. Za dva dny ho spatří.

Někdo do ní vrazil. Vypletla se z davu a zašla do kavárny, kde se sesunula do křesílka. Dva dny.

Zřícenina hradu, o níž se oba tak tajuplně zmiňovali, byl Hammershus, turistická atrakce na dánském prázdninovém ostrově Bornholm v Baltském moři. V roce 1939 spolu strávili na ostrově týden předstírajíce, že jsou manželé, a jednoho teplého letního večera se v ruinách milovali. Arne se tam dostane trajektem z Kodaně, což je sedmi až osmihodinová plavba, nebo poletí z Kastrupu, což by trvalo tak hodinu. Ostrov je asi sto šedesát kilometrů od dánské pevniny, ale jen něco přes třicet kilometrů od jižního pobřeží Švédska. Hermia bude muset najít rybářskou loď, která ji přepraví přes ten pruh vody ilegálně.

Ale nepřemýšlela ani tak o svém nebezpečí jako o Arnově. Tajně se setká s agentkou britské tajné služby. A ona ho požádá, aby se stal špionem.

Kdyby ho dopadli, odsoudili by ho na smrt.

Jedenáctá kapitola

Druhý den po svém zatčení se Harald vrátil ze školy domů.

Heis mu dovolil zůstat ve škole ještě dva dny, aby složil poslední zkoušky. Bude mu povoleno absolvovat, jenže se nesmí zúčastnit slavnostního ceremoniálu, který bude až za týden. Důležité však bylo, že jeho místo na univerzitě je v bezpečí. Bude studovat fyziku u Nielse Bohra – jestli se toho dožije.

Během těch dvou dnů se od Madse Kirkea dozvěděl, že Poulovu smrt nezpůsobila obyčejná havárie. Armáda odmítala prozradit podrobnosti a tvrdila, že se stále ještě vyšetřuje, ale ostatní piloti řekli rodině, že v té době byla na základně policie a že se tam střílelo. Harald si byl jistý, že Poul byl zabit kvůli své práci v odboji, jenže to nemohl Madsovi říct.

Nicméně když byl na cestě domů, víc se bál otce než policie. Z Jansborgu na východě na ostrov Sande u západního pobřeží to bylo únavně známé putování přes celou šíři Dánska. Už znal nádraží každého městečka a rybinou páchnoucí přístaviště provozního parníku i všechnu plochou zelenou krajinu mezi nimi. Kvůli četným zpožděním vlaku trvala cesta celý den, ale tentokrát si přál, aby byla ještě delší.

Trávil čas předvídáním otcova hněvu. Sestavoval rozhořčené projevy, v nichž se ospravedlňoval, ale ani pro něj nebyly přesvědčivé. Zkoušel si různé varianty více méně ponížených omluv a nebyl schopen přijít na znění, které by znělo upřímně, ale ne moc podlézavě. Přemýšlel, jestli má rodičům říct, že je rád, že je naživu, když ho mohl potkat stejný osud jako Poula Kirkea, ale připadalo mu to jako laciné využití hrdinské smrti.

Když dojel na Sande, snažil se ještě odložit příchod domů tím, že šel pěšky po pláži. Byl odliv a moře bylo na míli daleko a stěží viditelné, úzký pruh temně modré s proměnlivými skvrnami bílého příboje, sevřený mezi jasnou modř oblohy a žlutohnědý písek. Byl už večer a slunce bylo nízko. Několik prázdninových hostů se procházelo mezi dunami a skupina tak dvanáctiletých až třináctiletých chlapců hrála fotbal. Byla by to šťastná scenérie, nebýt nových šedivých betonových bunkrů, rozmístěných jeden a půl kilometru od sebe podél horní čáry přílivu, ježících se děly a obsazených vojáky v ocelových přilbách.

Přiblížil se k nové vojenské základně, opustil pláž a vydal se dlouhou oklikou kolem; další odklad jen uvítal. Uvažoval, jestli se Poulovi podařilo poslat Britům jeho náčrt rádiového zařízení. Jestli ne, musela ho najít policie. Budou se ptát, kdo to nakreslil? Naštěstí tam nebylo nic, co by nákres spojovalo s Haraldem. Ale přesto to byla děsivá představa. Policie pořád ještě nevěděla, že je zločinec, ale o jeho zločinu už teď věděla.

Konečně se dostal na dohled od domu. Stejně jako kostel i fara byla postavena v místním stylu, s červeně natřenými cihlami a deskovou střechou, která se svažovala nízko nad okna jako klobouk stažený do očí, aby chránil před deštěm. Překlad nad předním vchodem byl pomalován šikmými pruhy černé, bílé a zelené, což byla místní tradice.

Harald obešel dům a nahlédl dovnitř skleněnou kosočtvercovou tabulkou v kuchyňských dveřích. Matka tam byla sama. Chvíli ji pozoroval a přemýšlel, jak asi vypadala, když byla v jeho věku. Co si ji pamatoval, vždy vypadala unaveně, ale kdysi musela být hezká.

Jak se v rodině vyprávělo, Haraldův otec Bruno byl v sedmatřiceti letech všemi považován za zapřísáhlého starého mládence, cele oddaného činnosti své malé sekty. Potom potkal o deset let mladší Lisbeth a ztratil srdce. Byl tak bláznivě zamilován, že do kostela nosil barevnou kravatu, aby vypadal romanticky, a jáhnové ho museli pokárat pro nevhodné oblékání.

Harald pozoroval matku, skloněnou nad dřezem a drhnoucí hrnec, a pokoušel se představit, jak ty unavené šedé vlasy kdysi vypadaly, když byly černé jako uhel a lesklé, a ty oříškově hnědé oči, z nichž probleskoval humor, bez vrásek na obličeji, a teď tak unavené tělo plné energie. Předpokládal, že musela být neodolatelně sexy, když obrátila nekompromisně svaté otcovy myšlenky k tělesným chtíčům. Těžko si to dokázal představit. Vešel dovnitř, odložil kufr a políbil matku. „Otec tu není,“ řekla matka. „Kam šel?“

„Ove Borking je nemocný.“ Ove byl starý rybář a věrný člen sboru.

Harald si oddechl. Jakýkoli odklad konfrontace byl úlevou. Matka se tvářila vážně a měla slzy na krajíčku. Její výraz ho bodl u srdce. Řekl: „Mrzí mě, že jsem vám způsobil takovou bolest, mami.“

„Tvůj otec se stydí. Axel Flemming svolal mimořádnou schůzi Rady starších, aby tu záležitost projednali.“

Harald přikývl. Počítal s tím, že Flemmingové to budou chtít rozmáznout co nejvíc.

„Ale proč jsi to udělal?“ zeptala se plačtivě. Na to neměl odpověď.

Připravila mu k večeři chléb se šunkou. Zeptal se: „Jsou nějaké zprávy o strýci Joachimovi?“

„Žádné. Na dopisy nám neodpovídají.“ Vlastní problémy se mu jevily nicotné, když pomyslel na sestřenici Moniku, která je bez groše, pronásledovaná, ani neví, jestli je otec živ, nebo mrtev. Když Harald vyrůstal, výroční návštěva rodiny Goldsteinových byla zlatým hřebem roku. Na dva týdny se klášterní atmosféra fary proměnila a dům byl plný lidí a ruchu. Pastor měl pro svou sestru a její rodinu shovívavou slabost, kterou neprojevoval nikomu jinému, zejména ne vlastním dětem, a dobrotivě se usmíval, když se dopouštěli prohřešků, jako třeba kupování zmrzliny v neděli, za což by Haralda a Arna potrestal. Pro Haralda byl zvuk němčiny spojen se smíchem, rošťárnami a legrací. Teď si říkal, jestli se Goldsteinovi ještě někdy budou smát.

Pustil si rádio, aby slyšel válečné zprávy. Bylo to zlé. Britská ofenzíva v severní Africe skončila katastrofálním krachem. Ztratili polovinu tanků, které buď uvízly v poušti následkem mechanických závad, neboje zničili zkušení němečtí protitankoví dělostřelci. Nadvláda Osy v severní Africe zůstala neotřesena. Dánský rozhlas i BBC hlásily v podstatě totéž.

O půlnoci přeletěla nad ostrovem letka bombardérů. Harald vyšel ven a viděl, že míří na východ. To znamenalo, že byly britské. Bombardéry byly tím jediným, co teď Britové měli.

Když se vrátil do domu, matka mu řekla: „Otec bude možná pryč celou noc. Radši si jdi lehnout.“

Dlouho ležel a nespal. Musel se ptát, čeho se vlastně bojí. Byl příliš velký, aby dostal výprask. Otec se dokázal strašně hněvat, ale že by nevydržel jeho spílání? Harald se nedal snadno zastrašit. Spíš naopak; většinou nesnášel autoritu a stavěl se jí na odpor z čirého buřičství.

Krátká noc skončila a kolem záclony na okně se objevil obdélník šedého úsvitu, jako by ji zarámoval. Konečně usnul. Jeho poslední myšlenkou bylo, že snad nemá ani tak strach z toho, co hrozí jemu, jako z utrpení, které způsobil otci.

Za hodinu byl prudce probuzen.

Dveře se rozlétly, světlo se rozsvítilo a pastor stál u jeho postele. Byl oblečen, ruce měl v bok a bradu vystrčenou. ‚Jak jsi to mohl udělat?“ vykřikl.

Harald se posadil a mžoural na otce. Byl vysoký, plešatý, oblečený v černém a upíral na Haralda pohled svých modrých očí, který tak děsil sbor farníků.

„Na co jsi myslel?“ řval na syna. „Co tě to posedlo?“

Harald se nechtěl choulit v posteli jako malé dítě, Odhodil prostěradlo a postavil se. Protože bylo teplo, spal jen ve spodkách.

„Zakryj se, chlapče,“ řekl otec. „Jsi skoro nahý!“ Tato absurdní poznámka přiměla Haralda k ostré odpovědi. „Jestli tě uráží spodní prádlo, nevstupuj do ložnice bez klepání.“

„Mám klepat? Neříkej mi, abych klepal na dveře ve vlastním domě!“

Harald měl opět známý pocit, že otec má odpověď na všechno. „Tak jo,“ řekl rozmrzele.

„Který ďas tě posedl? Jak jsi mohl přivolat takovou hanbu na sebe, na svou rodinu, školu i církev?“

Harald si oblékl kalhoty a obrátil se tváří k otci.

„No tak?“ vykřikl otec. „Odpovíš mi?“

„Promiň. Myslel jsem, že to jsou řečnické otázky.“ Harald byl překvapen svou chladnou ironií.

Otce to rozzuřilo. „Nepokoušej se využívat svého vzdělání k vytáčkám! I já jsem chodil na Jansborg.“

„Já se nevytáčím. Jen se ptám, jestli je nějaká šance, že vyslechneš něco z toho, co ti řeknu.“

Pastor zvedl ruku jako k úderu. To by byla úleva, pomyslel si Harald, ale otec zaváhal. Ať už by přijal ránu pasivně, nebo ji oplatil, násilí by bylo aspoň jakýmsi řešením.

Ale otec mu to nehodlal tak ulehčit. Spustil ruku a řekl:

„Tak já poslouchám. Jak mi to chceš vysvětlit?“

Harald si rovnal myšlenky. Ve vlaku si zkoušel mnoho verzí, některé byly velice výmluvné, ale nyní zapomněl všechny řečnické kudrlinky. „Mrzí mě, že jsem pomaloval tu strážní budku, protože to bylo prázdné gesto, dětinský projev vzdoru.“

„Přinejmenším!“

Chvíli se rozmýšlel, má-li říct otci o svém napojení na odboj, ale rychle se rozhodl neriskovat další zesměšňování. Kromě toho, když Poul už byl mrtev, žádný odboj třeba neexistuje.

Místo toho se soustředil na osobní věci. „Je mi líto, že jsem způsobil problémy škole, protože Heis je laskavý člověk. Mrzí mě, že jsem se opil, protože jsem se druhý den ráno cítil strašně. Ze všeho nejvíc mě mrzí, že jsem způsobil bolest matce.“

„A otci?“

Harald zavrtěl hlavou. „Ty jsi rozčílený, protože o tom ví Axel Flemming a bude ti to mlátit o hlavu. Urazilo to tvou hrdost, ale nejsem si jistý, že si děláš nejmenší starost o mne.“

„Hrdost?“ zaburácel otec. „Co s tím má společného hrdost? Snažím se vychovávat syny tak, aby z nich byli slušní, střízliví, bohabojní muži – a tys mě zklamal!“

To Haralda podráždilo. „Hele, zase taková ostuda to není. Většina mužů se opije – „ „Ne moji synové!“

„– aspoň jednou v životě.“

„Ale tebe zatkli.“

„To byla smůla.“

„To bylo špatné chování –“

„A ani proti mně nevznesli obvinění – policejní seržant to vlastně považoval za legraci. Řekl mi: Nejsme patrola přes žertíky. Ani ze školy by mě nevyloučili, kdyby Peter Flemming nevyhrožoval Heisovi.“

„Neopovažuj se to bagatelizovat. Žádný příslušník této rodiny nebyl nikdy a ze žádného důvodu ve vězení. Ty jsi nás stáhl do stoky!“ Náhle se pastorův výraz změnil. Poprvé na něm bylo vidět spíš smutek než zlobu. „A byl by to šok a tragédie, i kdyby o tom nevěděl nikdo jiný na světě než já.“

Harald viděl, že to otec míní upřímně, a to ho vyvedlo z rovnováhy.

Byla pravda, že se to dotklo jeho hrdosti, ale to nebylo všechno. On se skutečně obával o duši svého syna. Ta ironická poznámka teď Haralda mrzela.

Ale otec mu neposkytl příležitost ke smíření. „Zůstává otázka, co teď s tebou bude.“

Harald nevěděl, co to znamená. „Zmeškal jsem jen několik dnů školy,“ namítl. „Na studium na univerzitě se můžu připravovat doma.“

„Ne,“ řekl otec. „Tak lehce z toho nevyvázneš.“ Harald měl strašnou předtuchu. „Jak to myslíš? Co máš v plánu?“

„Na univerzitu nepůjdeš.“

„Co to povídáš? Ovšemže půjdu.“ Najednou pocítil velké obavy.

„Nepošlu tě do Kodaně, aby sis znečišťoval duši silnými nápoji a džezovou hudbou. Dokázal jsi, že na velkoměsto nejsi dost zralý. Zůstaneš tady, kde mohu dohlížet na tvůj duchovní vývoj.“

„Ale přece nemůžeš zavolat na univerzitu a říct: Toho kluka neučte. Už tam mám místo.“

„Ale peníze ti žádné nedali.“

To byl pro Haralda šok. „Dědeček mi odkázal peníze na vzdělání.“

„Ale nechal na mně, abych ti je dal. A já ti je nehodlám dát na to, abys je utrácel v nočních klubech.“

„To nejsou tvoje peníze – na to nemáš právo!“

„Jistěže mám. Jsem tvůj otec.“

Haralda to omráčilo. O tom se mu ani nesnilo. Byl to jediný trest, který ho opravdu mohl zabolet. Byl zmaten a zmohl se na jedinou námitku: „Ale ty mi pořád říkáš, že vzdělání je hrozně důležité.“

„Vzdělání není totéž jako bohabojnost.“

„Ale stejně…“

Otec viděl, že je syn opravdu zděšen, a poněkud zmírnil svůj postoj. „Před hodinou zemřel Ove Borking. Neměl žádné vzdělání, které by stálo za řeč – stěží se dokázal podepsat. Celý život pracoval na lodích jiných lidí a nikdy si nevydělal tolik, aby mohl ženě koupit koberec, který by si dala do obývacího pokoje. Ale vychoval tři bohabojné děti a každý týden dával církvi desátek ze své skrovné mzdy. To Bůh považuje za dobrý život.“

Harald Borkinga znal, měl ho rád a bylo mu líto, že zemřel. „Byl to prostý člověk.“

„Na prostotě není nic špatného.“

„Jenže kdyby všichni byli jako Ove, ještě bychom rybařili v dlabaných člunech.“

„Snad. Ale než budeš dělat cokoliv jiného, naučíš se být jako on.“

„A co to znamená?“

„Oblékni se. Vezmi si školní oblek a čistou košili. Půjdeš do práce.“ S těmi slovy odešel z pokoje.

Harald zíral na zavřené dveře. Co teď?

Jako omámený se umyl a oholil. Stěží mohl uvěřit tomu, co se dělo.

Samozřejmě mohl jít na univerzitu i bez otcovy pomoci. Musel by si ovšem najít práci, aby měl z čeho žít, a nemohl by si dovolit soukromé konzultace, které většina lidí považovala za nezbytný doplněk přednášek, za něž se neplatilo. Ale mohl by za těchto okolností dosáhnout všeho, co chtěl? Nechtěl přece jen udělat zkoušky. Chtěl být velkým fyzikem, nástupcem Nielse Bohra. Jak by to mohl dokázat, kdyby neměl peníze, aby si kupoval knihy?

Potřeboval čas na přemýšlení. A zatímco bude přemýšlet, musí dělat to, co má otec v plánu.

Sešel dolů a bez chuti snědl ovesnou kaši, kterou matka připravila.

Otec zatím osedlal koně Majora, irského valacha se širokými zády, dost silného, aby je oba unesl. Pastor nasedl a Harald se posadil za něj.

Jeli přes celý ostrov. Majorovi cesta trvala víc než hodinu. Když dojeli do přístaviště, napojili koně u napajedla na nábřeží a čekali na přívozní parník. Pastor pořád ještě neřekl Haraldovi, kam jedou.

Když loď přistála, převozník se dotkl čapky na pozdrav. „Ove Borking byl dnes časně ráno povolán domů,“ oznámil mu pastor.

„Já jsem to čekal,“ poznamenal převozník.

„Byl to dobrý člověk.“

„Pokoj jeho duši.“

„Amen.“

Přeplavili se na pevninu a jeli do kopce na náměstí. Obchody ještě neměly otevřeno, ale pastor zaklepal na dveře obchodu s galanterií. Otevřel jim majitel, Otto Sejr, diákon saudské církve. Zdálo se, že je očekává.

Vešli dovnitř a Harald se rozhlédl. Ve skleněných vitrínách byla vystavena klubka barevné vlny. Přihrádky byly plné textilní metráže, vlněných látek, potištěné bavlny, bylo tam i několik štůčků hedvábí. Pod regály byly zásuvky, každá úhledně označená: STUHA – BÍLÁ, STUHA – BAREVNÁ, GUMY, KNOFLÍKY – KOŠILOVÉ, KNOFLÍKY – ROHOVINOVÉ, ŠPENDLÍKY, PLETACÍ JEHLY

Ve vzduchu visel uprášený pach kuliček proti molům a levandule, jako v šatníku staré dámy. Zápach Haraldovi připomněl scénu z dětství, která náhle byla jako živá: jako malý kluk stál v obchodě a matka kupovala černý satén na otcovy kněžské košile.

Obchod teď působil sešlým dojmem, pravděpodobně v důsledku úsporných opatření v době války. Horní regály byly prázdné a Haraldovi se zdálo, že tu není tak udivující výběr různobarevných pletacích vln, jak si to pamatoval z dětství.

A proč sem přišli dnes?

Otec mu na otázku brzy odpověděl. „Bratr Sejr se laskavě uvolil dát ti práci,“ řekl Haraldovi. „Budeš pomáhat v obchodě, obsluhovat zákazníky a dělat vše, co můžeš, abys byl užitečný.“ Díval se na otce a nemohl promluvit.

„Paní Sejrová má chatrné zdraví, tak už tu nemůže pracovat, a jejich dcera se nedávno provdala a odstěhovala do Odense, takže bratr potřebuje pomocníka,“ pokračoval pastor, jako kdyby právě to bylo třeba vysvětlit.

Sejr byl malý muž, holohlavý a měl malý knírek. Harald ho znal od narození. Byl nafoukaný, zlý a záludný. Zakýval tučným prstem a řekl: „Pracuj pilně, dávej pozor a buď poslušný, a můžeš se vyučit výhodnému řemeslu, Haralde.“

Harald byl jako zkoprnělý. Dva dny přemýšlel, jak otec zareaguje na jeho zločin, ale nic z toho, co očekával, se tomuhle vůbec nepodobalo. Byl to trest na doživotí.

Otec a Sejr si podali ruce, otec mu poděkoval a při odchodu řekl Haraldovi: „Obědvat budeš tady s rodinou, a až skončíš práci, přijď rovnou domů. Uvidíme se večer.“ Chvíli čekal, jako by počítal s odpovědí, ale když Harald nic neřekl, vyšel ven.

„Tak,“ začal Sejr. „Je tak akorát čas zamést, než otevřeme. Koště najdeš v komoře. Začni vzadu, meť směrem ke dveřím a prach pak vymeť ven.“

Harald započal svou práci. Když Sejr viděl, že zametá jednou rukou, vyjel na něj: „Chyť to koště oběma rukama, hochu!“

Harald poslechl.

V devět hodin dal Sejr na dveře cedulku OTEVŘENO. Pak řekl Haraldovi: „Až budu chtít, abys zákazníka obsloužil, řeknu přistup, a ty přistoupíš. Řekneš: Dobré ráno, čím vám posloužím? Ale nejdřív se dívej na mě, jak obsloužím jednoho či dva zákazníky.“

Harald se díval, jak Sejr prodal šest jehel na kartičce staré paní, která počítala své mince tak opatrně, jako by byly zlaté. Další byla elegantně oblečená, asi čtyřicetiletá žena, která kupovala metr osmdesát černého prýmku. Potom měl obsluhovat Harald. Třetí zákaznice byla žena s úzkými rty, která se mu zdála povědomá. Požádala o cívku bílých bavlněných nití.

Sejr vybafl: „Vlevo, druhá zásuvka.“

Harald nitě našel. Cena byla napsaná tužkou na dřevěném konci špulky. Vzal od ženy peníze a vrátil jí drobné.

Pak žena řekla: „Tak co, Haralde Olufsene, prý jsi byl za babylonskými neřestmi?“

Harald zrudl. Na tohle nebyl připraven. Copak už celé město ví, co provedl? Nebude se přece obhajovat před drbnami. Neodpověděl.

Sejr odpověděl za něj: „Tady bude mladý Harald pod stálým dohledem, paní Jensenová.“

„To mu určitě udělá dobře.“

Harald si uvědomil, že je hrozně těší jeho ponížení. Zeptal se: „Budete si přát ještě něco?“

„Ach ne, děkuji ti,“ řekla paní Jensenová, ale k odchodu se neměla. „Takže ty na univerzitu nepůjdeš?“

Harald se obrátil a zeptal se: „Kde tu máte toaletu, pane Sejre?“

„Dozadu a nahoru.“

Když odešel, slyšel, jak Sejr omluvně říká: „Pochopitelně je mu to trapné.“

„A není divu,“ odpověděla žena.

Harald vyšel po schodech do bytu nad obchodem. Paní Sejrová byla v kuchyni, oblečená do růžového prošívaného županu, a myla v dřezu hrnky od snídaně. „Mám k obědu jen několik sleďů,“ řekla Haraldovi. „Doufám, že moc nejíš.“

Snažil se zdržet v koupelně, a když se vrátil do obchodu, ulevilo se mu, že už paní Jensenová odešla. Sejr řekl: „Lidé jsou přirozeně zvědaví – musíš být zdvořilý, ať říkají cokoliv.“

„Do mého života paní Jensenové nic není,“ odsekl naštvaně Harald.

„Ale je zákaznice a zákazník má vždycky pravdu.“

Dopoledne se vleklo neskutečně pomalu. Sejr kontroloval zásoby, psal objednávky, dělal si účetní záznamy a vyřizoval telefonáty, ale Harald měl postávat a čekat, být připraven na další osobu, která vejde do dveří. Přitom měl spoustu času na přemýšlení. Opravdu má strávit život prodáváním špulek nití ženským? To si nedokázal představit.

Později dopoledne, když paní Sejrová přinesla jemu a manželovi hrnek čaje, rozhodl se, že by touto prací nemohl strávit ani zbytek léta.

V poledne už věděl, že tu nevydrží ani den.

Když Sejr obrátil cedulku na ZAVŘENO, Harald mu řekl:

„Jdu se projít.“

Sejra to zarazilo. „Ale paní Sejrová připravila oběd.“

„Řekla mi, že stejně nemá dost jídla.“ Harald otevřel dveře. „Máš jenom hodinu,“ volal za ním Sejr. „Ne ať přijdeš pozdě!“ Harald sešel z kopce a nastoupil na parníček.

Přeplul na Sande a šel po pláži k faře. Na prsou ho to podivně svíralo, když se díval na duny, na míle vlhkého písku a nekonečné moře. Ten pohled mu byl známý jako jeho vlastní tvář, ale nyní z něj měl bolestný pocit ztráty. Skoro se mu chtělo brečet, a až po chvíli si uvědomil proč.

Dnes hodlá toto místo opustit.

Když si to uvědomil, bylo rozhodnuto. Nemusí dělat práci, kterou mu vybrali, ale když se postaví otci na odpor, nemůže už bydlet doma. Bude muset odejít.

Když tak šel po písku, uvědomil si, že ho už neděsí představa, že otce neposlechne. Dramatický náboj vyprchal. Kdy došlo k té změně? Zřejmě tehdy, když pastor řekl, že mu nedá peníze, které mu zanechal dědeček. To byla šokující zrada, která musela jejich vztah poznamenat. V té chvíli Harald pochopil, že nemůže důvěřovat otci, když tvrdí, že pro něj chce to nejlepší. Teď se bude muset postarat sám o sebe.

Byl to závěr, který ho zbavil napětí. Ovšemže musí převzít odpovědnost za vlastní život. Bylo mu, jako když si uvědomil, že Bible není neomylná; teď mu bylo zatěžko věřit, že mohl být dřív tak důvěřivý.

Když dorazil na faru, kůň ve výběhu nebyl. Harald usoudil, že se otec vrátil k Borkingovým, aby připravil vše na Oveův pohřeb. Vešel do domu kuchyňskými dveřmi. Matka seděla u stolu a loupala brambory. Když ho spatřila, zatvářila se vylekaně. Políbil ji, ale nic nevysvětloval.

Šel do svého pokoje a sbalil si kufřík, jako kdyby jel do školy. Matka přišla ke dveřím, stála tam, pozorovala ho a utírala si ruce do ručníku. Viděl její vrásčitou a smutnou tvář a rychle se otočil. Po chvíli se ho zeptala: „Kam půjdeš?“

„Ještě nevím.“

Pomyslel na bratra. Vešel do otcovy pracovny, zvedl telefon a požádal o spojení s leteckou školou. Po několika minutách se mu ozval Arne a Harald mu řekl, co se stalo.

„Starý pán zašel příliš daleko,“ poznamenal Arne. „Kdyby ti byl dal nějakou tvrdou práci, jako třeba čistit ryby v konzervárně, byl bys u toho zůstal, jen abys dokázal, že jsi chlap.“

„Asi ano.“

„Ale v tom zatraceným krámu jsi nemohl zůstat dlouho. Náš táta občas dělá hlouposti. Kam teď půjdeš?“

Harald se do této chvíle nerozhodl, ale teď najednou dostal nápad. „Do Kirstenslotu,“ vyhrkl. „Tam, co bydlí Tik Duchwitz. Ale otci to neříkej. Nechci, aby se za mnou vydal.“

„Starý Duchwitz mu to možná řekne.“

To byla správná námitka. Harald uvažoval. Tikův úctyhodný otec by měl málo sympatií s uprchlíkem, který hraje boogie a maluje nápisy. Ale sezónní dělníky na farmě ubytovávají ve zříceninách kláštera. „Budu spát ve starém klášteře. Tikův otec se ani nedozví, že tam jsem.“

„Čím se budeš živit?“

„Možná si seženu práci na farmě. V létě zaměstnávají studenty.“

„Tik je asi ještě ve škole.“

„Třeba mi pomůže jeho sestra.“

„Já ji znám. Párkrát si vyšla s Poulem. Karen.“

„Jen párkrát?“

„Ano. Proč? Máš o ni zájem?“

„Ta není pro mě.“

„Asi ano.“

„Co se vlastně stalo Poulovi… doopravdy?“

„Byl to Peter Flemming.“

„Peter!“ Mads Kirke tuhle podrobnost neznal.

„Přijel s autem plným policajtů a hledal Poula. Ten se pokusil uniknout ve svém letadle a Peter po něm střílel. Letadlo havarovalo a shořelo.“

„Panebože! Tys to viděl?“

„Ne, ale jeden z mých mechaniků tam byl.“

„Mads mi o tom něco řekl, ale všechno nevěděl. Tak Poula zabil Peter Flemming. To je strašné.“

„Tak o tom moc nemluv – mohl by ses dostat do maléru. Pokoušejí se to zakamuflovat jako nehodu.“

„Tak jo.“ Harald si všiml, že Arne neřekl, proč šla policie po Poulovi. A Arne si musel všimnout, že se Harald nezeptal.

„Dej mi vědět, jak se ti v Kirstenslotu vede. Jestli budeš něco potřebovat, zavolej mi.“

„Díky.“

„Zlom vaz, kluku.“

Když Harald zavěsil, vešel dovnitř otec. „Co ty tady děláš?“ Harald se postavil. „Jestli chceš peníze za telefon, řekni si Sejrovi o mou mzdu za dopoledne.“

„Já nechci peníze. Chci vědět, proč nejsi v obchodě.“

„Nemám psáno v osudu, že budu kramář.“

„Ty nevíš, jaký je tvůj osud.“

„Možná ne.“ Harald odešel z pracovny.

Vyšel z domu, vstoupil do dílny a zapálil pod kotlíkem motocyklu. Zatímco čekal, až se vytvoří dost páry, naskládal si do postranního vozíku rašelinu. Nevěděl, kolik jí bude potřebovat na cestu do Kirstenslotu, tak naložil všechnu. Vrátil se do domu a vzal si kufr.

Otec si na něj počíhal v kuchyni. „Kam si myslíš, že půjdeš?“

„To ti radši neřeknu.“

„Zakazuju ti odejít!“

„Teď mi už opravdu nemůžeš nic zakazovat, táto,“ řekl mu klidně Harald. „Nejsi už ochoten mě podporovat. Děláš všechno, abys mi zabránil ve studiu. Obávám se, že jsi ztratil právo mi říkat, co mám dělat.“

To pastora ohromilo. „Ty mi musíš říct, kam jedeš!“

„Nemusím.“

„Proč ne?“

„Když nebudeš vědět, kde jsem, nemůžeš zasahovat do mých plánů.“

Pastor vypadal, jako když dostal smrtící ránu. Harald pocítil lítost, která prudce zabolela. Nechtěl se mstít a nijak ho netěšilo, když viděl, jak otec trpí. Ale bál se, že kdyby dal najevo lítost, ztratil by sílu, kterou mu dával jeho cíl, a nechal by se umluvit, aby zůstal. Proto se odvrátil a vyšel ven.

Připoutal si kufr dozadu na motocykl a vyvezl ho z dílny. Matka za ním vyběhla přes dvůr a strčila mu do rukou balíček. „Jídlo,“ řekla s pláčem.

Zastrčil jídlo do vozíku k rašelině.

Jak seděl na motorce, pevně ho objala. „Tvůj otec tě miluje, Haralde. Chápeš to?“

„Ano, mami. Myslím, že chápu.“

Políbila ho. „Dej mi vědět, že jsi v pořádku. Zavolej nebo pošli pohled.“

„Dobře.“

„Slib mi to.“

„Slibuju.“

Pustila ho a Harald odjel.

Dvanáctá kapitola

Peter Flemming svlékal svou ženu.

Pasivně stála před zrcadlem jako živá socha bledé, krásné ženy. Odepnul jí hodinky a náhrdelník, potom trpělivě rozepínal háčky a očka na šatech tupými prsty, které hodinami praxe nabyly zručnosti. Všiml si, že na boku měla šmouhu, a zamračil se. Jako kdyby se dotkla něčeho lepkavého a otřela si ruku o bok. Obvykle se neumazala. Přetáhl jí šaty přes hlavu, dávaje pozor, aby ji nerozcuchal.

Inge byla dnes stejně krásná, jako když ji poprvé spatřil ve spodním prádle. Ale tehdy se usmívala, pronášela pošetilá slůvka a na obličeji jí byla vidět nedočkavost a taky trošku obava. Dnes byla její tvář prázdná.

Pověsil šaty do skříně a rozepnul jí podprsenku. Ňadra měla plná a zaoblená, bradavky měly tak světlou barvu, že skoro nebyly vidět. Těžce polkl a snažil se na ně nedívat. Posadil ji na taburet u toaletního stolku, zul jí boty, rozepnul podvazky a sroloval punčochy a pak jí svlékl podvazkový pás. Znovu ji postavil, aby jí mohl stáhnout kalhotky. Když odkryl blonďaté kudrlinky v rozkroku, zatoužil po ní. Byl sám sobě odporný.

Věděl, že by se s ní mohl pomilovat, kdyby si to přál. Ležela by nehybně a přijala ho s bezvýraznou pasivitou jako všechno, co se s ní dělo. Ale nedokázal se k tomu přimět. Jednou to zkusil, krátce poté, co se vrátila domů z nemocnice. Říkal si, že tím v ní možná roznítí jiskřičku povědomí, ale byl sám sebou znechucen a po několika vteřinách přestal. Nyní se touha vrátila a musel s ní bojovat, ačkoli věděl, že i kdyby podlehl, úlevu by mu to nepřineslo.

Zlostně hodil její prádlo do koše. Nepohnula se, ani když otevřel zásuvku a vytáhl bílou bavlněnou noční košili s vyšitými kytičkami, kterou jí dala Peterova matka. Byla ve své nahotě nevinná a chtít se s ní milovat se zdálo stejně špatné jako toužit po sexu s dítětem. Přetáhl jí košili přes hlavu, paže vložil do rukávů a urovnal na zádech. Díval se jí přes rameno do zrcadla. Květovaný vzorek jí slušel a byla moc hezká. Měl dojem, že se jí na rtech objevil náznak úsměvu, ale asi to byla jen jeho fantazie.

Odvedl ji na toaletu a pak uložil do postele. Když se sám svlékal, prohlížel si tělo v zrcadle. Přes břicho se mu táhla dlouhá jizva, památka na noční pouliční rvačku o víkendu, kterou jako mladý policista likvidoval. Už neměl atletickou postavu jako za mlada, ale stále byl fit. Přemýšlel, jak dlouho ještě bude trvat, než se jeho kůže dotknou žádostivé ženské ruce.

Oblékl si pyžamo, ale nechtělo se mu spát. Rozhodl se, že se vrátí do obýváku a vykouří si ještě jednu cigaretu. Pohlédl na Inge. Ležela nehybně s otevřenýma očima. Zaslechl by, kdyby se pohnula. Obyčejně poznal, když něco potřebovala. Prostě by se zvedla a čekala, jako by si nemohla vybavit, co má dál udělat; a on by musel poznat, co chce: trochu vody, na záchod, šál, aby se zahřála, nebo něco složitějšího. Občas se pohybovala po bytě, očividně nahodile, ale brzy se zastavila, třeba u okna, nebo bezmocně zírala na zavřené dveře, nebo jen stála uprostřed místnosti.

Vyšel z ložnice a přešel malou halu do obývacího pokoje. Oboje dveře nechal otevřené. Našel cigarety a pak z náhlého popudu vzal z příborníku načatou láhev akvavitu a nalil si trochu do skleničky. Upíjel, kouřil a uvažoval o uplynulém týdnu.

Začal dobře a neskončil zle. Týden zahájil dopadením dvou špionů, Ingemara Gammela a Poula Kirkea. Ještě lepší bylo, že ti dva nepatřili k jeho obvyklým cílovým skupinám: odborovým agitátorům, kteří zastrašují stávkokazy, nebo komunistům, kteří posílají do Moskvy šifrované dopisy, v nichž tvrdí, že Jutsko je zralé na revoluci. Ne, Gammel a Kirke byli skuteční špioni a nákresy, které Tilde Jespersenová našla v Poulově kanceláři, představovaly významnou špionážní informaci vojenského charakteru.

Zdálo se, že Peterova hvězda je na vzestupu. Někteří kolegové se k němu začali chovat chladně, protože neschvalovali jeho nadšenou spolupráci s německými okupanty, ale na nich moc nezáleželo. Zavolal si ho generál Braun a řekl mu, že podle jeho názoru by hlavou Bezpečnostního oddělení měl být on. Neřekl, co by pak dělal Frederik Juel. Ale dal jasně najevo, že Peter to místo dostane, když dokáže uzavřít tento případ.

Jaká škoda, že Poul Kirke zemřel. Kdyby žil, třeba by prozradil, kdo jsou jeho spolupracovníci, odkud dostává rozkazy a jak posílal informace Britům. Gammel ještě žil a byl předán gestapu k „hloubkovému výslechu“, ale nic dalšího neprozradil, snad proto, že už nic nevěděl.

Peter pokračoval ve vyšetřování s obvyklou energií a rozhodností. Vyslechl Poulova velitele, namyšleného majora Renthea. Vyslechl také Poulovy rodiče, jeho přátele, dokonce i bratrance Madse, a z nikoho nic nedostal. Jeho detektivové se pověsili na Poulovu přítelkyni Karen Duchwitzovou, ale zatím se zdálo, že je to pouze pilná studentka baletní školy. Peter nechal sledovat také Poulova nejlepšího přítele Arna Olufsena. Arne byl nejpravděpodobnějším kandidátem, protože snadno mohl nakreslit skici vojenské základny na Sande. Ale Arne strávil týden bezúhonným plněním svých povinností. Tento večer, byl pátek, si zajel vlakem do Kodaně, ale na tom nebylo nic neobvyklého.

Vypadalo to tak, že po báječném začátku se případ dostal do slepé uličky.

Menším vítězstvím tohoto týdne bylo pokoření Arnova bratra Haralda. Jenže Peter si byl jistý, že Harald do špionáže zapleten není. Člověk, riskující život jako špion, nečmárá hloupé nápisy.

Peter zrovna přemýšlel, kam dál zaměřit vyšetřování, když se ozvalo klepání na dveře.

Podíval se na hodiny na krbové římse. Bylo půl jedenácté, ne zas tak hrozně pozdě, ale stejně to byla neobvyklá hodina na neočekávanou návštěvu. Návštěvníka tedy jistě nepřekvapí, že ho najde v pyžamu. Vyšel do haly a otevřel dveře. Stála tam Tilde Jespersenová, s blankytně modrým baretem na světlých vlnitých vlasech.

„Něco se přihodilo,“ řekla bez pozdravu. „Řekla jsem si, že bychom to měli projednat.“

„Samozřejmě. Pojď dál. Musíš omluvit moje oblečení.“

Podívala se na vzorek jeho pyžama a usmála se. „Sloni,“ poznamenala cestou do obývacího pokoje. „To bych do tebe neřekla.“

Bylo mu trochu trapně a litoval, že si nevzal župan, i když bylo příliš teplo.

Tilde se posadila. „Kde je Inge?“

„V posteli. Dáš si trochu akvavitu?“

„Děkuju.“

Vzal čistou sklenku a nalil oběma.

Překřížila nohy. Kolena měla kulatá a lýtka plná, úplně jiná než štíhlé nohy jeho ženy. „Arne Olufsen si koupil jízdenku na zítřejší trajekt na Bornholm.“

Peter ztuhl se sklenkou na půl cesty ke rtům. „Bornholm,“ pronesl tiše. Dánský prázdninový ostrov byl vábivě blízko švédskému pobřeží. Že by to byl zvrat, na který čeká?

Tilde si vzala cigaretu a Peter jí zapálil. Vyfoukla kouř a řekla: „Samozřejmě je možné, že má ještě nějaké volno a rozhodl se udělat si dovolenou…“

„Ovšem. Na druhé straně taky může plánovat útěk do Švédska.“

„To mě napadlo.“

Peter polknul doušek s pocitem uspokojení. „Kdo s ním teď je?“

„Dresler. Před patnácti minutami mě vystřídal. Jela jsem rovnou sem.“

Peter se donutil uvažovat skepticky. Při vyšetřování bylo až příliš snadné nechat se unést vlastním přáním. „Proč by chtěl Olufsen opustit Dánsko?“

„Třeba ho vyděsilo, co se stalo Poulu Kirkeovi.“

„Nechová se nijak vyděšeně. Až dodnes dělal svou práci a zřejmě je spokojený.“

„Možná si všiml, že je sledován.“

Peter přikývl. „Vždycky si toho všimnou, dříve nebo později.“

„Případně může jet na Bornholm kvůli špionážní činnosti. Britové ho tam mohli vyslat.“

Peter se zatvářil pochybovačně. „Co je na Bornholmu?“

Tilde pokrčila rameny. „Třeba právě to se chtějí dozvědět. Nebo snad je to schůzka. Nezapomeň, že když se může dostat z Bornholmu do Švédska, cesta opačným směrem je asi stejně snadná.“

„Dobrý postřeh.“ Pomyslel si, že Tilde uvažuje velmi logicky. Měla na zřeteli všechny možnosti. Díval se na její inteligentní tvář a jasně modré oči. Když mluvila, sledoval její ústa.

Zdálo se, že si jeho pozornosti nevšímá. „Kirkeova smrt pravděpodobně přerušila jejich normální komunikační cestu. Toto by mohl být nouzový plán pro naléhavé případy.“

„Nejsem o tom přesvědčen, ale je jediný způsob, jak to zjistit.“

„Dál Olufsena sledovat?“

„Ano. Řekni Dreslerovi, ať nastoupí na trajekt s ním.“

„Olufsen má s sebou kolo. Mám říct Dreslerovi, ať si ho vezme taky?“

„Ano. Potom pro nás dva zamluv na zítra místa v letadle na Bornholm. Dostaneme se tam první.“

Tilde uhasila cigaretu a zvedla se. „Dobře.“

Peter ji nechtěl nechat odejít. Akvavit ho v těle hřál, cítil se uvolněný a měl příjemný pocit, že si může povídat s atraktivní ženou. Ale nemohl přijít na žádnou záminku, aby ji zdržel.

Vyprovodil ji do haly. Řekla jen: „Uvidíme se na letišti.“

„Ano.“ Položil ruku na kliku dveří, ale neotvíral. „Tilde…“

Tázavě na něj pohlédla; „Copak?“

„Děkuji ti za to. Dobrá práce.“

Pohladila ho po tváři. Řekla: „Hezky se vyspi,“ ale stále se neměla k odchodu.

Podíval se na ni. V koutcích úst měla náznak úsměvu, ale nedokázal rozeznat, jestli je svůdný, nebo posměšný. Naklonil se a náhle ji začal líbat.

Vášnivě jeho polibky opětovala. Bylo to pro něj překvapení. Přitáhla si jeho hlavu ke své a strčila mu jazyk do úst. Po krátkém šoku zareagoval. Uchopil ji za měkké ňadro a tvrdě stiskl. Vydala hluboký hrdelní zvuk a přitiskla se k němu kyčlemi.

Koutkem oka zahlédl někde pohyb. Přerušil polibek a otočil hlavu.

Ve dveřích ložnice stála Inge, ve světlé noční košilce byla jako duch. Na tváři měla svůj trvalý prázdný výraz, ale dívala se přímo na ně. Peter sám sebe zaslechl, že vydal zvuk podobný vzlyku.

Tilde se vymanila z jeho objetí. Obrátil se, aby jí něco řekl, ale žádná slova nevyšla. Otevřela si dveře, vyšla na chodbu a byla pryč. Dveře se zabouchly.

Každodenní spojení z Kodaně na Bornholm zajišťovala dánská letecká společnost DDL. Odlet byl v devět ráno a cesta trvala hodinu. Letadlo přistálo na letišti asi jeden a půl kilometru od hlavního města ostrova, Rónne. Na Petera a Tildu čekal velitel místní policie, který jim půjčoval auto, jako kdyby jim svěřoval korunovační klenoty.

Jeli do města. Bylo to ospalé místo, kde bylo víc koní než aut. Domy z hrázděného zdiva byly natřeny nápadně sytými barvami: tmavou hořčicovou, růžovou s cihlovým nádechem, lesní zelení a rezavě červenou. Na centrálním náměstí stáli dva němečtí vojáci, pokuřovali a bavili se s kolemjdoucími. Z náměstí vedla ulice dlážděná kočičími hlavami dolů do přístavu. V doku tam stála torpédovka Kriegsmarine a z nábřeží ji pozoroval hlouček malých kluků. Peter našel přístaviště trajektu naproti cihlové celnici, největší budově ve městě.

Peter a Tilde se vydali na projížďku, aby se seznámili s ulicemi. Odpoledne se vrátili do přístavu a čekali na trajekt. Ani jeden se nezmínil o večerním polibku, ale Peter si silně uvědomoval její fyzickou přítomnost: ten prchavý květinový parfém, pozorné modré oči, ústa, která ho včera s tak nedočkavou vášní líbala. Současně si vybavoval Inge, stojící ve dveřích ložnice; její bezvýrazná bledá tvář byla bolestnější výčitkou než jakékoli vyřčené obvinění.

Když loď vplula do přístavu, Tilde poznamenala: „Doufám, že se nemýlíme a Arne je špion.“

„Ještě jsi neztratila nadšení pro tuto práci?“

Její reakce byla ostrá. „Proč se mě na to ptáš?“

„Kvůli naší debatě o Židech.“

„Ach, tak.“ Mávla rukou. „Měl jsi přece pravdu, ne? Dokázals to. Udělali jsme šťáru v synagoze, a to nás dovedlo ke Gammelovi.“

„Potom jsem si říkal, že Kirkeova smrt byla třeba příliš hrůzná…“

Rázně ho přerušila: „Můj manžel zemřel. Nevadí mi, když vidím zločince umírat.“

Byla ještě tvrdší, než si původně myslel. Potlačil spokojený úsměv. „Takže u policie zůstaneš.“

„Žádnou jinou budoucnost nevidím. Kromě toho třeba budu první ženou, kterou povýší na seržanta.“

Peter zapochyboval, že k tomu někdy dojde. Znamenalo by to, že muži budou dostávat rozkazy od ženy, a to se zdálo naprosto vyloučené. Ale neřekl to. „Braun mi slíbil jisté povýšení, jestli pochytám tuhle skupinu špionů.“

„Povýšení na co?“

„Na šéfa oddělení, Juelovu funkci.“ A muž, který se stane šéfem Bezpečnostního oddělení ve třiceti, pomyslel si, by klidně mohl skončit jako velitel celé kodaňské policie. Srdce se mu rozbušilo, když si představil tvrdé zákroky, které s podporou nacistů provede.

Tilde se hřejivě usmála. Položila mu ruku na paži a řekla:

„Tak to bychom se měli postarat, abychom je všechny chytli.“

Loď přistála a cestující začali vystupovat. Jak je pozorovali, Tilde se zeptala: „Ty znáš Arna od dětství – je on typ na špionáž?“

„Musím říct, že ne,“ odvětil Peter zadumaně. „Je příliš lehkovážný.“

„Aha.“ Tilde se zachmuřila.

„Vlastně bych ho úplně vyloučil jako podezřelého, nebýt jeho anglické snoubenky.“

Rozzářila se. „Tak to nám jde pěkně do figury.“

„Nevím, jestli jsou ještě zasnoubeni. Vrátila se spěšně do Anglie, když sem přišli Němci. Ale možnost tu je.“

Asi tak sto pasažérů se vylodilo, někteří pěšky, hrstka v autech, mnozí s bicykly. Ostrov měřil od jednoho konce k druhému jen 32 kilometrů a jízda na kole byla nejjednodušším způsobem přepravy.

„Tamhle,“ ozvala se Tilde a ukázala.

Peter zahlédl, jak Arne Olufsen vystupuje z lodi ve vojenské uniformě a tlačí kolo. „Ale kde je Dresler?“

„O čtyři lidi za ním.“

„Vidím ho.“ Peter si nasadil sluneční brýle a stáhl si čepici do čela. Pak nastartoval. Arne jel na kole ulicí s kočičími hlavami na náměstí a Dresler jel za ním. Peter a Tilde je pomalu následovali v autě.

Arne zamířil z města na sever. Peter začal mít pocit, že jsou příliš nápadní. Na silnicích bylo jen málo jiných aut, a tak musel jet pomalu, aby se držel za bicykly. Brzy byl nucen se zdržet vzadu a zmizet z dohledu, ze strachu, že bude zpozorován. Po několika minutách opět přidal, až zahlédl Dreslera, potom znovu zpomalil. Předjeli je dva němečtí vojáci na motocyklu se sajdkárou a Peter litoval, že si místo auta nepůjčil motorku.

Několik mil za městem už byli na silnici sami. „Tohle není možné,“ poznamenala Tilde vysokým, nervózním hlasem. „Určitě nás uvidí.“

Peter přikývl. Měla pravdu, ale teď ho napadlo něco jiného. „A až nás uvidí, jeho reakce nám hodně prozradí.“

Tázavě se na něj zadívala, ale Peter už nic neřekl.

Zvýšil rychlost. Když projížděl zatáčkou, zahlédl Dreslera, jak se krčí v lese u silnice a o necelých sto metrů dál byl Arne; seděl na zídce a pokuřoval cigaretu. Peter neměl jinou možnost, než kolem něj projet. Jel ještě přes kilometr a pak zajel na polní cestu.

„Kontroloval nás, nebo jen odpočíval?“ zeptala se Tilde.

Peter pokrčil rameny.

Za několik minut kolem nich projel Arne, následován Dreslerem. Peter opět vyjel na silnici.

Začínalo se stmívat. Po pěti kilometrech přijeli na křižovatku. Dresler tam stál a zmateně se rozhlížel.

Arne nebyl nikde v dohledu.

Rozrušený Dresler přistoupil k oknu auta. „Je mi líto, šéfe. Najednou na to šlápnul a dostal se hodně přede mne. Ztratil jsem ho z dohledu a nevím, na kterou stranu se na této křižovatce dal.“

Tilde prohlásila: „Kruci! To musel mít naplánované. Patrně tuhle silnici zná.“

„Omlouvám se,“ opakoval Dresler.

Tilde tiše podotkla: „To je konec tvého povýšení – i mého.“

„Nebuď z toho tak skleslá,“ těšil ji Peter. „To je dobrá zpráva.“

„Jak to myslíš?“ podivila se.

„Když má nevinný člověk pocit, že je sledován, co udělá? Zastaví, otočí se a zeptá se: Krucinál, co jste vůbec zač, že mě pořád sledujete? Jen viník se záměrně snaží setřást ty, kdo ho sledují. Nechápeš to? To znamená, že jsme měli pravdu: Arne Olufsen je špion.“

„Ale zmizel nám.“

„Nedělej si starosti. My ho zase najdeme.“

Noc strávili v přímořském hotelu s koupelnami na obou koncích chodby. O půlnoci si Peter hodil župan přes pyžamo a zaklepal na dveře Tildina pokoje. Ozvalo se pouze:

„Pojď dál.“

Vstoupil dovnitř. Seděla v úzké posteli, měla na sobě světle modrou hedvábnou košili a četla americký román Jih proti Severu. Řekl: „Ty ses nezeptala, kdo klepá.“

„Věděla jsem to.“

Jako detektiv postřehl, že má namalované rty, pečlivě učesané vlasy a ve vzduchu bylo cítit květinový parfém, jako kdyby se připravila na rande. Políbil ji na rty a pohladil po hlavě. Po chvíli se ohlédl ke dveřím, aby se ujistil, že je zavřel.

„Ona tu není,“ řekla Tilde.

„Kdo?“

„Inge.“

Znovu ji začal líbat, ale po chvíli si uvědomil, že ho to vůbec nevzrušuje. Odtrhl se a posadil se na okraj postele. „Se mnou je to totéž,“ ozvala se Tilde.

„Co?“

„Pořád myslím na Oskara.“

„Je přece mrtev.“

„Inge je jako mrtvá.“ Trhnul sebou.

„Je mi to líto,“ řekla Tilde. „Ale je to pravda. Já myslím na manžela a ty myslíš na svou ženu, a oběma je to už jedno.“

„Včera večer u nás v bytě to tak nebylo.“

„Protože nebyl čas o tom přemýšlet.“

Tohle je přece směšné, říkal si. V mládí byl sebevědomý svůdce, schopný přesvědčit hodně žen, aby se mu poddaly, a většinu z nich skvěle uspokojil. Že by mu jen chyběla praxe?

Shodil z ramen župan a vklouzl k ní do postele. Byla teplá a vstřícná a její zaoblené tělo pod košilí se měkce poddávalo jeho dotykům. Zhasla světlo. Políbil ji, ale včerejší vášeň se mu nepodařilo rozdmýchat.

Leželi ve tmě vedle sebe. „To nevadí,“ řekla Tilde. „Musíš nechat minulost za sebou. Je to pro tebe těžké.“

Znovu ji políbil, jen krátce. Potom vstal a vrátil se do svého pokoje.

Třináctá kapitola

Haraldův život byl v troskách. Všechny jeho plány se zhroutily a neměl žádnou budoucnost. Ale místo aby si lámal hlavu nad svým osudem, těšil se, že obnoví známost s Karen Duchwitzovou. Připomněl si její bílou pleť a jasně zrzavé vlasy, a jak přecházela pokojem, jako by tančila, a nic se nezdálo tak důležité, jako ji znovu spatřit.

Dánsko bylo malá, hezká země, ale při rychlosti 36 kilometrů za hodinu mu připadala jako nekonečná poušť. Haraldovu motocyklu na rašelinový pohon to trvalo půl druhého dne, než dojel z domova na ostrově Sande přes celé Dánsko do Kirstenslotu.

Cestu motocyklu přes monotónní zvlněnou krajinu navíc zpomalovaly poruchy. Než ujel prvních padesát kilometrů, píchl pneumatiku. Potom se mu na dlouhém mostě, spojujícím Jutský poloostrov s ostrovem Fyn, přetrhl řetěz. Motocykl Nimbus měl původně pohon hřídelem, ale ten se dal těžko napojit na parní motor, takže si Harald vzal řetěz a ozubené kolo ze staré sekačky na trávu. Teď musel tlačit motorku několik kilometrů do servisní garáže a nechat si nasadit nový článek. Než se dostal přes ostrov Fyn, zmeškal poslední trajekt na hlavní ostrov Sjaslland. Zaparkoval motorku, snědl jídlo, které mu dala maminka – tři silné plátky šunky a kus koláče – a strávil chladnou noc čekáním v přístavu. Když druhý den ráno zatopil pod kotlem, bezpečnostní záklopka začala propouštět, ale podařilo se mu štěrbinu utěsnit žvýkačkou a náplastí.

Do Kirstenslotu dorazil pozdě v sobotu odpoledne. Přestože se nemohl dočkat, až uvidí Karen, nejel ihned do zámku. Jel kolem zřícenin kláštera a vjezdu na zámecké pozemky, projel vesnicí s jejím kostelem a hostincem a nádražím, a našel farmu, kterou navštívil s Tikem. Byl přesvědčen, že tady může najít práci. Bylo to správné roční období a on byl mladý a silný.

V úhledném dvoře stálo velké selské stavení. Když parkoval motocykl, pozorovaly ho dvě malé holčičky, řekl si, že to jsou asi vnučky farmáře Nielsena, bělovlasého muže, kterého viděl odjíždět z kostela.

Farmáře našel vzadu za domem. Byl oblečený do zablácených manšestráků a košile bez límečku, opíral se o plot a kouřil dýmku. „Dobrý večer, pane Nielsene,“ pozdravil.

„Nazdar, mladý muži,“ odvětil opatrně Nielsen. „Co pro tebe můžu udělat?“

„Jmenuju se Harald Olufsen. Potřebuju práci a Josef Duchwitz mi řekl, že najímáte pracovníky na léto.“

„Letos ne, synku.“

To Haralda zdrtilo. O možnosti odmítnutí vůbec neuvažoval. „Umím tvrdě pracovat –“

„O tom nepochybuju a vypadáš dost silný, ale nikoho nenajímám.“

„Proč ne?“

Nielsen zvedl obočí. „Mohl bych ti říct, že ti do toho nic není, chlapče, ale taky jsem kdysi byl neomalený mladík, tak ti řeknu, že časy jsou těžké, Němci kupují většinu toho, co vypěstuju, za cenu, kterou sami určí, a na příležitostné dělníky nemám peníze.“

„Budu pracovat za stravu,“ řekl zoufale Harald. Na Sande se nemohl vrátit.

Nielsen se na něj pronikavě zadíval. „To vypadá, že ses octl v nějakém maléru. Ale já tě za takových podmínek najmout nemůžu. Měl bych trable s odbory.“

Zdálo se to beznadějné. Harald pátral v hlavě po další možnosti. Mohl by najít práci v Kodani, ale kde by bydlel?

Ani za svým bratrem nemohl jít, protože žil na vojenské základně, kde nikdo jiný nesměl přes noc zůstat.

Nielsen viděl jeho zoufalství a řekl: „Je mi líto, synku.“ Vyklepal si dýmku o horní trámek plotu. „Tak pojď, vyprovodím tě z farmy.“

Pravděpodobně má farmář za to, že jsem dost zoufalý, abych i kradl, napadlo Haralda. Obešli spolu dům na přední dvůr.

„Co je k čertu tohle?“ vylétlo z Nielsena, když spatřil motorku, které z kotle tiše bafala pára.

„To je normální motocykl, ale já jsem si ho předělal, aby jezdil na rašelinu.“

„Z jaké dálky jsi na něm přijel?“

„Z Morlunde.“

„Dobrý Bože! Vypadá, že každou chvíli vybouchne!“

Tím Haralda urazil. „Je naprosto bezpečná,“ prohlásil dotčeně. „O strojích já něco vím. Vlastně jsem před několika týdny spravil jeden z vašich traktorů.“ Chvilku si Harald myslel, jestli ho Nielsen najme z vděčnosti, ale pak si řekl, ať není naivní. Vděčnost nezaplatí mzdu. „Netěsnil vám přívod paliva.“

Nielsen se zamračil. „Jak to myslíš?“

Harald hodil další plát rašeliny do topeniště. „Byl jsem na víkend v Kirstenslotu. S Josefem jsme narazili na jednoho z vašich lidí, Frederika, Jak se pokouší nastartovat traktor.“

„Vzpomínám si. Tak to jsi ty, ten kluk?“

„Jo.“ Nasedl na motorku.

„Počkej moment. Možná tě vezmu.“

Harald se na něj díval, a ani se neodvažoval doufat.

„Dělníky si dovolit nemůžu, ale mechanik, to je něco jiného. Umíš to se všemi druhy strojů?“

Teď není čas na skromnost, rozhodl se Harald. „Obyčejně umím spravit všechno, co má motor.“

„Asi půl tuctu mašin mi zahálí kvůli nedostatku náhradních dílů. Myslíš, že bys je dokázal dát do chodu?“

„Ano.“

Nielsen se zadíval na motorku. „Když můžeš udělat tohle, třeba mi dokážeš spravit i řádkovou sečku.“

„Proč bych nedokázal.“

„Tak dobře,“ řekl rázně farmář. „Vezmu tě na zkoušku.“

„Děkuju vám, pane Nielsene!“

„Zítra je neděle, tak sem přijď v pondělí ráno v šest hodin. My sedláci začínáme časně.“

„Budu tady.“

„Ne abys přišel pozdě.“

Harald otevřel šoupátko, aby vpustil páru do válce, a odjel, než si to Nielsen mohl rozmyslet.

Jakmile se dostal z doslechu, vyrazil vítězný pokřik. Má práci – mnohem zajímavější, než obsluhovat zákaznice v obchodě s galanterií – a našel si ji sám. Naplnilo ho to sebedůvěrou. Musel se o sebe postarat, ale byl mladý a silný a chytrý. Dobře to s ním dopadne.

Pomalu se začínalo stmívat, když opět projížděl vesnicí. Skoro si nevšiml muže v policejní uniformě, který vstoupil do silnice a mávnul, aby zastavil. V poslední chvíli ostře zabrzdil a kotel vypustil oblak páry bezpečnostní záklopkou. Poznal, že to je Per Hansen, místní nacista.

„Coje k čertu tohle?“ zeptal se Hansen, ukazuje na motorku.

„Je to motocykl Nimbus, předělaný na parní pohon,“ odpověděl mu Harald.

„Mně připadá nebezpečný.“

Harald neměl velkou trpělivost s tímto druhem horlivých šťouralů, ale donutil se ke zdvořilé odpovědi. „Ujišťuji vás, pane, že je naprosto bezpečný. Jde o oficiální vyšetřování, nebo chcete jen ukojit svou zvědavost?“

„Nech si ty drzé řeči, hochu. Už jsem tě tady viděl, že jo?“

Harald si připomněl, že se nesmí dostat na špatnou stranu zákona. Tento týden už strávil jednu noc ve vězení. „Jmenuju se Harald Olufsen.“

„Ty jsi kamarád těch Židů ze zámku.“

Harald se rozčílil. „Do toho vám vůbec nic není, kdo jsou moji přátelé!“

„Ale! Že není?“ Hansen se tvářil spokojeně, jako by právě toho chtěl dosáhnout. „Já už tě mám přečtenýho, mladíku,“ řekl zlomyslně. „Dám si na tebe pozor. A teď jeď pryč!“

Harald se rozjel. Nadával si, že ztratil nervy. Teď si udělal nepřítele z místního policisty jen kvůli náhodné poznámce o Židech. Kdy už se naučí vyhýbat trablům?

Čtyři sta metrů od brány Kirstenslotu odbočil ze silnice na vozovou cestu vedoucí lesem k zadnímu traktu kláštera. Z domu ho vidět nemohli a vsadil by se, že v sobotu večer nikdo v zahradě nepracuje.

Zastavil motorku u západního průčelí nepoužívaného kostela, potom prošel skrz arkády a vstoupil do kostela postranními dveřmi. V tlumeném večerním světle procházejícím vysokými okny viděl zpočátku jen přízračné siluety. Když se mu zrak přizpůsobil, rozeznal dlouhý rolls-royce pod plachtou, krabice starých hraček a dvojplošník Hornet Moth se složenými křídly. Měl pocit, že od chvíle, kdy tu byl naposledy, do kostela nikdo nevkročil.

Otevřel velká hlavní vrata, zavezl motocykl dovnitř a zase je zavřel.

Když uhasil parní stroj, dopřál si krátký pocit spokojenosti. Přejel celou zem na improvizovaném motocyklu, sehnal si práci a našel si místo k bydlení. Když nebude mít smůlu, otec nemůže zjistit, kde je; ale kdyby se v rodině něco důležitého přihodilo, jeho bratr věděl, jak se s ním spojit. Ze všeho nejlepší bylo, že má slušnou šanci, že uvidí Karen Duchwitzovou. Vzpomněl si, že si po večeři jde ráda vykouřit cigaretu na terasu. Rozhodl se, že se po ní půjde podívat. Bylo to riskantní – mohl by ho zahlédnout pan Duchwitz, ale dnes měl pocit, že má štěstí.

V rohu kostela, hned vedle pracovního stolu a police s nářadím, byla výlevka s kohoutkem se studenou vodou. Harald se nemyl už dva dny. Stáhl si košili a umyl se, jak nejlépe to bez mýdla dokázal. Přepral si košili, pověsil ji na hřebík, aby uschnula, a oblékl si rezervní z kufříku.

Od hlavní brány k zámku vedla osm set metrů dlouhá cesta, rovná, jako když střelí, ale byla příliš otevřená, a Harald to vzal oklikou, aby se k domu přiblížil od lesa. Minul stáje, přešel kuchyňskou zahradu a zpod přístřeší cedru pozoroval zadní trakt zámku. Knihovnu dokázal rozeznat podle francouzských oken, která byla otevřena na terasu. Vzpomněl si, že hned vedle byla jídelna. Zatemňovací závěsy ještě nebyly zataženy, protože elektrické osvětlení ještě nesvítilo, ačkoliv zahlédl blikání svíčky.

Usoudil, že rodina právě večeří. Tik je asi ještě ve škole – chlapci z Jansborgu směli jezdit domů jednou za čtrnáct dní a toto byl školní víkend, takže společnost u večeře se skládala z Karen a jejích rodičů, pokud ovšem neměli hosty. Rozhodl se risknout bližší pohled.

Přešel přes trávník a kradl se k domu. Zaslechl hlasatele BBC, který oznamoval, že vojenské síly vichistické Francie vyklidily Damašek jednotkám Británie, britského Společenství a Svobodných Francouzů. Byla to příjemná změna slyšet o britském vítězství, ale bylo mu zatěžko chápat, jak dobré zprávy ze Sýrie pomohou jeho sestřenici Monice v Hamburku. Když nakoukl oknem do jídelny, zjistil, že večeře už skončila a služebná sklízí ze stolu.

Za chvilku se za ním ozval hlas: „Co tady vyvádíte?“

Prudce se otočil.

Karen kráčela po terase směrem k němu. Její bledá pleť světélkovala ve večerním osvětlení. Měla na sobě dlouhé hedvábné šaty lehce modrozeleného odstínu. Její taneční držení těla vyvolávalo dojem, že se po terase vznáší. Vypadala jako duch.

„Tiše!“ ozval se Harald.

Ve slábnoucím světle ho nepoznala. „Tiše?“ zeptala se popuzeně. Její vzdorný tón nijak nepřipomínal ducha. „Najdu vetřelce, jak nakukuje oknem do mého domu, a on mi řekne, abych byla zticha?“ Z domu se ozval štěkot.

Harald si nebyl jistý, jestli se Karen opravdu zlobí, nebo ji to jen pobavilo. „Nechci, aby tvůj otec věděl, že jsem tady!“ řekl tiše a naléhavě. „Měl byste se bát policie, ne mého otce.“

Starý irský setr Thor vyrazil skokem z domu, připraven lupiče roztrhat, ale poznal Haralda a olízl mu ruku.

„Já jsem Harald Olufsen. Byl jsem tu před dvěma týdny.“

„O – ten, co hrál boogie-woogie! A proč se tu schováváš na terase? Vrátil ses vyloupit náš dům?“

K Haraldově hrůze přišel k francouzskému oknu pan Duchwitz, vyhlédl ven a zavolal: „Karen? Je tam někdo?“

Harald zadržel dech. Kdyby ho teď Karen prozradila, mohla by všechno pokazit.

„Nic se neděje, tati,“ řekla po chvíli, „to je jen jeden kamarád.“ Pan Duchwitz si v šeru Haralda prohlížel, ale zřejmě ho nepoznal, něco si pro sebe zamumlal a vrátil se dovnitř. „Díky,“ vydechl Harald.

Karen se posadila na nízkou zíďku a zapálila si cigaretu. „Rádo se stalo, ale musíš mi říct, o co tady jde.“ Barva šatů jí ladila se zelenýma očima, které zářily z tváře, jako by byly zevnitř nasvíceny.

Posadil se na zídku naproti ní. „Pohádal jsem se s otcem a odešel z domova.“

„Proč jsi přišel sem?“

Polovičním důvodem byla sama Karen, ale rozhodl se, že jí to neřekne. „Sehnal jsem práci u farmáře Nielsena, budu mu opravovat traktory a další stroje.“

„Ty jsi podnikavý. Kde bydlíš?“

„Hm… ve starém klášteře.“

„Taky dost drzé.“

„Já vím.“

„Předpokládám, že sis přivezl deky a podobně.“

„Vlastně ne.“

„V noci může být chladno.“

„To přežiju.“

„Hm… „ Chvíli mlčky kouřila a pozorovala, jak na zahradu padá šero jako mlžný závoj. Harald ji upřeně sledoval, fascinován efektem soumraku na rysech jejího obličeje, na širokých ústech a lehce zakřiveném nose a mase nepoddajných vlasů, což se vše slévalo v okouzlující a krásný obrázek. Pozoroval její plné rty, když vyfukovala cigaretový kouř. Nakonec odhodila cigaretu do květinového záhonu, zvedla se a řekla: „Tak zlom vaz.“ Pak zašla do domu a zavřela za sebou francouzské okno.

To byl useknutý konec, řekl si Harald. Vzala mu kuráž. Ještě minutu zůstal na místě. Byl by šťastný, kdyby s ní mohl mluvit celou noc, ale znudil ji za pět minut. Teď si vzpomněl, že při jeho víkendové návštěvě mu střídavě dávala najevo, že je a zas že není vítán. Snad to byla jen taková její hra. Nebo to možná byl odraz jejích kolísajících citů. Líbilo se mu pomyšlení, že k němu nějaké city chová, i když jsou nestálé.

Šel zpět ke klášteru. Už nyní večerní vzduch studil. Karen měla pravdu – bude zima. Kostel měl dlážděnou podlahu, která vypadala dost studeně. Škoda, že ho nenapadlo vzít si z domova deku.

Poohlížel se po nějakém lůžku. Světlo hvězd procházející okny matně osvětlovalo interiér kostela. Východní konec měl okrouhlou zeď, u níž byl kdysi oltář. Na jedné straně byla do zdi zabudována široká římsa. Nad ní byla kachlíky obložená nebesa a Harald se dohadoval, že tam kdysi stál nějaký uctívaný předmět – posvátná relikvie, klenoty zdobený kalich, obraz Madony. Ale z toho, co viděl, mu to nejvíc připomínalo lůžko, a proto se na římsu uložil.

Nezasklenými okny viděl vrcholky stromů a hvězdy rozeseté po temně modré obloze. Myslel na Karen. Představoval si, jak jí láskyplně hladí vlasy, lehounce se svými rty dotýká jejích rtů, Karen ho objímá a tiskne k sobě. Tyto obrazy byly úplně jiné než ty, které si v představách maloval s Birgit Claussenovou, dívkou z Morlunde, s níž chodil o Velikonocích. Když byla Birgit hvězdou jeho snění, vždycky si svlékala podprsenku nebo se převalovala na posteli nebo z něj kvapně rvala košili, aby se na něj dostala. Karen hrála jemnější roli, spíš láskyplnou než vášnivou, ačkoliv vždycky měla v hloubi očí příslib milování.

Byla mu zima. Zvedl se. Třeba by mohl spát v letadle. Šmátral ve tmě, až našel kliku dvířek. Ale když je otevřel, zaslechl šustění a vzpomněl si, že v čalounění sídlí myši. Pobíhajících tvorečků se nebál, ale nějak se nemohl přimět, aby s nimi sdílel lože.

Uvažoval i o rolls-roycu. Mohl by se stulit na zadním sedadle. Bylo by tam víc místa než v letadle. Stáhnout ve tmě z auta plachtu by chvíli trvalo, ale možná by to stálo za to. Napadlo ho, jestli nejsou dveře zamčené.

Ohmatával krycí plachtu, hledaje nějakou sponu či uzel, které by mohl uvolnit, když zaslechl lehké kroky. Ztuhl. Za chvíli přejel po oknech paprsek baterky. Že by Duchwitzovi měli nočního hlídače?

Vyhlédl dveřmi vedoucími ke klášterním chodbám. Světlo baterky se přibližovalo. Stál zády ke stěně a snažil se nedýchat. Pak zaslechl hlas. „Haralde?“

Srdce mu radostí poskočilo. „Karen!“

„Kde jsi?“

„V kostele.“

Její paprsek ho našel; potom ho namířila nahoru, aby prostor osvětlila. Viděl, že nese nějaký balík. „Přinesla jsem ti pár dek.“

Usmál se. Za teplo jí bude vděčný, ale ještě šťastnější byl, že jí na něm záleželo. „Zrovna jsem uvažoval, jestli se mám vyspat v autě.“

„Jsi moc vysoký.“

Když rozbalil přikrývky, něco uvnitř našel.

„Řekla jsem si, že třeba budeš mít hlad.“ Vysvětlila.

Ve světle její baterky uviděl půl šišky chleba, košíček jahod a celou klobásu. Také tam byla čutora. Odšrouboval uzávěr a ucítil čerstvě uvařenou kávu.

Uvědomil si, že má strašný hlad. Vrhl se na jídlo a pokoušel se nehltat jako vyhladovělý šakal. Zaslechl mňoukání a do kruhu světla vešla kočka. Byl to vyhublý černobílý kocour, kterého Harald zahlédl, když poprvé vstoupil do kostela. Hodil na zem kousek klobásy. Kočka k ní přičichla, obrátila si ji packou a pak ji začala způsobně požírat. „Jak se ta kočka jmenuje?“ zeptal se Karen.

„Myslím, že nemá žádné jméno. Je toulavá.“

Vzadu na hlavě měl kocour chumáč chlupů ve tvaru pyramidy. „Myslím, že mu budu říkat Pinetop,“ řekl Harald. „Podle mého oblíbeného pianisty.“

„Dobré jméno.“

Snědl všechno. „Páni, to bylo dobrý. Děkuju ti.“

„Měla jsem ti přinést víc. Kdy jsi jedl naposledy?“

„Včera.“

„Jak ses sem dostal?“

„Na motorce.“ Ukázal na druhou stranu kostela, kde si motorku zaparkoval. „Ale je pomalá, protože jezdí na rašelinu, takže mi trvalo dva dny, než jsem se sem ze Sande dostal.“

„Ty jsi pěkně tvrdohlavý, Haralde Olufsene.“

„Myslíš?“ Nebyl si jistý, jestli to byl kompliment.

„Ano. Vlastně jsem nikdy nikoho takového nepoznala.“

Po pečlivém zvážení si řekl, že to je pozitivní. „Mám-li být upřímný, totéž si myslím já o tobě.“

„O, nepovídej. Svět je plný rozmazlených bohatých dívek, které chtějí být baletkami, ale kolik lidí přejelo celé Dánsko na motorce poháněné rašelinou?“

Zasmál se, potěšilo ho to. Minutu nic neříkali. Nakonec se Harald ozval: „Moc mě mrzí, co se stalo Poulovi. Musel to být pro tebe strašný šok.“

„Totálně mě to zničilo. Brečela jsem celý den.“

„Byli jste si hodně blízcí?“

„Byli jsme jen třikrát na rande a nebyla jsem do něj zamilovaná, ale stejně to bylo strašné.“ Oči se jí zalily slzami, popotáhla a polkla.

Harald se zastyděl, jak ho potěšilo, že do Poula nebyla zamilovaná. „Je to moc smutné,“ řekl a cítil se jako pokrytec.

„Hrozně jsem se trápila, když mi umřela babička, ale tohle bylo nějak horší. Babička byla stará a nemocná, ale Poul byl tak plný energie a měl smysl pro legraci, byl tak hezký a v dobré kondici.“

„Víš, jak se to stalo?“ zeptal se váhavě Harald.

„Ne – armáda s tím dělá až směšné tajnosti,“ odpověděla a v hlase začala být slyšet zlost. „Pořád jen tvrdí, že havaroval se svým letadlem a že podrobnosti jsou tajné.“

„Možná něco nechtějí prozradit.“

„Co například?“ zeptala se ostře.

Harald si uvědomil, že jí nemůže říct, co si o tom myslí, aniž by prozradil vlastní spojení s odbojem. „Třeba vlastní neschopnost?“ zaimprovizoval. „Možná letadlo nemělo řádnou údržbu.“

„Nevymlouvali by se na vojenské tajemství, kdyby chtěli něco takového zatajit.“

„Ale mohli by, proč ne? Kdo by se to dověděl?“

„Nevěřím, že by naši důstojníci byli tak nečestní,“ řekla odměřeně.

Harald si uvědomil, že ji urazil, jako když ji potkal poprvé – úplně stejným způsobem, protože se pohrdavě vyjádřil o její důvěřivosti. „Počítám, že máš pravdu,“ dodal spěšně. Bylo to neupřímné; byl si jistý, že se mýlí. Ale nechtěl se s ní přít.

Karen se zvedla. „Musím se vrátit, než zamknou dům.“

Její hlas byl chladný.

„Díky za jídlo a deky – jsi anděl milosrdenství.“

„Není to má obvyklá role,“ řekla a trochu jí změkl výraz.

„Uvidím tě zítra?“

„Snad. Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

A už byla pryč.

Čtrnáctá kapitola

Hermia spala špatně. Zdálo se jí, že si povídá s dánským policistou. Byl to přátelský rozhovor, i když se úporně snažila, aby se neprozradila; ale po chvíli si uvědomila, že mluví anglicky. Muž mluvil dál, jako by se nic nestalo, ale ona se třásla a čekala, až ji zatkne.

Probudila se a zjistila, že leží na úzké posteli v penzionu na ostrově Bornholm. Ulevilo se jí, když jí došlo, že konverzace s policistou byla jenom sen, ale na nebezpečí, které na ni čekalo, když se probudila, nebylo nic nereálného. Byla na okupovaném území, měla u sebe padělané doklady, předstírala, že je sekretářka na dovolené, a kdyby ji odhalili, oběsili by ji jako špionku.

Ve Stockholmu se jim s Digbym znovu podařilo oklamat německé špehy s pomocí náhradníků, a když slídily setřásli, nastoupili do vlaku na jižní pobřeží. V maličké rybářské vesničce Kaivsby pak našli majitele člunu, který byl ochoten ji převézt asi tak třicet kilometrů na Bornholm. Rozloučila se s Digbym, který se rozhodně nemohl vydávat za Dána, a nastoupila do člunu. Letěl najeden den do Londýna, aby podal hlášení Churchillovi, ale okamžitě poletí zpátky a bude čekat na molu v Kaivsby, až se Hermia vrátí – jestli se vrátí.

Rybář ji včera za úsvitu vysadil i s bicyklem na břeh na osamělé pláži. Slíbil jí, že se za čtyři dny vrátí ve stejnou hodinu na totéž místo. Aby si ho pojistila, Hermia mu slíbila za zpáteční cestu dvojnásobek.

Na kole se rozjela do zříceniny hradu Hammershus, místa schůzky s Arnem, a čekala na něj celý den. Nepřijel.

Řekla si, že se tomu nesmí divit. Arne den předtím pracoval a usoudila, že se asi nedostal z práce tak brzy, aby stihl večerní trajekt. Pravděpodobně nastoupil na sobotní ranní loď a dorazil na Bornholm příliš pozdě, než aby se před soumrakem dostal na Hammershus. V takové situaci si jistě našel nějaký nocleh, a hned ráno přijede na schůzku.

Tak tomu věřila v těch optimističtějších okamžicích. Ale podvědomě musela neustále myslet na to, že ho mohli zatknout. Bylo zbytečné se ptát, zač ho mohli zatknout, nebo argumentovat, že žádný zločin nespáchal, protože to ji vedlo jen k tomu, že si začala představovat bizarní scénáře, v nichž se Arne svěřil zrádnému příteli nebo si všechno napsal do diáře nebo se přiznal knězi.

Pozdě odpoledne se vzdala naděje, že Arne přijede, a šlapala do nejbližší vesnice. V létě mnozí ostrované nabízeli turistům nocleh a snídani a bez potíží sehnala místo, kde mohla přespat. Hladová a nervózní padla do postele a měla zlé sny.

Když se oblékala, vzpomínala na prázdniny, které na ostrově strávila s Arnem, kdy se zapsali v hotelu jako pán a paní Olufsenovi. Tehdy měla pocit největší intimity. Miloval sázky a sázel se i s ní o milostné hrátky: „Jestli ta červená loď dopluje do přístavu první, zítra budeš muset chodit celý den bez kalhotek, a jestli vyhraje modrá loď, můžeš být dnes večer nahoře.“ Můžeš mít, co chceš, má lásko, říkala si, jen když se dnes objevíš.

Ráno se rozhodla, že než vyrazí na kole zpátky na Hammershus, dá si snídani. Možná zase bude čekat celý den a nechtěla omdlít hladem. Oblékla se do nových laciných šatů, které si koupila ve Stockholmu – anglické oblečení by ji mohlo prozradit – a sešla dolů.

Když šla do rodinné jídelny, byla nervózní. Uběhl už víc než rok od doby, kdy byla zvyklá mluvit denně dánsky. Od chvíle, kdy včera přistála, si jen několikrát vyměnila pár slov. Teď bude muset vést společenskou konverzaci.

V místnosti byl jen jeden další host, muž středního věku s přátelským úsměvem, který jí řekl: „Dobré ráno. Já jsem Sven Fromer.“

Hermia se donutila uvolnit. „Agnes Ricksová,“ představila se jménem ze svých falešných dokladů. „To je krásný den.“ Nemám se čeho bát, říkala si. Mluvila dánsky s přízvukem vyšších vrstev z metropole a Dánové nikdy nepoznali, že je Angličanka, dokud jim to sama neřekla. Nabrala si ovesnou kaši, nalila na ni studené mléko a začala jíst. Cítila takové napětí, že měla potíže s polykáním.

Sven se na ni usmál a podotkl: „Anglický styl.“

Zděšeně se na něj podívala. Jak ji tak brzy odhalil? „Jak to myslíte?“

„Jak jíte ovesnou kaši.“

Měl mléko ve sklenici a upíjel po troškách mezi sousty ovesné kaše. Tak jedí kaši Dánové, věděla to velice dobře. Proklínala svou neopatrnost a snažila se z ní vylhat. „Já ji mám radši takhle,“ řekla tak nenuceně, jak to dokázala. „Mléko kaši ochladí a člověk ji může jíst rychleji.“

„Uspěchaná dívka. Odkud jste?“

„Z Kodaně.“

„Já taky.“

Hermia se nechtěla pouštět do rozhovoru o tom, kde oba v Kodani bydlí. To by ji mohlo až příliš snadno zatáhnout do dalších chyb. Nejbezpečnější bude, když se bude sama vyptávat. Ještě nepotkala muže, který by sám o sobě mluvil nerad. „Jste tu na dovolené?“

„Bohužel ne. Jsem geometr, pracuju pro vládu. Jenže práce je hotová a já mám být doma až zítra, takže hodlám strávit dnešek projížďkami po okolí a večer chytím noční trajekt.“

„Vy tu máte auto?“

„Ke své práci ho potřebuju.“

Paní domácí přinesla slaninu a černý chléb. Když odešla z jídelny, Sven Hermii nabídl: „Jestli jste tu sama, rád vás vezmu s sebou.“

„Jsem zasnoubená a budu se vdávat,“ řekla přísně Hermia.

Smutně se usmál. „Váš snoubenec je šťastný muž. Ale stejně bych uvítal vaši společnost.“

„Prosím, neurazte se, ale chci být sama.“

„To docela chápu. Doufám, že vám nevadí, že se takhle vyptávám.“

Vrhla na něj svůj nejčarovnější úsměv. „Právě naopak, lichotí mi to.“

Nalil si další šálek náhražkové kávy a zdálo se, že se hodlá ještě zdržet. Hermia se začala uklidňovat. Prozatím nevzbudila žádné podezření.

Do jídelny vešel další host, muž asi Hermiina věku, na sobě pěkný oblek. Prkenně se jim uklonil a promluvil dánsky s německou výslovností. „Dobré ráno. Jsem Helmut Mueller.“

Hermii se rozbušilo srdce, ale pozdrav opětovala a také se představila: „Dobré ráno. Agnes Ricksová.“

Mueller se vyčkávavě obrátil ke Svenovi, který se zvedl, nového příchozího okázale ignoroval a vyšel z místnosti.

Mueller se posadil a tvářil se uraženě. „Děkuji vám za vaši zdvořilost,“ řekl Hermii.

Hermia se snažila chovat normálně. Tiskla ruce k sobě, aby se jí přestaly chvět. „Odkud jste, Herr Muellere?“

„Narodil jsem se v Lúbecku.“

Přemýšlela, o čem by se mohl nezávazně bavit přátelský Dán s Němcem. „Mluvíte naším jazykem dobře.“

„Když jsem byl malý kluk, naše rodina jezdila často na prázdniny sem na Bornholm.“

Hermia viděla, že ji nijak nepodezírá, a dodala si kuráž položit mu méně povrchní otázku. „Řekněte mi, hodně lidí se s vámi odmítá bavit?“

„Taková nevychovanost, jakou právě dal najevo tento host, je neobvyklá. Za současné situace musejí Němci a Dánové žít pohromadě a většina Dánů zdvořilá je.“ Zvídavě se na ni zahleděl. „Ale toho jste si musela všimnout – pokud jste právě nepřijela z jiné země.“

Uvědomila si, že udělala další chybu. „Já jsem z Kodaně, kde, jak jste sám řekl, spolu žijeme tak, jak to jde. Jen jsem si říkala, jestli to je jiné tady na Bornholmu.“

„Ne, většinou stejné.“

Řekla si, že každá konverzace je nebezpečná. Zvedla se od stolu. „Doufám, že vám snídaně bude chutnat.“

„Děkuji.“

„A přeji vám hezký den tady, v naší zemi.“

„Já vám přeji totéž.“

Opustila jídelnu a přemýšlela, jestli nebyla až moc milá. Přehnané přátelství může vzbudit stejné podezření jako nepřátelský postoj. Ale nedal najevo žádnou nedůvěru.

Když odjížděla na kole, zahlédla Svena, nakládajícího zavazadla do auta. Bylo to Volvo PV444 se skosenou zádí, populární švédský vůz, který byl v Dánsku často vidět. Viděla, že zadní sedadlo je odstraněno, aby bylo místo na jeho vybavení, trojnožky a teodolit a další přístroje, některé v různých kožených pouzdrech, jiné zabalené pro ochranu do dek. „Omlouvám se, že jsem vyvolal scénu,“ začal sám. „Nechtěl jsem být neslušný k vám.“

„Nic se nestalo.“ Bylo vidět, že je pořád ještě naštvaný. „Patrně to cítíte dost silně.“

„Pocházím z vojenské rodiny. Je mi zatěžko smířit se s tím, že jsme tak rychle kapitulovali. Jsem přesvědčen, že jsme měli bojovat. Teď bychom měli bojovat!“ Jeho gesto naznačovalo marnost, jako by něco zahazoval. „Neměl bych takhle mluvit. Uvádím vás do trapné situace.“

Dotkla se jeho paže. „Nemáte se zač omlouvat.“

„Děkuju.“

Hermia odjela.

Churchill chodil sem tam po kriketovém trávníku v Chequers, oficiální venkovské rezidenci britského ministerského předsedy. V hlavě si sestavoval projev: Digby už tyto příznaky znal. Víkendovými hosty premiéra byli americký velvyslanec John Winant a ministr zahraničí Anthony Eden s manželkami, ale nikoho z nich nebylo vidět. Digby cítil, že došlo k nějaké krizi, ale nikdo mu neřekl k jaké. Churchillův osobní tajemník pan Colville ho nasměroval k přemítajícímu premiérovi. Digby se blížil po sametové trávě k Churchillovi.

Ministerský předseda zvedl hlavu. „A, Hoare.“ Přestal přecházet. „Hitler napadl Sovětský svaz.“

„Kristepane!“ vydechl Digby. Potřeboval se posadit, ale žádné židle tu nebyly. „Kristepane!“ opakoval. Včera byli Hitler se Stalinem spojenci, jejich přátelství zpečetěno německo-sovětským paktem o neútočení z roku 1939. A dnes jsou ve válce. „Kdy se to stalo?“

„Dnes ráno,“ řekl zachmuřeně Churchill. „Zrovna tu byl generál Dill, aby mě podrobně informoval.“ Sir John Dill byl náčelníkem Generálního štábu impéria, a tedy nejvyšším důstojníkem. „Podle prvních zpravodajských odhadů je síla invazní armády tři miliony mužů.“

„Tři miliony!“

„Zaútočili na frontě dlouhé tři tisíce dvě stě kilometrů. Severní skupina míří na Leningrad, střední táhne na Moskvu a jižní část je na cestě na Ukrajinu.“

Digby byl jak omráčený, „Bože můj. Je tohle konec, pane?“

Churchill popotáhl z doutníku. „Může být. Většina lidí je přesvědčena, že Rusové nemohou vyhrát. Budou příliš pomalu mobilizovat. Se silnou leteckou podporou Luftwaffe by Hitlerovy tanky mohly smést Rudou armádu v několika týdnech.“

Digby ještě nikdy neviděl svého šéfa tak zdeptaného. Když Churchill dostal špatné zprávy, obvykle začal býtještě výbojnější, vždycky chtěl na porážku reagovat zahájením útoku. Ale dnes vypadal zdrceně. „Je nějaká naděje?“ zeptal se Digby.

„Ano. Jestli rudí dokáží přežít do konce léta, může to dopadnout jinak. Ruská zima porazila Napoleona, a třeba zničí i Hitlera. Další tři až čtyři měsíce budou rozhodující.“

„Co hodláte dělat?“

„Dnes večer v devět promluvím v BBC.“

„A řeknete…?“

„Že musíme Rusku a ruskému lidu poskytnout všemožnou pomoc.“

Digby zvedl obočí. „Pro vášnivého antikomunistu je moc těžké něco takového navrhnout.“

„Milý Hoare, kdyby Hitler napadl peklo, minimálně bych se o ďáblovi příznivě zmínil v Dolní sněmovně.“

Digby se usmál a říkal si, jestli se chystá zahrnout tento výrok do večerního projevu. „Ale můžeme jim nějak pomoci?“

„Stalin mě požádal, abych vystupňoval bombardování Německa. Doufá, že to donutí Hitlera stáhnout letadla domů na obranu vlasti. To by oslabilo invazní armádu a Rusům možná poskytlo aspoň nějakou šanci.“

„A uděláte to?“

„Já nemám na vybranou. Nařídil jsem další nálet při příštím úplňku. Bude to zatím nejrozsáhlejší letecká operace války, což znamená v historii lidstva. Poletí víc než pět set bombardérů, přes polovinu naší celkové kapacity.“

Digbyho napadlo, jestli se náletu zúčastní i jeho bratr. „Ale jestli utrpí takovou porážku, jaké neustále zakoušíme…“

„Budeme ochromeni. Právě proto jsem vás sem zavolal. Máte už pro mne odpověď?“

„Včera jsem propašoval agentku do Dánska. Má za úkol získat fotografie radaru, instalovaného na ostrově Sande. To bude odpověď na vaši otázku.“

„V to doufám. Plánovaný nálet se uskuteční za šestnáct dní. Kdy doufáte, že budete mít ty fotografie v ruce?“

„Během týdne.“

„Dobře,“ řekl Churchill,jako kdyby Digbyho propouštěl. „Děkuji vám, pane premiére.“ Digby se obrátil k odchodu. „Nezklamte mě,“ dodal Churchill.

Hammershus byl až na severním cípu Bornholmu. Hrad stál na kopci vyhlížejícím přes moře na Švédsko a kdysi strážil ostrov proti útokům tohoto souseda. Hermia vedla kolo po klikaté stezce do kamenitého svahu a myslela na to, jestli dnešek bude stejně bezvýsledný jako včerejšek. Slunce svítilo a z jízdy na kole byla rozehřátá.

Hrad byl postaven z cihel a kamenů. Zůstaly jen jednotlivé zdi, jejichž některé části smutně připomínaly rodinný život: velké očouzené krby otevřené k obloze, studené kamenné sklepy na skladování jablek a piva, nikam nevedoucí zřícená schodiště, úzká okna, z nichž se kdysi určitě dívaly na moře zahloubané děti.

Hermia sem dorazila brzy a místo bylo opuštěné. Soudě podle včerejška, bude mít celý hrad pro sebe aspoň ještě další hodinu. Když tlačila kolo skrz zborcené klenby a přes podlahy zarostlé trávou, přemýšlela, jaké to asi bude, když se dnes Arne objeví.

Před okupací v Kodani byli s Arnem úžasný pár, jádro společenské skupiny mladých důstojníků a hezkých děvčat s vládními konexemi, kteří neustále pořádali večírky a pikniky, chodili tančit a sportovat, vozili se na plachetnicích a na koních a jezdili na pláž. Když jsou teď ty dny minulostí, bude pro Arna i ona pouhou minulostí? Do telefonu řekl, že ji pořád miluje, ale neviděl ji už celý rok. Bude mu připadat stejná, nebo jiná? Bude se mu i teď líbit vůně jejích vlasů a chuť polibků? Začala z toho být nervózní.

Včera strávila prohlídkou zřícenin celý den, takže ji už nijak nezajímaly. Došla na stranu s vyhlídkou na moře, opřela kolo o nízkou kamennou zeď a dívala se na pobřeží hluboko pod sebou.

Oslovil ji známý hlas: „Nazdar, Hermie.“

Otočila se a spatřila Arna, jak se k ní blíží, usmívá se a náruč má dokořán: Čekal na ni za věží. Nervozita zmizela. Vběhla mu do náruče a objala ho tak pevně, že ho to muselo bolet.

„Co se stalo?“ zeptal se. „Proč pláčeš?“

Až teď si uvědomila, že brečí; hruď se jí dmula vzlyky, slzy jí tekly po tvářích. Řekla jen: „Já jsem tak šťastná.“

Líbal ji na vlhká líčka. Držela si jeho hlavu oběma rukama, osahávala lícní kosti konečky prstů, aby si potvrdila, že je skutečný, že to není žádné imaginární setkání, o jakém tak často snila. Přitiskla se mu ke krku, vdechovala vůni jeho těla, vojenského mýdla a brilantiny a leteckého petroleje. V jejích snech žádné vůně nebyly.

Emoce ji přemáhaly, ale ty počáteční pocity se pomalu měnily od vzrušení a štěstí k něčemu jinému. Něžné polibky začaly být zkoumavé a hladové; něžné laskání se měnilo v naléhavou žádost. Kolena ji už odmítala nést. Hermia klesla do trávy a stáhla Arna s sebou. Olizovala mu krk, sála jeho rty a kousala ho do ušního lalůčku. Na stehně cítila, jak je vzrušený. Neobratně zápolila s knoflíky vojenských kalhot, rozepnula mu poklopec, aby ho pořádně cítila. Arne jí vyhrnul šaty a zajel rukou pod gumu kalhotek. Chvilku jí bylo trochu trapně z toho, jak už je vlhká; pak ale v záplavě vášně na všechno zapomněla. Netrpělivě přerušila objetí jen na malou chvilku, než si stáhla a odhodila kalhotky, potom si ho převalila na sebe. Napadlo ji, že je může vidět každý turista, který se časně přijde podívat na zříceniny, ale bylo jí to jedno. Věděla, že později, až to šílenství opadne, se bude třást hrůzou nad rizikem, které na sebe vzala, ale nemohla se udržet. Prudce se nadechla, když do ní vnikl, potom ho pevně objala nohama a pažemi, přitiskla jeho břicho ke svému, jeho hruď ke svým ňadrům, jeho tvář na svůj krk, neukojitelně lačná po dotyku jeho těla. I to potom pominulo, jak se soustředila na intenzivní rozkoš, která byla zpočátku jen jako malá, horká a vzdálená hvězda a stále rostla, postupně pohlcovala větší a větší část jejího těla, až explodovala.

Chvíli nehybně leželi. Vychutnávala tíhu jeho těla na svém, pocit, že je úplně bez dechu, pomalé ochabování jeho erekce. Pak na ně padl stín. Byl to jen mrak, přecházející přes slunce, ale připomněl jí, že zřícenina je otevřená veřejnosti a každou chvíli by mohl někdo přijít. „Jsme pořád sami?“ zašeptala.

Zvedl hlavu a rozhlédl se kolem. „Jsme.“

„Měli bychom se zvednout, než dorazí turisté.“

„Dobře.“

Když se z ní zvedal, popadla ho. „Ještě jednu pusu.“ Něžněji políbil a vstal.

Našla si kalhotky a rychle si je natáhla, potom se zvedla a oklepala si ze šatů trávu. Když teď byla zase slušně oblečená, pocit naléhavé touhy ji opustil a ve všech svalech pociťovala příjemnou malátnost, jako když někdy zůstala v neděli ráno v posteli, podřimovala a naslouchala kostelním zvonům.

Opřela se o zeď, dívala se na moře a Arne ji objal kolem ramen. Bylo těžké začít opět myslet na válku, klamání a tajnosti.

„Pracuji pro britskou rozvědku,“ řekla znenadání Hermia. Přikývl. „Toho jsem se obával.“

„Obával? Proč?“

„To znamená, že jsi v ještě větším nebezpečí, než kdybys sem přijela, jen abys mě viděla.“

Potěšilo ji, že nejdřív pomyslel na riziko, které hrozí jí. Opravdu ji miloval. Ale přinesla s sebou problémy. „Teď jsi v nebezpečí i ty, protože jsi se mnou.“

„To mi radši vysvětli.“

Posadila se na zeď a srovnávala si myšlenky. Pustila z hlavy cenzurovanou verzi příběhu, obsahující jen to, co nutně musel vědět. Ať ji ořezávala jakkoli, polopravda nedávala smysl, takže mu musela říct všechno. Hodlala ho požádat, aby riskoval život, a musel vědět proč.

Vyprávěla mu o Nočních strážcích, o zatčení na letišti Kastrup, o katastrofálních ztrátách bombardérů, o radaru instalovaném na ostrově Sande, o záchytném bodu Himmelbett a o činnosti Poula Kirkea. Jak mluvila, jeho tvář se měnila. Z očí se mu vytratila veselost a věčný úsměv nahradil úzkostlivý výraz. Uvažovala, jestli ten úkol přijme.

Přece kdyby byl zbabělec, určitě by se nerozhodl létat v chatrných strojích ze dřeva a látky, které mělo armádní letectvo. Na druhé straně, být pilotem patřilo k jeho představě elegantního muže. A často dával potěšení přednost před prací. Byl to jeden z důvodů, proč ho měla ráda; sama byla příliš vážná a s ním se dokázala těšit ze života. Který byl ten pravý Arne požitkář, nebo letec. Do této chvíle nebyl nikdy podroben zkoušce.

„Přišla jsem tě požádat, abys udělal to, co by udělal Poul, kdyby ještě žil, zajel na Sande, zašel na základnu a prozkoumal nainstalovaný radar.“

Arne přikývl a tvářil se vážně.

„Potřebujeme fotografie, dobré fotografie.“ Naklonila se ke kolu, otevřela sedlovou brašnu a vytáhla malý fotoaparát na kinofilm, německý model Leica lila. Uvažovala o miniaturním přístroji Minox Riga, který se dal snáz ukrýt, ale nakonec dala přednost přesnosti objektivu Leiky. „Toto je pravděpodobně nejdůležitější úkol, o jaký tě kdy kdo požádal. Když pochopíme jejich radarový systém, budeme s to vymyslet metody, jak ho obelstít, a tak zachránit život tisícům letců.“

„To chápu.“

„Ale jestli tě chytí, popraví tě – zastřelí nebo pověsí – za špionáž.“ Držela v ruce aparát.

Napůl chtěla, aby ten úkol odmítl, protože by se jen těžko mohla smířit s myšlenkou na nebezpečí, kterému by se vystavil, kdyby jej přijal. Ale jestli odmítne, bude si ho ještě moci vážit?

Fotoaparát si od ní nevzal. „Poul byl hlavou vašich Nočních strážců.“

Přikývla.

„Předpokládám, že u nich byla většina našich přátel.“

„Je lepší, když nevíš –“

„Skoro každý, kromě mne.“

Opět přikývla. Bála se toho, co přijde.

„Ty si myslíš, že jsem zbabělec.“

„Nepřipadalo mi, že to zrovna pro tebe –“

„Protože mám rád zábavu a žertuji a flirtuji s děvčaty, myslela sis, že nemám kuráž na takovou práci.“ Nic neřekla, ale Arne naléhal. „Odpověz mi.“

Zkroušeně přikývla.

„V tom případě ti musím dokázat, že ses mýlila.“ Vzal si aparát. Nevěděla, jestli má být šťastná, nebo smutná. „Děkuju,“ řekla a snažila se potlačit slzy. „Ale budeš opatrný, viď?“

„Ano. Ale je tu problém. Na Bornholm mě sledovali.“

„A, kruci!“ To bylo něco, s čím nepočítala. „Víš to určitě?“

„Ano. Všiml jsem si na základně jedné dvojice, muže a mladé ženy. Ona jela se mnou vlakem do Kodaně a on pak byl na lodi. Když jsem připlul na ostrov, sledoval mě na kole a za ním jelo ještě auto. Setřásl jsem je několik kilometrů za Rónne.“

„Pak tě musí podezírat ze spolupráce s Poulem.“

„Což je ironie.“

„Kdo to podle tebe je?“

„Dánská policie, ale rozkazy jim dávají Němci.“

„Když jsi jim teď vyklouzl, nepochybně mají jistotu, že jsi vinen. Určitě tě ještě hledají.“

„Nemůžou prohledat každý dům na Bornholmu.“

„Ne, ale budou mít své lidi v přístavu a na letišti.“

„Na to jsem nepomyslel. Tak jak se dostanu zpět do Kodaně?“

Ještě neuvažuje jako špion, napadlo Hermii. „Nějak tě budeme muset propašovat na trajekt.“

„A kam půjdu potom? Nemůžu se vrátit do letecké školy – je to první místo, kam se přijdou podívat.“

„Budeš muset zůstat u Jense Toksviga.“

Arne se zakabonil. „Tak i on je jeden z Nočních strážců.“

„Ano. Jeho adresa je –“

Skočil jí do řeči: „Vím, kde bydlí. Byli jsme přátelé dřív, než se stal Nočním strážcem.“

„Možná bude nervózní kvůli tomu, co se stalo Poulovi – „ „Neodmítne mě.“

Hermia předstírala, že nevidí, jak se naštval. „Předpokládejme, že se dostaneš na noční trajekt. Jak dlouho ti bude trvat, než se dostaneš na Sande?“

„Nejdřív si budu muset promluvit se svým bratrem Haraldem. Když budovali základnu, pracoval na stavbě jako pomocný dělník, takže mi může říct, kde co je. Pak musíš počítat s jedním dnem cesty do Jutska, protože vlaky mají pořád zpoždění. Mohl bych se tam dostat někdy pozdě v úterý, ve středu se vplížit na základnu a ve čtvrtek se vrátit do Kodaně. Jak se pak spojím s tebou?“

„Vrať se sem příští pátek. Jestli bude policie pořád ještě hlídat trajekt, budeš se muset nějak zamaskovat. Budu na tebe čekat tady. Přeplavíme se do Švédska s rybářem, který mě sem dopravil. Potom ti na britském vyslanectví uděláme falešné doklady a letecky tě dopravíme do Anglie.“

Zachmuřeně přikývl.

„Jestli to vyjde,“ dodala, „do týdne zase můžeme být spolu a svobodní.“

Usmál se. „Ani se neodvažuju v něco takového doufat.“

Miluje mne, řekla si, i když se pořád cítí dotčený, že ho nevzali mezi

Noční strážce. Ale stejně si nebyla úplně jistá, jestli má na takovou práci nervy. To však brzy zjistí.

Zatímco si povídali, dorazilo prvních pár turistů, a po zříceninách se teď procházela hrstka lidí, nakukovali do sklepů a dotýkali se starodávných kamenů. „Pojďme odtud,“ navrhla Hermia. „Přijel jsi na kole?“

„Mám ho za tou věží.“

Arne si přivedl kolo a vyšli z hradu. Nasadil si sluneční brýle a narazil čepici, aby nebyl tak snadno k poznání. Při pečlivé prohlídce cestujících nastupujících na loď by toto přestrojení neobstálo, ale může ho ochránit, kdyby náhodou cestou potkal své pronásledovatele.

Když sjížděli z kopce, Hermia přemýšlela, jak ho dostat z ostrova. Pokusit se vytvořit Arnovi lepší masku? Kromě malé rtěnky a pudru pro sebe neměla žádná jiná líčidla, ani paruky nebo kostýmy. Bude muset vypadat jako někdo úplně jiný, a k tomu by potřeboval profesionální pomoc. V Kodani by ji zaručeně našel, ale tady ne.

Na úpatí kopce zpozorovala, jak ze svého volva vystupuje další host z penzionu, Sven Fromer. Nechtěla, aby Arna viděl, a doufala, že kolem něj projedou, aniž by si jí všiml. Ale měla smůlu. Zachytil její pohled, zamával a vyčkávavě se postavil u cesty. Bylo by očividně neslušné snažit se ho přehlédnout, a tak radši zastavila.

„Tak se zase setkáváme,“ řekl Sven. „To je určitě váš snoubenec.“

Od Svena mi přece nehrozí žádné nebezpečí, přesvědčovala se. Na tom, co ona dělá, není nic podezřelého, a Sven stejně nesnáší Němce. „To je Oluf Arnesen,“ představila Arna obráceným jménem. „Olufe, to je Sven Fromer. Včera přespal ve stejném penzionu jako já.“

Oba muži si podali ruce. Arne konverzačně prohodil: „Už jste tady dlouho?“

„Týden. Dnes večer odjíždím.“

Hermii něco napadlo. „Svene, dnes ráno jste mi řekl, že bychom měli proti Němcům bojovat.“

„Já moc mluvím. Měl bych si dávat větší pozor.“

„Kdybych vám nabídla příležitost pomoci Britům, risknul byste to?“

Zíral na ni. „Vy?“ zeptal se pochybovačně. „Ale jak… Chcete mi říct, že jste –“

Přerušila ho. „Byl byste ochoten to udělat?“

„Není to nějaký chyták?“

„Budete mi muset důvěřovat. Ano, nebo ne?“

„Ano,“ řekl pevně. „Co chcete, abych udělal?“

„Mohl by se v zadní části vašeho auta schovat člověk?“

„Jistě. Mohl bych ho schovat za svým vybavením. Nebude mít moc pohodlí, ale místo tam je.“

„Byl byste ochoten dnes večer někoho propašovat na trajekt?“

Sven se podíval na své auto a pak na Arna. „Vás?“ Arne přikývl.

Sven se usmál a řekl: „To se ví, že jo!“

Patnáctá kapitola

Haraldův první pracovní den na farmě byl úspěšnější, než se odvážil doufat. Starý Nielsen měl malou dílnu s takovým vybavením, že Harald mohl opravit skoro cokoliv. Dal dohromady vodní čerpadlo na parním pluhu, svařil kloub na housenkovém pásu a našel zkrat, který každý večer vyhodil pojistky v celém domě. S ostatními zemědělskými dělníky z farmy se při obědě pořádně najedl sleďů a brambor.

Večer strávil pár hodin ve vesnické hospodě s Karlem, nejmladším farmářovým synem, ale vypil jen dvě malé sklenice piva, protože si dobře pamatoval, jakého hlupáka ze sebe pod vlivem alkoholu udělal před týdnem. Každý mluvil o Hitlerově přepadení Sovětského svazu. Zprávy byly zlé. Luftwaffe údajně bleskovými nálety zničila už na zemi 1800 sovětských letadel. Až na místního komunistu si v hospodě každý myslel, že Moskva padne ještě před příchodem zimy, a i komunista měl zřejmě obavy.

Harald odešel z hospody dřív, protože Karen řekla, že za ním možná po večeři přijde. Když kráčel „domů“ do starého kláštera, byl unavený, ale cítil se sám se sebou spokojený. Když vešel do zřícené budovy, překvapilo ho, že v kostele našel bratra, jak si prohlíží poškozené letadlo. „Hornet Moth,“ pronesl Arne. „Vzdušný kočár džentlmenů.“

„Je to vrak,“ odpověděl Harald.

„Ani ne. Podvozek je trochu ohnutý.“

„Jak se to asi stalo, co myslíš?“

„Při přistání. Zadek Horneta se někdy nekontrolovatelně stočí, protože kola jsou příliš vpředu. Ale trubky nápravy nejsou uzpůsobené na boční tlaky, takže když prudce zahneš, můžou se ohnout.“

Harald viděl, že Arne vypadá hrozně. Místo vojenské uniformy měl na sobě asi něčí staré šaty, obnošenou tvídovou bundu a vyšisované manšestráky. Měl oholený knír a vlnité vlasy mu kryla umaštěná čepice. V rukách držel malý, šikovný fotoaparát na kinofilm. Místo obvyklého nonšalantního úsměvu měl ve tváři nervózní výraz. „Co se ti stalo?“ zeptal se ho úzkostlivě Harald.

„Dostal jsem se do maléru. Máš tu něco k jídlu?“

„Vůbec nic. Můžeme zajít do hospody.“

„Nemůžu se tam ukázat. Jsem štvanec.“ Arne se pokusil o ironický úšklebek, ale vyšla z toho grimasa. „Každý policista v Dánsku má můj popis. Policajt mě honil po celém Strogetu, a jen tak tak jsem mu zdrhnul.“

„Ty jsi v odboji?“

Arne zaváhal, pokrčil rameny a pak řekl: „Jsem.“

To Haralda nadchlo. Posadil se na římsu, kterou používal jako lůžko, a Arne si sedl vedle něj. Objevila se kočka Pinetop a otírala si hlavu o Haraldovu nohu. „Tak ty jsi s nimi už pracoval, když jsem se tě zeptal před třemi týdny doma?“

„Ne, tehdy ne. Nejdřív mě vynechali. Zřejmě si mysleli, že na tajnou práci nejsem vhodný. A měli krucinál pravdu. Ale teď jsou zoufalí, a tak v tom jedu i já. Musím udělat obrázky nějakého zařízení na vojenské základně na ostrově Sande.“

Harald přikývl. „Udělal jsem Poulovi jeho nákresy.“

„I tys u toho byl dřív než já,“ řekl Arne zahořkle. „Tak vidíš.“

„Poul mi řekl, ať ti o tom nepovídám.“

„Zřejmě si každý myslel, že jsem zbabělec.“

„Mohl bych ty kresby udělat znovu… i když byly jen po paměti.“

Arne zavrtěl hlavou. „Potřebují přesné fotky. Přišel jsem se tě zeptat, jestli se tam dá nějak proklouznout.“

Pro Haralda byl takový rozhovor o špionáži vzrušující, ale vadilo mu, že Arne zřejmě nemá žádný promyšlený plán. „Ano, je tam místo, kde plot zakrývají stromy, ale jak se chceš dostat na Sande, když tě hledá policie?“

„Změnil jsem vzhled.“

„Moc ne. Jaké máš doklady?“

„Jen svoje – kde bych sehnal nějaké jiné?“

„Takže když tě z jakéhokoli důvodu zastaví policista, bude jim trvat tak deset vteřin, než zjistí, že jsi ten muž, kterého všichni hledají.“

„Asi tak by to dopadlo.“ Harald zavrtěl hlavou. „To je šílenství.“

„Musí se to udělat. To zařízení umožňuje Němcům odhalit bombardéry, když jsou ještě na míle daleko – a včas, aby dostali do vzduchu své stíhače.“

„Musí používat rádiové vlny,“ řekl vzrušeně Harald.

„Britové mají podobný systém, ale Němci ho patrně dopracovali a sestřelují až polovinu letadel, která se účastní náletu. RAF se zoufale snaží přijít na to, jak to dělají. To už mi stojí za to, abych riskoval život.“

„Ale ne nesmyslně. Jestli tě chytí, nebudeš moct předat informaci Britům.“

„Musím se o to pokusit.“

Harald se zhluboka nadechl. „Co kdybych šel já?“

„Já věděl, že to řekneš.“

„Mě nikdo nehledá. Místo znám. Za plotem už jsem byl – jednou večer jsem si tudy zkrátil cestu. A o rádiu vím víc než ty, takže taky vím líp, co vyfotit.“ Podle Haralda to byl nepřekonatelný argument.

„Jestli tě chytí, zastřelí tě jako špiona.“

„Totéž platí o tobě – jenže tebe chytí docela určitě, zatímco já se z toho pravděpodobně dostanu.“

„Je možné, že když si policisté přišli pro Poula, našli tvé náčrty. Jestli ano. Němci určitě vědí, že se o základnu na Sande někdo zajímá, a v důsledku toho vylepšili ostrahu. Dostat se přes plot už možná nebude tak snadné jako dřív.“

„I tak mám větší šanci než ty.“

„Nemůžu tě poslat do nebezpečí. Co kdyby tě chytli – co potom řeknu mámě?“

„Řekneš jí, že jsem zemřel v boji za svobodu. Mám stejné právo riskovat jako ty. Dej mi ten zatracenej foťák.“ Než mohl Arne odpovědět, vešla Karen.

Kráčela tiše a zjevila se bez varování, takže Arne neměl možnost se schovat; reflexivně udělal pohyb, že se zvedá, pak se zarazil.

„Kdo jste?“ zeptala se Karen se svou obvyklou přímostí. „Ó! Nazdar, Arne. Ty sis oholil knírek – předpokládám, že kvůli všem těm plakátům, co jsem dnes viděla v Kodani. Proč jsi psanec?“ Posadila se na zakrytou kapotu rolls-royce a přehodila nohu přes nohu jako modelka.

Arne zaváhal a pak řekl: „To ti nemůžu říct.“

Karenin bystrý mozek se rozjel a obdivuhodně rychle vydedukoval. „Bože můj, ty jsi v odboji! Poul tam byl taky? Tak proto zemřel?“

Arne přikývl. „Nehavaroval s letadlem. Pokoušel se prchnout před policií a stříleli po něm.“

„Chudák Poul.“ Na moment odvrátila hlavu. „A ty přebíráš to, co on už nestihl. Ale teď po tobě jde policie. U někoho se musíš ukrývat – pravděpodobně u Jense Toksviga. Hned po tobě to byl Poulův nejlepší přítel.“

Arne pokrčil rameny a přikývl.

„Ale nemůžeš se pohybovat, aniž bys riskoval zatčení, takže… „ Podívala se na Haralda a její hlas byl najednou tichý. „Teď v tom jsi i ty, Haralde.“

K Haraldovu překvapení se tvářila ustaraně, jako by o něj měla strach. Potěšilo ho, že jí na něm záleží.

Podíval se na Arna. „Tak co? Jsem v tom?“

Arne si povzdechl a předal mu aparát.

Harald dorazil do Morlunde druhý den odpoledne. Nechal svůj parní motocykl na parkovišti vedle přístaviště provozního parníku, protože měl pocit, že na Sande by byl příliš nápadný. Neměl čím ho přikrýt ani ho nemohl zamknout, ale věřil, že náhodnej zloděj nebude schopen přijít na to, jak ho nastartovat.

Přijel včas, aby chytil poslední parník. Když čekal v přístavišti, pomalu padal soumrak a hvězdy se rozsvěcovaly jako světla vzdálených lodí na temném moři. Po molu se připotácel opilý ostrovan, podíval se s úšklebkem na Haralda, zamumlal: „A, mladej Olufsen,“ pak se posadil o kus dál na uvazovací hlavu a pokoušel se zapálit si dýmku.

Loď vplula do přístaviště a hlouček lidí vystoupil. K Haraldovu překvapení stáli u kraje přístavního můstku dánský policista a německý voják. Když nastupoval opilec, zkontrolovali mu osobní průkaz. Haraldovi se na moment zastavilo srdce. Zaváhal. Byl vyděšen a nevěděl, jestli má nastoupit. Že by zostřili bezpečnostní opatření poté, co našli jeho výkresy, jak Arne předpověděl? Nebo už hledali Arna? Budou vědět, že Harald je bratr hledaného muže? Olufsen bylo obvyklé jméno, ale mohli dostat informaci o celé rodině. Ve vaku měl drahý fotoaparát. Byla to populární německá značka, ale stejně mohla vzbudit podezření.

Pokoušel se zklidnit myšlenky a zvážit své možnosti. Byly tu jiné způsoby, jak se dostat na Sande. Nebyl si jistý, že by dokázal uplavat přes 3 kilometry na otevřeném moři, ale třeba by si mohl půjčit nebo ukrást malý člun. Ale kdyby ho někdo viděl, jak vytahuje loďku na pláž na ostrově, určitě by ho vyslýchali. Asi bude lepší hrát si na nevinného.

Nastoupil na parník.

Policista se ho zeptal: „Jaký máte důvod k cestě na Sande?“

Harald potlačil pocit pobouření nad tím, že si někdo dovolil na to ptát. „Já tam bydlím,“ odsekl. „S rodiči.“

Policista se mu podíval do tváře. „Nepamatuji se, že bych vás někdy viděl, a jsem tady už čtyři dny.“

„Byl jsem ve škole.“

„V úterý se nejezdí domů ze školy.“

„Je konec roku.“

Policista něco zamumlal, ale asi mu to stačilo. Zkontroloval adresu na Haraldově průkazu a ukázal ho vojákovi, který přikývl a pustil Haralda na palubu.

Harald šel až na konec lodě, tam se postavil, díval se na moře a čekal, až se mu srdce uklidní. Ulevilo se mu, že prošel kontrolou, ale zuřil, že musel policistovi něco vysvětlovat, když se pohybuje ve vlastní zemi. Když o tom přemýšlel, byla to asi hloupá reakce, ale nemohl si pomoci, rozzuřilo ho to.

O půlnoci loď vyplula z přístavu.

Měsíc nesvítil. Ostrov Sande byl ve světle hvězd jen temnou vlnou, jen jako další vlna na obzoru. Harald nečekal, že se vrátí tak brzy. Když v pátek odjížděl, říkal si, jestli toto místo ještě někdy uvidí. Nyní se vracel jako špion, s fotoaparátem ve vaku a posláním vyfotografovat tajnou nacistickou zbraň. Matně si vzpomínal, jak přemýšlel o tom, jak vzrušující by bylo patřit k odboji. Ve skutečnosti to vůbec nebylo zábavné. Naopak, ze strachu se mu dělalo špatně.

Bylo mu ještě hůř, když se vylodil na známé přístavní hrázi a pohlédl přes silnici na poštovní úřad a hokynářství, které, pokud si pamatoval, se nikdy nezměnily. Prvních osmnáct let prožil v bezpečí a jistotě. Nyní už se nikdy nebude cítit bezpečně.

Došel až na pláž a vydal se na pochod na jih. Vlhký písek se v záři hvězd třpytil jako stříbro. Z neznámého místa v dunách zaslechl dívčí chichotání a pocítil bodnutí žárlivosti. Podaří se mu někdy, aby se Karen takhle zasmála?

Skoro začínalo svítat, když došel na dohled k základně. Už dokázal rozeznat strážní stanoviště. Stromy a keře za plotem se rýsovaly jako temné skvrny na dunách. Uvědomil si, že jestli vidí on, mohou vidět i strážní. Padl na kolena a začal se plazit vpřed.

Za minutu byl rád, že byl tak opatrný. Zahlédl dvojici strážných se psem, hlídkující uvnitř základny.

To bylo něco nového. Předtím v párech nehlídkovali a psy také neměli.

Přitiskl se k zemi. Nezdálo se, že by ti dva byli ve střehu.

Šli jako na procházku, nepochodovali. Ten, který držel psa, něco živě vykládal, druhý kouřil. Jak se blížili, Harald slyšel hlas přes zvuk vln, rozbíjejících se na pláži. Německy se učil ve škole, jako všechny dánské děti. Muž vyprávěl vychloubačnou historku o ženě jménem Margareta.

Harald byl asi pětačtyřicet metrů od plotu. Když vojáci došli na místo, kde mu byli nejblíž, pes začal čenichat. Pravděpodobně Haralda cítil, ale nepoznal, kde je. Nejistě zaštěkal. Strážný vedoucí psa nebyl tak dobře vycvičený jako pes, tak řekl zvířeti, ať zmlkne, a dál vysvětloval, jak se mu povedlo přesvědčit Margaretu, aby se s ním sešla v kůlně. Harald ležel naprosto nehybně. Pes znovu zaštěkal a jeden z vojáků rozsvítil silnou baterku. Harald zaryl obličej do písku. Paprsek svítilny poletoval po dunách, ale přeběhl přes něj bez zastavení.

Strážný pokračoval: „Pak řekla, že tedy jo, ale že ho v poslední chvíli musím vytáhnout.“ Šli dál a pes se opět uklidnil.

Harald nehybně ležel, dokud nebyli z dohledu. Pak se vydal do vnitrozemí a přiblížil se k té části plotu, kterou skrývala vegetace. Obával se, že vojáci možná stromy pokáceli, ale houština tam stále byla. Proplížil se křovím, dorazil k plotu a zvedl se.

Zaváhal. Z tohoto místa ještě mohl couvnout a žádný zákon by neporušil. Mohl se vrátit do Kirstenslotu, zabrat se do nové práce, trávit večery v hostinci a noci sněním o Karen. Mohl si říci, že mu do války a politiky nic není, jak to dělalo mnoho Dánů. Ale ještě když o tom uvažoval, bylo mu z toho zle. Představil si, jak své rozhodnutí vysvětluje Arnovi a Karen, nebo strýci Joachimovi a sestřenici Monice, a styděl se, že ho to vůbec napadlo.

Plot se nezměnil: metr osmdesát pletiva se dvěma prameny ostnatého drátu. Harald si hodil kabelu na záda, aby mu nepřekážela, vyšplhal na plot, opatrně překročil ostnatý drát a skočil na druhou stranu.

Teď už nemohl jinak. Byl na vojenské základně s fotoaparátem. Kdyby ho dostali, zabili by ho.

Rychle šel kupředu, opatrně našlapuje, držel se v blízkosti keřů a stromu a neustále se rozhlížel. Minul věž se světlometem a zachvěl se, když si pomyslel, že by se někdo rozhodl rozsvítit silné reflektory. Pozorně naslouchal, jestli neuslyší kroky hlídky, ale slyšel jen neustálé šumění vln. Po několika minutách sešel z mírného svahu a vnikl do trsu jehličnanů, které mu poskytly dobrý úkryt. Na moment uvažoval, proč vojáky nenapadlo pro větší bezpečnost stromy pokácet; pak si uvědomil, že skrývaly utajené rádiové zařízení před všetečnýma očima.

Za moment už dorazil k cíli. Když teď věděl, co hledá, viděl zcela jasně kruhovou zeď a velkou obdélníkovou síť, zvedající se z prázdného jádra. Anténa se pomalu otáčela jako mechanické oko, prohledávající temný horizont. Znovu zaslechl hluboké hučení elektromotoru. Na druhé straně rozeznával dva menší stíny a ve světle hvězd viděl, že to jsou miniaturní verze velké rotující antény.

Takže tu byly tři přístroje. Přemýšlel proč. Mohlo to nějak vysvětlit pozoruhodnou převahu německého radaru? Když se pozorně zadíval na menší antény, napadlo ho, že mají jinou konstrukci. Musel by se podívat znovu za denního světla, ale zdálo se mu, že se naklánějí a současně otáčejí. Ale proč? Musí se postarat o kvalitní fotografie všech tří zařízení.

Když tu byl poprvé, vyplašeně přeskočil kruhovou zeď, když slyšel, jak nedaleko kašle strážný. Když teď měl čas přemýšlet, měl pocit, že tu musí být snadnější cesta dovnitř. Stěny byly zapotřebí, aby chránily zařízení před náhodným poškozením, ale technici se určitě musí dostat kvůli údržbě dovnitř. Obcházel kruh, v tlumeném světle si prohlížel cihlovou zeď a došel k dřevěným dveřím. Nebyly zamčené. Vešel a tiše je za sebou zavřel.

Cítil se trochu bezpečněji. Zvenčí ho nikdo nemohl vidět. Kromě naléhavých případů nedělají technici údržbu v tuto noční dobu. Kdyby tam někdo přišel, měl by zrovna tak čas přeskočit přes zeď, než by ho zpozorovali.

Díval se vzhůru na velkou rotující síť. Domníval se, že anténa zachycuje rádiové paprsky odrážené od letadel. Anténa musí fungovat jako čočka, soustřeďující přijímané signály. Kabel vycházející ze spodní části zařízení přenášel údaje do nových objektů, které Harald pomáhal stavět loni v létě. Tam se zřejmě výsledky zobrazovaly na monitorech a operátoři byli připraveni alarmovat Luftwaffe.

V polotmě, s hučícím přístrojem tyčícím se nad ním a s ozónovým pachem elektřiny v nose, měl pocit, že je v bušícím srdci válečné mašinérie. Bitva mezi vědci a techniky na obou stranách může být stejně důležitá jako střetnutí tanků a kulometů na bojišti. A stal se jeho součástí.

Zaslechl letadlo. Měsíc nesvítil, takže to patrně nebyl bombardér. Mohla to být německá stíhačka na místním letu nebo civilní letadlo, které zabloudilo. Napadlo ho, jestli jsou malé antény na něj namířené. Rozhodl se vyjít ven a podívat se.

Jedna z menších antén byla otočená k moři, směrem, odkud se letadlo přibližovalo. Druhá mířila do vnitrozemí. Měl dojem, že každá má jiný sklon. Jak se hluk motorů přibližoval, všiml si, že se první anténa víc naklonila, jako by ho sledovala. Ta druhá se pohybovala dál, ale nemohl přijít na to, nač reagovala.

Letoun přeletěl přes Sande a mířil do vnitrozemí. Talíř antény ho sledoval, dokud zvuk konečně nezanikl. Harald se vrátil do své skrýše za zdí a přemýšlel o tom, co viděl.

Obloha měnila barvu z černé na šedou. V této roční době svítalo před třetí hodinou. Za hodinu vyjde slunce.

Vytáhl fotoaparát z kabely. Arne mu ukázal, jak ho použít. Denní svit sílil, Harald se tiše pohyboval za zdí a snažil se přijít na nejlepší úhly záběrů, které by odhalily každý detail zařízení.

S Arnem se dohodli, že snímky udělá asi ve čtvrt na pět. Slunce už vyjde, ale ještě nebude svítit přes zeď do instalace. Sluneční světlo nebylo nezbytné – film v aparátu byl dostatečně citlivý, aby zaznamenal podrobnosti i bez něj.

Jak čas ubíhal, Harald úzkostlivě přemítal o úniku. Na ostrov dorazil v noci a na základnu vstoupil pod příkrovem tmy, ale s odchodem nemohl čekat až na příští noc. Bylo téměř jisté, že během dne přijde technik aspoň jednou na kontrolu zařízení, i když se nic neporouchá. Musí se tedy dostat odtud, jakmile udělá snímky – což znamená za plného denního světla. Odchod bude mnohem nebezpečnější než příchod.

Zvažoval, kterým směrem se vydat. Na jih od místa, kde teď byl, směrem k domu svých rodičů, byl plot jen pár set metrů vzdálený, ale cesta vedla přes otevřené duny bez stromů a keřů. Jít na sever ve svých stopách, většinu cesty kryt vegetací, mu bude trvat déle, ale asi to bude bezpečnější.

Napadlo ho, jak by čelil popravčí četě. Stál by klidně a hrdě, ovládl by svůj strach, nebo by se zhroutil a změnil se v blábolícího chudáka, který bude žadonit o milost a pomočí se?

Donutil se v klidu čekat. Světlo sílilo a minutová ručička se plazila po ciferníku hodinek. Zvenku neslyšel žádné nové zvuky. Vojenský den začínal brzy, ale doufal, že se nic moc nebude dít před šestou hodinou – a to už bude pryč.

Konečně nastal čas dělat obrázky. Obloha byla bez mráčku a ranní světlo bylo jasné.

Viděl každý nýt a svorku složitého zařízení před sebou. Pečlivě zaostřil objektiv a vyfotografoval otáčející se základnu aparátu, kabely a síť antény. Roztáhl metr, který si půjčil z poličky na nářadí v klášteře, a při některých záběrech ho položil před sebe, aby ukázal měřítko – vlastní chytrý nápad. Potom bylo nutné vyjít za zeď.

Váhal. Tady se cítil v bezpečí. Ale musel udělat i snímky obou menších antén.

Otevřel dveře. Všude bylo ticho. Podle zvuku moře poznal, že nastává příliv. Základnu omývalo vodnaté světlo přímořského rána. Nikde ani známky života. Byla to hodina, kdy muži tvrdě spí, a dokonce i psi mají sny.

Pečlivě udělal snímky dvou menších antén, chráněných jen nízkými zídkami. Přemýšlel o jejich funkci a uvědomil si, že jedna z nich sledovala letadlo, které bylo v dohledu.

Myslel si, že celý smysl tohoto zařízení bylo zjistit bombardéry, ještě než se octnou v dohledu. Druhá malá anténa zřejmě sledovala jiné letadlo.

Dělal obrázky a stále se zabýval tou hádankou. Jak mohly ty tři přístroje spolupracovat, aby zvýšily ničivou výkonnost stíhaček Luftwaffe? Snad velká anténa předem upozorňovala na blížící se bombardéry a ta menší sledovala bombardér do německého prostoru. Ale co tedy dělala druhá menší anténa?

Napadlo ho, že na obloze bude další letadlo – stíhačka, kterou povolali, aby napadla bombardér. Je možné, že Luftwaffe používá druhou anténu ke sledování vlastního stroje? Vypadalo to nesmyslně, ale když odstoupil, aby udělal společný záběr všech tří antén, ukazující jejich vzájemné polohy, uvědomil si, že to je naprosto logické. Když bude řídící letového provozu znát polohy bombardéru i stíhačky, může stíhače navigovat rádiem, dokud ho nenavede na bombardér.

Už začínal chápat, jak asi Luftwaffe funguje. Velká anténa předem upozornila na nálet, aby bylo možné dostat stíhače do vzduchu včas. Jedna z malých antén zachytila blížící se bombardér. Druhá sledovala stíhačku a umožňovala operátorovi navést pilota přesně do místa výskytu bombardéru. Pak už to bylo až trapně snadné.

S touto myšlenkou si Harald uvědomil, jak je nechráněný; stojí za plného denního světla uprostřed vojenské základny a fotografuje přísně utajované zařízení. Panika mu projela žilami jako jed. Pokusil se zklidnit a udělat posledních několik záběrů, které si naplánoval, aby ukázal tři antény z různých úhlů, ale byl příliš vystrašený. Udělal aspoň dvacet snímků. Řekl si, že to musí stačit. Zastrčil aparát do tašky a dal se do rychlé chůze. Zapomněl na své rozhodnutí dát se delší, leč bezpečnější severní trasou, zamířil na jih přes otevřené duny. Tím směrem bylo vidět plot, hned za starou loděnicí, na níž narazil posledně. Dnes ji obejde z přímořské strany a na několik kroků ho skryje z dohledu.

Když se ke kůlně přiblížil, zaštěkal pes.

Rychle se rozhlédl, ale neviděl žádné vojáky ani psa. Pak mu došlo, že zvuk vyšel z loděnice. Vojáci určitě používají opuštěný domek jako psinec. Rozštěkal se i druhý pes. Harald se rozběhl.

Psi se vzájemně burcovali, přidávali se další a štěkot začal být nepříčetný. Harald dorazil k objektu a zatočil k severu, aby loděnice zůstala mezi ním a hlavními budovami, dokud nedoběhne k plotu. Strach mu dal křídla. Čekal, že každou chvíli zazní výstřel.

Doběhl k plotu a nevěděl, zda ho někdo zahlédl, či ne. Vylezl na pletivo jako opice a přehoupl se přes ostnatý drát na vrcholu. Dopadl tvrdě na druhé straně a plácl sebou do mělké vody. Rychle se postavil a ohlédl se zpět skrz plot. Za loděnicí, částečně zakrytou stromy a keři, viděl hlavní budovy, ale žádní vojáci nebyli v dohledu. Otočil se a utíkal. Tak sto metrů běžel mělkou vodou, aby psi nemohli sledovat jeho pach, pak zahnul do nitra ostrova. V tvrdém písku zanechával mělké stopy, ale věděl, že rychle stoupající příliv je za minutu či dvě zakryje. Doběhl do dun, kde už žádné viditelné stopy nenechával.

Za několik minut se dostal na polní cestu. Ohlédl se a neviděl, že by ho někdo sledoval. Těžce dýchaje, zamířil k faře. Proběhl kolem kostela ke kuchyňským dveřím.

Byly otevřené. Rodiče vždycky vstávali brzy.

Vstoupil dovnitř. Matka stála u sporáku, ještě v županu, a připravovala čaj. Když ho spatřila, polekaně vykřikla a upustila kameninovou konvici. Dopadla na dlážděnou podlahu a hubice se urazila. Harald zvedl oba kusy a řekl: „Promiň, že jsem tě vylekal.“

„Haralde!“

Políbil ji na tvář a objal. „Je otec doma?“

„Je v kostele. Včera večer nebyl čas na uklízení, tak tam šel srovnat židle.“

„Co bylo včera večer?“ V pondělí večer se žádné bohoslužby nekonaly. „Rada starších se sešla, aby projednala tvůj případ. Příští neděli budou číst tvé jméno.“

„Pomsta Flemmingů.“ Bylo mu zatěžko pochopit, že kdysi něco takového považoval za důležité.

Teď už hlídky vyrazily, aby zjistily, co psy tak podráždilo. Jestli jsou vojáci důkladní, možná budou kontrolovat blízké domy a hledat uprchlíka v kůlnách a stodolách. „Máti, jestli sem přijdou vojáci, řekneš jim, že jsem byl celou noc v posteli?“

„Co se stalo?“ zeptala se vystrašeně.

„To ti vysvětlím později.“ Napadlo ho, že bude přirozenější, když bude ještě v posteli. „Řekni jim, že ještě spím. Ano?“

„Dobře.“

Vyšel z kuchyně a šel nahoru do svého pokoje. Tašku pověsil na opěradlo židle. Vytáhl z ní fotoaparát a uložil ho do zásuvky. Přemýšlel, že by ho schoval, ale na to nebyl čas, a ukrytý aparát byl důkazem viny. Rychle shodil šaty, oblékl si pyžamo a vlezl do postele.

Zaslechl otcův hlas z kuchyně. Vylezl z postele a šel poslouchat nad schody.

„Co ten tady dělá?“ zeptal se pastor. Matka odpověděla: „Skrývá se před vojáky.“

„Propána, do čeho se ten kluk zase zapletl?“

„To nevím, ale –“

Hlasité klepání na dveře ji přerušilo. Bylo slyšet mladý mužský hlas, který německy řekl: „Dobré ráno. Někoho hledáme. Neviděli jste tu během pár hodin nějakého cizího člověka?“

„Ne, nikdo tu nebyl.“ Nervozita v matčině hlase byla tak zřejmá, že si jí voják musel všimnout, ale snad byl zvyklý, že se ho lidé bojí.

„A co vy, pane?“

Ozval se otcův pevný hlas: „Ne.“

„Je tu kromě vás ještě někdo?“

Matka řekla: „Můj syn. Ještě spí.“

„Musím prohledat dům.“ Bylo to řečeno zdvořile, ale bylo to oznámení, ne žádost o svolení.“

„Půjdu s vámi,“ řekl pastor.

Harald se vrátil do postele a srdce mu prudce bušilo.

Slyšel kroky vojenských bot na dlažbě v přízemí a otevírání a zavírání dveří. Pak boty dupaly po dřevěných schodech. Vešly do ložnice rodičů, pak do pokoje, kde dříve bydlel Arne, a nakonec se přiblížily k Haraldovu. Slyšel, jak se otáčí madlo ve dveřích.

Zavřel oči, předstíral, že spí, a snažil se dýchat pomalu a pravidelně.

Německý hlas se tiše zeptal: „Váš syn?“

„Ano.“

Chvíli bylo ticho. „Byl doma celou noc?“

Harald zadržel dech. Ještě nikdy nezažil, že by otec zalhal i pro dobrou věc.

Pak zaslechl: „Ano. Celou noc.“

To ho ohromilo. Otec kvůli němu zalhal. Nelítostný, upjatý, sebejistý starý tyran porušil své vlastní zásady. Přece jen dokáže být lidský. Harald cítil, jak mu za zavřenými víčky vyrazily slzy.

Boty šlapaly po chodbě a scházely po schodišti. Pak Harald slyšel, že voják odchází. Vyskočil z postele a vyšel nad schodiště.

„Už můžeš jít dolů,“ řekl otec. „Je pryč.“

Harald sešel dolů. Otec byl zachmuřený. „Za to ti děkuju, otče,“ řekl Harald.

„Spáchal jsem hřích,“ ozval se otec. Na chvilku si Harald myslel, že se otec rozzlobí. Pak stará tvář změkla. „Ale věřím, že Bůh je milosrdný.“

Harald si uvědomil, jak v těch několika posledních minutách musel otec trpět, ale nevěděl, jak má říct, že to chápe. Jediné, co ho napadlo, bylo stisknout mu ruku. Podal ji otci.

Otec se na ni podíval a pak se jí chopil. Přitáhl Haralda k sobě a levou paží ho objal kolem ramen. Zavřel oči a snažil se potlačit silné emoce. Když promluvil, z hlasu zmizel zvučný kazatelský tón a slova vycházela jen zmučeným šepotem. „Já myslel, že tě zabijí,“ zaslechl Harald. „Synáčku můj, já myslel, že tě zabijí.“

Šestnáctá kapitola

Arne Olufsen proklouzl Peteru Flemmingovi mezi prsty.

Peter vařil pro Inge vajíčko k snídani a přitom o tom dumal. Když Arne setřásl pronásledovatele na Bornholmu, Peter bezstarostně prohlásil, že ho brzy seberou. Ta sebedůvěra však nebyla na místě. Peter byl přesvědčen, že Arne není dost prohnaný, aby se nepozorovaně dostal z ostrova, a v tom se zmýlil. Ještě nevěděl, jak se to Arnovi podařilo, ale nebylo pochyb, že se už vrátil do Kodaně, protože ho uniformovaný policista zahlédl v městském centru. Policista ho začal honit, ale Arne byl rychlejší – a opět zmizel.

Nějaká špionážní činnost patrně stále pokračovala, jak s chladným opovržením naznačil Peterův šéf, Frederik Juel, když podotkl: „Olufsen zřejmě provádí úhybné manévry.“

Generál Braun to řekl víc na rovinu. „Zabití Poula Kirkea zcela zřejmě nevyřadilo špionážní síť z činnosti.“ A už se nehovořilo o Peterově povýšení na šéfa oddělení. „Povolám gestapo.“

To je tak nespravedlivé, říkal si naštvaný Peter. Tento špionážní spolek odhalil, našel v zarážce letadla tajnou zprávu, zatknul mechaniky, udělal šťáru v synagoze, zatknul Ingemara Gammela, další razii udělal v letecké škole, zabil Poula Kirkea a odhalil Arna Olufsena. A přesto lidé jako Juel, kteří neudělali nic, smějí znevažovat jeho úspěchy a bránit, aby si získal zasloužené uznání.

Ale on ještě neskončil. „Najdu Arna Olufsena,“ prohlásil včera večer generálu Braunovi. Juel chtěl něco namítat, ale Peter ho předběhl. „Dejte mi čtyřiadvacet hodin. Nebude-li zítra večer ve vazbě, zavolejte gestapo.“

Braun souhlasil.

Arne se nevrátil do kasáren, nebyl ani u rodičů na Sande, takže se musí skrývat v domě dalšího špiona. Ale všichni budou velice nenápadní. Ovšem jedna osoba, která pravděpodobně zná většinu špionů, je Karen Duchwitzová. Byla Poulovou přítelkyní a její bratr chodil do školy s Poulovým bratrancem. Peter si byl jistý, že ona není špionka, takže nemá důvod se neukazovat. Mohla by Petera dovést k Arnovi.

Byla to malá šance, ale žádnou jinou neměl.

Rozmačkal na měkko uvařené vejce se solí a trochou másla a odnesl podnos do ložnice. Posadil Inge a dal jí lžičku vajíčka. Měl pocit, že jí moc nechutná. Ochutnal ho, bylo dobré, tak jí dal další lžičku. Po chvíli sousto vytlačila z pusy jako malé děcko. Vejce jí teklo po bradě a na živůtek noční košile.

Zoufale na ni zíral. Za poslední týden či dva se takhle znečistila několikrát. To bylo něco nového. Řekl jen: „To by Inge nikdy neudělala.“

Odložil podnos, nechal ji a šel k telefonu. Vytočil číslo hotelu na ostrově Sande a požádal o svého otce, který byl vždycky brzy v práci. Když ho spojili, řekl: „Měl jsi pravdu. Je čas dát Inge do ústavu.“

Peter si prohlížel Královské divadlo, budovu z devatenáctého století, postavenou ze žlutého kamene a s kopulí. Fasádu zdobily sloupy, pilastry, hlavice, konzoly, věnce, štíty, lyry, masky, cherubíni, mořské panny a andělé. Na střeše byly urny, kandelábry a čtyřnohá stvoření s křídly a lidskými ňadry. „Je to trochu přeplácané,“ prohlásil. „I na divadlo.“

Tilde Jespersenová se zasmála.

Seděli na verandě Hotel d’Angleterre. Měli dobrý výhled na Kongens Nytorv, největší náměstí v Kodani. V divadle sledovali studenti baletní školy kostýmovou zkoušku novéhonastudování baletu Les Sylphides. Peter a Tilde čekali, až vyjde Karen Duchwitzová.

Tilde předstírala, že čte dnešní noviny. Titulek na první stránce hlásal: „LENINGRAD V PLAMENECH“. I nacisté byli překvapeni, jak dobře pokračuje ruské tažení, a tvrdili, že úspěch „překonává veškerou fantazii“.

Peter mluvil, aby uvolnil napětí. Jeho plán byl zatím naprosto neúspěšný. Karen byla pod dohledem celý den a neudělala nic jiného, než že šla do školy. Ale neplodná nervozita vyčerpávala a vedla k chybám, proto se pokoušel uvolnit. Zeptal se Tildy: „Myslíš, že architekti úmyslně projektují divadla a operní domy tak, aby zastrašovaly, a tím odrazovaly od návštěvy obyčejné lidi?“

„Považuješ se za obyčejného člověka?“

„Samozřejmě.“ Po obou stranách vchodu byly dvě zelené sochy sedících postav v nadživotní velikosti. „Kdo jsou ti dva?“

„Holberg a Oehlenschláger.“

Jména znal. Oba byli slavní dánští dramatici. „Hry moc rád nemám –příliš mnoho řečí. Radši jdu do kina na něco, co mě rozesměje, na Bustera Keatona nebo Laurela a Hardyho. Viděla jsi ten, kde ti dva bílí místnost a někdo přijde s prknem na rameni?“ Při vzpomínce se zachechtal. „Málem jsem smíchem spadl na zem.“

Vrhla na něj jeden ze svých záhadných pohledů. „Teď jsi mě překvapil. Nepovažovala jsem tě za milovníka grotesek.“

„Co sis myslela, že se mi líbí?“

„Westerny, kde pistole zaručují, že spravedlnost vítězí.“

„Máš pravdu, ty se mi taky líbí. A co tobě? Líbí se ti divadlo? Kodaňané teoreticky kulturu obdivují, ale většina z nich v divadle nikdy nebyla.“

„Já mám ráda operu – a ty?“

„No… melodie jsou fajn, ale příběhy jsou hloupé.“ Usmála se. „Tak jsem o tom nikdy nepřemýšlela, ale máš pravdu. A co balet?“

„V podstatě to nechápu. A kostýmy jsou divné. Abych řekl pravdu, muži v punčocháčích mi připadají trapní.“

Znovu se rozesmála. „Ach, Petere, ty jsi tak legrační, ale stejně se mi líbíš.“

Neměl zrovna v úmyslu ji pobavit, ale kompliment přijal s úsměvem. Podíval se na fotografii, kterou držel v ruce. Sebral ji v pokoji Poula Kirkea. Byl na ní Poul sedící na kole s Karen na rámu. Oba byli v šortkách, Karen měla nádherné dlouhé nohy. Vypadali jako tak šťastný pár, plný energie a radosti, že Peter na okamžik posmutněl z toho, že Poul zemřel. Musel si tvrdě připomenout, že Poul si zvolil dráhu špiona a postavil se proti zákonu.

Fotku měl s sebou proto, aby mu pomohla identifikovat Karen. Byla atraktivní, měla široký úsměv a vlnité vlasy. Zdála se protikladem Tildy, která měla drobné, úhledné rysy v kulaté tváři. Někteří muži tvrdili, že Tilde je frigidní, protože odmítla jejich návrhy – ale já vím své, pomyslel si Peter.

Nikdy spolu nemluvili o fiasku v hotelu na Bornholmu. Peterovi bylo trapné o tom mluvit. Nehodlal se omlouvat – to by bylo jen další pokoření. Ale v hlavě se mu formoval plán, něco tak vzrušujícího, že o tom radši uvažoval jen neurčitě.

„Támhle jde,“ ozvala se Tilde.

Peter se podíval přes náměstí a viděl skupinu mladých lidí vycházejících z divadla. Karen mezi nimi okamžitě poznal. Na hlavě měla slamák, nasazený v bujném úhlu a hořčicově žluté letní šaty s rozevlátou sukní, která svůdně tančila kolem kolen. Černobílá fotografie neukazovala její bělostnou pleť a ohnivě rudé vlasy ani správně nevystihovala její temperament, Peterovi zřejmý i na tu vzdálenost. Vypadala, jako by vstupovala na divadelní jeviště, ne pouze scházela po schodech budovy.

Přešla náměstí a zabočila do hlavní ulice, Stroget.

Peter a Tilde se zvedli.

„Ještě než půjdeme,“ ozval se Peter.

„Co?“

„Přijdeš dnes večer ke mně do bytu?“

„Nějaký zvláštní důvod?“

„Ano, ale radši bych to nevysvětloval.“

„Tak dobře.“

„Díky.“ Už nic neříkal a pospíchal za Karen. Tilde šla podle předchozí dohody v jisté vzdálenosti za ním.

Stroget byla úzká ulice plná nakupujících a autobusů, často zablokovaných nesprávně parkujícími auty. Zdvojnásobit pokuty a dát lístek každému autu, a bylo by po problému. Tím si Peter byl jistý. Držel si v dohledu Karenin slamák.

Modlil se, aby nešla prostě domů. A na konci Strogetu byla městská radnice. Tady se skupina studentů rozptýlila. Karen šla dál s jednou z dívek a živě si povídaly. Peter se k nim přiblížil. Minuly park Tivoli a zastavily se, jako by se už chtěly rozloučit, ale pokračovaly v rozhovoru. V odpoledním slunci vypadaly hezky a bezstarostně. Peter se netrpělivě ptal, kolik si toho ještě můžou dvě děvčata říct, když spolu strávily celý den.

Karenina kamarádka konečně odešla směrem k hlavnímu nádraží a Karen se vydala na druhou stranu. Peterovy naděje vzrostly. Že by měla rande s někým ze špionážní sítě? Sledoval ji, ale k jeho zklamání se blížila k Vesterportu, předměstské železniční stanici, odkud mohla chytit vlak domů do Kirstenslotu. Tohle nebylo dobré. Zbývalo mu jen několik hodin. Zcela zřejmě ho nepovede k někomu ze sítě. Bude si muset situaci vytvořit.

Došel až k ní u vstupu na nádraží. „Promiňte,“ řekl. „Musím s vámi mluvit.“

Upřeně se na něj zahleděla, ale šla dál. „O co jde?“ zeptala se s chladnou zdvořilostí.

„Mohli bychom si promluvit?“

Vstoupila do stanice a dala se po schodech dolů k nástupišti. „Vždyť mluvíme.“

Předstíral, že je nervózní. „Vystavuji se strašnému riziku už tím, že s vámi mluvím.“

To ji zaujalo. Zastavila se na nástupišti nervózně se rozhlédla. „O čem to mluvíte?“

Všiml si, že má nádherné oči: nápadně jasně zelené. „Jde o Arna Olufsena.“ Viděl v těch očích strach, a to ho potěšilo. Jeho instinkt byl správný. Něco věděla.

„Co je s ním?“ Podařilo se jí říci to tichým a vyrovnaným hlasem. „Nejste jeho přítelkyně?“

„Ne. Seznámila jsem se s ním – chodila jsem s jeho kamarádem. Ale doopravdy ho neznám. Proč se mě ptáte?“

„Víte, kde je?“

„Ne.“

Řekla to pevně a Peter si zklamaně pomyslel, že vypadá, jako když mluví pravdu.

Ale ještě se nehodlal vzdát. „Mohla byste mu předat vzkaz?“

Zaváhala a Peterovi poskočilo srdce nadějí. Hádal, že přemýšlí, jestli má, nebo nemá lhát. Po chvíli odpověděla: „Možná. Nevím to jistě. Jaký vzkaz?“

„Jsem od policie.“

Polekaně od něj odstoupila.

„To je v pořádku, jsem na vaší straně.“ Poznal, že neví, jestli mu má věřit. „Nemám nic společného s Bezpečnostním oddělením. Dělám dopravní nehody. Ale naše kancelář je vedle jejich a někdy zaslechnu, co se děje.“

„Co jste slyšel?“

„Arne je ve velkém nebezpečí. Bezpečnostní oddělení ví, kde se ukrývá.“

„Bože můj!“

Peter si všiml, že se nezeptala, co je Bezpečnostní oddělení ani jaký zločin Arne údajně spáchal, a že ji nepřekvapilo, že se ukrývá. Musí tedy vědět, co má Arne v úmyslu, uzavřel s pocitem triumfu.

Teď už by ji klidně mohl zatknout a vyslechnout. Ale měl lepší plán. Vložil do hlasu tón zoufalé naléhavosti. „Dnes večer ho chtějí zatknout.“

„To ne!“

„Jestli víte, jak ho zastihnout, prosím, proboha, pokuste se ho varovat během jedné hodiny.“

„Nemyslím, že –“

„Nemůžu riskovat, že mě s vámi uvidí. Už musím jít. Promiňte. Pokuste se.“ Otočil se a rychle odešel.

Nahoře na schodech minul Tildu, která dělala, že si prohlíží jízdní řád. Nepodívala se na něj, ale Peter věděl, že ho viděla a že teď bude Karen sledovat.

Na druhé straně ulice skládal muž v kožené zástěře bedny piva z vozu taženého dvěma velkými koňmi. Peter zašel za vůz. Sundal si měkký plstěný klobouk, zastrčil ho do saka a nasadil si čepici se štítkem. Ze zkušenosti věděl, že tato prostá výměna dokáže pozoruhodně změnit vzhled. Při pečlivé prohlídce by neobstála, ale při letmém pohledu vypadal jako docela jiný člověk.

Částečně zakryt povozem stál a pozoroval východ ze stanice. Po několika okamžicích Karen vyšla.

Tilde byla několik kroků za ní.

Peter se vydal za Tildou. Zahnuli za roh a šli po hlavní ulici spojující Tivoli a hlavní nádraží. V dalším bloku domů Karen vešla do hlavní pošty, velké klasické budovy z červených cihel a šedého kamene. Tilde tam vešla za ní.

Jde někomu zavolat, řekl si Peter a měl z toho radost. Běžel ke vchodu pro zaměstnance. Ukázal svůj policejní odznak první osobě, kterou potkal, mladé ženě, a řekl jí:

„Zavolejte mi vedoucího, který má službu, rychle.“

Zanedlouho se objevil shrbený muž v hodně obnošeném černém obleku. „Čím vám mohu být nápomocen?“

„Do hlavní haly právě vešla mladá žena ve žlutých šatech,“ řekl mu Peter. „Nechci, aby mě viděla, ale potřebuji vědět, co dělá.“

Vedoucí z toho byl viditelně rozechvělý. Pravděpodobně to bylo největší vzrušení, jaké kdy na poště zažil, napadlo Petera. „Bože můj,“ vydechl muž. „To radši pojďte se mnou.“

Pospíchal po chodbě a otevřel dveře. Peter zahlédl přepážku s řadou stoliček u malých okének. Vedoucí vešel do dveří. „Myslím, že ji vidím,“ sdělil Peterovi. „Vlnité zrzavé vlasy a slamák?“

„To je ona.“

„Nikdy bych neřekl, že ona je zločinec.“

„Co dělá?“

„Dívá se do telefonního seznamu. Jsem ohromen, jak tak hezká –“

„Jestli bude telefonovat, potřebuju poslouchat.“ Vedoucí zaváhal.

Peter neměl právo odposlouchávat soukromé telefonické hovory bez soudního příkazu, ale doufal, že vedoucí to nebude vědět. „Je to velice důležité,“ zdůraznil.

„Nejsem si jistý, že smím –“

„Nebojte se, odpovědnost beru na sebe.“

„Teď odkládá telefonní seznam.“

Peter nehodlal nechat Karen volat Arnovi bez odposlechu. Rozhodl se, že když to nepůjde jinak, vytáhne pistoli a toho omezeného poštovního úředníčka vystraší. „Musím na tom trvat.“

„Máme tu předpisy.“

„I přesto –“

„A!“ špitl vedoucí. „Telefonní seznam odložila, ale nejde k přepážce.“ Tvář se mu rozjasnila úlevou. „Odchází!“ Peter zklamaně zaklel a běžel k východu.

Pootevřel dveře a vykoukl ven. Viděl, jak Karen přechází přes ulici. Čekal, až se objevila Tilde, která Karen sledovala. Pak se připojil za ně.

Byl zklamán, ale ne poražen. Karen znala jméno někoho, kdo se může zkontaktovat s Arnem. Jméno si našla v telefonním seznamu. Krucinál, proč tomu člověku nezavolala? Snad měla strach, a právem, že rozhovor může odposlouchávat policie nebo německý bezpečnostní personál při běžné kontrole hovorů.

Ale když nechtěla telefonní číslo, musela hledat adresu. A jestli má Peter štěstí, právě teď má na tu adresu namířeno.

Pustil Karen z dohledu, ale Tildu měl stále na očích. Jít za Tildou bylo vždycky příjemné. Bylo dobré mít výmluvu, proč si prohlíží její zaoblené pozadí. Jestlipak ví, že se na ni dívá? Že by pohupování boků záměrně přeháněla? Neměl tušení. Kdo může říct, co se děje v ženské hlavě?

Přešli na malý ostrov Christiansborg a šli po nábřeží s přístavem po pravé ruce a starobylými budovami vládního ostrova po levé. Sluncem vyhřátý vzduch města zde osvěžoval slaný vánek z Baltu. Široký pruh vody v průlivu lemovaly nákladní a rybářské lodě, trajekty a plavidla dánského a německého námořnictva. Dva mladí námořníci se zařadili za Tildu a rozjařeně se ji pokoušeli sbalit, ale něco jim ostře řekla a hoši okamžitě odpadli.

Karen kráčela až k paláci Amalienborg, potom zabočila vlevo. Ve stopách Tildy Peter přešel široké náměstí tvořené čtyřmi obytnými rokokovými domy, sídlem královské rodiny. Odtamtud zamířili do Nyboderu, čtvrti malých domků, původně postavených jako laciné ubytování pro námořníky.

Vešli do ulice Sankt Pauls Gade. Peter v dálce viděl Karen, která si prohlížela řadu žlutých domků s červenými střechami a patrně hledala číslo. Měl silný, vzrušující pocit, že kořist už je nablízku.

Karen se zastavila a rozhlížela se na obě strany ulice, jako by kontrolovala, zdají někdo sleduje. Na to už samozřejmě bylo příliš pozdě, ale byla to amatérka. V každém případě se nezdálo, že by registrovala Tildu, a Peter byl příliš daleko, než aby ho mohla poznat.

Zaklepala na dveře.

Když Peter došel až k Tildě, dveře se otevřely. Nemohl vidět, kdo tam stojí. Karen něco řekla, vešla dovnitř a dveře se zavřely. Peter si všiml, že to je číslo 53.

Tilde se zeptala: „Myslíš, že Arne je tam?“

„Buď on, nebo někdo, kdo ví, kde je.“

„Co chceš teď dělat?“

„Čekat.“ Rozhlédl se ulicí oběma směry. Na protější straně byl rohový obchod. „Tamhle.“ Přešli ulici, zastavili se a dívali se do výlohy. Peter si zapálil cigaretu.

„Obchod má asi telefon,“ poznamenala Tilde. „Neměli bychom zavolat k nám? Můžeme tam klidně jít ve větším počtu. Nevíme, kolik tam může být špionů.“

Peter zvažoval povolání posil. „Ještě ne,“ zamítl. „Nevíme jistě, co se děje. Uvidíme, jak se to vyvine.“

Tilde přikývla. Sundala si bleděmodrý baret a na hlavu si dala těžko popsatelnou vzorovanou šálu. Peter pozoroval, jak si pod šálu zastrkává blonďaté kučery. Až Karen vyjde z domu, bude Tilde vypadat trochu jinak, takže bylo méně pravděpodobné, že si jí Karen všimne.

Tilde vzala Peterovi cigaretu z prstů, vložila si ji do úst, vtáhla kouř a cigaretu mu vrátila. Bylo to intimní gesto a Peter měl pocit, jako by ho políbila. Ucítil, že zčervenal, a otočil hlavu k číslu 53.

Dveře se otevřely a Karen vyšla ven.

„Podívej se,“ řekl a Tilde se podívala stejným směrem.

Dveře se za Karen zavřely a odcházela sama.

„Zatraceně!“ procedil Peter.

„Co teď uděláme?“ zeptala se Tilde.

Peter rychle uvažoval. Co když je Arne v tom malém žlutém domku. Pak by Peter měl přivolat posily, vtrhnout do domu a zatknout jeho i každého, kdo tam bude s ním. Ovšem Arne by také mohl být někde jinde a Karen je právě na cestě tam – a v tom případě ji Peter musí sledovat.

Nebo třeba také neuspěla a rozhodla se to vzdát a jet domů. Pak se rozhodl. „Rozdělíme se,“ řekl Tildě. „Ty sleduj Karen. Já zavolám na centrálu a do toho domu vpadneme.“

„Dobře.“ Tilde se rychle vydala za Karen.

Peter vešel do obchodu. Bylo to hokynářství, prodávající zeleninu a chléb a nezbytnosti pro domácnost, jako mýdlo a zápalky. V regálech byly potravinové konzervy a na podlaze překážely otýpky palivového dřeva a pytle s bramborami. Obchod vypadal špinavě, ale zřejmě prosperoval. Šedovlasé ženě v ušmudlané zástěře ukázal policejní odznak. „Máte telefon?“

„Budete mi ho muset zaplatit.“

Šmátral v kapse po drobných. „Kde je?“ zeptal se netrpělivě.

Naznačila hlavou směr k závěsu vzadu. „Tamhle.“

Hodil na pult pár mincí a prošel do malé místnosti páchnoucí po kočkách. Popadl sluchátko, zavolal Politigaarden a ozval se Conrad. „Myslím, že jsem našel Arnovu skrýš. Sankt Pauls Gade číslo 53. Vezměte Dreslera a Ellegarda a přijeďte sem autem co nejrychleji.“

„Hned jedeme,“ řekl Conrad.

Peter zavěsil a pospíchal ven. Nebyl v krámě ani minutu. Pokud někdo vyšel z domu během té minuty, měl by být ještě vidět na ulici. Podíval se nahoru i dolů. Spatřil starého muže v košili bez límečku, jak vede artritického psa a oba se pohybují pomalu a s bolestí. Čiperný poník táhl plochý valník naložený gaučem s dírami v koženém čalounění. Parta kluků hrála na ulici fotbal se starým, úplně odřeným tenisákem. Nikde ani známky po Arnovi. Přešel přes ulici.

Chvíli se oddával snění a přemýšlel, jaké by to bylo uspokojení, zatknout staršího syna manželů Olufsenových. Jaká by to byla pomsta za ponížení Axela Flemminga před tolika lety. Bezprostředně po vyloučení mladšího syna ze školy odhalit Arna jako špiona by určitě znamenalo konec hegemonie pastora Olufsena. Jak by se mohl naparovat a kázat jiným, když se mu oba synové nevyvedli? Musel by rezignovat.

Peterova otce by to potěšilo.

Dveře domu číslo 53 se otevřely. Peter sáhl pod sako a dotkl se pažby pistole v podpažním pouzdře a na ulici vyšel Arne.

Peter byl radostí bez sebe. Arne si oholil knír a černé vlasy si zakryl dělnickou čepicí, ale Peter ho znal odmalička a okamžitě ho poznal.

Po chvíli nahradila pocit triumfu opatrnost. Když se osamělý policista pokusil o zatčení, často nastaly problémy. Podezřelému, který stál proti jedinému policajtovi, připadala možnost úniku velmi lákavá. Ještě horší bylo, když šlo o detektiva v civilu, bez autority uniformy. Kdyby došlo k zápasu, kolemjdoucí nemohli vědět, který z těch dvou je policista, a mohli i pomoci nesprávné straně.

Peter a Arne už se jednou poprali, před dvanácti lety, když byly Jejich rodiny ve sporu. Peter byl větší, ale Arne měl kondici a sílu z mnoha sportů, které provozoval. Výsledek nebyl jasný. Vyměnili si několik úderů a pak se rozešli. Dnes měl Peter pistoli. Ale Arne možná taky.

Arne zabouchl domovní dveře, vyšel na ulici a kráčel směrem k Peterovi.

Když se k sobě přiblížili, Arne se vyhýbal jeho pohledu a šel na vnitřní straně chodníku, v blízkosti zdí domů jako psanec. Peter kráčel až u obrubníku a pokradmu sledoval Arnův obličej.

Když byli necelých deset metrů od sebe, Arne se letmo podíval Peterovi do obličeje. Peter se mu podíval do očí a pozoroval jeho výraz. Viděl rozpačité svraštění čela, následovalo poznání a potom úlek, strach a panika.

Arne se zastavil, na moment přimrzl. „Jsi zatčený,“ řekl Peter.

Arne se částečně vzpamatoval a na chvilku mu po tváři přeběhl ten známý bezstarostný úšklebek. „Perníkový Péťa,“ řekl a použil jeho přezdívku z dětství.

Peter zpozoroval, že se Arne chystá k útěku a vytáhl pistoli. „Lehni si na zem obličejem dolů a ruce drž za zády.“

Arne vypadal spíš znepokojeně než vyděšeně. Peter postřehl, že se Arne nebojí pistole, ale něčeho jiného.

Pak se ho Arne zeptal vyzývavým tónem: „Opravdu jsi ochoten mě zastřelit?“

„Když to nepůjde jinak,“ odvětil Peter. Zvedl výhružně zbraň, ale ve skutečnosti si zoufale přál dostat Arna živého. Smrt Poula Kirkea zavedla vyšetřování do slepé uličky. Chtěl Arna vyslýchat, ne ho zabít.

Arne se záhadně usmál, pak se obrátil a rozběhl se. Peter držel paži s pistolí napřaženou a sledoval ho přes hlaveň. Mířil na nohy, ale s pistolí nebylo možné střílet přesně a věděl, že může zasáhnout kteroukoli část Arnova těla, nebo taky žádnou. Ale Arne se mu vzdaloval a Peterova šance ho zastavit se zmenšovala s každým uplynulým zlomkem vteřiny.

Peter stiskl spoušť.

Arne běžel dál.

Peter vystřelil několikrát. Po čtvrté ráně se mu zdálo, že Arne zavrávoral. Peter vystřelil znovu a Arne upadl. Padl na zem s těžkým buchnutím mrtvé váhy a převalil se na záda.

„Kristepane, ne! Tentokrát ne!“ vydechl Peter.

Rozběhl se a neustále na Arna mířil pistolí.

Postava na zemi ležela nehybně.

Peter si klekl vedle ní.

Arne otevřel oči. Tvář mu zbělela bolestí.

Pronesl: „Ty blbý hovado, měl jsi mě zabít.“

Tilde přišla večer k Peterovi do bytu. Měla na sobě novou růžovou blůzu s květinami vyšitými na manžetách. Růžová jí sluší, říkal si Peter. Zdůrazňuje její ženskost. Venku bylo teplo a zdálo se, že pod blůzou už nic nemá.

Uvedl ji do obývacího pokoje. Svítilo tam večerní slunce, které osvětlovalo místnost podivnou září a rozmazávalo kontury nábytku a obrazů na stěnách. Inge seděla v křesle u krbu a zírala do pokoje svým obvyklým bezvýrazným pohledem.

Peter si přitáhl Tildu k sobě a políbil ji. Na okamžik překvapeně ztuhla; pak polibek opětovala. Pohladil ji po ramenech a na bocích.

Odtáhla se a podívala se mu do tváře. Viděl v jejích očích touhu, ale něco ji trápilo. Vrhla pohled na Inge. „Nevadí to?“ zeptala se.

Dotkl se jejích vlasů. „Nemluv.“ Znovu ji políbil, hladově. Začali být vášnivější. Aniž přerušil polibek, rozepnul jí blůzu a odhalil měkká ňadra. Začal hladit teplou pokožku.

Znovu se odtáhla a těžce dýchala. Prsa se s každým dechem zvedala a klesala. „A co s ní?“ zeptala se. „Co Inge?“

Peter se podíval na manželku. Dívala se na oba prázdným pohledem, jako obvykle nedávajíc najevo žádné emoce. „Nikdo tu není,“ řekl Peter Tildě. „Vůbec nikdo tu není.“

Podívala se mu do očí. V její tváři byl výraz soucitu a porozumění, smíšený se zvědavostí a chtíčem. „Tak dobře,“ řekla. „Dobře.“

Sklonil hlavu k jejím obnaženým ňadrům.

Třetí díl

.

Sedmnáctá kapitola

Poklidná vesnice Jansborg vypadala za soumraku strašidelně. Vesničané zřejmě chodili spát brzy, takže ulice byly opuštěné a domy temné a tiché. Harald měl pocit, že projíždí místem, kde se stalo něco příšerného, a že je jediný člověk, který o tom neví.

Zaparkoval motocykl před železniční stanicí. Nevypadal tam tak nápadně, jak se obával, protože vedle něj stal kabriolet Opel Olympia s pohonem na dřevěný plyn a dřevěnou konstrukcí jako přístřeškem nad zadní částí vozu, kde byl umístěn obrovský pytel s palivem.

Nechal motorku a v houstnoucí tmě se vydal pěšky ke škole.

Když se mu podařilo uniknout hlídce na Sande, zalezl zpátky do své staré postele a tvrdě spal až do poledne. Matka ho vzbudila, nakrmila ho velkou porcí studeného vepřového s bramborami, strčila mu do kapsy peníze a přemlouvala ho, aby jí řekl, kde teď bydlí. Projevy mateřské lásky a otcovo nečekané obměkčení oslabily jeho odhodlání, a proto jí řekl, že v Kirstenslotu. Nezmínil se ovšem o nepoužívaném kostele; bál se, že si bude dělat starosti kvůli tak drsnému spaní, a tak ji nechal v domnění, že je hostem na zámku.

Pak se znovu vydal na cestu přes celé Dánsko, od západu na východ. A nyní, druhý den večer, se blížil ke své staré škole.

Rozhodl se, že film vyvolá, a až potom pojede do Kodaně, aby ho předal Arnovi, který se ukrýval v domě Jense Toksviga ve čtvrti Nyboder. Potřeboval si být jistý, že jeho fotografování mělo úspěch a že na svitku filmu jsou zřetelné obrázky. Fotoaparáty se mohou porouchat a fotografové se dopouštějí chyb. Nechtěl, aby Arne riskoval život cestováním do Anglie s filmem, na němž pak nic nebude. Škola měla vlastní temnou komoru se všemi chemikáliemi nezbytnými pro vyvolání filmu. Tik Duchwitz byl tajemníkem fotoklubu a měl klíč.

Harald se vyhnul hlavní bráně a vzal to přes sousední farmu, aby se dostal do školy skrz stáje. Bylo deset hodin. Mladší hoši už byli v postelích a studenti středních ročníků se právě svlékali. Jen ti z posledního ročníku byli ještě vzhůru a většinou byli v pokojích. Zítra se budou rozdávat diplomy, takže teď asi balí na cestu domů.

Když se Harald proplétal známým shlukem budov, bojoval s pokušením plížit se u zdí a přebíhat otevřené prostory. Když půjde normálně a sebevědomě, bude při běžném pohledu vypadat jako senior na cestě do pokoje. Překvapilo ho, jak obtížné je hrát někoho, kým ještě před deseti dny opravdu byl.

Nikoho nezahlédl celou cestu do Červeného domu, kde byly i pokoje Tika a Madse. Žádným způsobem se nemohl skrýt, když šel po schodech do nejvyššího patra; kdyby někoho potkal, okamžitě by byl odhalen. Ale štěstí mu přálo. Horní chodba byla prázdná. Spěchal podél místností obývaných správcem domu, panem Mollerem. Tiše otevřel dveře Tikova pokoje a vešel.

Tik seděl na víku svého kufru a pokoušel se ho zavřít. „Ty?!“ zvolal. „Panebože!“

Harald se posadil vedle něj a pomohl mu zacvaknout zámky. „Už se těšíš domů?“

„To štěstí nemám,“ odpověděl Tik. „Posílají mě do exilu do Arhusu. Musím strávit léto prací v pobočce rodinné banky. To je můj trest za to, že jsem s tebou šel do toho džezového klubu.“

„Aha.“ Harald se těšil, že na Kirstenslotu bude mít Tika jako společníka, ale teď se rozhodl, že se ani nebude zmiňovat, že tam bydlí.

„Co tady děláš?“ zeptal se Tik, když konečně kufr zavřeli a stáhli řemeny.

„Potřebuju tvou pomoc.“

Tik se zazubil. „Co to je tentokrát?“

Harald vytáhl z kapsy kalhot roličku 35mm filmu. „Chci tohle vyvolat.“

„Proč to nemůžeš vzít do obchodu?“

„Protože by mě zatkli.“

Tik se přestal usmívat a zvážněl. „Jsi zapletený do odboje proti nacistům.“

„Něco takového.“

„Jsi v nebezpečí.“

„Ano.“

Někdo zaklepal na dveře.

Harald sjel na podlahu a zasunul se pod postel. Tik zavolal: „Co je?“

Harald slyšel, jak se dveře otevřely, a pak Mollerův hlas. „Prosím zhasněte, Duchwitzi.“

„Ano, pane.“

„Dobrou noc.“

„Dobrou noc, pane.“

Dveře se zavřely a Harald se vysoukal zpod postele.

Naslouchali, jak Moller postupuje po chodbě a každému přeje dobrou noc. Slyšeli jeho kroky, jak se vrací do svého bytu, a pak zavírající se dveře. Věděli, že se teď neukáže dřív než ráno, nestane-li se něco mimořádného.

Harald se tlumeným hlasem obrátil na Tika: „Máš ještě klíč od fotokomory?“

„Ano, ale nejdřív bychom se museli dostat do laborek.“ Objekt s učebnami přírodních věd se na noc zamykal. „Můžeme vzadu rozbít okno.“

„Když uvidí rozbité sklo, poznají, že se tam někdo vloupal.“

„Co ti na tom záleží? Zítra jedeš domů!“

„Tak jo.“

Zuli se a plížili se chodbou. Tiše sešli po schodech a boty si zase obuli, až když byli u dveří. Pak vyšli z domu.

Už bylo po jedenácté a všude bylo ticho. V tuto hodinu se po školním pozemku nikdo normálně nepohyboval, takže si museli dát pozor, aby je neviděl někdo z okna. Naštěstí nesvítil měsíc. Pospíchali od Červeného domu a kroky tlumila tráva. Když doběhli ke kostelu, Harald se ohlédl a v jednom z pokojů žáků posledního ročníku zahlédl světlo. Za oknem přešla postava a zastavila se. O zlomek vteřiny později už byli Harald s Tikem za rohem kostela.

„Mám dojem, že nás asi někdo viděl,“ zašeptal Harald.

„V Červeném domě ještě někdo svítí.“

„Všechny pokoje personálu mají okna dozadu,“ namítl Tik. „Jestli nás někdo viděl, musel to být někdo z kluků. Není se čeho bát.“ Harald doufal, že má pravdu.

Obešli knihovnu a došli k budově laboratoří zezadu. I když to byl nový dům, byl navržen a postaven ve stylu starších objektů kolem a měl zdi z červených cihel a špaletová okna, každé se šesti tabulkami skla.

Harald si zul botu a zaklepal podpatkem na okno. Zdálo se docela silné. „Když hraješ fotbal, sklo je tak křehké,“ zamumlal. Vložil ruku do boty a tvrdě udeřil do tabulky. Praskla a s řinčením se vysypala. Oba hoši stáli tiše, zděšení, jaký to byl rámus. Ale nastalo opět ticho, jako by se nic nestalo. V blízkých budovách – kostele, knihovně a tělocvičně – nikdo nebyl, a když se Haraldovi zklidnil tep, uvědomil si, že zařinčení nikdo neslyšel.

Botou také vytloukl ostré úlomky z rámu. Napadaly na laboratorní stůl. Sáhl rukou dovnitř a otevřel okno. Pak si znovu dal botu na ruku, aby se nepořezal, a smetl střepy k jedné straně. Potom vlezl dovnitř.

Tik vlezl za ním a zavřeli za sebou okno.

Byli v chemické laboratoři. Ostrý pach kyselin a čpavku dráždil Haralda v nose. Neviděl skoro nic, ale místnost dobře znal, a došel ke dveřím, aniž do něčeho vrazil. Vyšel na chodbu a našel dveře temné komory. Jakmile byli oba uvnitř, Tik dveře zamkl a rozsvítil lampu.

Harald si uvědomil, že když se žádné světlo nemůže dostat do komory, nemůže uniknout ani ven.

Tik si vyhrnul rukávy a dal se do práce. Napustil do dřezu teplou vodu a zabýval se chemikáliemi z řady lahviček. Změřil teplotu vody ve dřezu a přidával horkou, dokud nebyl spokojený. Harald princip chápal, ale nikdy se to nepokoušel dělat sám, takže musel příteli důvěřovat.

Co když se něco nepovedlo – nefungovala správně závěrka nebo byl film zamlžený nebo záběr rozmazaný? Obrázky by byly k ničemu. Má kuráž zkusit to znovu? Musel by se vrátit na Sande, přelézt ve tmě plot, vplížit se do zařízení, čekat na východ slunce, udělat další záběry, pak se za denního světla pokusit zmizet, všechno znovu od začátku. Nebyl si jistý, jestli by k tomu našel dost odvahy.

Když bylo vše připraveno, Tik nastavil časový spínač a zhasl světlo. Harald trpělivě seděl ve tmě, zatímco Tik rozvinul exponovaný film a zahájil proces, kterým vyvolá obrázky – jestli tam nějaké obrázky jsou. Vysvětlil, že film nejdříve namáčí do pyrogalolu, který bude reagovat se solemi stříbra, aby se vytvořil viditelný obraz. Seděli a čekali, až časový spínač zazvoní; potom Tik omyl film v kyselině octové, aby proces zastavil. Nakonec film vykoupal v ustalovači.

Konečně pronesl: „Teď by to mělo být.“

Harald zadržel dech.

Tik rozsvítil. Světlo Haralda na moment oslnilo a vůbec nic neviděl. Když se zase rozkoukal, díval se na dlouhý pruh šedavého filmu v Tikových rukách. Kvůli tomuhle Harald riskoval život. Tik ho podržel ke světlu. Zpočátku Harald nerozeznával žádné obrázky a už si myslel, že to bude muset dělat znovu. Pak si vzpomněl, že se dívá na negativ, na němž černá se ukazuje jako bílá a naopak, a začal rozeznávat obrysy. Spatřil negativní obrázek velké obdélníkové antény, která ho tak fascinovala, když ji před čtyřmi týdny uviděl poprvé.

Povedlo se mu to.

Prohlížel si řadu obrázků a všechny rozeznával: rotující základnu, svazky kabelů, mřížku zabranou z několika úhlů, dva menší přístroje se sklopnými anténami a konečně poslední obrázek, celkový pohled na všechny tři konstrukce, který udělal, když už málem propadal panice. „Všechny vyšly!“ řekl vítězoslavně. „Jsou skvělé!“

Tik byl pobledlý. „Co je to za obrázky?“ zeptal se ustrašeným hlasem.

„Nějaké nové zařízení, které Němci vyvinuli na zjišťování blížících se letadel.“

„Neměl jsem se ptát. Uvědomuješ si, jaký je trest za to, co děláme?“

„Fotky jsem dělal já.“

„A já film vyvolal. Pane na nebi, mohli by mě pověsit.“

„Řekl jsem ti, že je to něco takového.“

„Já vím, ale nějak mi to nedošlo.“

„To mě mrzí.“

Tik film svinul a vložil ho do válcovitého pouzdra. „Tu máš, vem si to.

Vrátím se do postele, abych zapomněl, že se to vůbec stalo.“ Harald si dal pouzdro do kapsy kalhot. Pak zaslechli hlasy. Tik zasténal.

Harald ztuhl a poslouchal. Nejdřív nebylo rozumět slovům, ale byl si jistý, že zvuky přicházejí z nitra budovy, ne zvenku. Pak zaslechl výrazný hlas Heise jak říká: „Nezdá se, že by tu někdo byl.“

Druhý hlas byl chlapecký. „Určitě šli sem, pane.“

Harald se podíval na Tika. „Kdo…?“

Tik zašeptal: „To je jako hlas Woldemara Borra.“

„No jo!“ zasténal Harald. Borr byl školní nácek. Musel to být on, kdo je zahlédl z okna. Taková smůla – každý jiný kluk by držel jazyk za zuby.

Pak se ozval třetí hlas. „Podívejte se, v tomhle okně je rozbitá tabulka.“ To promluvil pan Moller. „Tudy se museli dostat dovnitř – ať je to, kdo chce.“

„Jeden z nich byl určitě Harald Olufsen, pane,“ tvrdil Borr. Bylo slyšet, jakou z toho má radost.

Harald se obrátil na Tika. „Vypadneme z komory. Možná se nám podaří, aby se nedozvěděli, že jsme tu dělali s filmem.“ Zhasnul světlo, otočil klíčem v zámku a otevřel dveře.

Všechna světla byla rozsvícená a Heis stál přímo přede dveřmi.

„A, kruci!“ řekl Harald.

Heis byl v košili bez límečku; patrně už se chystal do postele. Podíval se na Haralda přes svůj dlouhý nos. „Tak to jste vy, Olufsene.“

„Ano, pane.“

Za Heisem se vynořil Borr a pan Moller.

„Vy už přece nejste žákem této školy,“ pokračoval Heis. „Je mojí povinností zavolat policii a nechat vás zatknout pro vloupání.“

Haralda se na moment zmocnila panika. Kdyby policie našla u něj v kapse film, byl by to jeho konec.

„A Duchwitz je tu s vámi – to jsem si mohl myslet,“ dodal Heis, když za Haraldem spatřil Tika. „Ale co tu proboha děláte?“

Harald musel Heise přesvědčit, aby nevolal policii, jenže mu to nemohl vysvětlovat před Borrem. Proto řekl: „Pane, mohl bych si promluvit jen s vámi?“

Heis zaváhal.

Harald se rozhodl, že když Heis odmítne a zavolá policii, nevzdá se jen tak. Bude prchat. Ale jak daleko se dostane? „Prosím, pane. Dejte mi možnost, abych vám to vysvětlil.“

„Tak dobře,“ pronesl váhavě Heis. „Borre, vraťte se do postele. I vy, Duchwitzi. Pane Mollere, snad byste je měl doprovodit do pokojů.“ Všichni odešli.

Heis vešel do chemické laboratoře, posadil se na stoličku a vytáhl dýmku. „No tak, Olufsene,“ začal. „Co je to tentokrát?“

Harald přemýšlel, co mu má říct. Nemohl přijít na žádnou hodnověrně znějící lež, ale bál se, že pravda bude ještě nevěrohodnější, než co by si dokázal vymyslet. Nakonec prostě vytáhl z kapsy malý váleček a podal ho Heisovi.

Heis vyndal roličku filmu a podržel ji proti světlu. Pak řekl: „Tohle vypadá na nějaké hypermoderní rádiové zařízení. Je vojenské?“

„Ano, pane.“

„Víte, co to dělá?“

„Myslím, že sleduje letadla rádiovými paprsky.“

„Tak takhle to dělají. Luftwaffe tvrdí, že sestřeluje bombardéry RAF jako mouchy. Tohle to vysvětluje.“

„Domnívám se, že sledují bombardér a stíhačku, která proti němu byla vyslána, takže řídící provozu může stíhače přesně navést.“

Heis se na něj podíval přes brýle. „Bože můj! Uvědomujete si, jak je to důležité?“

„Myslím, že to vím.“

„Existuje jen jeden způsob, jak mohou Britové pomoci Rusům, a to, že donutí Hitlera stáhnout letadla z ruské fronty, aby bránila Německo před nálety.“

Heis byl bývalý důstojník a vojenské uvažování mu bylo vlastní. „Nejsem si jistý, že vím, jak to myslíte,“ poznamenal Harald.

„Ta strategie totiž nemůže vyjít, dokud mohou Němci bombardéry snadno sestřelovat. Ale jestli Britové zjistí, jak to dělají, mohou vynalézt protiopatření.“ Heis se rozhlédl kolem sebe. „Někde tu musí být kalendář.“

Harald sice nechápal, k čemu potřebuje kalendář, ale věděl, kde je. „Ve fyzikálním kabinetu.“

„Dojděte pro něj.“ Heis položil film na laboratorní stůl a zapálil si dýmku. Harald mezitím odešel do vedlejší místnosti, našel kalendář na knihovničce a přinesl ho. Heis v něm zalistoval. „Příští úplněk je osmého července. Vsadím se, že tu noc bude velký bombardovací nálet. To je za dvanáct dní. Můžete ten film do té doby dopravit do Anglie?“

„To je práce někoho jiného.“

„Přeji mu hodně štěstí. Olufsene, víte, v jak velkém jste nebezpečí?“

„Ano.“

„Za špionáž je trest smrti.“

„Já vím.“

„Vždycky jste měl kuráž, to vám musím přiznat.“ Podal Haraldovi film. „Potřebujete něco? Jídlo, peníze, benzin?“

„Ne, díky.“

Heis se zvedl. „Vyprovodím vás ze školy.“

Vyšli ven hlavními dveřmi. Noční vzduch ochlazoval pot na Haraldově čele. Šli bok po boku po cestě k vratům. „Nevím, co řeknu Mollerovi,“ ozval se Heis.

„Smím něco navrhnout?“

„Samozřejmě.“

„Mohl byste mu říct, že jsme vyvolávali sprosté fotky.“

„Dobrý nápad. Tomu všichni uvěří.“

Dorazili k vratům a Heis podal Haraldovi ruku. „Proboha, dejte na sebe pozor, chlapče,“ řekl ředitel. „Dám.“

„Zlomte vaz.“

„Na shledanou.“

Harald odcházel směrem k vesnici.

Když došel k ohybu cesty, otočil se. Heis ještě stál u brány a sledoval ho. Harald zamával a Heis mávání opětoval. Pak se Harald vydal na cestu.

Zalezl pod keř a spal až do východu slunce, kdy si došel pro motocykl a jel do Kodaně.

Když v ranním slunečním svitu projížděl periferií města, měl dobrý pocit. Několikrát měl na kahánku, ale nakonec vždy udělal, co slíbil. Už se těšil, jak bude předávat film. Na Arna udělá dojem. Tím Haraldův úkol skončí a bude na bratrovi, aby dostal obrázky do Británie.

Po setkání s Arnem odjede zpátky do Kirstenslotu. Bude muset žadonit, aby mu farmář Nielsen dal znovu práci. Pracoval jen jeden den a pak zmizel na celý zbytek týdne. Nielsen bude naštvaný, ale snad bude potřebovat Haraldovy služby natolik, že ho zase přijme.

Být v Kirstenslotu znamenalo vidět Karen. Na to se hrozně těšil. Jako muž ji moc nezajímá a asi nikdy nebude, ale zdá se, že si ho oblíbila. Pokud šlo o něj, stačí mu, když s ní může mluvit. Ani se neodvažoval doufat, že by ji mohl políbit.

Dojel do čtvrti Nyboder, Arne mu dal adresu Jense Toksviga. Sankt Pauls Gade byla úzká ulice malých terasových domků. Nebyly tam žádné předzahrádky; dveře se otevíraly přímo na chodník. Harald zaparkoval motorku před číslem 53 a zaklepal.

Otevřel mu policista v uniformě.

Na okamžik Harald ztratil řeč. Kde je Arne? Určitě ho zatkli –

„Co chceš, hochu?“ zeptal se netrpělivě policista. Byl to muž středního věku s šedivým knírem a prýmky seržanta na rukávu.

Haralda něco napadlo. S panikou, kterou ani nemusel moc předstírat, vyhrkl: „Kde je doktor? Musí ihned přijít… ona už začíná rodit!“

Policista se usmál. Vyplašený budoucí otec byl věčnou postavou z komedií. „Tady žádný doktor není, hochu.“

„Ale musí tu být!“

„Uklidni se, synu. Děti se rodily dřív, než byli doktoři. Jakou to máš adresu?“

„Doktor Thorsen, Fischers Gade 53. Musí tu být!“

„Správné číslo, špatná ulice. Fischers Gade je o jeden blok na jih.“

„Ach, bože, špatná ulice!“ Harald se otočil a naskočil na motorku. „Děkuju vám!“ vykřikl. Otevřel regulátor páry a rozjel se.

„To patří k mé práci,“ řekl policista.

Harald dojel na konec ulice a zahnul za roh. Moc chytré, pomyslel si, ale co mám teď kruci dělat?

Osmnáctá kapitola

Celé páteční dopoledne strávila Hermia v krásné zřícenině hradu Hammershus, kde čekala, až Arne přiveze ten tak důležitý film.

Teď byl ještě důležitější než před pěti dny, kdy ho vyslala splnit úkol. Mezitím se svět změnil. Nacisté se vydali dobýt Sovětský svaz. Už obsadili klíčovou pevnost Brest. Naprostou vzdušnou převahou likvidovali Rudou armádu.

Digby jí několika pochmurnými větami vylíčil svůj rozhovor s Churchillem. Velitelství bombardovacího letectva vyšle každé letadlo, které se dokáže odlepit od země, na největší nálet této války, v zoufalé snaze stáhnout síly Luftwaffe z ruské fronty a dát sovětským vojákům šanci postavit se na odpor. Ten nálet bude už za jedenáct dní.

Digby také mluvil se svým bratrem Bartlettem, který už se zotavil, byl v aktivní službě a jistě bude pilotem jednoho z bombardérů.

Nálet bude sebevražednou misí, pokud se jim v příštích několika dnech nepodaří vymyslet taktiku, jak se vyhnout německému radaru, britské bombardovací letectvo bude katastrofálně oslabeno. A to záviselo na Arnovi.

Hermia přemluvila svého švédského rybáře, ať ji ještě jednou převeze na ostrov. Ovšem varoval ji, že to bude naposledy, protože bylo nebezpečné plout stále na stejné místo. Za úsvitu se přebrodila mělčinou s bicyklem na rameni na pláž pod Hammershusem. Vyšplhala po příkrém svahu k hradu, kde stála na hradbách jako středověká královna a pozorovala východ slunce nad světem, který stále více ovládali mašírující, řvoucí a záštiplní nacisté, kteří se jí tak hnusili.

Během dne přecházela tak po půl hodině z jedné části zříceniny na druhou nebo se procházela lesíkem nebo sešla na pláž, jen aby to před ostatními turisty nevypadalo, že na někoho čeká. Trpěla směsicí hrozného napětí a nudy k užírání, která ji podivně vyčerpávala.

Aby se rozptýlila, začala si vybavovat poslední setkání. Byla to sladká vzpomínka. Šokovalo ji, že se s Arnem milovala přímo tam na trávě a za denního světla. Ale nelitovala toho. Bude na to vzpomínat celý život.

Čekala, že připluje nočním trajektem. Od přístavu v Rónne k hradu Hammershus to bylo jen necelých 25 kilometrů. Arne to na kole mohl ujet za hodinu a pěšky ujít za tři. Ale během dopoledne se neukázal.

Začala být nervózní, ale řekla si, že si kvůli tomu nebude dělat starosti. Posledně se stalo totéž; zmeškal noční loď a plul až tou ranní. Předpokládala, že přijede k večeru.

Minule zůstala na místě a čekala na něj, a on se objevil až druhý den ráno. Na to neměla trpělivost. Když už si řekla, že nočním trajektem připlout nemohl, rozhodla se zajet na kole do Rónne.

Jakmile opustila liduprázdné venkovské cesty a vjela do frekventovanějších ulic malého města, nervozita byla stále silnější. Namlouvala si, že tady je bezpečněji, že v otevřené krajině je nápadnější a ve městě zapadne. Ale pocit měla právě opačný.

V každých očích viděla podezření, nejen v očích policistů a vojáků, ale i obchodníků stojících ve dveřích krámků, kočích vedoucích koně, starých pánů kouřících na lavičkách a dokařů popíjejících na nábřeží čaj. Chvíli se procházela městem a snažila se nedívat nikomu do očí, pak zašla do hotelu v přístavu a dala si sendvič. Když trajekt zajel do přístaviště, postavila se k malé skupině lidí čekajících na cestující. Jak vystupovali, pozorně si prohlížela každou tvář, protože počítala s tím, že Arne může být v nějakém převleku.

Trvalo jen několik minut, než všichni vystoupili na břeh. Když se proud zastavil a začali nastupovat pasažéři na zpáteční cestu, uvědomila si, že Arne na lodi nebyl.

Zoufale přemýšlela, co teď udělá. Existovala stovka možných vysvětlení, proč nepřijel, od těch triviálních až k tragickým. Že by ztratil kuráž a úkolu se vzdal? Styděla se za takové podezření, ale vždycky měla pochybnosti, jestli je Arne typ hrdiny. Taky ovšem může být mrtev. Ale nejpravděpodobnější bylo, že ho zdržela nějaká hloupost, jako zpožděný vlak. Bohužel, neměl možnost dát jí to vědět.

Ale pak si uvědomila, že s ním může navázat kontakt.

Řekla mu, ať se ukryje v domě Jense Toksviga v kodaňské čtvrti Nyboder. Jens má telefon a Hermia zná číslo.

Váhala. Jestli policie z jakéhokoli důvodu odposlouchává Jensův telefon, mohla by zjistit, odkud mu volala, a pak by věděli… co? Že se možná něco děje na Bornholmu. To by bylo zlé, ale ne katastrofální. Další alternativou bylo najít si nějaký nocleh a čekat, jestli Arne připluje dalším parníkem. Na to neměla trpělivost.

Vrátila se do hotelu a objednala si hovor.

Když ji operátorka spojovala, vyčítala si, že nevěnovala víc času přípravě, co má říct. Má říct, že chce Arna? Kdyby náhodou někdo poslouchal, prozradila by, kde je. Ne, bude muset mluvit v narážkách, jako když volala ze Stockholmu. Telefon pravděpodobně zvedne Jens. Říkala si, že je pozná po hlase. Jestli ne, řekne jen: Tady tvá kamarádka z Bredgade, pamatuješ si na mě? Bredgade byla ulice, kde stálo britské velvyslanectví, když tam pracovala. To by mu mělo jako vodítko stačit, ovšem také by to mohlo vzbudit podezření detektiva.

Než si to měla čas promyslet, někdo zvedl sluchátko a ozval se mužský hlas: „Haló?“

Určitě to nebyl Arne. Mohl to být třeba Jens, ale jeho hlas neslyšela už přes rok.

Také řekla jen: „Haló?“

„Kdo volá?“ Byl to hlas staršího muže. Jensovi je devětadvacet. Odpověděla: „Můžu prosím mluvit s Jensem Toksvigem?“

„Kdo volá?“

S kým to proboha mluví? Jens žil sám. Možná mu přijel na návštěvu otec. Ale nehodlala prozradit své pravé jméno. „Tady Hilde.“

„Která Hilde?“

„On už bude vědět.“

„Můžete mi prosím říct své příjmení?“

To znělo zlověstně. Rozhodla se, že to s ním zkusí ostře. „Podívejte se, nevím, kdo kruci jste, ale nevolám, abych hrála nějaké pitomé hry, tak mi koukejte dát k telefonu Jense, jo?“

To nezabralo. „Musím znát vaše příjmení.“

Došlo jí, že ten někdo si nehraje. „Kdo vlastně jste?“

Dlouho bylo ticho a pak odpověděl: „Jsem seržant Egill z kodaňské policie.“

„Stalo se něco Jensovi?“

„Prosím, jak se jmenujete celým jménem?“

Hermia zavěsila.

Byla šokovaná a vyděšená. Horší už to být nemohlo. Arne se uchýlil do Jensova domu, a teď byl dům pod dozorem policie. To mohlo znamenat jediné: zjistili, že se tam Arne ukrývá. Určitě zatkli Jense a pravděpodobně i Arna. Hermia bojovala se slzami. Uvidí ještě někdy svého miláčka?

Vyšla z hotelu a podívala se přes přístav ke Kodani, vzdálené sto šedesát kilometrů směrem k zapadajícímu slunci. Arne je tam patrně ve vězení.

V žádném případě se nehodlala sejít se svým rybářem a vrátit se do Švédska s prázdnýma rukama. Tím by zklamala Digbyho Hoarea a Winstona Churchilla i tisíce britských letců.

Lodní siréna vyzývala všechny k nalodění tónem, který připomínal rozzuřeného obra. Hermia skočila na kolo a zuřivě šlapala do přístavu. Měla kompletní sadu padělaných dokladů včetně osobního průkazu a přídělové knížky, takže mohla projít každou kontrolou. Koupila si lodní lístek a spěchala na palubu. Musí jet do Kodaně. Musí dostat ten jeho film, pokud nějaké obrázky udělal. Až ho bude mít, bude se starat, jak uprchnout z Dánska a dostat film do Anglie.

Parník znovu žalostně zahoukal a pomalu se začal vzdalovat od mola.

Devatenáctá kapitola

Při západu slunce projížděl Harald po kodaňském nábřeží. Špinavá voda přístavu byla za denního světla olejově šedá, ale nyní zářila odrazem zapadajícího slunce; rudá a žlutá obloha byla rozbita vlnkami do spousty barevných skvrn jako od tahů štětce.

Zastavil motocykl u řady náklaďáků Daimler-Benz, částečně naložených dřevem z norské nákladní lodě. Rolička filmu v kapse ho najednou začala pálit do stehna. Strčil ruku do kapsy a řekl si, že nesmí zpanikařit. Nikdo ho z ničeho zlého nepodezírá – a motorka bude v blízkosti vojáků v bezpečí. Zaparkoval hned u kamionů.

Když tu byl naposledy, byl opilý, a teď se zoufale snažil vzpomenout si, kde je džezový klub. Kráčel podél řady skladišť a hospod. Romantická záře zapadajícího slunce přeměnila ušmudlané budovy stejně jako špinavou přístavní hladinu. Konečně zpozoroval nápis DÁNSKÝ INSTITUT LIDOVÝCH PÍSNÍ A TANCŮ. Sešel po schodech do suterénu a strčil do dveří. Otevřeno.

Bylo teprve deset hodin, příliš brzy na noční klub, a v klubu bylo poloprázdno. Nikdo nehrál na piano se skvrnami od piva na malém pódiu. Harald přešel místností k baru a bedlivě si prohlížel tváře. Ke svému zklamání nikoho nepoznával.

Barman měl kolem hlavy uvázaný kus hadru jako cikán. Unaveně kývl na Haralda, který nepřipomínal obvyklé zákazníky. „Viděl jste dnes Betsy?“ zeptal se Harald.

Barman si oddechl. Řekl si, že Harald je zřejmě jen další mladík hledající prostitutku. „Někde tu je,“ řekl. Harald se posadil na stoličku. „Počkám.“

„Tamhle je Trude,“ poradil ochotně barman. Harald se podíval naznačeným směrem a viděl blondýnu pijící ze sklenice umazané od rtěnky. Zavrtěl hlavou. „Já chci Betsy.“

„Tyhle záležitosti jsou moc důvěrný,“ poznamenal moudře barman. Harald potlačil úsměv nad zjevným významem poznámky. Co může být důvěrnějšího než pohlavní styk? „To je tedy pravda,“ řekl. Jsou rozhovory v hospodě vždycky tak hloupé? „Napijete se něčeho, než se dočkáte?“

„Pivo, prosím.“

„S panákem?“

„Ne, díky.“ Myšlenka na akvavit mu pořád ještě zvedala žaludek. Zadumaně upíjel pivo. Celý den strávil přemýšlením o vážnosti situace. Přítomnost policie v Arnově úkrytu určitě znamená, že už ho našli. Pokud nějakým zázrakem unikl zatčení, může se ukrývat najediném místě ve zřícenině kláštera v Kirstenslotu. Proto tam Harald jel. Nikdo tam nebyl. Několik hodin seděl na podlaze kostela a střídavě truchlil nad bratrovým osudem a pokoušel se vymyslet, co by teď měl udělat.

Jestliže má dokončit úkol, který začal Arne, musí během příštích jedenácti dní dostat film do Londýna. Arne na to musel mít nějaký plán, ale Harald ten plán neznal a ani nemohl přijít na způsob, jak to zjistit. Takže musí vymyslet vlastní plán.

Zvažoval, že by prostě dal negativ do obálky a poslal ji na britské vyslanectví ve Stockholmu. Ale byl si jistý, že veškerou poštu na tuto adresu cenzoři běžně otevírají.

Neměl to štěstí, že by se znal s někým z malé skupiny lidí cestujících legitimně mezi Dánskem a Švédskem. Mohl také jednoduše zajít na molo trajektu v Kodani nebo do Elsinoru na stanici vlaků, které trajekt převážel, a požádat některého cestujícího, aby vzal obálku s sebou, ale to se zdálo skoro stejně riskantní, jako ji poslat. Když si tak týral mozek celý den, došel k závěru, že to bude muset udělat sám.

Ovšem nemohl to udělat otevřeně. Nedostane povolení k vycestování, když je teď jeho bratr známý špion. Bude muset najít ilegální trasu. Dánské lodě jezdily denně mezi Dánskem a Švédskem. Musí být nějaký způsob, jak se na jednu nalodit a na druhé straně nepozorovaně vyklouznout. Práci na lodi nedostane – námořníci mají zvláštní osobní doklady. Ale podsvětí vždycky něco podniká kolem doků: pašování, krádeže, prostituce, drogy. Bude tedy muset navázat kontakt se zločinci a najít někoho ochotného propašovat ho do Švédska.

Když se odpoledne začalo ochlazovat a dlážděná podlaha kláštera začala studit, musel si zase sednout na motorku a vrátit se do džezového klubu v naději, že uvidí jediného zločince, s nímž se kdy setkal.

Na Betsy dlouho čekat nemusel. Měl upitou jen půlku piva, když přišla. Sešla po zadním schodišti s mužem, kterého patrně právě obsloužila v pokoji v patře. Zákazník měl bledou, nezdravou pleť a strašně krátké vlasy, a vlevo na nose opar. Bylo mu tak sedmnáct. Harald hádal, že je to námořník. Jako by nechtěl, aby si ho všimli, rychle přešel přes místnost a vyšel ze dveří.

Betsy přišla k baru, uviděla Haralda a na moment se zarazila. Pak ho přátelsky pozdravila: „Nazdar, školáku.“

„Nazdar, princezno.“

Koketně pohodila hlavou a zatřásla tmavými kučerami. „Rozmyslel sis to? Chceš to zkusit?“

Pomyšlení, že by s ní měl styk pár minut po námořníkovi, bylo odporné, ale odpověděl žertem. „Před svatbou ne.“

Zasmála se. „Co by tomu řekla tvoje máma?“

Podíval se na její kyprou postavu. „Že potřebuješ vykrmit.“

Usmála se. „Lichotníku. Ty něco sháníš, viď? Na ředěné pivo jsi nepřišel.“

„Abys věděla, potřebuju si promluvit s tvým Lutherem.“

„S Louem?“ Zatvářila se nesouhlasně. „Co mu chceš?“

„Mám malý problém, se kterým mi třeba pomůže.“

„Jaký?“

„Asi bych ti to neměl říkat – „ „Nebuď hlupák. Máš nějaký malér?“

„Ani ne.“

Podívala se ke dveřím a řekla: „A, do hajzlu.“

Harald se ohlédl stejným směrem a spatřil, jak Luther vchází. Dnes večer měl na sobě hedvábný sportovní kabát, velmi špinavý, a pod ním jen tričko. S ním šel asi třicetiletý muž, tak opilý, že skoro nemohl stát. Luther ho držel za paži a vedl ho k Betsy. Muž se zastavil a chtivě se na ni díval.

Betsy se Luthera zeptala; „Kolik jsi od něj vzal?“

„Deset.“

„Hajzle prolhanej.“

Luther jí podal pětikorunovou bankovku. „Tady máš svou půlku.“ Pokrčila rameny, dala peníze do kapsy a vedla muže nahoru. Harald se zeptal: „Nedáš si skleničku, Lou?“

„Akvavit.“ Jeho způsoby se nezlepšily. „Co hledáš ty?“

„Ty máš tady v docích bohaté styky.“

„Nepokoušej se mi mazat med kolem huby, hochu,“ přerušil ho Luther. „Co chceš? Chlapečka s pěknou prdelkou? Laciný cigára? Fet?“

Barman nalil do malé sklenky akvavit. Luther ji jedním hltem vyprázdnil. Harald zaplatil a čekal, až se barman přesune. Pak ztišil hlas a řekl; „Chci jet do Švédska.“

Luther zúžil oči do štěrbin. „Proč?“

„Záleží na tom?“

„Může.“

„Mám ve Stockholmu holku. Chceme se vzít.“ Harald začal improvizovat. „Můžu dostat práci v továrně jejího otce. Vyrábí kožené zboží, peněženky a kabelky a –“

„Tak si oficiálně požádej o povolení vyjet do zahraničí.“

„To jsem udělal. Odmítli mě.“

„Proč?“

„To mi neřekli.“

Luther se zamyslel. Po minutě přikývl: „Tak jo.“

„Můžeš mě dostat na loď?“

„Všechno je možný. Kolik máš peněz?“

Harald si připomněl, jak ho Betsy před minutou varovala. „Žádné,“ přiznal se. „Ale můžu nějaké sehnat. Tak můžeš mi to nějak zařídit?“

„Znám chlapa, kterýho se můžu optat.“

„Výborně! Ještě dnes?“

„Dej mi deset korun.“

„Za co?“

„Za to, že za ním půjdu. Myslíš si, že jsem neplacená veřejná služba, jako knihovna?“

„Řekl jsem ti, že peníze nemám.“

Luther se zašklebil a ukázal zkažené zuby. „Za panáka jsi platil dvackou a deset jsi dostal zpátky. Dej mi je.“

Haraldovi se nechtělo pasákovi platit, ale zdálo se, že jinou šanci nemá. Podal mu bankovku.

„Čekej tady,“ řekl Luther a vyšel ven.

Harald čekal a pomalu upíjel, aby mu pivo vydrželo. Přemýšlel, kde je teď Arne. Pravděpodobně v cele na Politigaarden a vyslýchají ho. Možná se ho vyptává Peter Flemming – špionáž spadá do jeho oddělení. Bude Arne mluvit? Zpočátku ne, to Harald věděl jistě. Arne se okamžitě nesesype. Ale bude mít sílu vydržet? Harald měl vždycky pocit, že v bratrovi je něco, co tak úplně nezná. Co když ho budou mučit? Jak dlouho to vydrží, než Haralda prozradí?

Ze zadního schodiště se ozval nějaký šramot a poslední Betsyin klient, ten opilec, spadl se schodů. Pak se objevila Betsy, zvedla ho a vyvedla ho ze dveří a po schodech na ulici.

Vrátila se s dalším zákazníkem, tentokrát slušným mužem středního věku v šedém obleku, starém, ale pečlivě vyžehleném. Vypadal, že celý život pracuje v bance a nikdy ho nepovýšili. Když procházeli místností, Betsy se Haralda zeptala; „Kde je Lou?“

„Šel kvůli mně za jedním pánem.“

Zastavila se, pak přišla k baru a nechala rozpačitého bankovního úředníka stát uprostřed lokálu. „Nezaplétej se s ním – Lou je zmetek.“

„Nemám na vybranou.“

„Tak si nech poradit.“ Ztišila hlas. „Nedůvěřuj mu ani trošku.“ Varovně zakývala prstem jako učitelka. „Hlídej si záda, proboha.“ Pak s mužem v obnošeném obleku odešla nahoru.

Haralda nejdřív popudilo, že si je tak jistá, že se o sebe nedokáže postarat. Pak si ale řekl, ať není pitomec. Ona má pravdu – na to už nestačí. Nikdy nejednal s takovými jako Luther a neměl ani tušení, jak se chránit.

Nedůvěřuj mu, řekla Betsy. Ale vždyť mu dal jen deset korun. Nenapadalo ho, jak by ho Luther mohl v této fázi podrazit, i když později by si mohl vzít větší sumu a nepředat ji.

Hlídej si záda. Buď připraven na zradu. Harald nemohl přijít na to, jak by ho Luther mohl zradit, ale mohl by pro jistotu udělat nějaká opatření? Došlo mu, že v tomto baru bez zadního východu, je jako v pasti. Možná by měl odejít a zdálky sledovat vchod. Nepředvídaný tah může být bezpečnější.

Dopil poslední doušek piva, zamával barmanovi a vyšel ven.

Kráčel v šeru podél nábřeží až tam, kde byla velká loď na obilí uvázána lany tlustými jako jeho paže. Posadil se na vypouklý vršek ocelového vratidla a otočil se obličejem ke klubu. Na vchod viděl jasně a říkal si, že Luthera pravděpodobně pozná. Zpozoruje ho Luther tady? Asi ne, protože by bylo těžké ho zahlédnout proti tmavé mase lodního trupu. To bylo dobré. Teď byl Harald pánem situace. Až se Luther vrátí a všechno se bude zdát v pořádku, vrátí se Harald do baru. Jestli zvětří nějaký podfuk, zmizí. Uvelebil se a čekal.

Po deseti minutách se objevilo policejní auto.

Po nábřeží jelo rychle, ale bez sirény. Harald se zvedl.

Instinktivně se chtěl rozběhnout, ale uvědomil si, že by na sebe upoutal pozornost, a tak se donutil zase se posadit a nehýbat se.

Před džezovým klubem auto ostře zabrzdilo.

Vystoupili dva muži. Jeden, řidič, byl v policejní uniformě. Druhý byl ve světlém obleku. Harald si ho v tlumeném světle prohlížel, poznal obličej a zalapal po dechu. Byl to Peter Flemming.

Oba policajti vešli do klubu.

Harald už se chystal rozběhnout, když se objevila další postava, šourající se po dláždění známým krokem. Byl to Luther. Zastavil se několik metrů od policejního auta a opřel se o zeď jako kolemjdoucí, který nemá co na práci a čeká, co se bude dít.

Zřejmě oznámil policii, že se Harald chystá prchnout do Švédska. Nepochybně doufal, že za hlášku dostane zaplaceno. Jak moudrá byla Betsy – a jak udělal Harald dobře, že dal na její radu.

Po několika minutách vyšli policisté z klubu. Peter Flemming mluvil s Lutherem. Harald slyšel hlasy, protože oba mluvili nazlobeně, ale byl příliš daleko, než aby jim mohl rozumět. Zdálo se však, že Peter Lutherovi něco vytýká, a ten rozhazuje rukama v gestu bezmocného zklamání.

Po chvíli oba policisté odjeli a Luther vešel dovnitř.

Harald šel rychlým krokem pryč, otřesen těsným únikem. Našel motocykl a v houstnoucím šeru odjel. Noc stráví ve zříceninách kláštera v Kirstenslotu.

A co udělá potom?

Příští večer Harald vyprávěl celou příhodu Karen.

Seděli na podlaze opuštěného kostela, zatímco venku houstla tma a zahalené kontury a bedny kolem nich se v šeru měnily v duchy. Seděla se zkříženýma nohama jako školačka a sukni večerních hedvábných šatů si kvůli pohodlí vytáhla nad kolena. Harald zapálil oběma cigaretu z jejího pouzdra a měl pocit příjemné intimity.

Řekl jí, jak se dostal na základnu na Sande a jak potom předstíral, že spí, když vojáci prohledávali dům rodičů. „Ty ale máš nervy!“ zvolala.

Obdiv ho potěšil a byl rád, že Karen nevidí, jak má slzy v očích, když vyprávěl, jak otec lhal, aby ho zachránil.

Vysvětlil jí Heisovu dedukci, že při příštím úplňku bude velký nálet, a proč si myslí, že by se předtím měl film dostat do Londýna.

Když jí vykládal, jak mu u Jense Toksviga otevřel dveře policejní seržant, přerušila ho. „Mě někdo varoval!“

„Jak to myslíš?“

„Na nádraží ke mně přišel neznámý muž a řekl mi, že policie ví, kde je Arne. Ten muž byl sám policajt z dopravního oddělení, ale náhodou něco zaslechl a chtěl nám to dát vědět, protože s námi cítí.“

„A tys Arna nevarovala?“

„Ano, varovala! Věděla jsem, že je u Jense, tak jsem si našla Jensovu adresu v telefonním seznamu a pak jsem šla do jeho domu. Viděla jsem Arna a řekla jsem mu, co se stalo.“

Haraldovi to připadalo trochu divné. „Co řekl Arne?“

„Řekl mi, ať odejdu první, a že vypadne okamžitě po mně… ale zřejmě odcházel příliš pozdě.“

„Nebo to tvé varování byla lest,“ řekl zadumaně Harald.

„Jak to myslíš?“ zeptala se ostře.

„Možná ten tvůj policista lhal. Řekněme, že vůbec necítil sympatie. Možná šel za tebou až k Jensovi a zatknul Arna, hned jak jsi odešla.“

„To je k smíchu – policisté takové věci nedělají!“ Harald si uvědomil, že opět narazil na Kareninu víru v poctivé jednání a dobrou vůli všech kolem ní. Buď byla tak důvěřivá, nebo on byl nemístně cynický – nebyl si jistý, co z toho je pravda. Připomnělo mu to přesvědčení jejího otce, že nacisté neuškodí dánským Židům. Přál si, aby mohl věřit, že se nemýlí. „Jak ten muž vypadal?“

„Vysoký, hezký, statný, zrzavé vlasy, pěkný oblek.“

„Tvídový, barvy ovesných vloček?“

„Ano.“

Teď to bylo jasné. „Byl to Peter Flemming.“ Harald nebyl vůči Karen zahořklý. Myslela si, že tak zachrání Arna. Stala se obětí šikovné lsti. „Peter je víc špion než policista. Znám jeho rodinu na Sande.“

„Nevěřím ti!“ vyhrkla rozhořčeně. „Máš moc velkou fantazii.“

Nechtěl se s ní přít. Hluboce ho zasáhlo, když se dozvěděl, že bratra zadrželi. Arne se nikdy neměl pouštět do žádného klamu. Lstivost neměl v povaze. Harald smutně přemýšlel, jestli bratra ještě někdy uvidí.

Ale v sázce bylo víc životů. „Arne už tenhle film nedostane do Anglie.“

„Co s ním hodláš udělat?“

„Já nevím. Rád bych ho tam dopravil sám, ale nemůžu přijít na to jak.“ Řekl jí o džezovém klubu a Betsy a Lutherovi. „A snad je i dobře, že nemůžu jet do Švédska. Pravděpodobně by mě uvěznili, protože nemám pořádné doklady.“ Součástí dohody švédské vlády o neutralitě s hitlerovským Německem bylo, že Dánové, kteří přicestují nelegálně do Švédska, budou zatčeni. „Nevadí mi riskovat, ale potřebuju větší než padesátiprocentní šanci na úspěch.“

„Musí existovat nějaký způsob! Jak to chtěl udělat Arne?“

„To nevím… neřekl mi to.“

„To byla hloupost.“

„Při zpětném pohledu možná ano, ale pravděpodobně si myslel, že čím míň lidí to ví, tím bezpečnější bude.“

„Někdo to musí vědět.“

„No, Poul musel mít nějaký způsob komunikace s Brity, ale tyto záležitosti se zkrátka udržují v tajnosti.“

Chvíli oba mlčeli. Harald byl sklíčený. Copak riskoval život zbytečně? „Neslyšela jsi nějaké zprávy?“ zeptal se. Chybělo mu jeho rádio. „Finsko vyhlásilo Sovětskému svazu válku. Maďarsko také.“

„Supi cítí smrt,“ pronesl trpce Harald.

„Je to k zešílení bezmocně tu sedět, zatímco hnusní náckové dobývají svět. Kdybychom tak mohli něco udělat.“

Harald se v kapse kalhot dotkl pouzdra s filmem. „Kdybych tohle dokázal dopravit v příštích deseti dnech do Londýna, to by situaci vylepšilo. Hodně vylepšilo.“

Karen hodila okem po letadle. „Škoda, že Hornet nemůže létat.“

Harald se podíval na poškozený podvozek a potrhanou látku. „Možná bych to dokázal spravit. Ale mám jen jednu lekci. Nemohl bych řídit.“

Karen se tvářila zamyšleně. „Ne,“ řekla pomalu. „Ale já bych mohla.“

Dvacátá kapitola

Arne Olufsen prokázal při výslechu překvapující odolnost.

Peter Flemming ho vyslýchal v den zatčení a pak znovu následující den, ale Arne předstíral, že je nevinen a žádné tajemství neprozradil. Peter byl zklamaný. Počítal s tím, že se lehkomyslný Arne sesype jako domeček z karet.

Ani s Jensem Toksvigem neměl větší štěstí.

Uvažoval o zatčení Karen Duchwitzové, ale byl si skoro jistý, že pro případ není důležitá. Navíc pro něj byla mnohem užitečnější, když se volně pohybovala. Vždyť už ho dovedla ke dvěma špionům.

Arne byl hlavní podezřelý. Všechno tomu nasvědčovalo: znal Poula Kirkea, dobře zná ostrov Sande, má anglickou snoubenku, jel na Bornholm, který je tak blízko Švédska, a tam setřásl policejní slídily.

Zatčení Arna a Jense vrátilo Peterovi přízeň generála Brauna. Ale teď chtěl Braun vědět víc: jak špionážní síť pracovala, kdo ještě v ní je, jaké prostředky používali ke komunikaci s Anglií. Peter zatkl celkem šest špionů, ale žádný z nich nepromluvil. Případ nebude uzavřen, dokud se jeden z nich nezlomí a všechno neprozradí. Peter musel zlomit Arna.

Pečlivě naplánoval třetí výslech.

V neděli ve čtyři hodiny ráno vtrhnul do Arnovy cely se dvěma uniformovanými policisty. Řevem a svícením baterkou do očí ho vzbudili, pak ho stáhli z pryčny a vedli chodbou do místnosti pro výslechy.

Peter se posadil na jedinou židli za odřeným stolem a zapálil si cigaretu. Ve vězeňském pyžamu byl Arne pobledlý a vypadal vyděšeně. Levou nohu měl zavázanou a zafixovanou od poloviny stehna až k holeni, ale dokázal stát zpříma – Peterovy dvě kulky poškodily svaly, ale žádnou kost nezlomily.

Peter prohlásil: „Tvůj kamarád Poul Kirke byl špion.“

„To jsem nevěděl,“ odpověděl Arne. „Proč jsi jel na Bornholm?“

„Na krátkou dovolenou.“

„Proč by nevinný muž na dovolené utíkal před policejním dohledem?“

„Třeba se mu nelíbí, že ho pořád sleduje tlupa dotěrných fízlů.“ I přes časnou hodinu a surové probuzení měl Arne větší kuráž, než Peter očekával. „Ale čistě náhodou jsem si jich nevšiml. Jestli jsem utíkal před dohledem, jak říkáš, udělal jsem to neúmyslně. Možná tvoji lidé svou práci moc neumějí.“

„Kecy. Ty jsi sledovatele setřásl záměrně. Já to vím, protože jsem byl členem týmu.“

Arne pokrčil rameny. „To mě nepřekvapuje, Petere. Jako kluk jsi nikdy nebyl moc chytrý. Chodili jsme spolu do školy, vzpomínáš? Vlastně jsme byli nejlepší kamarádi.“

„Než tě poslali do Jansborgu, kde ses naučil neřídit se zákony.“

„Ne. Byli jsme přátelé, dokud se naše rodiny nepohádaly.“

„Kvůli zášti tvého otce.“

„Já myslel, že to bylo kvůli daňovému podvodu tvého otce.“ Neprobíhalo to, jak si Peter naplánoval. Změnil taktiku. „S kým ses sešel na Bornholmu?“

„S nikým.“

„Celé dny ses tam procházel a nikdy jsi s nikým nepromluvil?“

„Našel jsem si holku.“

O tom se Arne při předcházejících výsleších nezmínil. Peter si byl jistý, že to není pravda. Možná by ho mohl chytit. „Jak se jmenovala?“

„Annika.“

„Příjmení?“

„Neptal jsem se.“

„Když ses vrátil do Kodaně, začal ses skrývat.“

„Skrývat? Bydlel jsem u přítele.“

„Jense Toksviga – dalšího špiona.“

„To mi neřekl.“ Pak ironicky dodal: „Tihle špioni jsou trochu tajnůstkáři.“

Peter byl zmaten, že Arna neoslabil ani pobyt v celách. Držel se svého příběhu, který byl nepravděpodobný, ale ne nemožný. Peter se začal bát, že Arne nic neprozradí. Řekl si, že tohle byla jen přípravná potyčka. Tlačil dál. „Tak ty jsi neměl tušení, že tě hledá policie?“

„Ne.“

„Ani když tě policista honil po Tivoli?“

„To musel být někdo jiný. Mě nikdy žádný policista nehonil.“

Peter vložil do hlasu značnou dávku ironie. „Čistě náhodou jsi neviděl ani jeden z tisíce plakátů s tvým obličejem, které byly vylepeny po celém městě?“

„Musel jsem je přehlédnout.“

„Tak proč jsi změnil podobu?“

„Já že jsem změnil podobu?“

„Oholil sis knírek.“

„Někdo mi řekl, že vypadám jako Hitler.“

„Kdo?“

„Ta dívka, co jsem ji poznal na Bornholmu, Anně.“

„Řekl jsi, že se jmenovala Annika.“

„Ale říkal jsem jí zkráceně Anně.“

Vešla Tilde Jespersenová s podnosem. Z vůně horkého toastu se Peterovi začaly sbíhat sliny. Věřil, že to má stejný účinek i na Arna. Tilde nalila čaj. Usmála se na Arna a řekla: „Nedal byste si?“ Přikývl.

Peter řekl: „Ne.“ Tilde pokrčila rameny.

Tato malá výměna byla nahraná. Tilde předstírala, že je hodná, v naději, že Arne k ní pocítí sympatie.

Tilde přinesla další židli a posadila se k čaji. Peter si vzal kousek toastu s máslem a dával si na čas. Arne musel stát a dívat se na ně.

Když Peter dojedl, pokračoval ve výslechu, „V kanceláři Poula Kirkea jsem našel nákresy vojenského zařízení na ostrově Sande.“

„To jsem v šoku,“ řekl Arne.

„Kdyby nebyl zabit, byl by je poslal Britům.“

„Možná by pro ně měl nevinné vysvětlení, kdyby ho nezabil cvok, co rád střílí.“

„Vyrobil jsi ty náčrtky ty?“

„Rozhodně ne.“

„Sande je tvůj domov. Tvůj otec je pastorem místní církve.“

„Je to i tvůj domov. Tvůj otec tam vede hotel, kde se náckové mimo službu zpíjejí akvavitem.“

Peter to ignoroval. „Když jsme se setkali v Sankt Pauls Gade, utíkal jsi. Proč?“

„Měl jsi pistoli. Kdybys ji neměl, byl bych tě praštil do té ošklivé kebule, jako jsem to udělal za poštovním úřadem před dvanácti lety.“

„Za poštou jsem tě srazil na zem já.“

„Ale já se zase zvedl.“ Arne se s úsměvem obrátil k Tildě. „Peterova rodina a ta moje se nemají rády už mnoho let. To je ten pravý důvod, proč mě zatkl.“

I to Peter přehlédl. „Před čtyřmi dny byl v noci na základně poplach. Někdo zneklidnil hlídací psy. Hlídky viděly, jak někdo běží přes duny směrem ke kostelu tvého otce.“ Když to Peter říkal, sledoval Arnovu tvář. Doposud Arna nic nepřekvapilo. „To tys utíkal přes duny?“

„Ne.“

Arne nelhal, to Peter cítil. Pokračoval: „Dům tvých rodičů byl prohledán.“ Peter zahlédl v Arnových očích záblesk strachu; o tom nic nevěděl. „Hlídky pátraly po cizím člověku. Našly jen mladíka spícího v posteli, ale pastor řekl, že to je jeho syn. Byl jsi to ty?“

„Ne. Nebyl jsem doma od svatodušních svátků.“

Opět měl Peter dojem, že mluví pravdu.

„Předevčírem večer se tvůj bratr Harald vrátil do Jansborg Skole.“

„Z níž ho vyloučili kvůli tvé zášti,“ podotkl Arne. „Vyloučili ho, protože zostudil školu!“

„Tím, že napsal na zeď žertík?“ Znovu se obrátil k Tildě. „Policejní superintendent rozhodl, aby mého bratra pustili bez obvinění, ale Peter s ním zajel do školy a trval na tom, že ho musí vyloučit. Vidíte, jak nenávidí naši rodinu?“

Peter pokračoval: „Vloupal se do chemické laboratoře a použil fotokomory, aby tam vyvolal film.“

Arne viditelně vykulil oči. Tohle pro něj musela být novinka. Konečně s ním otřásl.

„Naštěstí ho odhalil další chlapec. Dozvěděl jsem se to od jeho otce, který je náhodou loajální občan a věří v zákon a pořádek.“

„Nacista?“

„Byl to tvůj film, Arne?“

„Ne.“

Ředitel tvrdí, že na filmu byly fotografie nahých žen a říká, že ho zabavil a spálil. On lže, viď?“

„Nemám tušení.“

„Jsem přesvědčen, že to byly fotografie vojenského zařízení na Sande.“

„Vážně?“

„Byly to tvé fotografie, že jo?“

„Ne.“

Peter cítil, že se Arne konečně začíná něčeho bát a chtěl této výhody využít. „Druhý den ráno zazvonil u domu Jense Toksviga mladík. Otevřel mu jeden z našich policistů – postarší seržant, žádný z intelektuálních policejních gigantů. Chlapec předstíral, že si spletl adresu, že hledá lékaře, a náš člověk byl natolik naivní, že mu uvěřil. Ale byla to lež. Ten mladík byl tvůj bratr, viď?“

„Jsem si docela jistý, že to nebyl on,“ odpověděl Arne, ale bylo vidět, že ho to vyděsilo.

„Harald ti nesl vyvolaný film.“

„Ne.“

„Ten den večer volala do domu Jense Toksviga žena z Bornholmu, která se ohlásila jako Hilde. Neříkal jsi, že sis tam našel dívku jménem Hilde?“

„Ne, Anně.“

„Kdo je Hilde?“

„Nikdy jsem o ní neslyšel.“

„Možná to bylo falešné jméno. Nemohla to být tvoje snoubenka, Hermia Mountová?“

„Taje v Anglii.“

„V tom se mýlíš. Mluvil jsem se švédským imigračním úřadem.“ Bylo těžké donutit je ke spolupráci, ale nakonec Peter získal informaci, kterou chtěl. „Hermia Mountová přiletěla před deseti dny do Stockholmu a doposud neodjela.“

Arne předstíral překvapení, ale nezahrál to moc přesvědčivě. „O tom já nic nevím,“ řekl až příliš mírně. „Neozvala se mi už přes rok.“

Kdyby to byla pravda, reagoval by jinak a překvapilo by ho, že určitě byla ve Švédsku a možná v Dánsku. Teď určitě lhal. Peter pokračoval: „Týž večer – tedy předevčírem – přišel jeden mladík s přezdívkou Školák do džezového klubu na nábřeží, sešel se tam s drobným kriminálníkem jménem Luther Gregor a požádal ho o pomoc při útěku do Švédska.“

Arne vypadal zděšeně.

Peter se zeptal: „Byl to Harald, že jo?“

Arne neodpověděl.

Peter se opřel. Arne teď byl hodně otřesen, ale vcelku se hájil velmi důmyslně. Měl odpověď na všechno, co na něj Peter hodil. A co hůř, chytře využíval ve svůj prospěch vzájemného osobního nepřátelství, když tvrdil, že motivem zatčení byla zášť. Frederik Juel je ale možná natolik důvěřivý, že tomu uvěří. To dělalo Peterovi starosti.

Tilde nalila čaj do hrnku, Petera se už neptala a podala ho Arnovi. Peter nic neřekl; to vše byla součást připraveného scénáře. Arne uchopil hrnek chvějící se rukou a žíznivě pil.

Tilde promluvila laskavým hlasem. „Arne, jste v tom až po krk. Tady už nejde jen o vás. Zapletl jste do toho své rodiče, snoubenku a teď i mladšího bratra. Harald je ve velkém maléru. Jestli to bude pokračovat, skončí na šibenici jako špion – a bude to vaše vina.“

Arne držel hrnek oběma rukama, nic neříkal a díval se užasle a vystrašeně. Peter se domníval, že už asi měkne.

„Můžeme se s vámi dohodnout,“ pokračovala Tilde. „Řekněte nám všechno, a vy i Harald uniknete trestu smrti. Nemusíte mi to věřit – za pár minut tu bude generál Braun a on sám zaručí, že budete žít. Ale nejdřív nám musíte říct, kde je Harald. Když to neuděláte, zemřete a váš bratr taky.“

Na Arnově tváři bylo vidět pochybnosti a strach. Nastalo dlouhé ticho. Konečně se zdálo, že Arne dospěl k rozhodnutí. Natáhl ruku a položil hrnek na tác. Podíval se na Tildu, pak stočil pohled na Petera. „Jděte k čertu,“ pronesl tiše.

Rozzuřený Peter vyskočil a zařval: „Ty půjdeš k čertu!“ Odkopl židli za sebe, až se převrátila. „Ty zřejmě nechápeš, co se děje?“

Tilde se zvedla a tiše odešla.

„Když nebudeš mluvit s námi, předáme tě gestapu,“ pokračoval vztekle Peter. „Oni ti nebudou dávat čaj a klást zdvořilé otázky. Vytrhají ti nehty a budou ti pálit chodidla zápalkami. Připevní ti elektrody ke rtům a budou tě polévat studenou vodou, aby ty šoky byly ještě mučivější. Svléknou tě do naha a budou do tebe mlátit kladivy. Rozdrtí ti klouby v kotnících a kolena, takže už nikdy nebudeš chodit, a pak tě budou bít pořád dál, udržovat tě při životě a při vědomí, a ty budeš jen řvát. Budeš žadonit a prosit, ať tě nechají umřít, ale nenechají – dokud nepromluvíš. A ty promluvíš. Nacpi si to do hlavy. Nakonec každý promluví.“ Arne, bledý jako křída, tiše řekl: „Já vím.“

Petera zarazila vyrovnanost a rezignace za jeho strachem. Co to znamená?

Dveře se otevřely a vešel generál Braun. Bylo šest hodin a Peter ho očekával; jeho vstup byl také součástí scénáře. Ve své nažehlené uniformě a s pistolí v pouzdře byl Braun obrazem chladné efektivnosti. Jako vždy mu poškozené plíce změnily hlas skoro v šepot. „Je to ten muž, co má být poslán do Německa?“

I přes svá zranění se Arne pohyboval rychle.

Peter se právě díval na druhou stranu směrem k Braunovi a spatřil jen rozmazaně, jak Arne sáhl po podnosu s čajem. Těžká kameninová konvice proletěla vzduchem, uhodila Petera ze strany do hlavy a vychrstla mu čaj do tváře. Když si vytřel tekutinu z očí, zahlédl, jak se Arne vrhl na Brauna. Arne se na zraněné noze pohyboval neobratně, ale generála srazil na zem. Peter vyskočil, ale byl příliš pomalý. Ve vteřině, kterou Braun ležel nehybně na podlaze, lapaje po dechu, Arne rozepnul generálovo pouzdro a vytáhl pistoli.

Otočil zbraň proti Peterovi a držel ji oběma rukama.

Peter ztuhl. Pistole byla devítimilimetrový Luger. Do zásobníku v pažbě se vešlo osm nábojů… ale byla pistole nabitá? Nebojí Braun nosil jen pro parádu?

Arne zůstal sedět, ale posunoval se pomalu dozadu, až narazil na zeď.

Dveře byly ještě otevřené. Do místnosti vstoupila Tilde a řekla jen:

„Co?“

„Nehýbejte se!“ vyštěkl Arne.

Peter by hrozně rád věděl, nakolik zná Arne zbraně. Byl sice armádní důstojník, ale u letectva asi neměl moc velkou praxi.

Jako by odpovídal na nevyřčenou otázku, Arne otočil bezpečnostní pojistku na levé straně pistole rozvážným pohybem, který mohl každý vidět.

Za Tildou Peter zahlédl dva uniformované policisty, kteří přivedli Arna z jeho cely.

Žádný ze čtyř policistů neměl pistoli u sebe. Do cel nikdy zbraně nenosili. Bylo to přísné nařízení, které mělo zabránit vězňům, aby mohli udělat přesně to, co právě udělal Arne.

Ale Braun se necítil vázán tímto nařízením a nikdo neměl odvahu ho požádat, aby svou zbraň odevzdal.

Teď byli všichni vydáni Arnovi na milost.

Peter řekl: „Odtud se nedostaneš, to ty víš. Tohle je největší policejní stanice v Dánsku. Máš nás na mušce, ale venku jsou tucty ozbrojených policistů. Přes všechny se nedostaneš.“

„Já vím,“ řekl Arne.

Znovu ten zlověstný tón odevzdanosti.

Ozvala se Tilde: „A chtěl byste zabít tolik nevinných dánských policistů?“

„Ne, nechtěl.“

Všechno začalo dávat smysl. Peter si připomněl Arnova slova, když ho Peter postřelil: Ty blbý hovado, měl JSI mě zabít. To hrálo s fatalistickým postojem, který Arne dával od zatčení najevo. Obával se, že zradí své přátele – snad i bratra.

Najednou Peter věděl, co se teď stane. Arne dospěl k přesvědčení, že opravdu v bezpečí může být, jen když bude mrtvý. Ale Peter chtěl, aby Arna mučilo gestapo a aby prozradil svá tajemství. Nemohl ho nechat zemřít.

Bez ohledu na pistoli namířenou přímo na sebe se Peter po Arnovi vrhl.

Arne na něj nevystřelil. Místo toho pistolí ucuknul a přitiskl si ústí hlavně do měkké kůže pod bradou. Peter na Arna skočil. Pistole jednou vystřelila.

Peter ji vyrazil Arnovi z ruky, ale bylo příliš pozdě. Proud krve a mozku vytryskl z temene Arnovy hlavy a vytvořil vějířovitou skvrnu na světlé zdi za ním. Peter na něj padl a část hmoty mu stříkla na obličej. Odkulil se a vyškrábal se na nohy.

Arnova tvář se kupodivu nezměnila. Veškeré poškození bylo vzadu a on měl stále ten ironický úsměv, jako když si přiložil pistoli ke krku. Po chvíli upadl na stranu a roztříštěná zadní část lebky zanechala na stěně rudou šmouhu. Jeho tělo dopadlo na podlahu s tlumeným zaduněním. Ležel nehybně.

Peter si otřel tvář rukávem. Generál Braun se zvedl a lapal po dechu. Tilde se sehnula a zvedla pistoli. Všichni stáli a dívali se na mrtvolu. „Statečný muž,“ pronesl generál Braun.

Dvacátá první kapitola

Když se Harald probudil, věděl, že se stalo něco úžasného, ale chvilku si nemohl vzpomenout, co to bylo. Ležel na římse v apsidě kostela, zabalen do Kareniny přikrývky a s kocourem Pinetopem stočeným do klubíčka na prsou, a čekal, až mu paměť zapne. Měl dojem, že ta úžasná událost byla spojena s něčím znepokojivým, ale byl tak šťastný, že o nebezpečí nedbal.

Pak se mu rozsvítilo: Karen souhlasila, že ho letadélkem Hornet Moth dopraví do Anglie.

V tu ránu se posadil a shodil kocoura, který s pohoršeným mňouknutím dopadl na podlahu.

Nebezpečí spočívalo v tom, že je oba možná chytí, zatknou a zabijí. A přesto byl tak šťastný, protože bude trávit dlouhé hodiny s Karen. Ne že by si myslel, že dojde na nějakou romantiku. Uvědomoval si, že ona patří do jiné společenské vrstvy. Ale nemohl si pomoci v tom, co k ní cítil. I když ho zřejmě nikdy nepolíbí, hrozně ho těšilo pomyšlení, jak dlouho spolu budou. Nešlo jen o tu cestu, i když to bude vyvrcholení. Než budou moci odstartovat, musí trávit celé dny prací na letadle.

Celý plán však závisel na tom, zda dokáže „sršní můru“ opravit. Včera večer, když si mohl svítit jen baterkou, nebyl schopen letadlo pořádně prohlédnout. Teď, když vycházející slunce svítilo vysokými okny nad apsidou, by mohl odhadnout rozsah práce.

Umyl se studenou vodou z kohoutku v rohu, natáhl na sebe šaty a začal s prohlídkou.

První, čeho si všiml, byl dlouhý kus pevného lana přivázaného k podvozku. K čemu bylo? Chvíli uvažoval, pak si uvědomil, že na přesunování letadla, když byl motor vypnutý. Se složenými křídly by mohlo být obtížné najít místo, za které by se dal stroj tlačit, ale lano umožnilo, aby ho někdo táhl za sebou jako vozík. Právě v té chvíli přišla Karen.

Měla na sobě šortky a sandály a ukazovala své dlouhé, silné nohy. Vlnité vlasy byly čerstvě umyté a stály jí kolem hlavy jako měděný obláček. Haralda napadlo, že takhle musejí vypadat andělé. Jaká by to byla tragédie, kdyby zemřela při dobrodružství, které je čekalo.

Pak si řekl, že na myšlenky o umírání je příliš brzy. Ještě ani nezačal opravovat letadlo. A v jasném ranním světle to vypadalo ještě hůř.

Karen byla teď ráno stejně pesimistická jako Harald. Včera byla vzrušená vyhlídkou na dobrodružství. Dnes na ni padly chmury. „Přemýšlela jsem, jak tenhle krám spravíme,“ začala Karen. „Nejsem přesvědčená, že se to dá zvládnout, zejména za deset dní – teď už za devět.“

Harald cítil, že na něj jde zarputilost, která na něj padla vždycky, když mu někdo řekl, že něco nedokáže udělat. „Uvidíme,“ řekl stručně.

„Zase máš ten výraz,“ poznamenala.

„Jaký?“

„Výraz, který říká, že nechceš poslouchat, co se říká.“

„Nemám takový výraz,“ odsekl podrážděně.

Zasmála se. „Máš zatnuté zuby, koutky pusy máš stočené dolů a mračíš se.“

Musel se usmát a popravdě řečeno ho potěšilo, že si jeho výrazu všimla.

„Tak je to lepší,“ řekla spokojeně.

Začal Horneta studovat okem technika. Když letadlo viděl poprvé, myslel si, že nemá křídla, ale potom si uvědomil, že jsou kvůli snadnému zaparkování v hangáru složena dozadu. Harald se podíval na závěsy, jimiž byla uchycena k trupu. „Myslím si, že křídla bych uměl nasadit.“

„To je lehké. Náš instruktor Thomas to dělal pokaždé, když letadlo uklízel. Trvá to jen několik minut.“ Dotkla se bližšího křídla. „Ovšem potah je ve špatném stavu.“

Křídla a trup byly vyrobeny ze dřeva pokrytého plátnem, které bylo nastříkáno nějakým lakem. Na vrchní ploše viděl Harald stehy, kde byla látka uchycena k žebrům silnou nití. Lak byl popraskaný a rozpukaný a plátno místy potrhané. „To jsou jen povrchová poškození,“ konstatoval Harald. „Záleží na nich?“

„Ano. Trhliny v potahu by mohly vadit obtékání vzduchu přes křídla.“

„Takže je musíme vyspravit. Mně dělá větší starosti podvozek.“

Letadlo asi potkala nějaká nehoda, pravděpodobně nešikovné přistání, jak ho vylíčil Arne. Harald si klekl, aby se víc zblízka podíval na podvozek. Ocelový čep nápravy měl zřejmě dva hroty, které byly uchyceny mezi dvě vzpěry ve tvaru V. Vzpěry byly vyrobeny z ocelových trubek oválného průřezu a obě ramena vzpěr se ohnula a zmačkala v tom nejslabším bodě, patrně právě na koncích čepu nápravy. Vypadala, jako by se snadno mohla zlomit. Třetí vzpěra, která Haraldovi připadala jako tlumič, se nezdála poškozená. Přesto ale na přistání byl podvozek viditelně příliš křehký.

„To jsem udělala já,“ přiznala se Karen.

„Ty jsi havarovala?“

„Přistávala jsem v bočním větru a vychýlila jsem se ze směru. Konec křídla narazil na zem.“

Znělo to úděsně. „Měla jsi strach?“

„Ne, jen jsem si připadala jako hlupák, ale Tom prohlásil, že u tohoto typu to není nic neobvyklého. Dokonce se přiznal, že se mu jednou stalo totéž.“

Harald přikývl. To odpovídalo tomu, co řekl Arne. Ale způsob, jakým mluvila o instruktorovi Thomasovi v něm vyvolával žárlivost. „Proč jste to nenechali opravit?“

„Nejsme tu na to zařízeni.“ Ukázala na pracovní stůl a polici s nářadím. „Tom mohl provádět menší opravy a uměl to s motorem, ale tohle není zámečnická dílna a nemáme tady svářečku. Pak měl táta slabší infarkt. Je v pořádku, ale znamenalo to, že pilotní průkaz nikdy nedostane, a o létání ztratil zájem. Takže se to nikdy neopravilo.“

To nezní moc povzbudivě, řekl si Harald. Jak spraví kovové součásti? Šel k ocasu a zkoumal konec křídla, které narazilo na zem. „Nevypadá, že by bylo zlomené,“ prohlásil. „Špičku křídla dokážu snadno opravit.“

„To nemůžeš poznat,“ řekla sklesle. „Jeden z dřevěných nosníků v křídle se mohl poškodit. Při pohledu zvenčí si v žádném případě nemůžeš být jistý. A jestli je křídlo oslabené, letadlo se může zřítit.“

Harald studoval vodorovné ocasní plochy. Zadní polovina byla na pantech a pohybovala se nahoru a dolů; vzpomněl si, že to je výškové kormidlo. Směrové kormidlo se pohybovalo do stran. Když se podíval pořádně, viděl, že se obě kormidla ovládají lanky, která vycházela z trupu. Ale kabely byly ustřiženy a zmizely. „Co se stalo s lanky?“ zeptal se.

„Vzpomínám si, že je použili na opravu nějakého jiného stroje.“

„Tak to bude problém.“

„Schází jen poslední tři metry od každého lanka – asi k vodicí kladce za tím krytem pod trupem. Ke zbytku se těžko mohli dostat.“

„I tak je to dvanáct metrů a lanka nikde nekoupíš – náhradní díly nesežene nikdo k ničemu. Nepochybně právě proto je demontovali.“ Na Haralda začaly doléhat obavy, ale schválně promluvil bezstarostně. „No, uvidíme, co ještě nefunguje.“ Přešel k přídi. Našel dva rychlozámky na pravé straně trupu, otočil jimi a otevřel kapotu z tenkého plechu připomínajícího cín, ale asi to byl hliník. Prohlížel si motor.

„Je to řadový čtyřválec,“ řekla Karen.

„Ano, ale zdá se být vzhůru nohama.“

„Ve srovnání s automobilovým motorem ano. Klikový hřídel je nahoře. To je kvůli tomu, aby vrtule mohla být výš od země.“

Haralda překvapily její znalosti. Nikdy nepotkal dívku, která by věděla, co to je klikový hřídel. Zeptal se: „Jaký byl ten Tom?“ a úporně se snažil, aby v hlase nezaznělo žádné podezření.

„Byl senzační učitel, trpělivý, ale uměl povzbudit.“

„Měla jsi s ním něco?“

„Prosím tě! Bylo mi čtrnáct!“

„Vsadím se, žes do něj byla zamilovaná.“

Tím ji naštval. „Ty si zřejmě myslíš, že to je jediný důvod, proč se holka něco naučí o motorech.“

Harald si to myslel, ale řekl: „Ne, ne, jenom jsem si všiml, že o něm mluvíš tak zamilovaně. Nic mi do toho není. Vidím, že motor má vzduchové chlazení.“ Nebyl tam žádný chladič, ale válce měly chladicí žebra.

„Myslím, že to mají všechny letecké motory, aby se ušetřilo na váze.“

Přešel na druhou stranu a otevřel pravý překryt, Všechny palivové a olejové hadice se zdály být pevně uchycené a nebylo na nich vidět žádné viditelné poškození. Odšrouboval uzávěr nádržky oleje a podíval se na měrku. Ještě trochu oleje tam zbývalo. „To vypadá dobře,“ konstatoval. „Uvidíme, jestli nastartuje.“

„Líp se to dělá ve dvou. Ty můžeš sedět uvnitř a já nahodím vrtuli.“

„Nebude po tolika letech vybitá baterie?“

„Žádnou baterii nemá. Proud jde ze dvou magnet, poháněných přímo motorem. Pojďme do kabiny a já ti ukážu, co dělat.“

Karen otevřela dveře, vypískla a padla dozadu – Haraldovi do náruče. Bylo to poprvé, kdy se dotkl jejího těla, a byl to pocit, jako když jím projede elektřina. Zdálo se, že ona si ani neuvědomuje, že se objímají, a Harald se cítil provinile, že se těší z tak náhodného objetí. Spěšně ji nadzvedl a odtáhl se. „Nestalo se ti nic?“ zeptal se. „Co to bylo?“

„Myši!“

Teď otevřel dveře sám. Dvě myšky proskočily skulinou a seběhly mu po kalhotách na zem. Karen vyrazila znechucený zvuk.

V látkovém potahu jedné sedačky byly díry a Harald usoudil, že mají hnízdo v čalounění. Řekl jen: „Tenhle problém vyřešíme rychle.“ Zamlaskal a okamžitě přiběhl Pinetop, který doufal, že něco dostane. Harald kocoura zvedl a posadil ho do kabiny.

V tu ránu byl Pinetop plný energie. Vrhal se z jedné strany malé kabiny na druhou a Harald měl pocit, že zahlédl myší ocásek mizet v díře pod levou sedačkou, kudy vedla měděná trubička. Pinetop vyskočil na sedačku a odtud na zavazadlovou přihrádku za opěradlem, ale myšku nechytil. Pak začal prozkoumávat díry v čalounění. Tam našel myší mimino a začal ho velmi delikátně požírat.

Harald si všiml dvou knížek na zavazadlové přihrádce. Sáhl do kabiny a vytáhl je. Byly to palubní příručky, jedna na letadlo Hornet Moth a druhá na motor Gipsy Major, který letadlo poháněl. Měl z nich radost a ukázal je Karen.

„Ale co ty myši?“ zeptala se. „Já je nesnáším!“

„Pinetop je vyhnal. Teď už nechám dveře kabiny otevřené, aby mohl dovnitř a ven. Ten je tam už nepustí.“ Harald otevřel příručku pro letoun.

„Co teď dělá?“

„Pinetop? O, pojídá myší dětičky. Podívej se na ty diagramy, to je výborné!“

„Haralde!“ vykřikla. „To je nechutné! Ať toho hned nechá!“ To ho zarazilo. „Co se děje?“

„Je to odporné!“

„Je to přirozené.“

„To je mi jedno!“

„Co jiného můžeme dělat?“ zeptal se netrpělivě. „Musíme se zbavit hnízda. Mohl bych vytahat mláďata vlastníma rukama a hodit je do křoví, ale Pinetop by je stejně sežral, jestli by je dřív nechytili ptáci.“

„To je tak kruté!“

„Jsou to myši, proboha!“

„Jak to, že to nechápeš? Copak nevidíš, že to nesnáším?!“

„Já to chápu. Jenom si myslím, že je hloupost –“

„No jo, ty jsi jen hloupý technik, co myslí na to, jak co funguje, a nikdy na pocity ostatních.“

Teď ho ranila. „To není pravda.“

„Je!“ řekla a rázně odpochodovala.

Harald žasl. „Co tohle kruci mělo znamenat?“ řekl nahlas. Opravdu si myslí, že je jen hloupý technik, který nikdy nemyslí na pocity jiných? To od ní vůbec nebylo fér.

Postavil se na bednu, aby mohl vyhlédnout z jednoho z vysokých oken. Zahlédl Karen, jak rázuje po cestě k zámku. Zdálo se, že změnila názor a odbočila do lesa. Haralda napadlo, že půjde za ní, ale pak si to rozmyslel.

Hned první den jejich úžasné spolupráce se pohádali. Jakou vůbec mají šanci, že se jim podaří odletět do Anglie?

Vrátil se k letadlu. Zatím by se mohl pokusit nahodit motor. Napadlo ho, že jestli z toho Karen vycouvá, najde si jiného pilota.

Pokyny byly v manuálu.

Zaklínujte kola a pořádně zatáhněte ruční brzdu.

Klíny nemohl najít, ale z druhé strany kostela přitáhl dvě bedny harampádí a přitlačil je ke kolům. V levých dveřích našel páku ruční brzdy a ověřil si, že je brzda dotažená. Pinetop seděl na sedačce, olizoval si packy a tvářil se spokojeně. „Dáma si myslí, že jsi odporný,“ řekl mu Harald. Kocour se na něj přezíravě podíval a vyskočil z kabiny. Otevřete přívod benzinu (kohoutkem v kabině).

Otevřel dveře a naklonil se do kabiny. Byla tak malá, že tam nemusel vlézt a na kohoutek dosáhl. Ukazatel množství paliva byl částečně ukryt mezi opěradly. Hned vedle byla klička v drážce. Otočil ji z polohy z (ZAVŘENO) na o (OTEVŘENO).

Přeplavte karburátor pohyby páčky po obou stranách čerpadel motoru. Průtok benzinu do vstřikovací trysky zajistíte stiskem přeplavovací jehly karburátoru.

Levý překryt motoru byl ještě otevřený a hned uviděl dvě palivová čerpadla, každé s malou vyčnívající páčkou. Poznat přeplavovací jehlu už bylo těžší, ale nakonec si řekl, že to je kroužek s pružinovým mechanismem. Zatáhl za něj a jednou páčkou pohyboval nahoru a dolů. Nijak nemohl poznat, jestli to, co dělá, má nějaký efekt. Nemohl vědět, jestli nádrž není úplně prázdná.

Když Karen odešla, začal být sklíčený. Proč k ní byl tak netaktní? Zoufale se snažil chovat přátelsky a roztomile a udělat cokoliv, aby ji potěšil, ale nemohl přijít na to, co vlastně chce. Proč holky nemůžou být víc jako motory?

Ovládací páku škrticí klapky posuňte do polohy ZAVŘENO, nebo téměř k ní.

Nenáviděl příručky, které nedávají jasné instrukce. Má být škrticí klapka zavřená, nebo trochu pootevřená? Našel příslušný ovládací prvek, páku v kabině kousek před levými dveřmi. Promítal si svůj let před dvěma týdny s letadlem Tiger Moth a vzpomněl si, jak Poul Kirke nastavil páku asi na půl palce od ZAVŘENO. U Horneta by to mělo být podobné. Výřez, z něhož páka vyčnívala, měl vyrytou stupnici od jedné do deseti. Tiger Moth tam neměl nic. Harald zkusmo nastavil páku na jedničku.

Spínače magnet přepnete do polohy ZAPNUTO.

Na palubní desce byla dvojice spínačů označených prostě Z a V. Hádal, že musí ovládat dvojici magnet. Zapnul je.

Protočte vrtuli.

Harald se postavil k přídi a uchopil jeden list vrtule. Stáhl ho dolů. Šlo to ztěžka a musel táhnout vší silou, aby s ní vůbec pohnul. Když se konečně otočila, ozvalo se ostré cvaknutí a pak se zastavila.

Znovu otočil vrtulí. Tentokrát to šlo snáz. Opět něco cvaklo.

Potřetí se do listu pořádně opřel v naději, že motor naskočí.

Nic se nestalo.

Další pokus. Vrtule se pohybovala lehce a pokaždé cvakla, ale motor zůstával tichý a nehybný.

Do kostela vešla Karen. „Nechce naskočit?“ zeptala se.

Překvapeně se na ni podíval. Nečekal, že ji dnes ještě uvidí. Měl velkou radost, ale řekl jen: „Těžko říct – teď jsem s tím začal.“

Tvářila se kajícně. „Mrzí mě, že jsem utekla.“

Takhle ji neznal. Byl by si myslel, že na omluvu je příliš hrdá.

„To nevadí.“

„Bylo to jen tou představou, jak kočka žere malé myšičky. Nemohla jsem to vydržet. Vím, že je hloupost myslet na myši, když lidé jako Poul přicházejí o život.“

To si myslel i Harald, ale mlčel. „Pinetop už stejně odešel.“

„Nepřekvapuje mě, že motor nechce naskočit,“ podotkla a vrátila se k praktickým problémům. Napadlo ho, že přesně tak to dělá on sám, když je mu trapně. „Už se netočil aspoň tři roky.“

„Může být nějaký problém s palivem. Během několika zim se musela v nádrži vysrážet voda. Ale olej plave, takže palivo zůstává navrchu. Možná se nám podaří vodu vypustit.“ Znovu nahlédl do příručky.

„Pro jistotu bychom měli vypnout magneta,“ ozvala se Karen. „Já to udělám.“

Z příručky se Harald dozvěděl, že na spodní části trupu je kryt, pod nímž je výpustná zátka palivové nádrže. Z police s nářadím si vzal šroubovák, pak si lehl na zem a zasunul se pod letadlo, aby kryt odšrouboval. Karen si lehla vedle něj a Harald jí podával šrouby. Moc hezky voněla, byla to směs teplé pokožky a šamponu.

Když kryt uvolnili, Karen mu podala francouzský klíč. Výpustný šroub byl dost nešikovně umístěn, trochu stranou od přístupového otvoru. Když Harald narazil právě na takovou chybu, přál si, aby to měl na povel a mohl líné konstruktéry donutit, aby práci udělali pořádně. Když měl ruku v otvoru, na uzávěr už neviděl, takže musel pracovat poslepu.

Otáčel zátkou pomalu, ale když se otevřela, překvapil ho náhlý proud mrazivé tekutiny, který mu vytryskl na ruku.

Rychle ruku odtáhl, přičemž se znecitlivělými prsty uhodil o okraj přístupového otvoru a šroub upustil, což ho naštvalo.

S úděsem poslouchal, jak se šroub kutálí trupem. Palivo unikalo výpustí. On i Karen se rychle uhnuli z cesty proudu kapaliny. Nemohli dělat nic, jen se dívat, dokud se systém nevyprázdnil. Celý kostel čpěl benzinem.

Harald proklínal kapitána de Havillanda a nedbalé britské inženýry, kteří letadlo zkonstruovali. Pak trpce podotkl: „Tak a nemáme žádné palivo.“

„Mohli bychom nějaký benzin vypustit z rolls-royce,“ navrhla Karen.

„To není letecký benzin.“

„Hornet Moth létá na automobilový benzin.“

„Opravdu? To jsem nevěděl.“ Harald znovu ožil. „Dobře. Uvidíme, jestli tu zátku dostaneme zpátky.“ Šroub se zřejmě kutálel, dokud se nezarazil o přepážku v trupu. Strčil paži do otvoru, ale tak daleko nedosáhl. Karen přinesla z pracovního stolu drátěný kartáč a s ním ho vytáhla. Harald pak zašrouboval uzávěr zpátky do výpustného otvoru.

Teď museli nabrat palivo z auta. Harald našel trychtýř a čistý kbelík, zatímco Karen s pomocí velkých kleští ustřihla kus zahradní hadice. Stáhli z auta povlak, Karen odšroubovala uzávěr a strčila hadici do nádrže.

Harald se zeptal: „Mám to udělat já?“

Odmítla. „Ne. Teď je řada na mně.“

Domyslel se, že chce dokázat, že se neštítí ani špinavé práce, zejména po myším incidentu, a proto ustoupil a sledoval ji.

Karen si dala konec hadice mezi rty a sála. Když jí benzin natekl do pusy, rychle strčila hadici do kbelíku a přitom se hrozně šklebila a odplivovala si. Harald pozoroval groteskní výrazy na její tváři. Kupodivu, když kroutila očima a špulila rty, nebyla o nic méně krásná. Zachytila jeho pohled a zeptala se: „Na co tak civíš?“

Zasmál se a řekl: „Na tebe, samozřejmě jsi tak hezká, když pliveš.“ Ihned si uvědomil, že odhalil víc ze svých pocitů, než chtěl, a čekal na ostré odseknutí, ale Karen se jen zasmála.

Řekl jen, že je hezká, samozřejmě. To pro ni nebyla žádná novinka. Ale řekl to láskyplně a dívky vždycky registrují tón hlasu, hlavně když si to člověk nepřeje. Kdyby ji to popudilo, byla by to dala najevo odmítavým výrazem nebo netrpělivým pohozením hlavy. Právě naopak se zdálo, že ji to potěšilo – skoro jako by byla ráda, že se mu tak líbí.

Měl pocit, že něco překonal.

Kbelík se naplnil a z hadice už nic neteklo. Vyprázdnili celou nádrž auta. V nádobě je necelých pět litrů benzinu, odhadoval Harald, ale na vyzkoušení motoru to bohatě stačí. Neměl tušení, kde seženou dostatek paliva na přelet Severního moře.

Harald přenesl kbelík k letadlu. Odklopil kryt nad nádrží a stáhl uzávěr benzinové nádrže. Byl na něm háček, jímž se připevnil k obrubě plnícího hrdla. Karen držela trychtýř a Harald naléval palivo do nádrže.

„Jenom nevím, kde seženeme další,“ poznamenala Karen. „Určitě ho nemůžeme koupit.“

„Kolik budeme potřebovat?“

„Do nádrže se vejde 160 litrů. Ale je tu další problém. Dolet typu Hornet Mothje asi tisíc kilometrů – za ideálních podmínek.“

„A do Británie je to právě tak daleko.“

„Takže budou-li podmínky ne úplně perfektní – například jestliže poletíme proti větru, což není nepravděpodobné… „ „Přistaneme na moři.“

„Přesně tak.“

„Jeden problém za druhým,“ zarazil ji Harald. „Ještě jsme nenastartovali motor.“

Karen věděla, jak na to. „Já přeplavím karburátor.“ Harald pustil palivo.

Karen pracovala s mechanismem nastřikování paliva, dokud benzin nezačal kapat z karburátoru na zem, a pak zavolala: „Zapnout magneta.“

Harald zapnul magneta a zkontroloval, že páka plynuje stále v mírně pootevřené poloze.

Karen se chopila vrtule a stáhla ji dolů. Znovu se ozvalo ostré cvaknutí. „Slyšels to?“ zeptala se.

„Ano.“

„To je impulzní startér. Podle toho poznáš, že funguje, podle cvaknutí.“ Protočila vrtuli podruhé, pak potřetí. Nakonec se do ní pořádně opřela a rychle ustoupila.

Motor vydal strašné bafnutí, které zarezonovalo kostelem, a pak ztichl.

Harald zajásal.

Karen se zeptala: „Z čeho máš takovou radost?“

„Naskočil! Nemůže to s ním být tak zlé.“

„Ale nenastartoval.“

„Nastartuje, nastartuje. Zkus to znova.“

Opět protočila vrtuli, ale výsledek byl stejný. Jedinou změnou bylo to, že Kareniny tváře tím úsilím přitažlivě zčervenaly.

Po třetím pokusu Harald přehodil spínače. „Palivo teď teče volně. Mně se zdá, že problém je v zapalování. Potřebujeme nějaké nářadí.“

„Tady je celá sada nářadí.“ Karen sáhla do kabiny, zvedla polštář a odhalila velkou schránku pod sedačkou. Z ní vytáhla plachtovinové pouzdro s koženými pásky.

Harald pouzdro otevřel a vytáhl klíč s trubkovým nástavcem na pohyblivém kloubu, kterým se dalo dosáhnout za roh. Karen vysvětlil: „Univerzální klíč na svíčky. Kapitán de Havilland taky udělal něco správně.“

Na pravé straně motoru byly čtyři zapalovací svíčky. Harald jednu vyšrouboval a prohlédl ji. Na kontaktech byl olej. Karen vytáhla z kapsy šortek kapesníček s krajkovým lemem a vytřela svíčku do sucha. Našla v soupravě listovou měrku a zkontrolovala mezeru mezi kontakty. Potom Harald svíčku zašrouboval na místo. Tento postup opakovali i u dalších tří svíček.

„Další čtyři jsou na druhé straně,“ upozornila Karen.

Ačkoliv měl motor jen čtyři válce, byla zde dvě magneta a každé obsluhovalo vlastní sadu svíček – bezpečnostní opatření, řekl si Harald. Svíčky na levé straně byly hůře přístupné, protože je zakrývaly dva plechy usměrňující obtékání chladícího vzduchu, které musel nejdřív odmontovat.

Když zkontrolovali všechny svíčky, Harald stáhl bakelitové kryty přerušovačů a zkontroloval i jejich kontakty. Nakonec odstranil kryt přerušovače každého magneta a vnitřek vytřel Kareniným kapesníčkem, z něhož už byl špinavý cár.

„Udělali jsme všechno, co se obvykle dělá,“ konstatoval. „Jestli teď nenastartuje, máme vážný problém.“

Karen znovu nastříkla palivo do karburátoru a pak třikrát pomalu protočila vrtuli. Harald otevřel dveře kabiny a zapnul spínače obou magnet. Karen naposledy trhla vrtulí a ustoupila.

Motor se roztočil, zabafal a zaváhal. Harald stojící u dveří s hlavou v kabině posunul plynovou páku dopředu. Motor okamžitě ožil a rozeřval se v otáčkách.

Když motor naskočil, Harald vítězoslavně zahalekal, ale stěží mohl v tom hluku slyšet vlastní hlas. Zvuk motoru se odrážel od stěn kostela a výsledkem byl ohlušující rachot. V okně zahlédl mizející Pinetopův ohon.

Karen přišla k němu a vlasy jí divoce vlály v proudu vzduchu od vrtule. V nevázané bujarosti ji Harald objal a zvolal:

„Povedlo se!“ K jeho velké radosti ho také objala a pak něco řekla. Zavrtěl hlavou, aby naznačil, že ji neslyšel. Rozkošně se k němu přitiskla a promluvila mu do ucha. Cítil, jak se mu její rty dotkly tváře. Nemohl myslet na nic jiného, než jak snadné by teď bylo ji políbit. „Měli bychom ho vypnout, než to někdo uslyší,“ zavolala.

Harald se rozpomněl, že tohle není hra a že účelem opravy letadla je letět na nebezpečnou tajnou misi. Strčil hlavu do kabiny, stáhl plyn a vypnul magneta. Motor se zastavil.

Když motor utichl, v kostele mělo také zavládnout ticho, ale nenastalo. Zvenčí doléhal podivný hluk. Nejdřív si Harald myslel, že mu v uších pořád zní hluk motoru, ale za chvíli si uvědomil, že je to něco jiného. Pořád ale nemohl určit, co slyší, protože to připomínalo zvuk pochodujících nohou.

Karen se na něj dívala a ve tváři měla údiv a strach. Oba se otočili a běželi k oknům. Harald vyskočil na bednu, z níž se předtím díval přes vysoké parapety. Podal ruku Karen, a ta vyskočila k němu. Společně se dívali ven.

Po příjezdové cestě pochodoval oddíl asi třiceti vojáků v německých uniformách.

Nejdřív usoudil, že přicházejí pro něj, ale rychle si uvědomil, že nevypadají jako na honu na člověka.

Většina z nich byla zřejmě neozbrojená. Měli s sebou těžký vůz tažený čtyřmi koňmi a naložený něčím, co vypadalo jako potřeby na táboření. Prošli kolem kláštera a pokračovali po cestě dál. „Co je kruci tohle?“ vyhrkl.

„Sem se nesmějí dostat!“ řekla Karen.

Oba se rozhlédli po kostele. Hlavní vchod na západním konci tvořila dvě křídla ohromných dřevěných dveří. Tudy museli přivézt Horneta se složenými křídly. Harald tudy s motocyklem také projel. Zevnitř byl na vratech obrovský starobylý zámek na velikánský klíč a k tomu dřevěná závora v úchytech.

Byl tu jen jeden další vchod, malé boční dveře, které vedly ke klášterním chodbám. Tyto dveře Harald obvykle používal. Měly zámek, ale klíč Harald nikdy neviděl. Ani závora na nich nebyla.

„Malé dveře bychom mohli zatlouct, pak vcházet a vycházet okny jako Pinetop,“ řekla Karen.

„Máme kladivo a hřebíky… potřebujeme kus dřeva.“

V místnosti plné harampádí mělo být snadné najít solidní prkno, ale k Haraldovu zklamání nic vhodného nenašli. Nakonec odtrhl od stěny jednu z polic nad ponkem. Položil ji křížem přes dveře a pevněji přibil k rámu.

„Pár mužů by je bez velké námahy vyrazilo,“ poznamenal Harald. „Ale aspoň nikdo nemůže normálně vejít a odhalit naše tajemství.“

„Ale mohli by nakouknout okny,“ namítla Karen. „Stačilo by najít něco, nač se můžou postavit.“

„Zakryjeme vrtuli.“ Harald popadl plachtu, kterou stáhli z rolls-royce. Společně ji přetáhli přes příď Horneta. Byla tak velká, že zakryla i kabinu.

Ustoupili od letadla. Karen řekla: „Pořád to ale připomíná letadlo se zakrytým nosem a složenými křídly.“

„Tobě ano. Ale ty už víš, co to je. Když se někdo podívá oknem, uvidí jen místnost plnou harampádí.“

„Pokud to nebude letec.“

„Ti venku přece nepatřili k Luftwaffe?“

„Já nevím,“ řekla. „Radši se půjdu přesvědčit.“

Dvacátá druhá kapitola

Hermia žila v Dánsku déle než v Anglii, ale najednou byla v cizí zemi. Známé ulice Kodaně vypadaly nepřátelsky a měla pocit, že je nápadná. Spěchala jako štvanec ulicemi, kudy chodívala jako dítě za ruku s otcem, nevinná a bezstarostná. Nebyla to jen kontrolní stanoviště, německé uniformy a šedozelené mercedesky. Znervózňovala ji i dánská policie.

Měla tu přátele, ale neozvala se jim. Bála se, že ohrozí další lidi. Poul zemřel, Jens byl podle všeho zatčen a vůbec nevěděla, co se stalo s Arnem. Měla pocit, že nad ní visí prokletí.

Z noční cesty parníkem byla vyčerpaná a jako zmlácená a trápily ji obavy o Arna. Trýznivě si uvědomovala hodiny tikající k úplňku a nutila se jednat nanejvýš opatrně.

Dům Jense Toksviga v Sankt Pauls Gade byl jedním z řadových jednopatrových domů se dveřmi vedoucími přímo na chodník. Číslo 53 vypadalo jako opuštěné. Kromě pošťáka ke dveřím nikdo nešel. Včera, když Hermia telefonovala z Bornholmu, tam byl aspoň jeden policista, ale hlídku zřejmě odvolali.

Hermia také pozorovala sousedy. Na jedné straně byl zchátralý dům, obydlený mladým párem s dítětem – typ lidí, kteří jsou patrně příliš zabraní do vlastního života, než aby se zajímali o sousedy. Ale v čerstvě natřeném domku s pěknými záclonami na druhé straně žila starší žena, která často vyhlížela z okna.

Po třech hodinách pozorování šla Hermia k hezkému domku a zaklepala.

Boubelatá žena, asi šedesátiletá, přišla v zástěře otevřít. Podívala se na malý kufřík, který měla Hermia v ruce, a řekla: „Ve dveřích nikdy nic nekupuju.“ Nadřazeně se usmála, jako by svým odmítnutím dala najevo společenský rozdíl.

Hermia se na ni také usmála. „Slyšela jsem, že číslo 53 je k pronajmutí.“

Sousedčino chování se změnilo. „O?“ pronesla se zájmem. „Vy tedy hledáte bydlení?“

„Ano.“ Žena byla přesně tak zvídavá, jak Hermia doufala. Aby ji uspokojila, dodala: „Budu se vdávat.“

Ženin pohled se automaticky přesunul na Hermiinu levou ruku a Hermia jí ukázala zásnubní prstýnek. „Moc hezký. Víte, musím vám říct, že po tom, co se tu dělo, by to byla úleva, mít za sousedy spořádanou rodinu.“

„Něco se dělo?“

Žena ztišila hlas. „Bylo to hnízdo komunistických špionů.“

„Ne, vážně?“

Sousedka složila paže na korzetem podepřené poprsí. „Zatkli je ve středu, celou bandu.“

Hermii zamrazilo, ale přiměla se pokračovat v předstírání planého povídání. „Proboha! Kolik?“

„Přesně vám to neřeknu. Byl tady nájemník, mladý pan Toksvig, kterého bych nikdy neměla za zlosyna, ačkoliv se ke starším nechoval vždy tak uctivě, jak by měl. Pak tu v poslední době bydlel letec, velmi hezký chlapec, který toho moc nenamluvil; ale do domu chodili různí lidé, většinou vypadali jako vojáci.“

„A ve středu je pozatýkali?“

„Zrovna tamhle na chodníku, kde kokršpaněl pana Schmidta zvedá u lampy nožičku, tak tam se střílelo.“

Hermia zalapala po dechu a ruka jí vylétla k ústům. „Ach ne!“

Starší žena přitakala, spokojená s reakcí na své vyprávění, a netušila, že možná mluví o muži, kterého Hermia miluje. „Detektiv postřelil jednoho komunistu.“ A zbytečně dodala:

„Pistolí.“

Hermia se tak obávala toho, co se možná dozví, že skoro nemohla mluvit. Vymáčkla ze sebe jen tři slova: „Který to byl?“

„Já sama jsem to neviděla,“ pronesla žena s velkou lítostí. „Náhodou jsem byla u sestry ve Fischers Gade; šla jsem si půjčit střih na pletenou vestu. Nebyl to pan Toksvig – to můžu s jistotou tvrdit, protože pan Eriksen z krámu to viděl a řekl, že to byl muž, kterého neznal.“

„A… zabili ho?“

„O ne. Podle pana Eriksena byl asi zraněný na noze. Prý křičel, když ho saniťáci zvedali na nosítka.“

Hermia si byla jistá, že postřelený muž byl Arne. Jakoby sama cítila bolest od střelné rány. Nemohla dýchat a motala se jí hlava. Potřebovala se dostat pryč od té strašné, všetečné baby, která ten tragický příběh vyprávěla s takovým požitkem. Řekla jen: „Já už musím jít. To je ale hrozná věc.“ Otočila se.

„Ale myslím si, že domek bude zanedlouho k pronajmutí,“ volala žena za ní.

Hermia odcházela a nevěnovala jí pozornost. Procházela bez cíle ulicemi, až došla ke kavárně, kde se posadila, aby si urovnala myšlenky. Šálek horké kávy z náhražky jí pomohl probrat se ze šoku. Teď musí zjistit, co se Arnovi opravdu stalo a kde je. Ale nejdřív si musí najít nějaký nocleh.

Dostala pokoj v levném hotelu na nábřeží. Byl to nechutně vyhlížející podnik, ale na dveřích pokoje byl solidní zámek. Kolem půlnoci se jí nějaký špatně artikulující hlas zeptal, jestli se nechce něčeho napít, a tak se zvedla a zajistila dveře nakloněnou židlí.

Větší část noci nespala a přemýšlela, jestli Arne byl opravdu tím mužem, kterého postřelili v Sankt Pauls Gade. Jestli ano, jak moc ho poranili? Jestli ne, zatkli ho s ostatními, nebo je ještě na svobodě? Koho by se mohla zeptat? Mohla se obrátit na Arnovu rodinu, ale ti to pravděpodobně nebudou vědět, a k smrti by se vyděsili, kdyby se jich zeptala, zda byl postřelen. Znala mnoho jeho přátel, ale ti, kteří by pravděpodobně věděli, co se stalo, byli mrtví, ve vazbě nebo se skrývali.

V časných ranních hodinách ji napadlo, že tu je jedna osoba, která bude skoro určitě vědět, jestli byl Arne zatčen: jeho velitel.

Jakmile se rozednilo, šla na nádraží a chytila vlak do Vodalu.

Když se vlak plížil na jih a zastavoval v každé rozespalé vesničce, myslela na Digbyho. Touto dobou už je zpátky ve Švédsku a netrpělivě čeká na nábřeží v Kaivsby, až přijede s Arnem a filmem. Rybář se vrátí sám a řekne Digbymu, že Hermia na místo schůzky nepřišla. Digby nebude vědět, zda ji dopadli, nebo se jen zdržela. Bude kvůli ní stejně nervózní jako ona kvůli Arnovi.

Letecká škola vypadala opuštěně. Žádná letadla na letišti, žádná na obloze. Několik strojů opravovali a v jednom hangáru ukazovali nováčkům vnitřnosti motoru. Zavedli ji do budovy velitelství.

Musela říct své pravé jméno, protože tady byli lidé, kteří ji znali. Požádala o rozhovor s velitelem základny a dodala:

„Řekněte mu, že jsem přítelkyně Arna Olufsena.“

Věděla, že riskuje. Seznámila se s majorem Renthem a pamatovala si ho jako vysokého, hubeného muže s knírkem. Neměla tušení, jaké jsou jeho politické názory. Kdyby se z něj stal stoupenec nacistů, byla by v maléru. Mohl by zavolat policii a nahlásit Angličanku, která se vyptává. Ale jako mnoho lidí měl Arna rád, a tak doufala, že proto ji nezradí. Stejně se musí odvážit. Musí zjistit, co se stalo.

Byla přijata okamžitě a Rentheji poznal. „Můj bože – vy jste Arnova snoubenka!“ zvolal.

„Já myslel, že jste se vrátila do Anglie.“ Pospíchal za ní zavřít dveře. Řekla si, že to je dobré znamení, protože jestli si přál soukromí, naznačovalo to, že nehodlá burcovat policii, aspoň ne ihned.

Rozhodla se nevysvětlovat, proč je v Dánsku. Ať si udělá vlastní závěry. Řekla jen: „Pokouším se zjistit, kde Arne je. Mám strach, že se mu něco stalo.“

„Je to ještě horší,“ přiznal Renthe. „Radši se posaďte.“ Hermia zůstala stát. „Proč?“ zvolala. „Proč si mám sednout? Co se stalo?“

„Minulou středu ho zatkli.“

„To je vše?“

„Stříleli na něj a zranili ho, když se snažil policistům utéct.“

„Tak to byl on?“

„Prosím?“

„Sousedka mi řekla, že jednoho z nich postřelili. Jak je mu?“

„Prosím, posaďte se, drahá.“

Hermia si sedla. „Je na tom zle, viďte?“

„Ano.“ Renthe váhal. Potom tichým hlasem pomalu řekl:

„Je mi to strašně líto, ale musím vám říct, že Arne je bohužel mrtev.“

Zmučeně vykřikla. V hloubi duše věděla, že se to mohlo stát, ale možnost, že ho ztratí, byla příliš strašná, než aby si ji připustila. Teď, když se to stalo, měla pocit, že ji srazil vlak. „Ne,“ řekla. „To není pravda.“

„Zemřel v policejní vazbě.“

„Cože?“ Donutila se poslouchat dál.

„Zemřel na policejním velitelství.“

Na mysli jí vytanula strašná možnost. „Mučili ho?“

„To si nemyslím. Zdá se, že si vzal život sám, aby při mučení nic nevyzradil.“

„Ach, bože!“

„Řekl bych, že se obětoval, aby ochránil své přátele.“

Renthe vypadal rozmazaně a Hermia si uvědomila, že ho vidí skrz slzy, které jí proudily po tvářích. Šmátrala po kapesníku a Renthe ji podal svůj. Otřela si tváře, ale slzy se řinuly dál.

„Já jsem to jen slyšel,“ ozval se Renthe. „Musím zavolat jeho rodičům a říct jim to.“

Hermia je dobře znala. Nebylo pro ni snadné jednat se zatvrzelým pastorem; zdálo se, že dokáže s lidmi navázat kontakt, jen když je ovládá, a podřizovat se Hermia moc neuměla. Své syny miloval, ale lásku dával najevo tím, že jim diktoval pravidla. Na Arnově matce si Hermia nejživěji pamatovala její ruce, neustále rozpraskané, protože byly příliš často ve vodě při praní prádla, čištění zeleniny a drhnutí podlah. Myšlenka na ně ji odvedla od vlastní ztráty a pocítila soucit. Moc je to sebere. „Musí pro vás být strašné přinést jim takovou zprávu,“ řekla veliteli.

„To je. Byl to jejich prvorozený syn.“

Tím jí připomněl druhého syna, Haralda. Byl blonďák, zatímco Arne byl tmavovlasý, i v jiných ohledech byli odlišní: Harald byl vážnější, tak trochu intelektuál s dávkou Arnova lehkého šarmu, ale byl také milý. Arne řekl, že se s Haraldem poradí, jak se dostat na základnu na Sande. Kolik toho Harald ví? Je do akce zapojený?

Mozek zase začínal řešit praktické problémy, ale byl jako prázdný. Rána, kterou dostala, ji nezabije, ale věděla, že už nikdy nebude jako dřív. „Co ještě vám řekla policie?“ zeptala se Renthea.

„Oficiálně pouze sdělili, že zemřel, když podával informace, a že žádná jiná osoba se na tom zřejmě nepodílela, což je eufemismus pro sebevraždu. Ale kamarád z Politigaarden mi prozradil, že to Arne udělal proto, aby ho nepředali gestapu.“

„Našli u něj něco?“

„Jak to myslíte?“

„Třeba fotografie.“

Renthe ztuhl. „Kamarád mi nic takového neřekl a pro mne i pro vás je nebezpečné o takové možnosti i hovořit. Slečno Mountová, měl jsem Arna rád a kvůli němu bych pro vás chtěl udělat, co budu moci, ale prosím nezapomínejte, že jako důstojník jsem odpřisáhl loajalitu králi, jehož rozkazy mi velí spolupracovat s okupační mocností. Ať jsou mé soukromé názory jakékoliv, nemohu schvalovat špionáž – a kdybych měl dojem, že se někdo takovou činností zabývá, bylo by mojí povinností tuto skutečnost hlásit.“

Hermia přikývla. To bylo zřetelné varování. „Vážím si vaší upřímnosti, pane majore.“ Zvedla se a otřela si oči. Pak si vzpomněla, že to je jeho kapesník a řekla: „Já ho vyperu a pošlu vám ho.“

„Ať vás to ani nenapadne.“ Obešel stůl a položil jí ruce na ramena. „Opravdu je mi to strašně líto. Prosím, přijměte mou nejhlubší soustrast.“

„Děkuji vám,“ řekla a odešla.

Jakmile vyšla z budovy, opět jí vytryskly slzy. Z Rentheova kapesníku byl mokrý cár. Nikdy by si nepomyslela, že má v sobě tolik tekutiny. Vše viděla skrz vodní stěnu, přesto se nějak dopravila na železniční stanici.

Pocit naprosté prázdnoty se vrátil, když začala uvažovat, co udělá dál. Úkol, který už zabil Poula a Arna, nebyl splněn. Ještě před úplňkem musela získat fotografie radarového zařízení na Sande. Ale nyní měla další motivaci: pomstu. Dokončení úkolu by bylo tou nejbolestivější odvetou, jakou mohla zasadit mužům, kteří dohnali Arna k smrti. A našla i novou výhodu, která jí pomůže. Už jí nezáleželo na vlastní bezpečnosti. Byla připravena podstoupit jakékoli riziko. Půjde ulicemi Kodaně s hlavou vztyčenou, a běda tomu, kdo se ji pokusí zastavit.

Ale co vlastně udělá?

Klíčem může být Arnův bratr. Harald bude pravděpodobně vědět, jestli se Arne vrátil na Sande, než ho policie dostala, a snad bude i vědět, jestli měl Arne fotografie u sebe, když ho zatkli. Kromě toho možná ví, kde Haralda najít.

Vracela se vlakem do Kodaně. Jel tak pomalu, že než se dostala do města, bylo na další cestu příliš pozdě. Šla si lehnout do toho svého zapadáku, pečlivě zamkla dveře proti zamilovaným opilcům a probrečela se k spánku. Druhý den ráno nastoupila do prvního vlaku do předměstské vesnice Jansborg.

Noviny, které si koupila na nádraží, měly velké záhlaví „NA PŮLI CESTY DO MOSKVY“. Nacisté dělali úžasné skoky. Za pouhý týden dobyli Minsk a byli na dohled od Smolenska, 320 kilometrů hluboko v sovětském území.

Úplněk byl už za osm dní.

Řekla školní sekretářce, že je snoubenkou Arna Olufsena a okamžitě byla uvedena do Heisovy pracovny. Muž, který byl odpovědný za Arnovo a Haraldovo vzdělání, jí připomínal žirafu v brýlích, která se dívá na svět pod sebou přes dlouhý nos. „Tak vy jste Arnova nastávající,“ řekl přátelským tónem. „Velice mě těší, že se s vámi setkávám.“

Zdálo se, že Heis o tragédii neví. Hermia bez úvodu řekla:

„K vám se ta zpráva nedostala?“

„Zpráva? Nevím jistě, jestli vám…“

„Arne je mrtev.“

„O, panebože!“ Heis se ztěžka posadil. „Já myslela, že už to víte.“

„Ne. Kdy se to stalo?“

„Včera časně ráno, na policejním velitelství v Kodani. Vzal si život, aby se vyhnul vyšetřování gestapem.“

„To je strašné!“

„Znamená to, že to jeho bratr ještě neví?“

„Nemám tušení. Harald už tady není.“ Tím ji překvapil. „Proč ne?“

„Bohužel byl vyloučen.“

„Myslela jsem, že je výtečný žák.“

„Ano, ale něco provedl.“

Hermia neměla čas probírat školácké přestupky. „Kde je Harald teď?“

„Předpokládám, že doma u rodičů.“ Heis se zamračil. „Proč se ptáte?“

„Ráda bych s ním mluvila.“

Bylo vidět, že Heis intenzivně přemýšlí. „O něčem konkrétním?“

Hermia zaváhala. Opatrnost jí velela, aby o svém poslání Heisovi nic neříkala, ale jeho poslední dvě otázky naznačovaly, že asi něco ví. Řekla: „Když Arna zatkli, možná měl u sebe něco, co patří mně.“

Heis předstíral, že se vyptává jen tak, ale rukama tiskl okraj stolu tak, že měl bílé kotníky. „Smím se zeptat co?“

Znovu zaváhala, pak to riskla. „Nějaké fotografie.“

„Aha.“

„Říká vám to něco?“

„Ano.“

Hermia byla zvědavá, jestli jí Heis bude důvěřovat. Mohla přece být detektiv, vydávající se za Arnovu snoubenku. „Kvůli těm fotografiím Arne zemřel. Pokoušel se mi je předat.“

Heis přikývl a zdálo se, že se rozhodl. „Když byl Harald vyloučen, vrátil se v noci do školy a vloupal se do fotokomory v chemické laboratoři.“

Hermia si spokojeně povzdechla. Harald ten film vyvolal. „Viděl jste ty snímky?“

„Ano. Každému říkám, že to byly fotografie mladých dam v choulostivých pózách, ale to je jen výmysl. Byly to snímky vojenského zařízení.“

Hermia si spokojeně oddechla. Fotografie tedy existují. Potud byl úkol úspěšně splněn. Ale kde je film teď? Měl Harald čas předat ho bratrovi? Jestli ano, má negativ policie a Arnova oběť byla zbytečná. „Kdy to Harald udělal?“

„Minulý čtvrtek.“

„Arne byl zatčen ve středu.“

„Takže snímky má stále Harald.“

„Ano.“ Hermii se vrátil elán. Arnova smrt nebyla zbytečná. Důležitý negativ stále existuje, někde. Zvedla se. „Děkuji vám za pomoc.“

„Pojedete na Sande?“

„Ano. Najít Haralda.“

„Hodně štěstí,“ popřál jí Heis.

Dvacátá třetí kapitola

Německá armáda měla milion koní. Většina divizí měla i veterinární rotu, která se starala o léčení nemocných a poraněných zvířat, shánění krmiva a chytání zaběhlých kusů. Jedna taková rota měla být ubytována na Kirstenslotu.

Pro Haralda to byla ta největší smůla. Důstojníci bydleli v zámku a asi sto mužů se ubytovalo v ruinách kláštera. Staré klášterní ambity, navazující na kostel, kde měl Harald svůj úkryt, se změnily v koňský špitál.

Podařilo se přesvědčit velitele, aby vojáci nepoužili přímo kostel. Karen otce uprosila, aby to tak vyjednal, protože prý nechce, aby jí vojáci poškodili poklady z dětství, které tam měla uložené. Pan Duchwitz veliteli kapitánu Kleissovi vysvětlil, že pro haraburdí je v kostele stejně málo použitelného místa. Když kapitán nahlédl oknem – Karen Haralda varovala, takže tam nebyl – souhlasil s tím, že kostel zůstane zamčený. Za to ale požádal na zámku o tři pokoje pro důstojníky, a tím bylo dosaženo dohody.

Němci byli zdvořilí, přátelští – a zvídaví. Kromě všech potíží, které Harald měl s opravou Horneta, musel teď navíc dělat všechno vojákům pod nosem.

Uvolnil šrouby, které držely pokroucenou nápravu hlavního podvozku. Měl v plánu oddělit poškozenou část, pak proklouznout mezi vojáky a nějak se dostat do dílny farmáře Nielsena. Když mu to Nielsen dovolí, opraví ji tam. Netknutá třetí vzpěra s tlumičem zatím nehybné letadlo udrží.

Brzda na kole byla pravděpodobně také poškozena, ale Harald se brzdami nehodlal trápit. Používaly se hlavně při pojíždění a Karen mu řekla, že to zvládne i bez nich.

Když pracoval, Harald neustále vykukoval z oken a čekal, že každou chvíli uvidí obličej kapitána Kleisse, Jak nakukuje dovnitř. Kleiss měl velký nos a vyčnívající bradu, která mu propůjčovala bojovný výraz. Ale nikdo nepřišel a po několika minutách držel Harald v ruce vzpěru ve tvaru V.

Postavil se na bednu, aby vykoukl z okna. Východní konec kostela částečně zakrýval kaštan, který byl nyní celý obrostlý listím. Zdálo se, že v bezprostřední blízkosti nikdo není. Harald prostrčil vzpěru oknem, pustil ji ven na zem a pak skočil za ní.

Za stromem uviděl široký trávník před zámkem. Vojáci tam vztyčili čtyři velké stany a zaparkovali vozidla, terénní auta a povozy pro koně a cisternu s palivem. Bylo vidět několik mužů přecházejících z jednoho stanu do druhého, ale bylo odpoledne a většina roty byla v práci, odváželi a přiváželi koně z železniční stanice, vyjednávali s farmáři o seně nebo ošetřovali nemocné koně v Kodani a jiných městech. Sebral vzpěru a šel rychle k lesu.

Když zahnul za roh kostela, spatřil kapitána Kleisse.

Kapitán byl velký muž s agresivním výrazem. Stál se zkříženými pažemi a rozkročenýma nohama a mluvil s nějakým poddůstojníkem. Oba se otočili a dívali se přímo na Haralda.

Haraldovi se v tu chvíli udělalo ze strachu zle. Má se dát chytit tak brzy? Zastavil se, aby se obrátil, pak si uvědomil, že útěkem by se usvědčil. Zaváhal a potom pokračoval v chůzi, vědom si, že jeho chování vypadalo provinile a že nese část podvozku letadla. Byl chycen při činu, a teď se jen mohl pokusit vylhat se z toho. Snažil se držet vzpěru jakoby nic, jako když nese tenisovou raketu nebo knihu.

Kleiss ho oslovil německy. „Kdo jste?“

Polkl a snažil se zachovat klid. „Harald Olufsen.“

„A co to tu máte?“

„Tohle?“ Harald slyšel tlukot vlastního srdce. Zoufale se pokoušel vymyslet si věrohodnou lež. „To je, ehm… „ Cítil, jak rudne, a najednou dostal nápad. „Je to část žacího soustrojí ze sekačky.“ Došlo mu, že nevzdělaný dánský kluk z venkova by nemluvil tak dobrou němčinou a nervózně čekal, jestli je Kleiss dost chytrý, aby mu ta nesrovnalost došla.

Kleiss se zeptal: „Co se stalo se sekačkou?“

„E… najela na balvan a ohnul se rám.“

Kleiss mu vzal vzpěru z ruky. Harald jen doufal, že neví, na co se kouká. Jeho profesí byli koně a nebyl žádný důvod, proč by měl být schopen poznat část podvozku letadla. Harald zatajil dech a čekal na Kleissův verdikt. Konečně mu vzpěru vrátil. „Tak dobře, pokračujte.“

Harald vešel do lesa.

Když byl z dohledu, zastavil se a opřel o strom. Byla to příšerná chvíle. Měl pocit, že bude zvracet, ale podařilo se mu reakci potlačit.

Konečně se dal do kupy. Takových momentů by mohlo být víc. Bude si na to muset zvyknout.

Kráčel dál. Bylo teplo, ale pod mrakem, letní kombinace obvyklá pro Dánsko, kde žádné místo není daleko od moře. Když už se blížil k farmě, přemýšlel, jak moc se starý Nielsen naštval, že bez varování utekl, když u něj pracoval jen jediný den.

Nielsena našel na dvoře farmy, jak se bojechtivě dívá na traktor, z jehož motoru syčela pára.

Nielsen mu věnoval nepřátelský pohled. „Co chceš, ty dezertére?“

To byl špatný začátek. „Mrzí mě, že jsem odešel bez vysvětlení,“ řekl Harald. „Nečekaně mě odvolali domů k rodičům a neměl jsem čas s vámi před odjezdem promluvit.“

Nielsen se neptal, co to bylo za naléhavou událost. „Nemůžu si dovolit platit nespolehlivé dělníky.“

To znělo Haraldovi nadějně. Jestli se starý nevrlý sedlák zajímá jen o peníze, může si je nechat. „Já nechci, abyste mi platil.“

Nielsen na to jen něco zavrčel, ale vypadal o něco míň zle. „Tak co tedy chceš?“

Harald váhal. Tohle byla ta těžší část. Nechtěl Nielsenovi prozradit příliš mnoho. Tak řekl jen: „Laskavost.“

„Jakou?“

Harald mu ukázal vzpěru. „Rád bych použil vaši dílnu k opravě součásti své motorky.“

Nielsen se na něj podíval: „Kristepane, ty máš ale drzost, chlapče.“

To já vím, pomyslel si Harald. „Je to opravdu důležité,“ žadonil. „Snad byste to mohl udělat, místo abyste mi zaplatil za ten den, co jsem u vás pracoval.“

„Snad bych mohl.“ Nielsen váhal, patrně se mu nechtělo Haraldovi nijak pomoci, ale jeho skrblivá nátura zvítězila. „Tak tedy dobře.“ Harald skryl své nadšení.

Nielsen dodal: „Když mi nejdřív spravíš tenhle zatracenej traktor.“

Harald si pro sebe zaklel. Nechtělo se mu promarnit hodinu s Nielsenovým traktorem, když měl tak krátký čas na opravu Horneta. Ale byl to jen vařící se chladič. „Tak jo,“ řekl farmáři.

Nielsen odpochodoval, aby si našel něco jiného, nač může nadávat.

Traktoru brzy došla pára a Harald se mohl na motor podívat. Okamžitě viděl, že hadice praskla v místě, kde byla napojena na trubku, a z chladicího systému tak mohla unikat voda. Samozřejmě neměl šanci někde sehnat náhradní hadici, ale naštěstí ta, co tam byla, měla trochu vůle, takže mohl odříznout zpuchřelý konec a hadici zase napojit. Z kuchyně si přinesl kbelík horké vody a chladič naplnil. Bylo totiž nebezpečné nalít na přehřátý motor studenou vodu. Nakonec traktor nastartoval, aby měl jistotu, že svorka drží. Držela.

Konečně mohl jít do dílny.

Potřeboval kus tenkého ocelového plechu, aby zpevnil zlomenou část držáku nápravy. Už věděl, kde ho najít. Na zdi byly čtyři kovové regály. Sundal všechno z vrchního a narovnal předměty na tři spodní. Potom vrchní polici zvedl a položil si ji na stůl. Nielsenovými nůžkami na plech odstřihl zahnuté okraje a nastříhal si čtyři proužky.

Ty použije jako dlahy.

Jeden proužek vložil do svěráku a vyklepal ho do hrubého oblouku, aby pasoval na oválnou trubku vzpěry. Totéž udělal i s dalšími třemi. Potom je přivařil na promáčknutá místa vzpěry.

Odstoupil, aby se na své dílo podíval. „Nehezké na pohled, ale účinné,“ pronesl nahlas.

Vracel se lesem zpět k zámku a slyšel zvuky vojenského tábora: muže pokřikující na sebe, túrované motory, řehtající koně. Byl časný večer a vojáci se vraceli z denní služby. Přemýšlel, jestli bude mít problémy dostat se nepozorovaně zpět do kostela.

Ke klášteru šel zezadu. Na severní straně kostela se o zeď opíral mladý vojín a kouřil cigaretu. Harald na něj kývl a voják mu řekl dánsky: „Dobrý den, já jsem Leo.“

Harald se pokusil usmát. „Já jsem Harald, těší mě.“

„Nedal by sis cigaretu?“

„Děkuju, někdy jindy. Mám naspěch.“

Harald přešel na stranu kostela. Našel si špalek a přikutálel ho pod jedno okno. Tam se na něj postavil a podíval se do kostela. Prostrčil trojúhelníkovou vzpěru skrz vysklené okno a pustil ji na bednu stojící uvnitř pod oknem. Odrazila se od bedny a dopadla na podlahu. Potom se protáhl dovnitř sám.

Ozval se hlas: „Nazdar!“

Srdce se mu zastavilo; potom uviděl Karen. Stála u ocasu, částečně skrytá letadlem, a pracovala na křídle s poškozeným koncem. Harald sebral vzpěru nápravy a šel ji ukázat Karen.

Pak někdo pronesl německy: „Já myslel, že tohle místo je prázdné!“

Harald se otočil. Mladý vojín Leo nakukoval dovnitř oknem. Harald na něj zděšeně zíral a proklínal svou smůlu. „Je to skladiště.“ Leo se také protáhl oknem a skočil na podlahu. Harald hodil okem k ocasu letadla. Karen zmizela. Leo se rozhlížel a vypadal spíš zvědavě než podezíravě.

Hornet Moth byl zakryt od vrtule po kabinu a křídla měl složená, ale trup bylo vidět a na druhém konci místnosti bylo možno rozeznat ocasní plochy. Jaký asi má Leo postřeh?

Voják měl zřejmě naštěstí větší zájem o rolls-royce. „Pěkný auto,“ konstatoval. „To je tvoje?“

„Bohužel ne,“ odpověděl Harald. „Můj je ten motocykl.“ Zvedl vzpěru nápravy od Horneta. „Tohle je pro moji sajdkáru. Pokouším se ji spravit.“

„A!“ Leo neprojevil žádnou nedůvěru. „Rád bych pomohl, ale o strojích nevím vůbec nic. Moje specialita je konina.“

„Samozřejmě.“ Byli asi stejného věku a Harald pocítil k osamělému mladíkovi daleko od domova sympatie. Ale stejně si přál, aby už odešel, než uvidí příliš mnoho.

Zazněl ostrý hvizd. „Večeře,“ řekl Leo.

Bohudíky, pomyslel si Harald.

„Rád jsem si s tebou popovídal, Haralde. Těším se, že tě zase uvidím.“

„Já taky.“

Leo se postavil na bednu a protáhl se oknem ven. „Ježíšmarjá!“ povzdechl si nahlas Harald.

Karen se vynořila zpoza zádi letadla a vypadala otřeseně. „To byla nepříjemná chvíle.“

„Neměl žádné podezření, jen si chtěl popovídat.“

„Bůh nás ochraňuj před přátelskými Němci,“ odvětila s úsměvem.

„Amen.“ Hrozně se mu líbilo, když se usmívala. Bylo to, jako když vychází slunce. Díval se jí do tváře tak dlouho, jak se jen odvážil.

Potom se obrátil ke křídlu, na kterém pracovala. Viděl, že opravovala trhliny. Šel blíž a postavil se vedle ní. Byla oblečena do starých manšestrových kalhot, které vypadaly, jako by je nosila na zahradničení, a do pánské košile s vyhrnutými rukávy. „Na poškozená místa lepím lněné záplaty,“ vysvětlovala. „Až lepidlo uschne, záplaty přetřu, aby byly vzduchotěsné.“

„Kde jsi sebrala látku a lepidlo a barvu?“

„Z divadla. Vrhla jsem pohled na kulisáka.“

„Dobře jsi udělala.“ Zřejmě pro ni bylo snadné přimět muže udělat vše, co si zamanula. Žárlil na kulisáka. Zeptal se: „Co vlastně celý den v divadle děláš?“

„Studuji jako záskok hlavní roli v Les Sylphides.“

„Budeš ji moct tančit na jevišti?“

„Ne. Jsou dvě obsazení, takže by musely onemocnět obě tanečnice.“

„Škoda. Moc rád bych tě viděl.“

„Jestliže dojde na nemožné, seženu ti lístek.“ Obrátila opět pozornost ke křídlu. „Musíme se ujistit, že uvnitř není nic zlomené.“

„To znamená, že musíme prozkoumat dřevěná žebra pod látkou.“

„Ano.“

„No, když teď máme materiál na opravu trhlin, možná bychom mohli do látky vyříznout okénko a jen tam nakouknout.“ Zatvářila se pochybovačně. „Tak jo…“

Usoudil, že nůž by nalakovaný potah snadno prořízl, ale na polici s nástroji našel ostré dláto. „Kde bychom měli řezat?“

„U vzpěr.“

Přitlačil dláto na povrch. Jakmile vznikl malý otvor, dláto látku řezalo relativně snadno. Harald udělal řez do L a uvolněný kus přehnul, čímž vznikl slušný otvor.

Karen namířila baterku do otvoru, naklonila se k němu a nahlédla dovnitř. Dívala se dost dlouho, potom zvedla hlavu a strčila tam paži. Něco popadla a prudce tím zatřepala. „Myslím, že máme kliku,“ řekla. „Nic se tam nehýbe.“

Odstoupila a její místo zaujal Harald. Sáhl dovnitř, chytil za vzpěru a zalomcoval s ní. Celé křídlo se hýbalo, ale žádné oslabení necítil.

Karen byla potěšena. „Děláme pokroky,“ prohlásila. „Když zítra dokážu dodělat opravy potahu a ty přiděláš držák nápravy, drak bude až na chybějící lanka kompletní. A pořád ještě máme osm dnů.“

„Už ne,“ řekl Harald. „Aby měla naše informace nějaký účinek, musíme se zřejmě dostat do Anglie aspoň čtyřiadvacet hodin před náletem. Takže to máme sedm dní. Abychom tam přiletěli sedmý den, potřebujeme odstartovat večer před tím a letět přes noc. Takže doopravdy máme na všechny opravy maximálně šest dnů.“

„To budu muset dodělat opravy potahu dnes večer.“ Podívala se na hodinky. „Měla bych se ukázat doma k večeři, ale vrátím se, jak nejdřív to půjde.“

Odložila lepidlo a ve dřezu si umyla ruce mýdlem, které přinesla Haraldovi. Pozoroval ji. Vždycky mu bylo líto, když odešla. Pomyslel si, jaké by to bylo, být s ní celý den, každý den. Říkal si, že to je asi ten pocit, který lidi vede k tomu, že se chtějí vzít. Chce se s Karen oženit? To ale byla hloupá otázka. Ovšemže chce. Nepochyboval o tom. Někdy se pokoušel představit si je dva po deseti letech, jak se budou mít dost a budou se nudit, ale nešlo to. S Karen nikdy nebude nuda.

Utřela si ruce do cípu ručníku. „O čem tak úporně přemýšlíš?“ Ucítil, že se červená. „Přemýšlím o budoucnosti.“ Vrhla na něj překvapivě přímý pohled a na moment měl pocit, že mu čte myšlenky; pak se podívala jinam. „Dlouhý let přes Severní moře,“ poznamenala. „Skoro tisíc kilometrů bez možnosti přistání. Takže bychom měli mít jistotu, že to ten starý dráček vydrží.“

Šla k oknu a postavila se na bednu. „Nedívej se – toto je dámy nedůstojný manévr.“

„Nebudu, přísahám,“ slíbil se smíchem.

Vytáhla se na okno. S radostí slib porušil, a jak se protahovala rámem, sledoval její zadeček. Pak mu zmizela.

Opět obrátil pozornost k letadlu. Připevnit zpět zpevněnou vzpěru nápravy by nemělo trvat tak dlouho. Šrouby a matky našel tam, kde je zanechal, na pracovním stole. Poklekl ke kolu, nasadil vzpěru na místo a začal utahovat šrouby, které ji držely na trupu a na závěsu kola.

Zrovna když práci dokončoval, vrátila se Karen do kostela, mnohem dřív, než čekal.

Usmál se, potěšen tím brzkým návratem, ale pak zahlédl, že je celá rozrušená. „Co se stalo?“ zeptal se. „Volala tvoje matka.“

Harald se rozzlobil. „Zatraceně! Neměl jsem jí říkat, kam jedu. S kým mluvila?“

„S otcem. Ale řekl jí, že tady určitě nejsi, a zdá se, že mu to uvěřila.“

„Díky bohu.“ Byl rád, že se rozhodl matce neříct, že bydlí v nepoužívaném kostele. „Co vlastně chtěla?“

„Má špatné zprávy.“

„Jaké?“

„O Arnovi.“

Haralda bodlo u srdce, když si uvědomil, že na bratra, strádajícího ve vězení, za posledních několik dnů skoro ani nepomyslel. „Co se mu stalo?“

„Arne je… Je mrtev.“

Zpočátku to Harald nechápal. „Mrtev?“ zeptal se, jako by nerozuměl, co to slovo znamená. „Jak je to možné?“

„Policie tvrdí, že si sám vzal život.“

„Sebevražda?“ Harald měl pocit, že se kolem něj hroutí svět, stěny kostela se řítí a stromy v parku padají a zámek Kirstenslot odlétá v silném vichru. „Proč by to dělal?“

„Aby se vyhnul výslechu na gestapu. Řekl jí to Arnův velitel.“

„Aby se vyhnul… „ Harald okamžitě pochopil, co to znamenalo. „Bál se, že nevydrží mučení.“

Karen přikývla. „Tak si to vysvětlil.“

„Kdyby promluvil, zradil by mne.“

Mlčela. Nedala najevo ani souhlas, ani mu neodporovala. „On se zabil, aby mě ochránil.“ Harald náhle potřeboval, aby mu Karen potvrdila jeho dedukci. Uchopil ji za ramena. „Mám pravdu, že ano?“ vykřikl. „Muselo to tak být! Udělal to kvůli mně! Řekni něco, proboha!“ Konečně se ozvala. Zašeptala: „Myslím, že máš pravdu.“ Haraldův vztek se okamžitě změnil v zármutek. Zaplavil ho a přestal se ovládat. Slzy mu zalily oči a celé tělo se mu otřásalo vzlyky. „Ach, Bože!“ povzdechl si a zakryl si vlhkou tvář rukama. „Ach, Bože, to je strašné!“

Ucítil, jak ho Kareniny ruce objímají. Něžně si přitáhla jeho hlavu na rameno. Jeho slzy se jí vpíjely do vlasů a stékaly jí po hrdle. Hladila ho na krku a líbala mu mokrou tvář. „Chudák Arne,“ řekl Harald hlasem přidušeným smutkem. „Chudák Arne.“

„Je mi to líto,“ zamumlala Karen. „Drahoušku Haralde, je mi to tak líto.“

Dvacátá čtvrtá kapitola

Uprostřed Politigaarden, velitelství kodaňské policie, byl prostorný dvůr otevřený slunečním paprskům. Kolem vedla arkáda z klasických dvojitých pilířů, rozmístěných v pravidelně se opakujícím vzoru. Pro Petera Flemminga tento vzor představoval to, jak zákon a pravidelnost dovolují světlu pravdy posvítit si na lidskou špatnost. Často se ptal, jestli to byl architektův záměr, nebo jestli si jen myslel, že dvůr tak bude hezčí.

Stáli s Tildou Jespersenovou v arkádě, opírali se o dvojici pilířů a kouřili. Tilde měla na sobě blůzu bez rukávů, která ukazovala hladkou pleť jejích paží. Na předloktí měla jemné světlé chloupky. „Gestapo skončilo s Jensem Toksvigem,“ řekl Peter.

„A co?“

„Nic.“ Byl podrážděný a potřásl rameny, jako by chtěl setřást pocit zklamání. „Samozřejmě jim řekl vše, co věděl. Patří k Nočním strážcům, předával informace Poulu Kirkeovi a souhlasil, že ukryje Arna Olufsena, když musel prchnout. Také řekl, že celý projekt zorganizovala Arnova snoubenka Hermia Mountová, která je v Anglii u MI6.“

„Zajímavé… ale nijak nám to nepomůže.“

„Právě. Naneštěstí pro nás Jens neví, kdo se proplížil na základnu na Sande, ani nemá tušení o filmu, který Harald vyvolal.“

Tilde vtáhla kouř. Peter sledoval její ústa. Zdálo se, že cigaretu líbá. Vdechla a pak vyfoukla kouř nosem. „Arne se zabil, aby někoho chránil,“ poznamenala. „Řekla bych, že ta osoba má negativ.“

„Buď ho má jeho bratr Harald, nebo ho předal někomu jinému. Tak nebo tak s ním musíme mluvit.“

„Kde je?“

„Zřejmě na faře na Sande. Jiný domov nemá.“ Podíval se na hodinky. „Musím za hodinu chytit vlak.“

„Proč tam nezavolat?“

„Nechci mu dát šanci utéct.“

Tilde se tvářila znepokojeně. „Co řekneš rodičům? Nemyslíš, že tě budou obviňovat z toho, co se stalo Arnovi?“

„Nevědí, že jsem tam byl, když se Arne zastřelil. Oni ani nevědí, že jsem ho zatknul.“

„Asi ne,“ řekla pochybovačně.

„Ale stejně seru na to, co si myslí,“ vyrazil netrpělivě Peter. „Generál Braun málem proskočil střechou, když jsem mu řekl, že špioni možná mají fotografie základny na Sande. Bůh ví, co tam Němci mají, ale je to strašně tajné. A dává vinu mně. Jestli se ten film dostane z Dánska, nevím, co mi udělá.“

„Ale přece ty jsi odhalil tu špionážní skupinu!“

„A málem lituju, že jsem to udělal.“ Zahodil nedopalek cigarety, šlápl na něj a podrážkou ho rozdrtil. „Byl bych rád, kdybys jela na Sande se mnou.“

Její jasně modré oči se na něj zkoumavě zadívaly. „Ovšem, jestli potřebuješ mou pomoc.“

„A chtěl bych, aby ses seznámila s mými rodiči.“

„Kde budu bydlet?“

„Znám malý hotel v Morlunde, tichý a čistý, který ti bude vyhovovat.“ Jeho otec samozřejmě vlastnil hotel, ale to bylo příliš blízko domova. Kdyby tam Tilde bydlela, všichni obyvatelé Sande by věděli, co každou minutu dělá.

Peter a Tilde nemluvili o tom, co se stalo u něj v bytě, i když to bylo už před šesti dny. Vlastně ani nevěděl, co říct. Cítil nutkání to udělat, milovat se s Tildou před Inge, a Tilde s tím souhlasila, protože sdílela jeho vášeň, a zřejmě pochopila, jak to potřebuje. Potom ji to zřejmě trápilo, a tak ji odvezl domů, políbil na dobrou noc a odjel.

Už to nezopakovali. Jednou to stačilo, aby dokázal, co dokázat musel. Druhý den večer šel do bytu k ní, ale její syn byl vzhůru, pořád chtěl napít a stěžoval si na zlé sny, a Peter brzy odešel. Teď viděl výlet na Sande jako možnost být s ní sám.

Ale zdálo se, že váhá. Položila mu další praktickou otázku:

„A co Inge?“

„Řeknu agentuře, aby zařídila ošetřování 24 hodin denně, jak jsem to udělal, když jsme jeli na Bornholm.“

„Rozumím.“

Dívala se přes dvůr, uvažovala a Peter studoval její profil: malý nosík, jako luk tvarovaná ústa, odhodlaná brada. Vzpomněl si, jak nesmírně vzrušující zážitek to byl, když ji měl. Určitě na to nemohla zapomenout. Zeptal se: „Nechceš se mnou strávit noc?“

S úsměvem se k němu otočila. „Ovšemže chci. Měla bych si jít zabalit.“

Druhý den ráno se Peter probudil v hotelu Oesterport v Morlunde. Oesterport byl slušný podnik, ale jeho majitel, Eriand Berten, nebyl manželem ženy, která si říkala paní Bertenová. Eriand měl v Kodani manželku, která mu nechtěla povolit rozvod. Nikdo v Morlunde to nevěděl a Peter Flemming to odhalil náhodou, když vyšetřoval vraždu nějakého Jacoba Bertena, což nebyl žádný Eriandův příbuzný. Peter Eriandovi naznačil, že se dozvěděl o pravé paní Bertenové, ale jinak si to nechal pro sebe, protože věděl, že toto tajemství mu nad Eriandem dává moc. Nyní se mohl spolehnout na jeho diskrétnost. Ať mezi Peterem a Tildou bude v hotelu Oesterport cokoliv, Eriand to nikomu neřekne.

Ovšem Peter a Tilde spolu nakonec nespali. Vlak měl zpoždění a dorazil až v noci, dávno poté, kdy odplul poslední parník na Sande. Unavení a ve špatné náladě po frustrujícím cestování, šli každý do svého jednolůžkového pokoje a pár hodin se prospali. Teď chtěli chytit první ranní loď. Rychle se oblékl a šel zaklepat na Tildiny dveře. Právě si nasazovala slaměný klobouk a dívala se do zrcadla, aby si ho upravila. Políbil ji na tvář, aby jí nepoškodil líčení.

Sešli do přístavu. Když nastupovali na loď, místní policista a německý voják je požádali o osobní průkazy. Kontrolní stanoviště bylo nové. Peter usoudil, že to je další bezpečnostní opatření, které podnikli Němci kvůli zájmu špionů o Sande. Ale mohlo by být užitečné i pro Petera. Ukázal svůj policejní odznak a požádal je, aby napsali jména všech, kteří během příštích několika dnů navštíví ostrov. Bude zajímavé vidět, kdo přijede na Arnův pohřeb.

Na druhé straně kanálu na ně čekal hotelový koňský taxík. Peter řekl kočímu, ať je odveze na faru.

Slunce vycházelo nad horizont a odráželo se od okének v nízkých domcích. Přes noc pršelo a tvrdá tráva písečných dun se leskla kapkami. Lehký vánek čechral mořskou hladinu. Zdálo se, že na Tildinu návštěvu se ostrov oblékl do toho nejhezčího. „Tak hezké místo,“ řekla Tilde. Byl rád, že se jí tu líbí. Jak jeli, ukazoval jí jednotlivá místa: hotel, otcův dům – největší na ostrově – a vojenskou základnu, která byla cílem skupiny špionů.

Když se blížili k faře, Peter si všiml, že dveře kostelíka jsou otevřené a zaslechl klavír. „To by mohl být Harald,“ řekl Tildě. Ve vlastním hlasu slyšel vzrušení. Že by to bylo tak snadné? Odkašlal si a hlas byl rázem hlubší a klidnější. „Tak se tam podíváme, ne?“

Vystoupili z bryčky. Kočí se zeptal: „V kolik hodin se mám vrátit, pane Flemmingu?“

„Prosím, počkejte tady,“ řekl mu Peter.

„Já mám další zákazníky –“

„Počkáte!“

Kočí si pro sebe něco zamumlal.

„Jestli tu nebudete, až vyjdu ven,“ řekl Peter, „máte výpověď.“ Kočí se tvářil naštvaně, ale zůstal stát.

Peter s Tildou vešli do kostela. Na vzdáleném konci sálu seděla u piana vysoká mužská postava. Muž seděl zády ke dveřím, ale Peter znal ta široká ramena a kulatou hlavu. Byl to Bruno Olufsen, Haraldův otec.

Peter sebou zklamaně trhnul. Na tohle zatčení si brousil zuby. Musí být opatrný, aby se nenechal ovládnout pocity.

Pastor hrál pomalý hymnus v mollové stupnici. Peter hodil okem po Tildě a viděl, že má zarmoucený výraz. „Nenech se zmást,“ zamumlal. „Ten starý tyran je tvrdý jako ocel.“

Verš skončil a Olufsen začal hrát další. Peter už nebyl ochoten čekat. Hlasitě řekl: „Pastore!“

Pastor nepřestal ihned hrát, ale dokončil řádek not a na chvíli nechal tóny doznít. Konečně se obrátil. „Mladý Peter,“ pronesl nevýrazným hlasem.

Petera na chvíli zarazilo, když si všiml, že pastor jakoby zestárl. Ve tváři měl vepsanou únavu a modré oči ztratily svůj ledový lesk. Po okamžiku překvapení Peter řekl: „Hledám Haralda.“

„Nemyslel jsem si, že jde o kondolenční návštěvu,“ odvětil chladně pastor.

„Je tady?“

„Je to oficiální výslech?“

„Proč se ptáte? Je Harald zapleten do nějaké špatnosti?“

„Určitě ne.“

„To rád slyším. Je doma?“

„Ne. Není ani na ostrově. Nevím, kam šel.“

Peter se podíval na Tildu. Tohle bylo zklamání, ale na druhé straně to potvrzovalo, že Harald je vinen. Proč by jinak zmizel? „Kde podle vás může být?“

„Jděte pryč.“

Arogantní jako vždy. Ale tentokrát to pastorovi nemůže projít, říkal si s potěšením Peter. „Váš starší syn se zabil, protože byl přistižen při špionáži,“ pronesl ostře.

Pastor sebou trhnul, jako by ho Peter uhodil.

Peter zaslechl, jak se Tilde vedle něj prudce nadechla, a uvědomil si, že ji svou krutostí šokoval, ale tlačil dál. „Váš mladší syn možná spáchal stejný zločin. Ve vaší situaci si nemůžete dovolit jednat s policií zpupně.“

Pastorova obvykle hrdá tvář měla dotčený a zranitelný výraz. „Řekl jsem ti, že nevím, kde Harald je,“ odpověděl netečně. „Máš ještě další otázky?“

„Co přede mnou skrýváte?“

Pastor si povzdechl. „Jsi jeden z mého stáda, a když ke mně přijdeš pro duchovní pomoc, neodmítnu tě. Ale z žádného jiného důvodu s tebou mluvit nebudu. Jsi arogantní a krutý a tak bezcenný, jak jen stvoření Boží může být. Jdi mi z očí.“

„Nemůžete vyhazovat lidi z kostela – nepatří vám.“

„Jestli se chceš modlit, jsi tu vítán. Jinak odejdi.“

Peter váhal. Nechtěl se nechat vyhodit, ale věděl, že byl poražen. Po chvíli vzal Tildu za ruku a vyvedl ji ven. „Říkal jsem ti, že je tvrdý.“

Tilde se zdála otřesená. „Myslím, že ten muž trpí.“

„Nepochybně. Ale řekl nám pravdu?“

„Harald se zřejmě někde ukryl, což znamená, že téměř určitě má ten film.“

„Takže ho musíme najít.“ Peter se znovu vrátil k rozhovoru s pastorem. „Rád bych věděl, jestli otec ví, kde je.“

„Zažil jsi někdy, že by pastor lhal?“

„Ne… Ale může udělat výjimku, aby ochránil syna.“

Tilde udělala odmítavé gesto. „Z něho v žádném případě nic nedostaneme.“

„Souhlasím. Ale jsem na správné stopě – to je to hlavní. Zkusíme matku. Aspoň ta je z masa a krve.“

Přišli k domu. Peter vedl Tildu dozadu. Zaklepal na kuchyňské dveře a vešel bez čekání na odpověď, jak bylo na ostrově zvykem.

Lisbeth Olufsenová seděla jen tak u kuchyňského stolu. Peter ji v životě neviděl nečinnou; vždycky vařila nebo uklízela. I v kostele stále něco dělala, rovnala řady židlí, rozdávala nebo sbírala zpěvníky, přikládala rašelinu do kotlíku, který v zimě vyhříval velkou místnost. Nyní seděla a dívala se na ruce. Kůže byla místy rozpraskaná do masa jako ruce rybářů.

„Paní Olufsenová?“

Otočila k němu hlavu. Oči měla zarudlé a tváře vpadlé. Po chvíli ho poznala. „Dobrý den, Petere,“ řekla bezvýrazně.

Rozhodl se, že na ni použije měkčí přístup. „Mrzí mě, co se stalo Arnovi.“

Jen neurčitě přikývla.

„To je má přítelkyně Tilde. Pracujeme spolu.“

„Těší mě.“

Posadil se ke stolu a pokynul Tildě, ať udělá totéž. Snad prostá, praktická otázka vyvede paní Olufsenovou z jejího omámení. „Kdy je pohřeb?“ Chvíli přemýšlela a pak řekla: „Zítra.“ To už bylo lepší.

„Mluvil jsem s pastorem,“ pokračoval Peter. „Viděli jsme ho v kostele.“

„Zlomilo mu to srdce. Ale navenek to nedává najevo.“

„Já to chápu. I Haralda to muselo zdrtit.“

Podívala se na něj a rychle zas vrátila pohled na ruce. Byl to kratičký pohled, ale Peter z něho vyčetl strach a klam. Zamumlala: „S Haraldem jsme nemluvili.“

„A proč?“

„Nevíme, kde je.“

Peter nedokázal poznat, zda občas nelže, ale byl si jistý, že ho chce nějak oklamat. Rozzlobilo ho, že pastor a jeho žena, kteří předstírali, že jsou morálně nadřazeni ostatním, chtějí před policií záměrně skrývat pravdu. Zvýšil hlas. „Radím vám, abyste s námi spolupracovala!“

Tilde mu položila ruku na paži, aby ho zarazila, a tázavě se na něj podívala. Přikývl, aby začala sama. Řekla: „Paní Olufsenová, mrzí mě, že vám musím sdělit, že Harald je možná zapleten do stejné nezákonné činnosti jako Arne.“

Paní Olufsenová vypadala vyděšeně.

Tilde pokračovala: „Čím déle v tom bude pokračovat, o to horší bude jeho situace, až ho dopadneme.“

Stará žena zavrtěla hlavou, tvářila se nešťastně, ale nic neřekla. „Kdybyste nám ho pomohla najít, udělala byste pro něj to nejlepší.“

„Já nevím, kde je,“ opakovala, ale už ne tak pevně. Peter ucítil slabinu. Vstal, naklonil se přes kuchyňský stůl, až měl obličej proti jejímu obličeji. „Viděl jsem, jak Arne zemřel,“ řekl drsně. Oči paní Olufsenové se hrůzou rozevřely.

Pokračoval: „Viděl jsem, jak si váš syn přiložil pistoli ke krku a stiskl kohoutek.“

Ozvala se Tilde: „Petere, ne –“

Ignoroval ji. „Viděl jsem, jak mu krev a mozek vystříkly na zeď za ním.“

Šokovaná paní Olufsenová vykřikla bolestí.

Peter spokojeně konstatoval, že se sesype. Chtěl využít své výhody. „Váš starší syn byl špion a zločinec a skončil násilnou smrtí. Ti, kteří mečem žijí, mečem i zahynou, tak to stojí v bibli. Chcete, aby se totéž stalo vašemu druhému synovi?“

„Ne,“ šeptla. „To ne.“

„Tak mi řekněte, kde je!“

Kuchyňské dveře se rozlétly, pastor vešel dovnitř a zvolal. „Ty hnuse!“ Peter se narovnal. Byl zaražený, ale vzdoroval. „Mám právo vyslechnout –“

„Vypadněte z mého domu!“

„Pojďme, Petere,“ řekla Tilde. „Já přesto chci vědět –“

„Okamžitě!“ zařval pastor. „Ihned odejdi!“ Vydal se kolem stolu.

Peter ustoupil. Věděl, že by se neměl nechat ukřičet. Byl tu v zákonné policejní záležitosti a měl právo klást otázky. Ale impozantní jednání pastora ho vyděsilo, i když měl pistoli pod sakem, a pomalu couval ke dveřím.

Tilde je otevřela a vyšla ven.

„S vámi dvěma jsem ještě neskončil,“ řekl chabě Peter, když pozpátku vycházel ven.

Pastor mu zabouchl dveře před nosem.

Peter se otočil. „Zatracení pokrytci. Oba jsou stejní.“

Bryčka čekala. „Do otcova domu,“ řekl Peter a nastoupili.

Když odjížděli, snažil se z mysli vymazat pokořující scénu a soustředit se na další kroky. „Harald musí někde bydlet,“ řekl Tildě.

„Samozřejmě.“ Její tón byl strohý a Peter uhádl, že scéna, které byla svědkem, ji vyvedla z rovnováhy.

„Není ve škole a není doma a nemá žádné příbuzné, kromě nějakého strýce v Hamburku.“

„Mohli bychom rozeslat jeho fotografii.“

„Bude problém nějakou najít. Pastor na fotky nevěří – jsou prý známkou marnivosti. Copak jsi viděla v kuchyni nějaké obrázky?“

„A co školní fotka?“

„To není tradice Jansborgu. Jediná Arnova fotografie, kterou jsme dokázali najít, byla v jeho vojenských materiálech. Pochybuju, že někde existuje Haraldova fotka.“

„Co tedy uděláme dál?“

„Myslím, že bydlí u nějakých přátel. Co ty na to?“

„Asi ano.“

Nedívala se na něj. Povzdechl si. Byla na něj nahněvaná. Budiž. „Ty uděláš tohle,“ a znělo to jako rozkaz. „Zavolej do Politigaarden. Pošli Conrada do Jansborg Skole. Sežeň seznam domácích adres všech kluků z Haraldovy třídy. Potom ať někdo všechny navštíví, položí jim pár otázek a trochu se porozhlédne.“

„Určitě jsou z celého Dánska. Trvalo by měsíc všechny navštívit. Kolik času máme?“

„Velmi málo. Nevím, jak dlouho bude Haraldovi trvat, než objeví způsob, jak dostat film do Londýna, ale je to fikaný mladý darebák. Kde to bude možné, využijte místní policii.“

„Dobře.“

„Jestli nebydlí někde u kamarádů, musí se skrývat u dalšího člena špionážní sítě. Zůstaneme tu na pohřeb a uvidíme, kdo se ukáže. Jeden z nich určitě bude vědět, kde Harald je.“

Blížili se ke vchodu do domu Axela Flemminga a bryčka zpomalila. Tilde se zeptala: „Nebude ti vadit, když se vrátím do hotelu?“

Jeho rodiče je čekali na oběd, ale Peter viděl, že Tilde nemá náladu. „Tak dobře.“ Poklepal kočímu na rameno. „Jeďte do přístavu.“

Chvíli jeli mlčky. Když se blížili k molu, Peter se zeptal:

„Co budeš dělat v hotelu?“

„Vlastně si myslím, že bych se měla vrátit do Kodaně.“ To ho rozzlobilo. Když se kůň zastavil na nábřeží, řekl: „Co je to kruci s tebou?“

„Nelíbilo se mi, co se teď stalo.“

„Museli jsme to udělat!“

„Tím si nejsem jistá.“

„Bylo naší povinností přimět ty lidi, aby nám řekli, co vědí.“

„Povinnost není všechno.“

Vzpomněl si, že totéž řekla během jejich sporu o Židech. „To je jen hraní se slovíčky. Povinnost je to, co musíš udělat. Nemůžeš dělat výjimky. Právě to je na světě v nepořádku.“

Parník kotvil u mola. Tilde vystoupila z bryčky. „Takový je život, Petere, to je vše.“

„Právě proto máme zločinnost! Nežila bys radši ve světě, kde každý koná svou povinnost? Jen si to představ! Vychovaní lidé ve vkusných uniformách konají svou práci bez flákání, opožďování, bez polovičatosti. Kdyby se všechny zločiny trestaly a žádné výmluvy nepřijímaly, měla by policie méně práce!“

„Opravdu to takhle chceš?“

„Ano – a jestli se někdy stanu velitelem policie, a nacisté budou pořád všechno řídit, tak to tak bude! Co je na tom špatného?“

Kývla, ale na otázku mu neodpověděla. Jen řekla: „Sbohem, Petere.“

Když už odcházela, zavolal za ní: „No tak? Co je na tom špatného?“ Ale nastoupila na loď, ani se neohlédla.

ČTVRTÝ DÍL

.

Dvacátá pátá kapitola

Harald už věděl, že ho hledá policie.

Matka znovu volala do Kirstenslotu, naoko aby řekla Karen den a čas Arnova pohřbu. Během rozhovoru se zmínila, že se jí policie vyptávala, kde může Harald být. „Ale já nevím, kde je, tak jsem jim to nemohla říct,“ prohlásila. Bylo to varování a Harald matku obdivoval, že měla tu odvahu ho varovat, a byla dost inteligentní, aby přišla na to, že Karen mu to může vyřídit.

Přes toto varování však musel jet do letecké školy.

Karen sebrala otci nějaké staré oblečení, aby si Harald nemusel brát své charakteristické školní sako. Oblékl si úžasně lehké sportovní sako z Ameriky a plátěnou čapku a vzal si sluneční brýle. Když nastoupil do vlaku v Kirstenslotu, vypadal spíš jako milionářský playboy než štvaný špion. Ale stejně byl nervózní. V železničním vagónu se cítil jako v pasti. Kdyby ho oslovil policista, nemohl by utéct.

V Kodani ušel krátkou vzdálenost ze stanice příměstské dráhy Vesterport na zastávku hlavní železniční tratě, aniž spatřil jedinou policejní uniformu. Za několik minut už byl v jiném vlaku do Vodalu.

Cestou přemýšlel o bratrovi. Každý si myslel, že Arne se nehodí na činnost v odboji: příliš hravý, příliš neopatrný, možná ne dost odvážný. A nakonec se projevil jako největší hrdina ze všech. Myšlenka mu vtlačila slzy do očí, zakrytých slunečními brýlemi.

Major Renthe, velící důstojník letecké školy, mu připomínal ředitele Jansborgu Heise. Oba muži byli vysocí, hubení a nosatí. Kvůli této podobě bylo Haraldovi zatěžko Rentheovi lhát. „Přišel jsem si… vyzvednout bratrovy věci. Osobní věci. Jestli to nevadí.“

Renthe nedal najevo, že si všiml jeho rozpaků. Řekl: „Samozřejmě. Jeden z Arnových kolegů, Hendrik Janz, všechno sbalil. Je tu jen kufr a vojenský pytel.“

„Děkuji.“ Harald ani Arnovy věci nechtěl, ale potřeboval záminku, aby se sem dostal. Ve skutečnosti mu šlo o nějakých sedmnáct metrů ocelového lanka, kterým by nahradil lanka chybějící v letadle. A napadlo ho toto jediné místo, kde ho mohl sehnat.

Když byl teď na místě, úkol se zdál obtížnější. Trochu se ho začala zmocňovat panika. Bez lanka nemůže Hornet Moth létat. Pak si znovu vzpomněl na oběť, kterou bratr přinesl, a překonal ji. Když si zachová chladnou hlavu, možná nějaký způsob najde.

„Chystal jsem se poslat zavazadla vašim rodičům,“ dodal Renthe.

„Já je tam odvezu.“ Harald uvažoval, jestli se majorovi může svěřit. „Váhal jsem jen proto, že jsem si říkal, jestli by je neměla dostat jeho snoubenka.“

„Hermia?“ vyhrkl překvapeně Harald. „V Anglii?“

„Ona je v Anglii? Před třemi dny byla tady.“ Harald žasnul. „Co tady dělala?“

„Myslel jsem, že má dánské občanství a žije tady. Jinak by její přítomnost v Dánsku byla nelegální, a já bych byl povinen hlásit její návštěvu policii. Ale kdyby tomu tak bylo, určitě by sem nejezdila. Jistě by věděla, že jako důstojník armády jsem povinen hlásit policii cokoli nezákonného.“ Tvrdě se podíval na Haralda a pak dodal: „Chápeš, jak to myslím?“

„Myslím, že chápu.“ Harald si uvědomil, že právě dostal vzkaz. Renthe měl podezření, že on a Hermia byli s Arnem zapleteni do špionáže a varoval Haralda, aby mu o tom nic neříkal. Zřejmě s nimi sympatizoval, ale nebyl ochoten porušit žádné předpisy. Harald se zvedl. „Velice jste mi to usnadnil – děkuji vám.“

„Zavolám někoho, ať tě zavede do Arnova pokoje.“

„Není třeba – já tam trefím.“ U Arna v pokoji byl před dvěma týdny, když tady byl létat s Tigrem. Renthe mu podal ruku. „Upřímnou soustrast.“

„Děkuji.“

Harald vyšel z budovy velitelství a kráčel po jediné cestě, která propojovala všechny nízké domky tvořící základnu. Šel pomalu a pečlivě nahlížel do hangárů. Nic moc se tam nedělo. Co také dělat na letecké základně, kde letadla nesmějí do vzduchu.

Pocítil zklamání. Lanko, které potřebuje, tu někde musí být. Musel jen objevit kde a zmocnit se ho. Ale nebylo to tak snadné.

V jednom hangáru zahlédl úplně rozebraný stroj Tiger Moth. Křídla byla odmontována, trup stál na kozách, motor na stojanu. Svitla mu naděje. Obrovskými vraty vešel dovnitř. Mechanik v kombinéze seděl na plechovce od oleje a pil čaj z velkého hrnku. „Úžasné,“ řekl mu Harald. „Ještě nikdy jsem neviděl žádné takhle rozebrané.“

„Musí se to dělat,“ odvětil muž. „Díly se opotřebovávají a nemůžeme připustit, aby se mašiny rozpadly ve vzduchu. V letadle musí být všechno perfektní. Jinak spadneš z nebe.“

Harald se po těchto slovech zamyslel. Chystal se přeletět Severní moře v letadle, na které se žádný mechanik roky nepodíval. „Takže vy vyměňujete všechno?“

„Všechno, co se pohybuje, ano.“

Haralda optimisticky napadlo, že by mu tento muž mohl dát to, co potřebuje. „Musíte se přehrabat spoustou náhradních dílů.“

„To jo.“

„V každém letadle musí být tak třicet metrů ovládacích lanek.“

„Tiger Moth potřebuje dvaapadesát metrů pětistovky.“

A právě tu potřebuju, pomyslel si Harald s rostoucím napětím. Ale znovu se nechtěl ptát, aby se neprozradil někomu, kdo by neměl pochopení. Rozhlédl se. Nějak si představoval, že součásti letadel budou ležet jen tak, aby si je každý mohl vzít. „A kde je všechny máte?“

„Samozřejmě ve skladech. Tohle je armáda. Všechno na svém místě.“

Harald si zklamaně povzdechl. Kdyby tak viděl kus lanka a nenápadně ho zvedl… ale bylo marné přát si tak snadné řešení. „Kde jsou sklady?“

„Tamhle ve vedlejší budově.“ Mechanik svraštil čelo. „K čemu všechny ty otázky?“

„Jen tak.“ Harald usoudil, že se ho vyptával dost dlouho. Měl by jít, než vzbudí vážné podezření. Mávl na něj a otočil se k odchodu. „Těšilo mě.“

Šel k další budově a vešel dovnitř. Za pultem tam seděl seržant, kouřil a četl si noviny. Harald zahlédl fotografii vzdávajících se ruských vojáků a velký titulek „STALIN PŘEVZAL SOVĚTSKÉ MINISTERSTVO OBRANY“.

Harald si prohlížel řady ocelových regálů, které se táhly na druhé straně pultu. Bylo mu jako dítěti v cukrárně. Tady bylo všechno, co si mohl přát, od podložek po celé motory. Z těchto součástek by mohl postavit celé letadlo.

Celá jedna sekce byla plná kilometrů lanek různých druhů, všechny úhledně navinuty na dřevěných válcích jako cívky bavlnky.

Harald byl nadšen. Dozvěděl se, kde přesně lanko je. Teď musel vymyslet, jak se ho zmocnit.

Po chvilce zvedl seržant hlavu od novin a řekl: „Copak?“

Dal by se ten člověk podplatit? A znovu váhal. Měl plnou kapsu peněz, které mu pro tento účel dala Karen. Ale nevěděl, jak nabídku formulovat. I úplatného skladníka by mohl urazit necitlivě podaný návrh. Mrzelo ho, že víc neuvažoval, jak to říct. Ale musel to nějak udělat. „Smím se vás něco zeptat? Všechny tyhle součástky – existuje nějaký způsob, jak by si někdo, myslím civilista, mohl koupit, nebo…“

„Ne,“ řekl stroze seržant.

„Ani kdyby cena, rozumíte, moc nerozhodovala?“

„Rozhodně ne.“ Harald nevěděl, co dalšího říct. Jestli jsem se vás nějak dotknul… „ „Zapomeň na to.“

Aspoň že ten muž nezavolal policii. Harald se otočil.

Na odchodu si všiml, že dveře jsou ze solidního dřeva se třemi zámky. Nebylo by snadné se do tohoto skladu vloupat. Asi nebyl první civilista, který si uvědomil, že ve vojenských skladech se dají najít vzácné součástky.

V poraženecké náladě došel k důstojnickým ubikacím a našel Arnův pokoj. Jak Renthe slíbil, u pelesti postele stála v zákrytu dvě zavazadla. Jinak byl pokoj prázdný.

Napadlo ho, jak je smutné a dojemné, že se bratrův život dal sbalit do dvou zavazadel a že v jeho pokoji pak po něm nezůstane ani stopa. Ta myšlenka mu opět vehnala slzy do očí. Ale řekl si, že důležité je to, co po něm zůstalo v paměti ostatních. V Haraldově paměti bude Arne žít věčně – jak ho učil pískat, jak uměl maminku rozesmát jako školačku, jak si česal lesklé vlasy před zrcadlem. Vzpomínal, jak viděl bratra naposledy, když seděl na dlážděné podlaze kostela v Kirstenslotu, unavený a vystrašený, ale odhodlaný splnit své poslání. A opět mu bylo jasné, že Arnovu památku může uctít jedině tak, že dokončí práci, kterou on započal.

Do dveří nakoukl desátník a zeptal se: „Ty jsi příbuzný Arna Olufsena?“

„Bratr. Jmenuju se Harald.“

„Benedikt Vessell, říkej mi Bene.“ Byl to asi třicetiletý muž s přátelským úsměvem, který cenil zuby se skvrnami od tabáku. „Doufal jsem, že narazím na někoho z rodiny.“ Zalovil v kapse a vytáhl peníze. „Dlužím Arnovi čtyřicet korun.“

„Za co?“

Desátník se potutelně usmál. „Víš, nikomu ani slovo. Vedu malé sázky na koňské dostihy a Arne vsadil na vítěze.“

Harald vzal peníze, protože nevěděl, co jiného může udělat. „Díky.“

„Je to tedy v pořádku?“

Harald nepochopil jeho otázku. „Samozřejmě.“

„Tak dobře.“ Ben vypadal neklidně.

Haralda napadlo, že dlužná suma mohla být vyšší než čtyřicet korun. Ale nechtěl se přít. „Dám je mamince.“

„Moje nejhlubší soustrast, hochu. Byl to dobrý chlap, ten tvůj brácha.“

Desátník zřejmě nebyl typ dodržující předpisy. Spíš mu připadal jako člověk, který dost často mumlá „nikomu ani slovo“. Podle věku byl vojákem z povolání, ale hodnost měl nízkou. Možná svou energii směřoval do ilegálních aktivit. Pravděpodobně prodával pornografické knížky a kradené cigarety. Třeba by mohl vyřešit Haraldův problém. Rozhodl se. „Bene, smím se tě na něco zeptat?“

„Na cokoliv.“ Ben vytáhl z kapsy váček s tabákem a začal si balit cigaretu.

„Kdyby se člověk chtěl pro soukromé účely dostat k sedmnácti metrům lanka na Tigera, věděl bys, jak se to dá udělat?“

Ben si ho prohlížel přimhouřenýma očima. Pak řekl: „Ne.“

„A co kdyby za to někdo chtěl zaplatit pár stovek?“

Ben si zapálil cigaretu. „To má něco společnýho s tím, za co zatkli Arna, že jo?“

„Ano.“

Ben zavrtěl hlavou. „Ne, hochu, to nepůjde. Lituju.“

„Nevadí,“ řekl Harald, jako by nic, ačkoliv to pro něj bylo hořké zklamání. „Kde bych našel Hendrika Janze?“

„Druhé dveře odsud. Ale v pokoji není, zkus to v kantýně.“

Harald našel Hendrika u malého stolu, jak si čte v knize o meteorologii. Piloti museli rozumět počasí, aby věděli, kdy je bezpečné létat a jestli se neblíží bouře. „Jsem Harald Olufsen.“

Hendrik mu potřásl rukou. „Zatracený malér, co se stalo Arnovi.“‚

„Díky, že jste zabalil jeho věci.“

„Jsem rád, že jsem mohl něco udělat.“

Jestlipak Hendrik schvaluje, co Arne udělal? Harald potřeboval nějaký náznak, než nastaví krk. Proto řekl: „Arne udělal to, co považoval pro svou zem za správné.“

Hendrik byl okamžitě ve střehu. „O tom já nic nevím,“ řekl rychle. „Pro mě to byl spolehlivý kolega a také dobrý kamarád.“

Harald byl zdrcen. Hendrik mu evidentně nepomůže ukrást lanko. Co si teď počne?

„Ještě jednou děkuju. Sbohem.“

Vrátil se do Arnova pokoje a sebral kufry. Vůbec ho nenapadalo, co by ještě mohl podniknout. Nemůže přece odejít bez lanka, které potřebuje. Ale jak se k němu dostat? Už zkusil všechno.

Možná existuje ještě jiné místo, kde by se dalo sehnat. Ale vůbec netušil kde. A čas se mu krátí. Úplněk bude už za šest dnů. To znamenalo, že na práci na letadle mu zbývají jen čtyři.

Vyšel z ubikace a se zavazadly se vydal k bráně. Hodlal se vrátit do Kirstenslotu – ale k čemu? Bez lanek nemůže Hornet Moth létat. Dumal, jak řekne Karen, že zklamal.

Když procházel kolem skladů, zaslechl, jak někdo volá jeho jméno. „Haralde!“

Na jedné straně skladiště byl zaparkovaný náklaďák a za ním Ben, napůl krytý autem, a mával na něj. Harald spěchal k němu.

„Tady,“ řekl Ben a podával mu tlustý kotouč ocelových lanek. „Sedmnáct metrů a něco navíc.“

Harald byl nadšením bez sebe. „Děkuju ti!“

„Proboha, vem si to, je to těžký!“

Harald vzal stočené lanko a otočil se.

„Ne, ne!“ zvolal Ben. „Nemůžeš jít skrz bránu s tímhle v ruce, prokristapána! Dej to do jednoho z těch zavazadel.“ Harald otevřel Arnův kufřík. Byl plný. Ben řekl: „Dej mi tu uniformu, rychle!“

Harald vytáhl uniformu. ‚Já se jí zbavím, neboj se. A teď padej!“ Harald zavřel kufřík a sáhl do kapsy. „Slíbil jsem ti dvě stě korun.“

„Peníze si nech,“ přerušil ho Ben. „A hodně štěstí, hochu.“

„Díky!“

„Už se ztrať. Nikdy tě už nechci vidět.“

„Tak jo,“ řekl Harald a rychle odešel.

Druhý den ráno stál Harald v šedém úsvitu před zámkem. Bylo půl čtvrté. V ruce držel osmnáctilitrovou plechovku od oleje, prázdnou a čistou. Do nádrže Horneta se vejde sto šedesát litrů benzinu, asi devět kanystrů. Neexistoval žádný zákonný způsob, jak sehnat pohonné hmoty, tak je musí ukrást Němcům.

Jinak měl vše, co potřeboval. Hornet Moth vyžadoval už jen několik hodin práce a bude připraven ke startu. Ale palivovou nádrž má prázdnou.

Kuchyňské dveře se tiše otevřely a Karen vyšla ven. Doprovázel ji Thor, starý irský setr, který vždycky Haralda rozesmál, protože se hrozně podobal panu Duchwitzovi. Karen se ve dveřích zastavila a opatrně se rozhlížela jako kočka, když jsou v domě cizí lidé. Měla na sobě silný zelený svetr, který skrýval její postavu, a staré hnědé manšestráky, jimž Harald říkal zahradnické gatě. Ale moc jí to slušelo. Řekla mi drahoušku, připomněl si a mazlil se s tou vzpomínkou. Nazvala mě drahouškem.

Její zářivý úsměv ho omámil. „Dobré ráno!“

Připadalo mu, že mluví nebezpečně nahlas. Položil si prst na ústa, aby se ztišila. Nebylo o čem diskutovat; plán si vypracovali včera večer, když seděli v kostele na podlaze a jedli čokoládový dort ze zámecké špižírny.

Harald zamířil do lesa. Polovinu cesty parkem prošli v krytu stromů. Když se dostali na úroveň vojenských stanů, opatrně vyhlédli z křovin. Podle očekávání spatřili jediného strážného, jak stojí před jídelním stanem a zívá. V tuto hodinu všichni ostatní spali. Harald si oddechl, že se jeho očekávání splnilo.

Veterinární rota měla zásobu pohonných hmot v malé cisterně, stojící asi sto metrů od stanů – nepochybně z bezpečnostních důvodů. Vzdálenost Haraldovi pomůže, i když by byl radši, kdyby byla větší. Jak už si všiml, cisterna byla vybavena ruční pumpou a nebyl na ní žádný zámek.

Auto s cisternou bylo zaparkováno vedle cesty vedoucí k zámeckým dveřím, aby k ní vozy mohly dojet po pevném povrchu. Proto také byla hadice na straně u cesty. A tedy každý, kdo hadici používal, byl před pohledy z tábora krytý nákladním autem.

Všechno odpovídalo očekávání, ale Harald váhal. Zdálo se šílené krást benzin vojákům přímo pod nosem. Ale bylo nebezpečné moc dlouho přemýšlet. Strach dokáže ochromit. Pomůže jen činnost. Bez dalšího uvažování vyšel z úkrytu, nechal Karen a psa za sebou a rychle kráčel mokrou trávou k cisterně.

Sňal hubici ze závěsu, strčil ji do svého kanystru a sáhl po páce čerpadla. Jakmile ji stlačil dolů, ozvalo se z cisterny bublání a šplouchání benzinu do plechovky. Zdálo se strašně hlasité, ale snad ne natolik, aby ho slyšela hlídka vzdálená sto metrů.

Nervózně se ohlížel po Karen. Jak se dohodli, pozorovala z příkrovu podrostu, připravená dát Haraldovi znamení, kdyby se někdo blížil.

Plechovka se rychle naplnila. Zašrouboval víčko a zvedl ji. Byla hodně těžká. Pečlivě vrátil hubici na místo a pospíchal zpátky ke stromům. Jakmile byl z dohledu, zastavil se a vítězoslavně se na Karen zazubil. Ukradl osmnáct litrů benzinu a vyšlo mu to. Plán funguje!

Nechal Karen v lese a vyrazil mezi stromy ke klášteru. Velká kostelní vrata už měl otevřená, aby mohl rychle vklouznout dovnitř a vyjít ven. Bylo by příliš nešikovné a časově náročné strkat těžkou plechovku skrz okno. Vešel dovnitř. Oddechl si, když kanystr položil. Odklopil kryt a pokoušel se uvolnit zátku nádrže. Moc mu to nešlo, protože prsty měl znecitlivělé, jak nesl těžkou plechovku, ale podařilo se mu zátku odšroubovat. Vyprázdnil kanystr do nádrže letadla, obě zátky zašrouboval, aby minimalizoval zápach benzinu, a vyšel zase ven.

Když plnil plechovku podruhé, strážný se rozhodl jít na obhlídku.

Harald muže neviděl, ale když Karen hvízdla, věděl, že se něco děje. Podíval se a viděl, jak vychází z lesa s Thorem u nohy. Pustil páku čerpadla a padl na kolena, aby viděl pod cisternou na trávník. Viděl přibližující se vojákovy boty.

Tento problém předvídali a připravili se na něj. Stále na kolenou sledoval, jak Karen jde přes trávník. Se strážným se setkala, když byl asi pětačtyřicet metrů od cisterny. Pes přívětivě očichal muže v rozkroku. Karen vytáhla cigarety. Zachová se voják přátelsky a zakouří si s hezkou dívkou? Nebo se bude držet předpisů a požádá ji, aby šla se psem na procházku jinam, a bude pokračovat v obhlídce? Harald zatajil dech. Strážný si vzal cigaretu a oba si zapálili.

Voják byl malý a měl ošklivou pleť. Harald neslyšel, co si povídají, ale věděl, co říká Karen: že nemohla spát, bylo jí smutno a chtěla si s někým popovídat. „Nemyslíš, že to bude znít podezřele?“ zeptala se Karen, když svůj plán včera večer probírali. Harald ji ujistil, že jejich oběť potěší flirtování natolik, že ani nebude pochybovat o jejích motivech. Nebyl si sice tak jistý, jak předstíral, ale k jeho úlevě strážný jednal přesně podle předpokladu.

Viděl, jak Karen ukazuje na pahýl stromu o kousek dál, a pak k němu vede vojáka. Posadila se tak, že když chtěl strážný sedět vedle ní, musel si sednout zády k cisterně. Harald věděl, že teď bude povídat, jak jsou místní kluci hrozně hloupí a že ráda mluví s muži, kteří něco procestovali a viděli svět, ti že jsou zralejší. Poplácala kmen vedle sebe, aby ho povzbudila. A on se opravdu posadil.

Harald pokračoval v čerpání.

Naplnil plechovku a pospíchal do lesa. Třicet šest litrů!

Když se vrátil, Karen a voják seděli na stejném místě. Zatímco plnil kanystr, počítal, kolik času potřebuje. Naplnit plechovku trvalo asi minutu, chůze do kostela tak dvě, nalít benzin do Horneta další minutu, zpáteční cesta taky dvě. Tedy šest minut na celou cestu, což znamená čtyřiapadesát minut na devět plných plechovek. Když vzal v úvahu, že ke konci už bude unavený, řekněme hodinu.

Vydrží si strážný tak dlouho povídat? Muž neměl nic jiného na práci. Vojáci vstávali v půl šesté, což bylo za víc než hodinu, a začínali službu v šest. Za předpokladu, že Britové neudělají během další hodiny invazi do Dánska, voják neměl důvod přestat si s hezkou dívkou povídat. Ale je to voják, podléhající vojenské kázni, a třeba si řekne, že jeho povinností je hlídkovat.

Harald však mohl jen doufat, že to dobře dopadne, a pospíšit si. Odnášel třetí plechovku do kostela. To je už čtyřiapadesát litrů, říkal si optimisticky, přes tři sta kilometrů –třetina cesty do Anglie.

Pokračoval ve své kyvadlové přepravě. Podle manuálu, který našel v kabině, by mělo letadlo DH87B Hornet Moth uletět na plnou nádrž 1011 kilometrů. Toto číslo předpokládalo bezvětří. Vzdálenost do Anglie, jak ji co nejlépe mohl spočítat podle atlasu, byla asi 960 kilometrů. Bezpečnostní tolerance tedy ani zdaleka nestačí. Protivítr by jejich dolet zkrátil a dostal je do moře. Rozhodl se, že vezme do kabiny plný kanystr benzinu. To by Hornetův dolet prodloužilo o 112 kilometrů, ovšem za předpokladu, že přijde na způsob, jak doplnit nádrž za letu.

Pumpoval pravou rukou a nosil v levé, a obě ruce už ho bolely, když vyprazdňoval do letadla čtvrtou plechovku. Když se vrátil pro pátou, viděl, že strážný vstává, jako by se připravoval k odchodu, ale Karen ho pořád nutila si povídat. Smála se něčemu, co řekl, a laškovně ho plácala po rameni. Bylo to koketní gesto, které pro ni bylo naprosto netypické, ale Haralda stejně bodl osten žárlivosti. Jeho nikdy tak laškovně po rameni nepoplácala.

Ale zato ho nazvala drahouškem.

Načerpal a odnesl pátou a šestou plechovku a měl pocit, že má za sebou dvě třetiny cesty k anglickému pobřeží.

Kdykoli začal pociťovat strach, vzpomněl si na bratra. Zjistil, že je těžké přijmout fakt, že Arne je mrtvý. Neustále přemýšlel, zdali by jeho bratr schválil, co zrovna teď dělá, co by řekl, kdyby ho Harald seznámil s některými prvky svých plánů, jak by byl pobavený, skeptický nebo ohromený. Tak byl Arne pořád součástí jeho života.

Harald nevěřil v otcův zatvrzele iracionální fundamentalismus. Řeči o nebi a pekle pro něj byly pouhou pověrou. Ale nyní viděl, že mrtví lidé svým způsobem žijí v myslích těch, kdo je milovali, a to že je jakýsi posmrtný život. Jakmile začalo jeho odhodlání slábnout, vzpomněl si, že Arne tomuto poslání obětoval všechno; byla to vzpruha pro jeho loajalitu, která mu dávala sílu, i když už tu nebyl bratr, jemuž ji dlužil.

Při návratu do kostela se sedmou plechovkou byl spatřen.

Už se blížil ke kostelním vratům, když se z klášterní chodby vynořil voják jen ve spodním prádle. Harald ztuhl. Kanystr s benzinem v ruce byl stejně usvědčující jako kouřící pistole. Napůl spící voják šel ke křoví a začal močit a současně zívat. Harald viděl, že to je Leo, mladý vojín, který byl předevčírem tak vlezle přátelský.

Leo zachytil jeho pohled, zarazilo ho, že ho někdo pozoruje a zatvářil se provinile. „Promiň,“ zamumlal.

Harald se domyslel, že čurat do křoví je proti předpisům. Za klášterem vykopali latrínu, ale byla daleko a Leo byl líný si tam dojít. Harald se pokusil konejšivě usmát. „Neboj se,“ řekl mu německy. Ale slyšel, jak se jeho vlastní hlas chvěje strachem.

Leo si toho zřejmě nevšiml. Upravil se a zamračil. „Co je v té plechovce?“

„Voda, do mé motorky.“

„Aha.“ Leo opět zívl. Pak ukázal palcem na keře. „My totiž nesmíme…

„Zapomeň na to.“

Leo přikývl a odpotácel se.

Harald vešel do kostela. Na chvilku se zastavil, zavřel oči, aby se zbavil napětí. Pak nalil palivo do nádrže.

Když se blížil k cisterně s benzinem po osmé, viděl, že jeho plán se začíná hroutit. Karen odcházela od padlého kmene zpět k lesu. Strážnému přátelsky mávala, takže se museli rozejít v dobrém, ale Harald usoudil, že muž má nějakou povinnost, kterou musí vykonat. Jenže odcházel od cisterny k jídelnímu stanu, takže Harald měl pocit, že může pokračovat a znovu naplnil kanystr.

Když už s ním pospíchal do lesa, Karen ho dostihla a zašeptala: „Musí rozdělat oheň v kuchyňských kamnech.“

Harald přikývl a spěchal dál. Nalil osmou dávku do nádrže letadla a vrátil se pro devátou. Strážného nikde neviděl a Karen mu palcem dávala znamení, že může pokračovat. Naplnil plechovku po deváté a vrátil se do kostela. Jak předpokládal, s devátou náplní se nádrž naplnila po okraj a ještě trochu zbylo. Ale potřeboval ještě jeden kanystr do kabiny. Vrátil se tedy pro poslední.

Na okraji lesíka ho Karen zarazila a ukázala. Voják stál vedle cisterny s benzinem. Harald byl zděšen, když uviděl, že ve spěchu zapomněl hubici zavěsit a hadice nepořádně visela. Strážný se rozpačitě rozhlédl po parku a pak vrátil hubici na místo. Chvíli tam zůstal stát. Vytáhl cigarety, dal si jednu do úst a otevřel krabičku zápalek; než škrtnul, poodešel od cisterny.

Karen Haraldovi zašeptala: „Ještě nemáš dost benzinu?“

„Potřebuju ještě jednu plechovku.“

Strážný odcházel, kouřil a byl otočen zády k cisterně. Harald se rozhodl to risknout. Rychle přešel přes trávník. Vyděsilo ho, že z vojákova úhlu pohledu ho cisterna úplně nekryje. Přesto však vložil hubici do plechovky a začal pumpovat, i když věděl, že kdyby se muž náhodou otočil, spatřil by ho. Naplnil plechovku, dal hubici do závěsu, zašrouboval víčko a odcházel.

Už byl skoro v lesíku, když zaslechl volání. Předstíral, že neslyší a šel dál, aniž se otočil nebo zrychlil krok. Strážný znovu zavolal a Harald zaslechl dusot bot. Vešel mezi stromy. Objevila se Karen. „Zmiz z dohledu!“ zašeptala. „Já ho zastavím.“

Harald se vrhl do křoví. Položil se na břicho, zasoukal se pod nepravidelně rostlý keř a plechovku vtáhl za sebou. Thor tam chtěl vlézt za ním, protože myslel, že to je nějaká hra. Harald ho ostře plácl přes čenich a pes se uraženě stáhl.

Harald slyšel, jak se strážný ptá: „Kde je ten muž?“

„Myslíš Christiana?“

„Kdo je to?“

„Jeden ze zahradníků. Tobě to strašně sluší, když se naštveš, Ludie.“

„Nech toho. Co tu dělal?“

„Natírá nemocné stromy přípravkem, co má v plechovce. Zabíjí to ty ošklivé choroše, co vidíš na kmenech.“

To byl vynalézavý nápad, říkal si Harald; i když si nevzpomněla na německý výraz pro fungicid.

„Takhle brzy?“ zeptal se nedůvěřivě Ludie.

„Řekl mi, že ošetření působí nejlíp, když je chladno.“

„Já ho viděl odcházet od benzinové cisterny.“

„Benzin? Co by Christian dělal s benzinem? Nemá auto. Počítám, že to bral zkratkou přes trávník.“

„Hm… „ Ludie si pořád nebyl jistý. „Nevšiml jsem si žádných nemocných stromů.“

„No tak se podívej na tohle.“ Harald slyšel, jak udělali několik kroků. „Vidíš tady ten výrůstek na kůře, co vypadá jako velikánská bradavice? Ten by strom zabil, kdyby ho Christian neošetřil.“

„Zřejmě ano. Ale prosím tě, řekni vašemu služebnictvu, ať se drží dál od tábora.“

„Řeknu a omlouvám se. Christian určitě nechtěl udělat nic špatného.“

„Tak dobře.“

„Sbohem, Ludie. Možná tě zase zítra ráno uvidím.“

„Budu tady.“

„Ahoj.“

Harald několik minut čekal. Pak zaslechl hlas Karen: „Už můžeš.“ Vyplazil se zpod keřů. „Byla jsi úžasná!“

„Začínám být tak dobrá lhářka, že mě to děsí.“ Šli směrem ke klášteru – a čekal je další šok. Když už se chystali opustit příkrov stromů, Harald zahlédl Pera Hansena, vesnického policistu a místního nacistu, jak stojí před kostelem.

Zaklel. Co k čertu dělá Hansen tady? A v tuto ranní dobu? Hansen stál nehybně, nohy rozkročené, paže zkřížené a díval se přes park na vojenský tábor. Harald položil ruku na Kareninu paži a zadržel ji, ale bylo příliš pozdě zastavit Thora, který okamžitě ucítil nepřátelský postoj Karen. Pes vyběhl z lesíka, namířil si to k Hansenovi, v bezpečné vzdálenosti se zastavil a zaštěkal. Hansen se zatvářil vystrašeně a rozzlobeně a ruka mu sjela k pouzdru s pistolí na opasku.

Karen zašeptala: „Já si s ním poradím.“ Bez čekání na Haraldovu odpověď vyšla ven a zapískala na Thora. „Pojď sem, Thore!“

Harald položil plechovku s benzinem, sedl si na bobek a díval se skrz listí.

Hansen oslovil Karen: „Měla byste si toho psa hlídat.“

„Proč? On je tu doma.“

„Je útočný.“

„Štěká na vetřelce. To je jeho práce.“

„Jestli napadne příslušníka policejního sboru, mohl by být zastřelen.“

„Nebuďte směšný,“ odsekla Karen, a Harald si nemohl nevšimnout veškeré arogance jejího bohatství a společenského postavení. „Proč vy tady za úsvitu čmucháte po mojí zahradě?“

„Jsem tady služebně, mladá dámo, tak se chovejte slušně.“

„Že tu jste služebně?“ řekla pochybovačně. Určitě předstírá, že mu nevěří, aby z něj dostala víc informací. „V jaké věci?“

„Hledám člověka jménem Harald Olufsen.“

„Do prdele!“ zašeptal Harald. To tedy nečekal.

Karen tím zarazil, ale podařilo se jí nedat nic najevo.

„Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„Je to spolužák vašeho bratra a pátrá po něm policie.“

„Já přece nemůžu znát všechny bratrovy spolužáky.“

„Byl u vás na zámku.“

„O? Jak vypadá?“

„Muž, osmnáct let, 182 centimetrů vysoký, světlé vlasy a modré oči, na sobě má pravděpodobně sako od školní uniformy s proužkem na rukávu.“ Znělo to, jako když Hansen recituje část policejního hlášení, kterou se naučil nazpaměť.

„Musí být velice atraktivní, až na to sako, ale nevzpomínám si na něj.“ Karen zachovávala lhostejně pohrdavou pózu, ale Harald jí viděl na obličeji napětí a obavu.

„Byl tady aspoň dvakrát,“ dodal Hansen. „Já sám jsem ho viděl.“

„Museli jsme se minout. Jaký zločin spáchal, nevrátil knihu do knihovny?“

„Nevím – vlastně nesmím říct. Je to normální pátrání.“

Hansen zcela zřejmě neví, o jaký delikt jde, napadlo Haralda. Určitě se vyptává na žádost jiného policisty – asi Petera Flemminga.

Slyšel, jak Karen říká: „Bratr odjel do Arhusu a u nás teď nikdo nebydlí – když ovšem nepočítám tu stovku vojáků.“

„Když jsem Olufsena viděl naposledy, měl velmi nebezpečně vyhlížející motocykl.“

„O, tenhle kluk,“ řekla Karen, jako by si teď vzpomněla. „Tak toho vyloučili ze školy. Tatínek už mu sem nikdy nedovolí přijet.“

„Ne? Stejně si s vaším otcem promluvím.“

„Ten ještě spí.“

„Já počkám.“

„Jak si přejete. Pojď, Thore!“ Karen odešla a Hansen pokračoval po cestě.

Harald čekal. Karen se přiblížila ke kostelu, otočila se, jestli ji Hansen nepozoruje a proklouzla dveřmi dovnitř. Hansen kráčel cestou k zámku. Harald jen doufal, že se nezastaví, aby si promluvil s Ludiem, a nedozví se, že strážný viděl u benzinové cisterny světlovlasého muže, který se choval podezřele. Naštěstí Hansen minul tábor a konečně zmizel za zámkem; podle všeho zamířil ke kuchyňským dveřím.

Harald si pospíšil ke kostelu a vklouzl dovnitř. Poslední kanystr benzinu položil na dlaždice.

Karen zavřela velká vrata, otočila klíčem v zámku a zasunula závoru. Pak se obrátila k Haraldovi. „Musíš být vyčerpaný.“

To taky byl. Obě paže ho bolely a v nohou měl křeče od rychlého pochodování lesem s těžkým nákladem. Jakmile se trochu uvolnil, začal se mu z benzinových výparů trochu zvedat žaludek. Ale štěstím byl bez sebe. „Ty jsi byla úžasná!

Flirtovala jsi s Ludiem, jako by to byl ten nejžádanější svobodný muž v Dánsku.“

„Je o pět centimetrů menší než já!“

„A Hansena jsi perfektně napálila.“

„To těžké nebylo.“

Harald se zase chopil plechovky, odnesl ji do kabiny letadla a zastrčil do zavazadlového prostoru za sedadly. Zavřel dveře, a když se otočil, viděl, jak Karen stojí za ním a zeširoka se usmívá. „Povedlo se nám to!“

„To tedy jo!“

Objala ho a vyčkávavě se na něj zahleděla. Skoro to vypadalo, jako když chce, aby ji políbil. Napadlo ho, že se zeptá, ale pak se rozhodl být ráznější. Zavřel oči a předklonil se. Její rty byly měkké a vlahé. Dlouho by tak zůstal, bez hnutí, a těšil by se z dotyku jejích rtů, ale její představa byla jiná. Odtrhla se, pak ho znovu políbila. Políbila ho na horní ret, potom na spodní, pak na bradu a opět na rty. Její ústa byla hravě pilná, zkoumavá. Ještě nikdy se takhle nelíbal. Otevřel oči a zarazilo ho, že se na něj dívá a v očích má pobavený výraz.

„Na co myslíš?“ zeptala se.

„Opravdu mě máš ráda?“

„Ovšem, ty hlupáčku.“

„Já tebe taky.“

„To je dobře.“

Chvíli váhal, pak řekl: „Vlastně já tě miluju.“

„Já vím,“ řekla a znovu ho políbila.

Dvacátá šestá kapitola

Když se Hermia Mountová procházela v jasném světle letního rána centrem Morlunde, byla ve větším nebezpečí než předtím v Kodani. Lidé v tomto městečku ji znali.

Před dvěma roky, když se s Arnem zasnoubili, ji přivedl do domu svých rodičů na Sande. Šla s ním do kostela, byli na fotbalovém zápase, zašli i do Arnova oblíbeného baru a s jeho matkou byla na nákupu. Bolelo ji u srdce, když si vzpomněla na ty šťastné chvíle.

Ale právě proto si hodně místních lidí zapamatovalo anglickou snoubenku toho chlapce Olufsenových a bylo vážné nebezpečí, že ji někdo pozná. Kdyby se tak stalo, lidé by si o tom začali povídat, a zanedlouho by se to doneslo i policii.

To ráno si vzala klobouk a sluneční brýle, ale stejně se cítila nebezpečně nápadná. I přesto musela toto riziko podstoupit.

Včerejší večer strávila v centru města v naději, že narazí na Haralda. Jelikož věděla, jak miluje džez, zašla nejdřív do baru Hot dub, ale bylo zavřeno. Nenašla ho v žádném z barů a kaváren, kde se scházeli mladí. Byl to promarněný večer.

Dnes ráno se chystala zajít k němu domů. Napadlo ji, že zatelefonuje, ale to bylo velmi nebezpečné. Kdyby udala své pravé jméno, riskovala by, že ji odposlechnou a prozradí. Kdyby udala vymyšlené jméno, nebo zavolala anonymně, mohla by Haralda vyplašit, a pak by jí utekl. Musela ho navštívit osobně.

To bude ještě riskantnější. Morlunde sice bylo město, ale na ostrůvku Sande znal každý každého. Mohla jen doufat, že ji ostrované budou brát jako turistku na dovolené a nebudou si ji příliš podrobně prohlížet. Žádnou lepší možnost neměla. Úplněk bude už za pět dnů.

Došla s kufříkem do přístavu a nastoupila na parník. Na konci přístavního můstku stál německý voják a s ním dánský policista. Ukázala jim doklady na jméno Agnes Ricksová. Dokumenty už obstály ve třech prohlídkách, ale přesto pocítila trochu strach, když padělky předávala dvěma uniformovaným mužům.

Policista studoval její osobní průkaz. „Jste daleko od domova, slečno Ricksová.“

Pro ten účel měla připravené vysvětlení. „Přijela jsem na pohřeb příbuzného.“ To byl dobrý důvod pro dlouhou cestu. Nebyla si jistá, kde se má konat Arnův pohřeb, ale nebylo přece nic podezřelého na tom, že člen rodiny přijíždí o den či dva dřív, zejména při problémech válečného cestování.

„To tedy bude Olufsenův pohřeb.“

„Ano.“ Horké slzy jí vstoupily do očí. „Jsem vzdálená sestřenice, ale má matka a Lisbeth Olufsenová si byly velmi blízké.“

I přes sluneční brýle poznal policista její zármutek a řekl jemně: „Přijměte mou soustrast.“ Vrátil jí doklady. „Máte ještě hodně času.“

„Vážně?“ To znamenalo, že pohřeb je dnes. „Nebyla jsem si jistá. Nemohla jsem se dovolat, abych si to ověřila.“

„Myslím, že obřad je ve tři hodiny odpoledne.“

„Děkuji vám.“

Hermia nastoupila na loď a opřela se o zábradlí. Když parník supěl z přístavu, dívala se přes vodu na plochý, nevýrazný ostrov a vzpomínala na první návštěvu. Byla zaražena, když viděla chladné, nezdobené místnosti, kde Arne vyrůstal, a setkala se s jeho přísnými rodiči. Bylo záhadou, jak tak strohý pár zplodil někoho tak zábavného jako Arne.

Sama byla poněkud tvrdá, aspoň si to o ní kolegové zřejmě mysleli. V tomto směru hrála v Arnově životě roli podobnou té mateřské. Nutila ho k dochvilnosti a říkala mu, aby se neopíjel; naopak on ji učil relaxovat a bavit se. Jednou mu řekla: „Existuje čas a místo pro spontánnost,“ a on se pak tomu smál celý den.

Na Sande se vrátila ještě jednou, na vánoční svátky. Víc to připomínalo půst. Pro Olufsenovy byly Vánoce náboženskou událostí, žádnými bakchanáliemi. Přesto ale si i tak svátky užila. Luštila s Arnem křížovky, seznámila se s Haraldem, jedla prostá jídla paní Olufsenové a chodila v kožíšku po chladné pláži ruku v ruce s milencem.

Nikdy ji nenapadlo, že se sem vrátí na jeho pohřeb.

Toužila zúčastnit se obřadu, ale věděla, že to nejde. Možná tam bude i policejní detektiv a bude si každého prohlížet. Koneckonců, jestli Hermii došlo, že Arnův úkol převzal někdo jiný, mohla ke stejnému závěru dojít i policie.

Až nyní si uvědomila, že pohřeb ji vlastně o pár hodin zdrží. Bude muset počkat, až skončí obřad, než zajde do domu. Předtím budou sousedi v kuchyni připravovat jídlo, farníci v kostele upravovat květinovou výzdobu a funebrák bude všechny znervózňovat kvůli časovému rozvrhu a nosičům rakve. Budou to skoro stejné nervy jako samotný obřad. Ale potom, jakmile si smuteční hosté vypijí čaj a snědí smorrebrod, všichni odejdou a nechají nejbližší truchlit o samotě.

Znamenalo to, že bude muset nějak zabít čas, ale opatrnost byla nadevše. Kdyby mohla dostat od Haralda negativ ještě dnes večer, chytila by první ranní vlak do Kodaně, zítra večer by odplula na Bornholm, do Švédska by proplula druhý den a za dalších dvanáct hodin by byla v Londýně – ještě dva dny před úplňkem. To stálo za to promarnit pár hodin.

Na Sande vystoupila na nábřeží a šla k hotelu. Do budovy vejít nemohla ze strachu, že by třeba narazila na někoho, kdo si na ni ještě pamatuje, a tak šla na pláž. Nebylo zrovna počasí na opalování – honily se mraky a od vody foukal studený vítr, ale na pláž vyvezli staromódní pruhované koupací domečky a několik lidí se šplouchalo ve vlnách nebo seděli u pikniku na písku. Hermii se podařilo najít chráněnou prohlubeň v dunách a zmizela v prázdninové scenérii.

Stále ještě čekala, když nastal příliv a kůň z hotelu vytahoval koupací domky na kolečkách zpátky na pláž. Poslední dva týdny strávila tolik času sezením a čekáním.

Arnovy rodiče potkala ještě potřetí, když se opět po deseti letech vydali na cestu do Kodaně. Arne je všechny vzal do Tivoli Garden a byl hrozně sympatický a zábavný, okouzloval servírky a rozesmával matku; dokonce i zarputilého otce přiměl, aby si zavzpomínal na školní léta v Jansborgu. Za několik týdnů přišli nacisté a Hermia musela opustit Dánsko, podle ní potupně, v uzavřeném vlaku s davem diplomatů ze zemí Německu nepřátelských.

A teď je tu znovu, pátrá po smrtícím tajemství a riskuje život svůj i ostatních.

Ukryt opustila v půl páté. Fara stála šestnáct kilometrů od hotelu, dvě a půl hodiny ostré chůze, takže tam dorazí v sedm. Byla si jistá, že tou dobou už budou všichni hosté pryč a že najde Haralda a jeho rodiče sedět tiše v kuchyni.

Pláž nebyla opuštěná. Na svém dlouhém pochodu několikrát narazila na lidi. Vždycky se jim zdálky vyhnula, aby si mysleli, že je ne právě přátelsky naladěná turistka, a nikdo ji nepoznal.

Konečně zahlédla obrysy nízkého kostela a fary. Myšlenka, že toto byl Arnův dům, ji rozesmutnila. Nikdo nebyl v dohledu. Když se přiblížila, zahlédla na malém hřbitůvku čerstvý hrob.

S těžkým srdcem přešla přes hřbitov a zastavila se u snoubencova hrobu. Sundala si sluneční brýle. Zjistila, že tam leží hodně květin; lidi vždycky dojímá smrt mladého člověka. Ovládl ji smutek a začala se otřásat vzlyky. Slzy jí tekly po tvářích. Padla na kolena, nabrala hrst hlíny z navršeného rovu a myslela na jeho tělo ležící pod ní. Já o tobě pochybovala, říkala si v duchu, ale tys z nás všech nejstatečnější.

Konečně bouře v nitru polevila a byla schopná se postavit. Rukávem si otřela obličej. Měla před sebou práci.

Když se otáčela k odchodu, spatřila vysokou postavu a klenutou lebku Arnova otce, který stál jen několik metrů od ní a pozoroval ji. Musel se přiblížit velice tiše a čekal, až se zvedne. Pak řekl: „Je to Hermia. Bůh ti žehnej.“

„Děkuji vám, pastore.“ Chtělo se jí ho obejmout, ale na to on nebyl, tak mu jen podala ruku.

„Přijela jsi moc pozdě, pohřeb jsi nestihla.“

„Bylo to úmyslně. Nemůžu si dovolit, aby mě tady někdo viděl.“

„Tak radši pojď do domu.“

Hermia ho následovala po tvrdé trávě. Paní Olufsenová byla v kuchyni, ale tentokrát nestála u dřezu. Smuteční hosté patrně po sobě všechno sklidili a nádobí umyli. Paní Olufsenová seděla u kuchyňského stolu v černých šatech a v klobouku. Když spatřila Hermii, vytryskly jí slzy.

Hermia ji objala, ale její soucitnou pozornost rozptýlila skutečnost, že ten, s kým chtěla mluvit, v místnosti nebyl. Jakmile jen to bylo slušné, poznamenala: „Doufala jsem, že uvidím Haralda.“

„Není tady,“ řekla paní Olufsenová.

Hermia začala mít hrozný pocit, že celá ta dlouhá a nebezpečná cesta bude k ničemu. „On nepřijel na pohřeb?“ Matka s pláčem zavrtěla hlavou.

Potlačujíc co nejvíc zklamání, se Hermia zeptala: „A kde tedy je?“ Pastor řekl: „Radši se posaď.“

Přinutila se k trpělivosti. Pastor byl zvyklý, že ho ostatní poslouchají. Kdyby se postavila proti jeho vůli, nikam by se nedostala.

Paní Olufsenová se zeptala: „Dáš si šálek čaje? Není ovšem pravý.“

„Ano, prosím.“

„A sendvič? Tolik jich zbylo.“

„Ne, děkuju.“ Hermia celý den nic nejedla, ale byla příliš nervózní, než aby mohla jíst. „Kde je Harald?“ zeptala se netrpělivě.

„My nevíme,“ odvětil pastor. „Jak to?“

Pastor vypadal zahanbeně, což byl u něj vzácný výraz. „Harald a já jsme si vyměnili ostrá slova. Od té doby mi Pán připomíná, jak vzácný je čas, který muž tráví se svými syny.“ Po vrásčité tváři mu stekla slza. „Harald odešel ve zlém a odmítl říct, kam jde. Za pět dní se vrátil jen na několik hodin a došlo k jakémusi usmíření. Při té příležitosti řekl matce, že bude bydlet u spolužáka, ale když jsme tam volali, řekli nám, že tam není.“

„Myslíte si, že se na vás pořád zlobí?“

„Ne,“ odpověděl pastor. „Možná se zlobí, ale to není pravý důvod, proč zmizel.“

„Jak to myslíte?“

„Můj soused Axel Flemming má syna u kodaňské policie.“

„Pamatuju si na něj. Peter Flemming.“

Paní Olufsenová dodala. „Měl tu odvahu přijít na pohřeb.“ Tón jejího hlasu byl netypicky zahořklý.

Pastor pokračoval: „Peter tvrdí, že Arne byl špion Britů a že Harald v jeho činnosti pokračuje.“

„Ach…“

„Nezdá se, že by tě to překvapilo.“

„Nebudu vám lhát,“ řekla Hermia. „Peter má pravdu. Já jsem požádala Arna, aby vyfotografoval vojenskou základnu tady na ostrově. Film má Harald.“

Paní Olufsenová vykřikla: „Jak jsi mohla? Kvůli tomu je Arne mrtvý! My jsme ztratili syna a ty snoubence! Jak jen jsi mohla?“

„Je mi to moc líto,“ zašeptala Hermia.

Pastor se ozval: „Je válka, Lisbeth. Mnoho mladých mužů umírá v boji s nacisty. To není Hermiina vina.“

„Musím od Haralda dostat ten film,“ řekla Hermia. „Musím ho najít! Nepomůžete mi?“

„Nechci ztratit druhého syna,“ zvolala paní Olufsenová. „To bych už nesnesla!“

Pastor ji vzal za ruku. „Arne pracoval proti nacistům. Jestli Hermia a Harald mohou dokončit úkol, který on začal, jeho smrt bude mít smysl. Musíme pomoct.“

Paní Olufsenová přikývla. „Já vím,“ řekla tiše. „Já vím. Jen mám strašný strach.“

Hermia se zeptala; „Harald vám řekl, kam pojede. Kam?“

„Do Kirstenslotu,“ odvětila paní Olufsenová. „Je to zámek u Kodaně, domov Duchwitzových. Jejich syn Josef chodil do školy s Haraldem.“

„Ale oni tvrdí, že tam není!“

Přitakala. „Ale není daleko. Mluvila jsem s Josefovou sestrou Karen. Je do Haralda zamilovaná.“

Pastor se nedůvěřivě zeptal: „Jak to víš?“

„Podle jejího hlasu, když o něm mluvila.“

„O tom ses mi nezmínila.“

„Řekl bys mi, že to přece nemůžu poznat.“ Pastor se smutně usmál. „Ano, to bych řekl.“

„Tak vy si myslíte,“ začala opět Hermia, „že Harald je někde v blízkosti Kirstenslotu a že Karen ví, kde je?“

„Ano.“

„Pak tam musím jet.“

Pastor vytáhl z kapsičky u vesty hodinky. „Zmeškala jsi poslední vlak. Radši tu zůstaň na noc. Hned ráno tě odvezu k parníku.“

Hermia dokázala jen zašeptat: „Jak na mě můžete být tak hodný? To kvůli mně Arne zemřel.“

„Pán dal a Pán vzal,“ pronesl pastor. „Budiž jméno Páně pochváleno.“

Dvacátá sedmá kapitola

Hornet Moth byl připraven k letu.

Harald namontoval nová lanka, která si přivezl z Vodalu. Jeho posledním úkolem bylo spravit prasklou pneumatiku. S pomocí zvedáku z rollse letadlo nadzvedl. Potom kolo odnesl do nejbližší garáže a zaplatil mechanikovi, aby pneumatiku zalepil. Vymyslel si metodu, jak doplnit palivo za letu: rozbil okénko kabiny a protáhl otvorem hadici, kterou vložil do otvoru nádrže. Nakonec roztáhl křídla a upevnil je do letové polohy jednoduchými ocelovými závlačkami, které u křídel byly. Nyní letadlo zaplnilo celou šíři kostela.

Nahlédl dovnitř. Byl klidný den s lehkým vánkem a nepravidelnými nízkými mraky, které by pomohly skrýt Horneta před Luftwaffe. Poletí dnes večer.

Žaludek se mu stáhl nervozitou, když na to pomyslel. Prosté kroužení v letadle Tiger Moth na letecké škole ve Vodalu se tehdy zdálo být hrůzostrašným dobrodružstvím. Nyní měl v plánu uletět stovky kilometrů nad volným mořem.

Letadlo jako Hornet Moth by se mělo držet u pobřeží, aby v případě potíží mohlo doplachtit na pevnou zem. Když odtud létali do Anglie, bylo teoreticky možné sledovat pobřeží Dánska, Německa, Holandska, Belgie a Francie. Ale Harald a Karen poletí nad mořem vzdáleni mnoho kilometrů od území okupovaného Německem. Kdyby se jim něco stalo, neměli by kam doletět.

Harald si stále ještě dělal starosti, když oknem vklouzla Karen s košíkem, jako Červená Karkulka. Při pohledu na ni mu srdce radostí poskočilo. Celý den, zatímco pracoval na letadle, přemýšlel o tom, jak se dnes časně ráno líbali po krádeži benzinu. Konečky prstů se dotýkal svých rtů, aby si to znovu připomněl.

Teď se Karen podívala na letoun a udělala: „Je!“

Měl radost, že ji tak překvapil. „Hezké, že jo?“

„Ale takhle ho skrz vrata nedostaneš.“

„Já vím. Budu muset křídla zase složit a venku je roztáhnout.“

„Tak proč jsi je teď upevnil?“

„Cvičně. Podruhé už mi to půjde rychleji.“

„Jak rychle?“

„To nevím jistě.“

„A co vojáci? Jestli nás uvidí… „ „Ti budou spát.“

Tvářila se vážně. „Jsme připraveni, viď?“

„Jsme připraveni.“

„Kdy poletíme?“

„Ovšemže dnes večer.“

„Ach, bože!“

„Čekání jen zvyšuje pravděpodobnost, že nás objeví, než odtud zmizíme.“

„Já vím, ale…“

„Co?“

„Asi jsem si neuvědomila, že to přijde tak brzy.“ Z košíku vytáhla balíček a roztržitě mu ho podala. „Přinesla jsem ti studené hovězí.“ Každý večer ho tak krmila.

„Díky.“ Pozorně si ji prohlížel. „Nerozmyslela sis to náhodou, že ne?“

Rázně zavrtěla hlavou. „Ne. Jen jsem si připomněla, že to jsou tři roky, co jsem naposledy seděla na sedadle pilota.“

Šel k pracovnímu stolu a vybral si tam malou sekyrku a klubko pevného provazu. Zastrčil oboje do skřínky pod palubní deskou letadla.

Karen se zeptala: „K čemu to je?“

„Napadlo mě, že jestli přistaneme do moře, letadlo se vahou motoru potopí. Ale samotná křídla by plavala. Takže když je odsekneme, můžeme je svázat a udělat si z nich nouzový vor.“

„V Severním moři? Myslím, že bychom tam brzy zemřeli chladem.“

„Je to lepší, než se utopit.“

Otřásla se. „Když to říkáš.“

„Měli bychom si vzít nějaké suchary a pár lahví vody.“

„Seberu něco v kuchyni. A když ses zmínil o vodě… budeme ve vzduchu víc než šest hodin.“

„A co?“

„Jak budeme čurat?“

„Otevřeme si dvířka a budeme doufat, že se to povede.“

„Tobě se to povídá.“ Zašklebil se. „Promiň.“

Rozhlédla se kolem a sebrala hromádku starých novin. „Dej je dovnitř.“

„K čemu?“

„Když budu muset čurat.“

Tázavě svraštil čelo. „Já nechápu, jak…“

„Modli se, abys to nemusel zažít.“

Položil noviny na sedačku.

„Máme nějaké mapy?“ zeptala se.

„Ne. Usoudil jsem, že prostě poletíme na západ, dokud neuvidíme zem, a to bude Anglie.“

Zavrtěla hlavou. „Ze vzduchu je dost těžké poznat, kde jsi. Občas jsem se ztratila, když jsem létala jen tady. A co když nás to odfoukne z kurzu?

Omylem bychom mohli přistát ve Francii.“

„Bože můj, to mě nenapadlo.“

Jediný způsob, jak si ověřit polohu, je porovnávat charakter terénu pod sebou s mapou. Podívám se, co máme doma.“

„Dobře.“

„Už bych měla jít a pobrat všechny věci, které potřebujeme.“ A s prázdným košíkem se zase protáhla oknem ven.

Harald měl příliš stažený žaludek, než aby mohl jíst hovězí, které mu přinesla. Začal skládat křídla. Už díky konstrukci to muselo být snadné: šlo o to, aby to majitel-džentlmen mohl dělat každý večer a zaparkovat letadlo v garáži vedle rodinného auta.

Aby horní poloviny křídel ve složené poloze nedřely o kabinu, byla vnitřní část odtokové hrany sklopná na závěsu, aby se mohla zvednout a nepřekážela. Prvním krokem tedy bylo uvolnit tyto zavěšené části a potlačit je nahoru.

Na spodní straně obou polovin horního křídla se nacházela pomocná vzpěra k otočnému čepu, kterou Harald uvolnil a potom vzpěru připevnil mezi vnitřní konce polovin horních a dolních křídel, aby se nesložily na sebe.

Křídla v letové poloze držely zasouvací čepy ve tvaru L v předních nosnících všech čtyř polovin křídel. Na horním křídle byly čepy zajištěny pomocnou vzpěrou, kterou teď Harald odstranil, takže už jen musel otočit čep o devadesát stupňů a popotáhnout ho kupředu asi o deset centimetrů.

Čepy na dolních křídlech přidržovaly kožené popruhy. Harald odepnul popruh na levé polovině křídla, potom čep otočil a popotáhl ho. Jakmile se křídlo uvolnilo, dalo se do pohybu.

Haraldovi došlo, že s tím měl počítat. V parkovací poloze s ocasem na zemi bylo letadlo nakloněné a příď mířila do vzduchu. Těžké poloviny křídla se silou gravitace otáčely dozadu. Chňapl po nich, vyděšen, že narazí do trupu a poškodí ho. Pokoušel se popadnout náběhovou hranu spodního křídla, ale byla příliš tlustá, aby ji mohl uchopit. „Do prdele!“ zařval. Běžel za křídlem a uchopil výztužné ocelové dráty, spojující vrchní a spodní křídlo. Podařilo se a pohyb zpomalil; pak se mu ale drát zařízl do kůže na ruce. Vykřikl a automaticky křídlo pustil. To se rozjelo dozadu a s bolestným zaduněním se zastavilo o trup.

Proklínaje svou nedbalost, šel Harald k zádi, uchopil oběma rukama koncový oblouk dolního křídla a o kousek ho vrátil, aby mohl zkontrolovat poškození. Jak se mu ulevilo, že žádné neviděl. Odtokové hrany horního i spodního křídla byly nedotčené a na trupu nebyly žádné stopy. Nic se neporušilo, kromě kůže na Haraldově pravé ruce.

Olízl si krev z dlaně a přešel na pravou stranu. Tentokrát zablokoval spodní křídlo bednou od čaje, plnou starých časopisů, takže se nehne. Vytáhl čepy, pak obešel křídlo, odstrčil bednu, držel křídlo a dovolil mu pomalu se otáčet dozadu do sklopené polohy. Karen se vrátila.

„Sehnala jsi všechno?“ zeptal se jí nervózně. Položila košík na podlahu. „Dnes večer nemůžeme letět.“

„Cože?“ Cítil se podveden. Zranil se zbytečně. „Proč ne?“ zeptal se naštvaně.

„Zítra tančím.“

„Tančíš?“ Tohle ho pobouřilo. „Jak tomu můžeš dát přednost před naším úkolem?“

„Mimořádná šance. Říkala jsem ti, že studuju hlavní roli na záskok. Polovina souboru leží s nějakými zažívacími problémy. Sice jsou dvě obsazení, ale obě představitelky hlavních rolí jsou nemocné, tak mě zvou. Je to obrovská klika!“

„Podle mě je to zatracená smůla.“

„Vystoupím na hlavní scéně Královského divadla a představ si, kdo tam bude! Král!“

Zoufale si projel vlasy rukou. „Nechce se mi věřit, že mi to povídáš.“

„Zamluvila jsem ti vstupenku. Můžeš si ji vyzvednout v pokladně.“

„Já nepůjdu.“

„Nebuď takový morous! Můžeme odletět zítra večer, až odtančím. Balet je potom na programu až za týden, a do té doby se jedna z těch dvou určitě uzdraví.“

„Já ti kašlu na ten zatracený balet – a co válka? Heis má za to, že RAF musí připravovat obrovský nálet. Naše fotografie potřebují ještě před ním! Mysli na životy, které jsou v sázce!“

Povzdechla si a hlas jí změkl. „Já jsem věděla, že budeš takhle reagovat, a napadlo mě, že se té příležitosti vzdám, ale prostě nemůžu. Stejně když poletíme zítra, budeme v Anglii tři dny před úplňkem.“

„Ale dalších čtyřiadvacet hodin tu budeme ve smrtelném nebezpečí!“

„Hele, nikdo o tom letadle neví – proč by ho měli najít zítra?“

„Může se to stát.“

„O, nebuď takový dětina, cokoliv se může stát.“

„Dětina? Hledá mě policie, to ty víš. Jsem psanec a chci z této země vypadnout co nejrychleji.“

Teď se ale rozzlobila ona. „Vážně bys měl pochopit, co já cítím k tomu představení!“

„Ale nechápu to.“

„Podívej se, já můžu v tom zatraceným letadle umřít.“

„Já taky.“

„Když se budu topit v Severním moři nebo pomalu umrzat na tvém provizorním voru, chtěla bych mít možnost si myslet, že jsem před smrtí dosáhla svého životního cíle a nádherně tančila na scéně Královského dánského divadla před králem. Nemůžeš to pochopit?“

„Ne, nemůžu!“

„Tak můžeš jít k čertu,“ prohlásila a vylezla oknem ven. Harald za ní zíral. Jako by do něj uhodil blesk. Minutu trvalo, než se pohnul. Potom se podíval do košíku, který přinesla. Byly tam dvě lahve minerálky, balíček sucharů, baterka, rezervní baterie a dvě náhradní žárovky. Žádné mapy tam nebyly, ale vložila tam starý školní atlas. Zvedl ho a otevřel. Na poslední čisté stránce bylo dívčí rukou napsáno: KAREN DUCHWITZOVÁ, 3. TŘÍDA. Řekl jen: „Krucinál!“

Dvacátá osmá kapitola

Peter Flemming stál na nábřeží v Morlunde, pozoroval poslední parník, který toho dne připlouval ze Sande, a čekal na záhadnou ženu.

Zklamalo ho, i když tak docela nepřekvapilo, že se Harald včera neukázal na bratrově pohřbu. Peter si pečlivě prohlížel všechny truchlící. Většina byli ostrované, které Peter znal od dětství. Jeho zajímali ti ostatní. Po obřadu, na svačině na faře, si promluvil se všemi cizími lidmi. Bylo tam pár bývalých spolužáků, několik kamarádů z armády, přátelé z Kodaně a ředitel Jansborg Skole. Odškrtával si jejich jména na seznamu, který mu dal policista u přívozu. A všiml si jména, které si neodškrtnul: slečna Agnes Ricksová.

Vrátil se do přístaviště parníku a zeptal se policisty, jestli se Agnes Ricksová vrátila na pevninu. „Ještě ne,“ odvětil muž. „Tu bych si pamatoval. Je to pěknej kousek.“ Zašklebil se a dal si obě dlaně na prsa, aby naznačil velká ňadra.

Peter zašel do otcova hotelu a dozvěděl se, že se tam žádná Agnes Ricksová neubytovala.

To ho zaujalo. Kdo je slečna Ricksová a co tu dělala? Instinkt mu napovídal, že má něco společného s Arnem Olufsenem. Snad si jen přál, aby to tak bylo. Ale byla jediným vodítkem, jaké měl.

Když se tak poflakoval na nábřeží na Sande, byl příliš nápadný. Proto přeplul na pevninu a ve zdejším velkém obchodním přístavu se ztratil v davu. Ale slečna Ricksová se neobjevila. Když už teď přistál poslední večerní parník, Peter se uchýlil do hotelu Oesterport.

V hotelové hale byl v malé budce telefon a z něj zavolal Tildě Jespersenové domů do Kodaně.

Ihned se zeptala: „Byl Harald na pohřbu?“

„Ne.“

„Kruci.“

„Zkontroloval jsem si všechny, kteří byli na pohřbu. Žádné vodítko. Ale je tam jedna stopa, kterou sleduji, nějaká slečna Agnes Ricksová. A co ty?“

„Celý den jsem strávila u telefonu a volala místním policejním stanicím po celém Dánsku. Poslala jsem lidi za všemi Haraldovými spolužáky. Měli by se mi ozvat zítra.“

Z ničeho nic změnil téma a řekl: „Odešla jsi od práce.“

„To snad přece nebyla normální práce?“ Zřejmě se na to připravila.

„Proč ne?“

„Vzal jsi mě s sebou, protože jsi se mnou chtěl spát.“ Peter zaskřípal zuby. Porušil vlastní profesionální zásady, když se s ní miloval, a teď ji za to nemůže pokárat. Naštvaně vyhrknul: „To je tvoje výmluva?“

„To není výmluva.“

„Řekla jsi, že se ti nelíbilo, jak jsem vyslýchal Olufsenovy. To pro policistu není důvodem, aby utekl.“

„Já jsem od práce neutekla. Prostě jsem nechtěla spát s mužem, který tohle dokázal udělat.“

„Jen jsem konal svou povinnost!“

Její hlas se změnil. „To ani ne.“

„Jak to myslíš?“

„Bylo by v pořádku, kdybys byl tvrdý v zájmu splnění úkolu. To bych respektovala. Ale tobě se líbilo, cos dělal. Mučil jsi pastora a zastrašoval jeho ženu a měl jsi z toho potěšení. Jejich smutek tě uspokojoval. S takovým mužem já prostě do postele nemůžu.“

Peter zavěsil.

Větší část noci byl vzhůru, přemýšlel o Tildě. Ležel v posteli, měl na ni zlost a představoval si, jak ji fackuje. Moc rád by šel do jejího bytu, vytáhl ji z postele v noční košili a ztrestal ji. V jeho představách prosila o slitování, ale on její pláč ignoroval. Při potyčce se jí noční košile rozervala a on se vzrušil a znásilnil ji. Ječela a odstrkovala ho, ale držel ji pod sebou. Potom se slzami v očích prosila za odpuštění, ale on ji beze slova opustil.

Nakonec přece jen usnul.

Ráno šel do přístavu, aby vyčkal na první parník ze Sande. S nadějí pozoroval, jak solí pokrytá loď vplouvá do doku. Agnes Ricksová byla jeho jedinou nadějí. Jestli se ukáže, že je nevinná, nevěděl, co dál podnikne.

Hrstka cestujících se vylodila. Peter měl v plánu zeptat se policisty, jestli je jedna z nich slečna Ricksová, ale nebylo třeba. Mezi muži v pracovních oděvech, spěchajícími na ranní směnu v konzervárně, zahlédl vysokou ženu s brýlemi proti slunci a šátkem na hlavě. Když přišla blíž, uvědomil si, že ji zná. Uviděl černé vlasy vykukující zpod šátku, ale prozradil ji velký, zalomený nos. Všiml si, že jde sebevědomým, mužským krokem a vzpomněl si, že ten krok viděl, když ji před dvěma lety potkal poprvé.

Byla to Hermia Mountová.

Vypadala štíhlejší a starší než žena, která mu byla v roce 1939 představena jako snoubenka Arna Olufsena, ale Peter nepochyboval.

„Ty zrádná mrcho, mám tě,“ řekl si s hlubokým uspokojením.

Ze strachu, aby ho nepoznala, si nasadil brýle se silnými obroučkami, a aby zakryl výraznou červeň svých vlasů, stáhl si dopředu klobouk. Potom ji sledoval na nádraží, kde si koupila jízdenku do Kodaně.

Po dlouhém čekání nastoupili do starého, pomalého vlaku s parní lokomotivou, který se proplétal přes celé Dánsko a zastavoval ve staničkách s hrázděnými nádražními domky v letoviscích páchnoucích mořskými řasami a v ospalých tržních městech. Peter seděl ve vagónu první třídy a netrpělivostí byl jako na trní. Hermia byla ve vedlejším voze, v kupé třetí třídy. Nemohla mu zmizet, dokud byli ve vlaku, ale on zase nemohl nijak pokročit, dokud Hermia nevystoupí. Bylo už odpoledne, když vlak vjel do Nyborgu na ostrově Fynu. Tady museli přestoupit na převoz, aby se dostali přes Store Baelt na největší ostrov Sjaslland, kde nastoupí na další vlak do Kodaně.

Peter slyšel o ambiciózním plánu nahradit převoz obrovským mostem dlouhým devatenáct kilometrů. Milovníkům tradice se líbily nesčetné dánské převozní parníky a tvrdili, že jejich pomalá plavba je součástí uvolněného přístupu země k životu, ale Peter by je všechny dal do šrotu. Měl spoustu práce; dával přednost mostům.

Zatímco čekali na převoz, našel telefon a zavolal Tildě do Politigaarden.

Byla chladně profesionální. „Haralda jsem nenašla, ale mám stopu.“

„Dobře!“

„V posledním měsíci dvakrát navštívil Kirstenslot, domov rodiny Duchwitzových.“

„Židů?“

„Ano. Místní policista si vzpomíná, že ho potkal. Říká, že Harald měl parní motocykl. Ale přísahá, že teď tam Harald není.“

„Pořádně si to ověř. Jeď tam sama.“

„Chystala jsem se.“

Chtěl s ní mluvit o tom, co mu řekla včera. Opravdu myslela vážně, že s ním už nemůže spát? Ale nenapadlo ho, jak na to téma přejít, a tak pořád mluvil o případu. „Našel jsem slečnu Ricksovou. Je to Hermia Mountová, snoubenka Arna Olufsena.“

„Ta Angličanka?“

„Ano.“

„Dobrá zpráva!“

„To jo.“ Peter byl rád, že Tilde neztratila nadšení pro případ. „Teď je na cestě do Kodaně a já ji sleduju.“

„Je možné, že tě pozná?“

„Ano.“

„Jestli se ti pokusí vyklouznout, co kdybych u vlaku čekala já?“

„Byl bych radši, kdybys jela do Kirstenslotu.“

„Možná zvládnu obojí. Kde jsi?“

„V Nyborgu.“

„To jsou přinejmenším dvě hodiny cesty.“

„Víc. Tenhle vlak trpí letargií.“

„Můžu zajet do Kirstenslotu, tak hodinu se tam porozhlédnu a budu na tebe čekat na nádraží.“

S tím souhlasil. „Dobře. Udělej to tak.“

Dvacátá devátá kapitola

Když se Harald zklidnil, uvědomil si, že Karenino rozhodnutí odložit jejich let o den nebylo tak úplně šílené. Představil si sebe na jejím místě; kdyby mu někdo nabídl šanci provést důležitý pokus s fyzikem Nielsem Bohrem. Kvůli takové příležitosti by možná odložil útěk do Anglie. Třeba by on a Bohr společně změnili lidské chápání, jak funguje vesmír. Kdyby měl zemřít, chtěl by vědět, že něco takového udělal.

Ale přesto strávil napjatý den. Dvakrát na letadle všechno zkontroloval. Prostudoval si přístrojovou desku, seznámil se s ciferníky, aby mohl Karen pomáhat. Deska nebyla osvětlená, neboť letadlo nebylo konstruováno na létání v noci, takže si budou muset svítit baterkou, aby na ukazatele viděli. Cvičil skládání a roztahování křídel a svůj čas zlepšoval. Zkoušel svůj systém doplňování paliva za letu: nalil trochu benzinu do hadice, vedoucí vytlučeným okénkem z kabiny do nádrže. Sledoval počasí, které bylo dobré, s roztrhanými mraky a lehkým vánkem. Pozdě odpoledne se objevil tříčtvrtinový měsíc. Oblékl si čisté šaty.

Ležel na svém římsovém lůžku a drbal kocoura Pinetopa, když někdo zarachotil velkými kostelními dveřmi. Harald se posadil, položil Pinetopa na podlahu a pozorně poslouchal.

Zaslechl hlas Pera Hansena. „Říkal jsem vám, že jsou zamčené.“

Ženský hlas odpověděl: „O důvod víc podívat se dovnitř.“

Harald s obavou zaregistroval, že to je autoritativní hlas. Představil si tak třicátnici, atraktivní, ale velice věcnou. Zřejmě byla od policie. Patrně ona včera poslala Hansena, ať jde Haralda hledat do zámku. Bylo jasné, že není spokojena s Hansenovým šetřením, a proto dnes přišla sama.

Harald zaklel. Pravděpodobně bude důkladnější než Hansen. Najít cestu do kostela jí nebude trvat dlouho. Kromě kufru auta se neměl kam schovat a každý důkladný pátrač ho jistě otevře.

Už se bál, že je možná příliš pozdě, aby vyklouzl obvyklým oknem, které bylo přímo za rohem od hlavních vrat. Ale okna byla kolem celého zaobleného kněžiště, a tak rychle jednoho využil k útěku.

Dopadl na zem a ostražitě se rozhlédl. Tento konec kostela byl jen částečně zakryt stromy a nějaký voják ho mohl zahlédnout. Ale měl štěstí, nikdo nablízku nebyl.

Váhal. Chtěl utéct, ale potřeboval vědět, co bude dál. Přitiskl se ke kostelní zdi a naslouchal. Slyšel Hansena, jak říká:

„Paní Jespersenová! Když se postavíme na ten špalek, mohli bychom se tam dostat oknem.“

„Nepochybně proto tady ten špalek je,“ břitce odvětila žena. Zřejmě byla o moc chytřejší než Hansen. Harald měl nepříjemný pocit, že všechno odhalí.

Slyšel škrábání bot po zdi a hekání Hansena, který se už patrně protahoval oknem, potom bouchnutí, jak dopadl na dlážděnou podlahu kostela. O několik vteřin později následovalo slabší bouchnutí.

Harald se proplížil po straně kostela, postavil se na špalek a nakoukl oknem.

Paní Jespersenová byla hezká, asi třicetiletá žena, ne tlustá, ale hezky zaoblená, pěkně a prakticky oblečená v blůze a sukni, s botami na nízkém podpatku a světle modrým baretem na blond vlnitých vlasech. Když není v uniformě, dedukoval Harald, asi musí být detektiv. Přes rameno měla kabelku a v ní zřejmě pistoli.

Hansen byl celý rudý námahou, jak se protlačoval oknem, a tvářil se utrápeně. Pro vesnického policajta je asi náročné stačit rychle uvažující tajné policistce, domýšlel se Harald.

Nejdříve se podívala na motorku. „Tak tady je ten motocykl, o němž jste mi říkal. Vidím parní motor. Důmyslné!“

„Musel ji tu nechat,“ pronesl Hansen jako na obranu. Určitě jí řekl, že Harald odjel.

Ale nepřesvědčilo ji to. „Možná.“ Přešla k autu. „Moc pěkné.“

„Patří tomu Židovi.“

Přejela prstem po oblouku blatníku a podívala se na prach. „Už nějaký čas v něm nikam nejel.“

„Ovšemže ne – kola jsou odmontovaná.“ Hansen si myslel, že ji jednou dostal a tvářil se potěšeně.

„To moc neznamená – kola se dají rychle přidělat. Ale nafingovat vrstvu prachu je těžké.“

Přešla místnost a zvedla Haraldovu odhozenou košili. V nitru zaúpěl. Proč ji někam neodklidil? Čichla si k ní.

Odněkud se vynořil Pinetop a začal si otírat hlavu o nohu paní Jespersenové. Sehnula se, aby ho pohladila. „Copak ty chceš?“ zeptala se kocoura. „Krmí tě tu někdo?“

Před tou ženou se nic neukryje, říkal si zdrceně Harald. Popošla k římse, kde Harald spal. Zvedla jeho úhledně složenou deku a zase ji položila. „Někdo tady bydlí.“

„Možná nějaký tulák.“

„A možná je to ten hajzl Harald Olufsen.“

Hansena tím šokovala.

Obrátila se k letadlu. „Co to máme tady?“ Harald zoufale sledoval, jak odtahuje kryt. „Mám dojem, že to je letadlo.“

Tak to je konec, pomyslel si Harald. Všechno je ztraceno.

„Duchwitz měl letadlo,“ ozval se Hansen. „Teď jsem si vzpomněl. Ale roky už s ním neletěl.“

„Není ve špatném stavu.“

„Vždyť nemá křídla!“

„Křídla jsou složena dozadu – tak letadlo převezli skrz dveře.“ Otevřela dveře kabiny. Sáhla dovnitř, zahýbala řídicí pákou a současně se dívala na výškové kormidlo. Viděla, že se pohybuje. „Zdá se, že řízení funguje.“ Pak se podívala na měřič paliva. „Nádrž je plná.“ Rozhlédla se po malé kabině a dodala: „A za sedadlem je osmnáctilitrový kanystr. A ve skřínce jsou dvě lahve vody a balíček sušenek. K tomu sekyrka, klubko silného motouzu, baterka a atlas – na ničem není prach.“

Vystrčila hlavu z kabiny a podívala se na Hansena. „Harald se chystá odletět.“

„No to jsem blázen!“ vyhrkl Hansen.

Haraldovi bleskl hlavou šílený nápad oba zabít. Nebyl si jistý, že by v jakékoli situaci dokázal zabít člověka, ale hned si uvědomil, že dva ozbrojené policisty by holýma rukama nezmohl, a myšlenku zavrhl.

Paní Jespersenová začala energicky jednat. „Musím jet do Kodaně. Inspektor Flemming, který má tento případ na starosti, tam dorazí vlakem. Vzhledem k tomu, jak teď fungují železnice, by mohl přijet kdykoliv v příštích dvanácti hodinách. Až přijede, vrátíme se. Zatkneme Haralda, jestli tu bude, a když ne, nastražíme na něj past.“

„Co mám udělat já?“

„Zůstaňte tady. Najděte si dobré pozorovací místo mezi stromy a sledujte kostel. Jestli se Harald objeví, nemluvte s ním, jen zavolejte na Politigaarden.“

„Pošlete sem někoho, aby mi pomohl?“

„Ne. Nesmíme udělat nic, co by Haralda zaplašilo. I když vás zahlédne, žádnou paniku – jste jen vesnický policista. Ale pár cizích policajtů by ho mohlo vylekat. Nechci, aby utekl a někde se schoval. Když jsme ho teď vystopovali, nesmíme ho opět ztratit. Je to jasné?“

„Ano.“

„Ovšem jestli se pokusí s letadlem uletět, zastavte ho.“

„Mám ho zatknout?“

„Zastřelte ho, když budete muset, ale proboha, nenechte ho odstartovat!“

Její věcný přístup Haralda naprosto vyděsil. Kdyby byla přehnaně dramatická, asi by ho to tak nepolekalo. Ale byla to přitažlivá žena, mluvící klidně o praktických opatřeních – a právě teď řekla Hansenovi, ať ho zastřelí, bude-li to nezbytné. Až do tohoto okamžiku Harald neuvažoval o možnosti, že by ho policie mohla prostě zabít. Klidná nemilosrdnost paní Jespersenové jím otřásla.

„Můžete otevřít ta vrata, abyste mi ušetřil další protahování oknem,“ nařídila Hansenovi. „Až budu pryč, zase je zamkněte, ať nemá Harald žádné podezření.“

Hansen otočil klíčem, odsunul závoru a oba vyšli ven.

Harald skočil na zem, oběhl zadní část kostela a vzdálil se od budovy. Postavil se za strom a zdálky sledoval, jak jde paní Jespersenová ke svému autu, černému buicku. Podívala se na sebe do postranního okénka a velmi ženským gestem si upravila světle modrý baret. Potom se zase změnila v policistku, energicky si potřásla rukou s Hansenem, nastoupila do auta a velmi rychle odjela.

Hansen se vrátil a zmizel Haraldovi z očí za kostelem.

Harald se na chvilku opřel o kmen stromu a přemýšlel. Karen slíbila, že přijde do kostela, jakmile se vrátí z baletu domů. Jestli to udělá, zjistí, že tu na ni čeká policie. A jak by vysvětlila, co tu dělá? Její vina by byla jasná.

Harald ji musel nasměrovat někam jinam. Lámal si hlavu, jak se s ní setkat a varovat ji, až se rozhodl, že nejjednodušší bude jít do divadla. Tak bude mít jistotu, že se neminou.

Chvilku k ní cítil zlost. Kdyby byli odletěli včera večer, teď už mohli být v Anglii. Varoval ji, že oba vystavuje nebezpečí, a ukázalo se, že měl pravdu. Ale nemělo smysl vzájemně se obviňovat. Stalo se a teď se bude muset vypořádat s důsledky.

Najednou se Hansen nečekaně objevil na rohu kostela. Spatřil Haralda a zůstal stát na místě.

Oba se nestačili divit. Harald si myslel, že se Hansen vrátil do kostela, aby zamknul. Naopak Hansenovi se ani nezdálo, že by jeho kořist byla tak blízko.

Pak Hansen sáhl po pistoli.

Haraldovi zazněla v uších slova paní Jespersenové: „Zastřelte ho, když budete muset.“ Vesnický konstábl Hansen pravděpodobně v životě nikoho nezastřelil. Ale mohl by té šance využít.

Harald jednal instinktivně. Bez uvažování o následcích se po Hansenovi vrhl. Když už Hansen tasil pistoli z pouzdra, Harald do něj narazil. Hansena to odhodilo nazpět a se zaduněním narazil do zdi kostela, ale pistoli z ruky nepustil.

Zvedl ji, aby namířil. Harald věděl, že na záchranu má jen zlomek vteřiny. Napřáhl ruku a pěstí udeřil Hansena přímo do brady. Hlava se mu zvrátila a narazila do zdi se zvukem, připomínajícím cvaknutí pušky. Oči stočil vzhůru, tělo se sesulo a dopadlo na zem.

Harald se strašně bál, že muž je mrtev. Poklekl vedle bezvědomého těla. Okamžitě zjistil, že Hansen dýchá. Díky Bohu, řekl si. Bylo to úděsné pomyšlení, že mohl zabít člověka – i takového nebezpečného blázna jako Hansen.

Zápas trval jen několik sekund, ale nezpozoroval je někdo? Harald se ohlédl přes park k vojenskému táboru. Procházelo se tam několik mužů, ale nikdo se nedíval směrem k Haraldovi.

Zastrčil si Hansenovu pistoli do kapsy a pak zvedl bezvládné tělo. Hodil si ho přes rameno, jako to dělají hasiči, a pospíchal kolem kostela k hlavním dveřím, které byly stále otevřené. Štěstí mu přálo a nikdo ho nespatřil.

Položil Hansena na zem a rychle vrata přirazil a zamkl. Vytáhl z kabiny letadla provaz a svázal Hansenovi nohy. Pak ho překulil a svázal mu ruce za zády. Potom sebral svou odhozenou košili, polovinu mu nacpal do úst, aby nemohl křičet, a kolem pusy mu omotal provaz, aby roubík nevypadl.

Nakonec uložil Hansena do kufru rollse a zavřel víko. Podíval se na hodinky. Pořád ještě měl čas dostat se do města a varovat Karen.

Rozdělal oheň pod kotlíkem motocyklu. Možná ho zahlédnou, až vyjede z kostela, ale teď už nebyl čas na opatrnost.

Mohl by se však dostat do maléru kvůli policejní pistoli, která mu dělala bouli na kapse. Nevěda, co si s pistolí počít, otevřel pravé dveře letounu a položil ji na podlahu, kde ji nikdo neuvidí, pokud nevlezou do letadla a nešlápnou na ni.

Když měla pára v motocyklu dostatečný tlak, otevřel vrata, vyvezl motorku ven, zamkl zevnitř a vylezl oknem. Zase měl štěstí a nikoho neviděl.

Nervózně pokukuje po policistech, vjel do města a zaparkoval po straně Královského divadla. Ke vchodu vedl rudý koberec a Harald si vzpomněl, že na tomto představení je přítomen král. Vývěska ho informovala, že Les Sylphides je poslední ze tří baletů dnešního programu. Dav dobře oblečených lidí se skleničkami stál na schodišti a Haraldovi došlo, že přijel během přestávky.

Šel ke dveřím do zákulisí, kde narazil na překážku. Vchod střežil uniformovaný vrátný. „Potřebuji mluvit s Karen Duchwitzovou,“ řekl mu Harald.

„To je vyloučené,“ sdělil mu vrátný. „Za chvíli jde na scénu.“

„Je to skutečně důležité.“

„Budete muset počkat na konec.“

Harald viděl, že s mužem nehne. „Jak dlouho trvá ten balet?“

„Asi půl hodiny, podle toho, jak rychle orchestr hraje.“

Harald si vzpomněl, že mu Karen nechala vstupenku v pokladně. Rozhodl se tedy, že se na její tanec podívá.

Šel do mramorové vstupní haly, vzal si lístek a vešel do hlediště. Ještě nikdy v divadle nebyl a nyní s úžasem zíral na bohatě zlacenou dekoraci, na balkony vysoko nad sebou a na řady červených plyšových sedadel. Našel své místo ve čtvrté řadě a posadil se. Přímo před ním byli dva němečtí důstojníci v uniformách. Podíval se na hodinky. Proč ještě balet nezačal? Každou minutou byl Peter Flemming o něco blíž.

Sebral program, který ležel na sedadle vedle něj, listoval jím a hledal Karenino jméno. V obsazení uvedena nebyla, ale z brožurky vypadl proužek papíru, na němž stálo, že primabalerína je indisponována a místo ní tančí Karen Duchwitzová. Také tam bylo napsáno, že jediného muže v baletu tančí rovněž náhradník, Jan Anders. Údajně proto, že představitel také podlehl zažívacím potížím, které se v souboru rozšířily. Pro divadelní společnost to musí být nepříjemný moment, napadlo Haralda, když hlavní role tančí studenti, zrovna když je v publiku král.

Za pár okamžiků se zděsil: viděl manžele Duchwitzovy, jak usedají na svá místa dvě řady před ním. Měl vědět, že si velkou chvíli své dcery nenechají ujít. Nejdřív se bál, že ho zahlédnou, ale pak si uvědomil, že už to je jedno. Když policie objevila jeho úkryt, nepotřeboval ho už před nikým tajit.

Cítil se provinile, že má na sobě sportovní sako pana Duchwitze. Podle značky krejčího na náprsní kapse bylo patnáct let staré, ale Karen se otce ani nezeptala, jestli si ho smí vzít. Co když ho papá Duchwitz pozná? Pak si řekl, jak ho taková hloupost mohla napadnout. Obvinění z krádeže saka je to poslední, z čeho si musí dělat starosti.

Sáhl si na roličku filmu v kapse a uvažoval, jestli ještě je nějaká šance, že s Karen budou moci letadlem uprchnout. Hodně záleželo na vlaku, kterým jel Peter Flemming. Jestli přijel brzy, Flemming a paní Jespersenová budou v Kirstenslotu dřív než Harald a Karen. Snad by se mohli vyhnout dopadení, ale bylo těžké si představit, jak by se dokázali dostat k letadlu, když ho bude hlídat policie. Jenže když je teď Hansen ze hry, v tuto chvíli letadlo nikdo nehlídá. Jestli Flemmingův vlak přijede až v časných ranních hodinách, možná je ještě šance, že budou moci odstartovat.

Paní Jespersenová neví, že ji Harald viděl. Myslí si, že má spoustu času. To je jediná věc hrající v Haraldův prospěch.

Kdy už začne to zatracené představení?

Jakmile se v hledišti všichni usadili, král vstoupil do své lóže. Obecenstvo povstalo. Bylo to poprvé, kdy Harald viděl krále Kristiána X. osobně, ale jeho tvář znal z fotografií: ten dolů obrácený knír, který jí dodával trvale zasmušilý výraz vhodný pro monarchu okupované země. Byl ve fraku a stál velice zpříma. Na obrázcích měl král vždycky nějakou pokrývku hlavy, a nyní Harald poprvé uviděl, že ztrácí vlasy.

Když se král posadil, publikum ho následovalo a světla zhasla. Konečně, řekl si Harald.

Zvednutá opona odhalila dvacet nebo více žen, nehybně stojících v kruhu, a jednoho muže uprostřed horní části kruhu. Tanečníci, všichni oblečení v bílém, stáli v bleděmodrém měsíčním světle a holá scéna na okrajích mizela v temných stínech. Byl to dramatický úvod a Harald byl i přes své starosti fascinován.

Hudba hrála pomalou klesající pasáž a tanečníci se pohnuli. Kruh se rozšířil a na jevišti zůstali nehybní jen čtyři lidé, muž a tři ženy. Jedna z žen ležela na zemi, jako když spí. Začal pomalý valčík.

Kde zůstala Karen? Všechny dívky byly oblečené do naprosto stejných kostýmů s těsnými živůtky, které ponechávaly ramena odhalená, a s dlouhými sukněmi, které při tanci vlály. Byl to sexy úbor, ale v náladovém osvětlení vypadaly všechny stejně a Harald nedokázal říct, která z nich je Karen.

Pak se ta spící pohnula a Harald rozeznal Kareniny ryšavé vlasy. Neslyšně se přesunula doprostřed jeviště. Harald byl napjatý úzkostí, protože se bál, že se něco stane a pokazí jí to ten velký den; zdála se však sebejistá a vyrovnaná. Začala tančit na špičkách. Zdálo se, že to musí bolet a Harald sebou škubl, ale vypadala, že se vznáší. Sbor kolem ní vytvářel různé vzory, řady a kruhy. Publikum bylo tiché a nehybné, tak je uchvátila, a Haraldovo srdce bylo plné pýchy. Byl rád, že bez ohledu na následky se rozhodl jít.

Hudba přešla do jiné tóniny a tanečník se pohnul. Když skákal přes scénu, Haraldovi se zdálo, že je nějak nejistý, a vzpomněl si, že to je také náhradník, Anders. Karen tančila sebejistě, každý pohyb se zdál nenucený, ale v chlapcových pohybech bylo napětí, které jeho tanci dodávalo pocit rizika.

Tanec skonal pomalou pasáží, kterou rovněž začínal, a Harald si uvědomil, že to není žádný příběh, tance že budou stejně abstraktní jako hudba. Podíval se na hodinky. Uběhlo jen pět minut.

Chór se rozptyloval a zase formoval do nových konfigurací, které rámovaly sérii sólových čísel. Veškerá hudba byla ve tříčtvrtečním taktu a velmi melodická. Haraldovi, který miloval džezové disonance, připadala až příliš sladká.

Balet ho fascinoval, ale i přesto mu myšlenky zabíhaly k Hornetu, Hansenovi svázanému v kufru rollse a k paní Jespersenové. Mohlo se stát, že Peter Flemming našel jediný dochvilný vlak v Dánsku? Jestli ano, dorazil už s paní Jespersenovou do Kirstenslotu? A našli Hansena? Už na něj číhají v záloze? Jak si to Harald může ověřit? Snad by se mohl ke klášteru přiblížit skrz lesík a doufat, že léčku zpozoruje.

Karen začala sólový tanec a Harald zjistil, že je víc nervózní kvůli ní než kvůli policii. Nemusel si dělat starosti; byla uvolněná a klidná, vířila a tančila na špičkách a skákala tak šťastně, jako by si figury průběžně vymýšlela. Žasl, jak může provádět tak temperamentní kroky, běhat či skákat přes scénu, a pak se náhle zarazit v tak perfektně ladné póze, jako kdyby neměla žádnou setrvačnost. Zdálo se, že pohrdá fyzikálními zákony.

Ještě nervóznější začal být, když Karen začala tančit s Janem Andersem. Vzpomněl si, že se tomu říká pas de deux, ačkoliv si nebyl jistý, odkud to ví. Anders ji stále teatrálně zvedal vysoko do vzduchu. Sukně jí vlála, odhalujíc báječné nohy. Anders ji držel zdviženou, někdy na jedné ruce, zatímco držel pózu nebo se pohyboval po scéně. Přesto se Haraldovi moc ulevilo, když pas de deux skončil a začal tančit sbor. Znovu se podíval na hodinky. To musí být poslední tanec, chvála bohu.

Během posledního tance Anders předvedl několik efektních skoků a zopakoval s Karen několik zvedaček. Když potom hudba sílila k vyvrcholení, došlo ke katastrofě.

Anders znovu zvedl Karen a držel ji ve vzduchu na ruce, kterou měla v kříži. Vyrovnala se souběžně s jevištěm. Nohy natáhla kupředu s propnutými špičkami a paže sahaly dozadu za hlavu, takže vytvořila oblouk. Chvíli toto postavení drželi. Potom Anders uklouzl.

Levá noha mu najednou ujela. Zapotácel se a padl na záda. Karen se skutálela na jeviště vedle něj a dopadla na pravou paži a nohu.

Publikum zděšeně zašumělo. Ostatní tanečnice běžely ke dvěma padlým postavám. Hudba hrála ještě několik taktů a pak umlkla. Z bočních kulis vyšel muž v černých kalhotách a černém svetru.

Anders se zvedl na nohy, držel se za loket a Harald viděl, že pláče. Karen se pokusila zvednout, ale padla naznak. Postava v černém dala rukou pokyn a opona klesla. Diváci propukli ve vzrušený hovor.

Harald si uvědomil, že stojí.

Viděl, jak se dvě řady před ním manželé Duchwitzovi také zvedli a neodbytně se tlačí řadou, omlouvajíce se lidem, kolem nichž procházeli. Zřejmě hodlali jít do zákulisí. Harald se rozhodl udělat totéž.

Dostat se z řady sedadel šlo hrozně pomalu. Úzkostí byl bez sebe, ale musel se držet, aby se nesnažil protlačit kolem sedících. Do uličky se však dostal stejně rychle jako Duchwitzovi. „Já jdu s vámi,“ řekl jim.

„Kdo jste?“ zeptal se otec.

Odpověděla mu Karenina matka. „To je Josefův kamarád Harald. Už ses s ním setkal. Karen si ho oblíbila. Ať jde s námi.“

Pan Duchwitz souhlasně zamručel. Harald sice neměl tušení, jak paní Duchwitzová ví, že si ho Karen „oblíbila“, ale ulevilo se mu, že ho přijali, jako když patří do rodiny.

Když došli k východu, publikum ztichlo. Duchwitzovi i Harald se otočili. Opona se zvedla. Jeviště bylo prázdné, až na muže v černém.

„Vaše Veličenstvo, dámy a pánové,“ začal muž. „Šťastnou náhodou byl dnes večer v hledišti lékař naší společnosti.“ Harald usoudil, že každý, kdo je nějak spojený s baletní společností, chtěl být přítomen královskému představení. „Lékař už je v zákulisí a vyšetřuje oba hlavní představitele. Sdělil mi, že ani jeden z nich není vážně zraněn.“

Ozval se chabý potlesk.

Haraldovi spadl kámen ze srdce. Když teď věděl, že se Karen nic nestalo, poprvé pomyslel na to, jak mohla tato nehoda ovlivnit jejich útěk. I kdyby se dostali k letadlu, bude Karen schopna řídit?

Muž v černém pokračoval. „Jak víte z programu, obě hlavní role dnes tančili náhradníci, stejně jako mnoho dalších rolí. Přesto však doufám, že se mnou budete souhlasit, když řeknu, že všichni tančili výborně a dotáhli skvělé představení až téměř do konce. Děkuji vám.“

Opona klesla a publikum aplaudovalo. Znovu se zvedla, aby ukázala všechny účinkující až na Karen a Anderse. Celý soubor se uklonil.

Duchwitzovi vyšli ven a Harald je následoval.

Pospíchali ke dveřím do zákulisí. Uvaděč je zavedl do Kareniny šatny.

Seděla tam s pravou paží v závěsu. Byla tak fantasticky krásná v krémově bílém kostýmu, s holými rameny a ňadry, která se právě nad živůtkem začínala zvedat. Harald málem nemohl dýchat a nevěděl, zda příčinou je nervozita, nebo touha.

Lékař klečel před ní a ovazoval jí pravý kotník.

Paní Duchwitzová se vrhla ke Karen a opakovala: „Mé ubohé dítě!“ Objala ji a přitiskla k sobě. Právě to, co by tak rád udělal Harald.

„O, vůbec nic mi není,“ řekla Karen, stále ještě bledá.

Pan Duchwitz se obrátil na lékaře. „Jak je na tom?“

„Je v pořádku,“ řekl doktor. „Vymkla si zápěstí a kotník. Bude ji to několik dní bolet a aspoň dva týdny si na ně musí dát pozor, ale dostane se z toho.“

Haraldovi se ulevilo, že její poranění nejsou vážná, ale okamžitě ho napadlo: bude moci letět?

Doktor upevnil obvaz zavíracím špendlíkem a zvedl se. Poplácal ji po obnaženém rameni. „Musím sejít podívat na Jana Anderse. Nedopadl tak tvrdě jako vy, ale trochu mi dělá starosti jeho loket.“

„Děkuji, pane doktore.“

Haralda dráždilo, že jeho ruka pořád zůstává na jejím rameni. „Budete tančit stejně krásně jako předtím, nebojte se.“ A odešel.

„Chudák Jan,“ ozvala se Karen. „Pořád ještě pláče.“ Harald si pomyslel, že Anderse by měli zastřelit. „Byla to jeho chyba – upustil tě!“ řekl rozhořčeně. „Já vím, proto to tak špatně nese.“

Pan Duchwitz se podrážděně zadíval na Haralda. „Co ty tady děláš?“

A znovu za něj odpověděla manželka. „Harald bydlí v Kirstenslotu.“

Karen byla v šoku. „Máti, jak ses to dozvěděla?“

„Myslela sis, že si nikdo nevšimne, jak každý večer mizí zbytky z kuchyně? My matky nejsme tak hloupé, to víš.“ Pan Duchwitz se zeptal: „Ale kde spí?“

„Předpokládám, že v opuštěném kostele,“ odpověděla mu žena. „Proto

Karen tak trvala na tom, aby byl zamčený.“

Harald byl zděšený, že se jeho tajemství dalo tak snadno odhalit. Pan Duchwitz se tvářil rozzlobeně, ale než mohl vybuchnout, do šatny vešel král.

Všichni ztichli.

Karen se pokusila postavit, ale král ji zarazil. „Drahé děvče, prosím, zůstaňte tak, jak jste. Jak se cítíte?“

„Bolí to, Vaše Veličenstvo.“

„To jistě musí. Ale jak jsem slyšel, žádné trvalé poškození?“

„Tak mi to řekl lékař.“

„Víte, tančila jste božsky.“

„Děkuji vám, pane.“

Král se tázavě zadíval na Haralda. „Dobrý večer, mladý muži.“

„Jsem Harald Olufsen, Vaše Veličenstvo, spolužák a kamarád Karenina bratra.“

„Ze které školy?“

„Z Jansborg Skole.“

„Stále ještě říkají řediteli Heis?“

„Ano – a jeho manželce Mia.“

„Tak se dobře starejte o Karen.“ Obrátil se k rodičům. „Zdravím vás, Duchwitzi, rád vás zase vidím. Vaše dcera je úžasně talentovaná.“

„Děkuji vám, Vaše Veličenstvo. Pamatujete si mou ženu Hannu?“

„Ovšem.“ Král jí podal ruku. „Pro marku je to velká starost, paní Duchwitzová, ale jsem přesvědčen, že Karen zase bude v pořádku.“

„Ano, Vaše Veličenstvo. Mládí se hojí rychle.“

„To tedy ano! A teď se pojďme podívat na toho chudáka, co ji upustil.“ Král přešel ke dveřím.

Poprvé si Harald všiml králova společníka, mladíka, který byl jeho asistentem, nebo osobním strážcem, nebo obojím. „Tudy, pane,“ poznamenal mladík a podržel dveře.

Král vyšel ven.

„No tohle!“ řekla paní Duchwitzová rozechvěle. „Jak okouzlující!“

„Asi bychom měli odvézt Karen domů,“ poznamenal pan Duchwitz. Harald uvažoval, jestli vůbec bude mít příležitost promluvit si s ní o samotě.

Karen se zeptala: „Máti, pomůžeš mi z toho kostýmu?“ Pan Duchwitz šel ke dveřím a Harald za ním, nevěda, co jiného má udělat.

V tom Karen řekla: „Než se převléknu, dovolíte, abych si promluvila s Haraldem?“

Otec se zatvářil popuzeně, ale matka řekla: „No jo, ale rychle.“ Vyšli ze šatny a paní Duchwitzová zavřela dveře.

„Opravdu jsi v pořádku?“ zeptal se jí Harald. „Budu, až mi dáš pusu.“

Klekl si vedle židle a políbil ji na rty. Potom nemohl odolat pokušení a políbil ji na nahá ramena a na krk. Jeho rty putovaly dolů a políbily i úpatí ňader.

„Ach, bože, dost, je to příliš hezké,“ namítla. Harald se neochotně odtáhl. Viděl, že se jí vrátila barva do tváří a že je udýchaná. Podivoval se, že tohle způsobily jeho polibky.

„Musíme si promluvit,“ řekla mu.

„Já vím. Jsi schopná pilotovat letadlo?“

„Ne.“

Právě toho se bál. „Víš to určitě?“

„Příliš mě to bolí. Nemůžu ani otevřít zatracené dveře. A stěží můžu chodit, takže bych rozhodně nemohla chodidly ovládat kormidlo.“

Harald zabořil obličej do dlaní. „Tak to je konec.“

„Doktor řekl, že to bude bolet jen několik dnů. Mohli bychom letět, jakmile se budu cítit líp.“

„Je tu něco, co jsem ti ještě neřekl. Dnes večer zase přišel čmuchat Hansen.“

„Z toho bych si hlavu nedělala.“

„Tentokrát přišel se ženským detektivem, paní Jespersenovou, která je mnohem chytřejší. Vyslechl jsem jejich rozhovor. Vlezla do kostela a na všechno přišla. Uhádla, že tam bydlím a že mám v plánu prchnout letadlem.“

„Ach ne! Co udělala?“

„Odjela pro svého šéfa, což je náhodou Peter Flemming. Nechala Hansena na stráži a řekla mu, ať mě zastřelí, jestli se pokusím odstartovat.“

„Zastřelit tě? Co budeš dělat?“

„Hansena jsem uspal a svázal,“ řekl Harald, ne bez pocitu hrdosti.

„O, panebože! Kde je teď?“

„V kufru otcova auta.“

To jí připadlo legrační. „Ty padouchu!“

„Myslím, že máme jedinou šanci. Peter je ve vlaku a ona nevěděla, kdy dorazí. Kdybychom se dnes večer vrátili do Kirstenslotu dřív než Peter a paní Jespersenová, ještě bychom mohli odstartovat. Ale teď, když nemůžeš pilotovat…“

„I tak bychom to mohli zvládnout.“

„Jak?“

„Pilotem můžeš být ty.“

„Nemůžu – měl jsem jen jednu lekci!“

„Budu ti všechno říkat. Poul řekl, že na to máš přirozený talent. A občas můžu ovládat řídicí páku levou rukou.“

„Myslíš to opravdu vážně?“

„Ano!“

„Tak dobře.“ Harald vážně přikývl. „Takže to uděláme. Jen se modli, ať má Peterův vlak zpoždění.“

Třicátá kapitola

Hermia zahlédla Petera Flemminga na parníku.

Viděla, jak se opírá o zábradlí a dívá se na moře, a vzpomněla si na muže s ryšavým knírem a v elegantním tvídovém obleku na nástupišti v Morlunde. Několik lidí z Morlunde určitě cestovalo až do Kodaně jako ona, ale ten muž jí připadal nějak známý. Klobouk a brýle ji na moment ošálily, ale nakonec ho vylovila z paměti: Peter Flemming.

Setkala se s ním, když byli s Arnem, ve šťastných dnech. Vzpomněla si, že Peter a Arne byli přátelé z dětství a že se pak poprali, když se jejich rodiny rozhádaly.

Teď je Peter policajt.

Jakmile si na to vzpomněla, došlo jí, že ji určitě sleduje. Strach ji zamrazil jako studený vítr.

Čas se krátil. Už jen tři noci zbývaly do úplňku a ona pořád ještě nenašla Haralda Olufsena. I kdyby od něj dostala film dnes večer, nebyla si jistá, jak ho dokáže dopravit domů včas. Ale nehodlala se vzdát – kvůli Arnově památce, kvůli Digbymu a kvůli všem letcům riskujícím životy, aby zastavili nacisty.

Ale proč už ji Peter nezatknul? Je britská špionka. Co má za lubem? Možná pátrá po Haraldovi jako ona.

Když parník zakotvil, Peter šel do kodaňského vlaku za ní. Jakmile se vlak rozjel, prošla chodbou a zahlédla ho v kupé první třídy.

S obavami se vrátila na své místo. To bylo špatné. Nesmí dovést Petera k Haraldovi. Musí ho setřást.

Měla spoustu času vymyslet si jak. Vlak měl neustále zpoždění a dojel do Kodaně až v deset hodin večer. Když vjížděl do nádraží, měla plán. Půjde do parku Tivoli a v davu se Peterovi ztratí.

Vyšla z vagónu a ohlédla se za sebe po nástupišti. Viděla, jak Peter vystupuje z jedničky.

Beze spěchu stoupala po schodech z nástupiště, prošla kontrolou jízdenek a opustila nádraží. Bylo šero. Do Tivoli to bylo jen pár kroků. Šla k hlavnímu vchodu a koupila si vstupenku. „O půlnoci zavíráme,“ varoval ji prodavač.

V létě 1939 sem přišli s Arnem. Byla to slavnostní noc a do parku se vměstnalo na padesát tisíc lidí, aby si užili podívané. Teď byl park jen smutnou kopií bývalé slávy, něco jako černobílá fotografie mísy s ovocem. Cesty se stále vinuly mezi záhony květin, ale pohádkové osvětlení v korunách stromů bylo vypnuto a v souladu s nařízením o zatemnění osvětlovaly cesty jen speciální slabé lampy. Protiletecký kryt před Divadlem pantomimy ještě více přispíval k bezútěšnosti parku. I zvuk kapel se zdál utlumený. Největším zklamáním pro Hermii bylo, že dav nebyl tak hustý a bylo snadné ji sledovat.

Zastavila se a předstírala, že pozoruje žongléra. Spatřila Petera těsně za sebou, jak si u stánku kupuje sklenici piva. Jak se ho jen zbaví?

Zašla do davu u otevřené scény, kde se hrála opereta. Protlačila se až dopředu, pak vyšla druhou stranou ven, ale když šla dál, Peter byl stále za ní. Bude-li to ještě chvíli trvat, dojde mu, že se ho snaží setřást. Pak by ji mohl zatknout, i když se jeho záměr nesplní.

Začala mít strach. Obešla jezírko a přišla k tanečnímu parketu pod širým nebem, kde velký orchestr vyhrával foxtrot. Aspoň sto párů zaníceně tančilo a mnoho dalších se dívalo. Aspoň teď pocítila Hermia něco z atmosféry starého Tivoli. Uviděla pohledného mladého muže stojícího stranou a dostala nápad. Šla k němu a nasadila ten nejzářivější úsměv. „Nechtěl byste si se mnou zatančit?“

„Jistě!“ Vzal ji do náruče a dali se do tance. Hermia nebyla dobrá tanečnice, ale se schopným partnerem jí to šlo. Arne byl skvělý, stylový, pravý mistr. Tento muž byl sebejistý a rozhodný.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se.

Málem mu řekla pravé jméno, ale na poslední chvíli se zarazila. „Agnes.“

„Já jsem Johan.“

„Těší mě, že vás poznávám, Johane, a foxtrot tančíte úžasně.“ Ohlédla se k cestě a viděla Petera, jak pozoruje tančící páry.

Bohužel, hudba najednou skončila. Tančící orchestru zatleskali. Některé páry parket opustily, jiné přišly. Hermia se zeptala: „Ještě jeden?“

„Bude mi potěšením.“

Rozhodla se, že s ním bude jednat na rovinu. „Poslyšte, sleduje mne jeden odporný muž a já se mu pokouším zmizet. Můžete tančit až na druhou stranu?“

„To je vzrušující!“ Podíval se přes parket na diváky. „Který to je? Ten tlusťoch s rudým obličejem?“

„Ne. Ten ve světle modrém obleku.“

„Vidím ho. Je docela hezký.“

Orchestr spustil polku. „Ach jo,“ povzdechla si Hermia. Polka jí moc nešla, ale musela to zkusit.

Johan byl natolik zkušený, že jí to usnadnil. Dokázal přitom i konverzovat. „Ten muž, co vás obtěžuje – je to úplně cizí chlap, nebo ho znáte?“

„Už jsem se s ním setkala. Doveďte mě až na konec, k orchestru – to je ono!“

„Je to váš přítel?“

„Ne. Za minutu vás opustím, Johane. Jestli se za mnou rozběhne, nastavíte mu nohu, nebo uděláte něco takového?“

„Jestli si to přejete.“

„Díky.“

„Myslím si, že je to váš manžel.“

„To určitě ne.“ Už byli blízko orchestru.

Johan je vedl k okraji tanečního parketu. „Možná jste špionka a on policista a snaží se vás dopadnout kvůli krádeži vojenského tajemství nacistů.“

„Něco takového,“ odvětila vesele a vyklouzla mu z náruče.

Rychle opustila parket a kolem orchestřiště zašla mezi stromy. Běžela přes trávník, až se dostala na další cestu. Pak se vydala k postrannímu východu. Ohlédla se: Peter za ní nebyl.

Vyšla z parku a spěchala k podzemní železniční stanici přes ulici od konečné hlavní tramvajové linky. Koupila si jízdenku do Kirstenslotu. Měla velkou radost. Petera setřásla.

Na nástupišti byla sama, až na atraktivní ženu ve světle modrém baretu.

Třicátá první kapitola

Harald se přibližoval ke kostelu opatrně. Trochu pršelo a tráva byla mokrá, ale déšť už ustal. Lehký větřík poháněl mraky a tříčtvrtinový měsíc jasně zářil v mezerách. S měsíčním světlem se objevoval a mizel stín zvonice.

Nikde nablízku neviděl zaparkovaná žádná cizí auta, ale to ho moc neuklidnilo. Kdyby policisté opravdu chtěli nastražit past, vozidla by určitě ukryli.

Žádná světla nesvítila ani v ruinách kláštera. Byla půlnoc a vojáci už spali, až na dva: strážného v parku před jídelním stanem a veterinárního ošetřovatele, který měl službu v koňské nemocnici.

Před kostelem Harald naslouchal. Zaslechl koně frkajícího v klášterní chodbě. S maximální opatrností vylezl na špalek a přes okenní parapet nakoukl dovnitř.

V nejasném odraženém měsíčním světle viděl neurčitě obrysy auta a letadla. Někdo se tam mohl skrývat, číhat v záloze.

Zaslechl tlumené chroptění a úder. Hluk se po minutě opakoval a Harald hádal, že to je Hansen, zápasící se svými pouty. Haraldovi poskočilo srdce nadějí. Jestli je Hansen stále svázaný, znamená to, že se ještě nevrátila paní Jespersenová s Peterem. Pořád ještě byla šance, že Harald a Karen budou moci s letadlem odstartovat.

Proklouzl oknem a potichu šel k letadlu. Z kabiny vytáhl baterku a posvítil si po kostele. Nikdo tam nebyl.

Otevřel kufr auta. Hansen byl stále svázaný a měl roubík. Harald zkontroloval uzly. Držely pevně. Znovu kufr zavřel.

Zaslechl hlasitý šepot: „Haralde! Jsi to ty?“

Posvítil baterkou na okno a viděl, že Karen nakukuje dovnitř.

Přivezli ji domů sanitkou. Rodiče jeli s ní. Než se v divadle rozloučili, slíbila mu, že vyklouzne z domu, jak jen to půjde, a když bude vzduch čistý, přijde za ním do kostela.

Zhasl baterku a šel jí otevřít kostelní vrata. Vkulhala dovnitř s kožichem přes ramena a s pokrývkou v ruce. Něžně ji objal, dávaje velký pozor na její pravou paži na pásce, a přitiskl k sobě. Na kratičkou chvíli se těšil teplem jejího těla a vůní vlasů.

Pak se vrátil k praktickým problémům. „Jak se cítíš?“

„Bolí to jak čert, ale přežiju to.“

Podíval se na její kožich. „Je ti zima?“

„Ještě ne, ale v šestnácti stech metrech nad Severním mořem bude. Ta deka je pro tebe.“

Vzal od ní přikrývku a podržel jí zdravou ruku. „Jsi na to připravená?“

„Ano.“

Jemněji políbil. „Já tě miluju.“ ‚Já tebe taky.“

„Opravdu? Tos mi ještě nikdy neřekla.“

„Já vím – říkám ti to teď, pro případ, že tu cestu nepřežiju,“ odpověděla obvyklým věcným tónem. „Jsi ten nejlepší muž, jakého jsem kdy poznala, desetinásobně. Jsi duchaplný, ale nikdy nikoho neshodíš. Jsi jemný a laskavý, ale kuráže máš za celou armádu.“ Dotkla se jeho vlasů. „Dokonce jsi i hezký, takovým zvláštním způsobem. Co víc bych mohla chtít?“

„Některé dívky chtějí, aby muž byl hezky oblečený.“

„Pravda. Ale to můžeme napravit.“

„I já bych ti rád řekl, proč tě miluju, ale policie by tu mohla být každou minutu.“

„To nevadí, já vím proč – protože jsem skvělá.“

Harald otevřel dveře kabiny a hodil dovnitř pokrývku. „Měla by sis sednout dovnitř,“ řekl Karen. „Čím míň budeme muset něco dělat, jakmile budeme na očích, tím větší šanci budeme mít, že se odtud dostaneme.“

„Dobře.“

Viděl, že pro ni bude těžké dostat se do kabiny. Proto přitáhl bednu, Karen se na ni postavila, ale pak nemohla dostat dovnitř zraněnou nohu. Vměstnat se do kabiny bylo stejně ošemetné – bylo tam míň místa než na předních sedadlech malého auta – a se dvěma zraněnými končetinami se to zdálo nemožné. Harald si uvědomil, že ji tam bude muset zvednout.

Levou paži jí dal pod ramena a pravou pod kolena a zvedl ji; potom se postavil na bednu a vsunul ji na sedačku spolucestujícího na pravé straně kabiny. Tak mohla zdravou levou rukou ovládat řídicí páku ve tvaru písmene Y mezi oběma sedadly a Harald na sedadle pilota vlevo od ní mohl používat pravou.

„Co je to na podlaze?“ zeptala se a sáhla dolů.

„Hansenova pistole. Nevěděl jsem, co jiného s ní udělat.“ Zavřel dveře. „Sedí se ti dobře?“

Stáhla boční okénko. „Mně ano. Nejlepší místo k odstartování bude podél cesty. Vítr je tak akorát, ale vane směrem k zámku, takže budeš muset s letadlem dojet až ke dveřím a pak se obrátit, abys startoval proti větru.“

„Dobře.“

Doširoka otevřel kostelní vrata. Potom musel letadlo vytlačit ven. Naštěstí bylo zaparkováno chytře a mířilo nosem přímo ke dveřím. K podvozku byl pevně přivázán kus lana, o němž Harald při prvním seznámení usoudil, že se používá k tažení letadla. Pevně se ho chopil a potáhl.

Hornet Moth byl těžší, než si myslel. Kromě motoru v něm bylo sto sedmdesát pět litrů benzinu a Karen. To byla slušná váha.

Aby překonal mrtvý bod, Harald nejdřív letadlo rozkýval dopředu a dozadu, opakoval rytmus a pak jím pohnul. Jakmile se rozjelo, už to nešlo tak ztuha, ale stále bylo pořádně těžké. S velkým úsilím ho vytáhl z kostela do parku a dostal ho až k cestě.

Z mraku se vynořil měsíc. Park byl osvícen téměř jako ve dne. Letadlo bylo na očích každému, kdo by se podíval správným směrem. Harald si musel pospíšit.

Uvolnil pomocnou vzpěru držící levé křídlo u trupu a posunul křídlo do letové polohy. Potom sklopil vnitřní část odtokové hrany horního křídla. Ta držela křídlo na místě, než ho obešel k náběhové hraně. Tam otočil zasouvací čep dolního křídla a vsunul jej do otvoru. Zdálo se, že narazil na překážku. S tímto problémem se setkal, když to nacvičoval. Jemně křídlem zahýbal a čep lehce zatlačil na místo. Připevnil ho koženým popruhem. Opakoval operaci s čepem horního křídla, který upevnil montážní vzpěrou.

Trvalo mu to tři až čtyři minuty. Pohlédl přes park k vojenskému táboru. Strážný ho spatřil a kráčel k němu.

Stejnou proceduru opakoval s pravým křídlem. Když skončil, strážný už stál za ním a pozoroval ho. Byl to kamarádský Leo. „Co to děláš?“ zeptal se zvídavě.

Harald měl připravenou historku. „Budeme dělat fotku. Pan Duchwitz chce letadlo prodat, protože do něj nemůže sehnat palivo.“

„Fotografii? V noci?“

„Bude to záběr v měsíčním světle, se zámkem v pozadí.“

„Ví to náš kapitán?“

„Ano. Pan Duchwitz s ním mluvil a kapitán Kleiss řekl, že to není žádný problém.“

„Tak dobře,“ řekl Leo a pak znovu svraštil čelo. „Ovšem je divné, že mi o tom kapitán nic neřekl.“

„Pravděpodobně si nemyslel, že to je důležité.“ Ale došlo mu, že asi bude mít smůlu. Kdyby byla německá armáda takhle nedbalá, nedobyla by Evropu.

Leo zavrtěl hlavou. „Strážný musí být informován o všech neobvyklých událostech, k nimž má dojít během jeho hlídky,“ prohlásil, jako když opakuje větu z příručky.

„Pan Duchwitz by nám určitě neřekl, abychom to udělali, kdyby nemluvil s kapitánem Kleissem.“ Harald se sehnul k ocasu a zatlačil.

Když Leo viděl, že se snaží zádí pohnout, pomohl mu.

Společně otočili ocas o čtvrt kruhu, aby letadlo stálo nosem podél cesty.

Pak Leo řekl: „Radši se půjdu kapitána zeptat.“

„Když jsi přesvědčený, že mu nebude vadit, když ho teď vzbudíš.“

Leo se zatvářil pochybovačně a ustaraně. „Snad ještě nespí.“

Harald věděl, že důstojníci spí v zámku. Přišel na způsob, jak Lea zdržet a urychlit vlastní úkol. „Hele, jestli musíš jít až k zámku, mohl bys mi pomoct hnout s touhle bednou.“

„Tak jo.“

„Já budu na levém křídle, ty na pravém.

Leo si hodil pušku na rameno a opřel se o kovovou rozporu mezi horním a dolním křídlem. Když tlačili oba, Hornet Moth se pohyboval docela lehce.

Hermia chytila poslední večerní vlak ze stanice Vesterport. Do Kirstenslotu přijela po půlnoci.

Nevěděla, co si počne, až dorazí k zámku. Nechtěla na sebe upoutat pozornost tím, že bude bušit na dveře a vzbudí celý dům. Možná bude muset čekat do rána, než bude mít možnost se zeptat na Haralda. To by znamenalo strávit noc venku. Ale to by ji nezabilo. Ovšem jestli se v zámku bude ještě někde svítit, třeba najde někoho, s nímž by si mohla diskrétně promluvit, třeba sloužícího. A znervózňovalo ji, že ztratí vzácný čas.

Jen jeden člověk s ní vystoupil z vlaku. Byla to ta žena ve světle modrém baretu.

Na chvíli se jí zmocnil strach. Že by se dopustila chyby? Co když ji ta žena sleduje a převzala ji od Petera Flemminga? Bude si to muset ověřit.

Před ztemnělým nádražím se zastavila, otevřela kufřík a předstírala, že něco hledá. Jestli ji ta žena sleduje, taky si bude muset najít záminku, proč na ni počkat.

Žena vyšla z nádraží a bez zaváhání prošla kolem Hermie.

Ta se dál hrabala v kufříku a koutkem oka ženu pozorovala.

Žena kráčela rázně k černému buicku zaparkovanému nedaleko. Někdo seděl u volantu a kouřil. Hermia neviděla jeho obličej, jen záři cigarety. Žena nastoupila. Auto nastartovalo a odjelo.

Hermia si oddechla. Žena strávila večer ve městě a manžel přijel na nádraží, aby ji odvezl domů. Falešný poplach, řekla si s úlevou Hermia.

Vydala se na cestu.

Harald a Leo tlačili letadlo po cestě, kolem benzinové cisterny, z níž Harald ukradl palivo, až na nádvoří před zámkem, a tam ho otočili proti větru. Leo běžel dovnitř vzbudit kapitána Kleisse.

Harald měl jen minutu či dvě.

Vytáhl z kapsy baterku, rozsvítil a držel ji v ústech. Uvolnil zámky na levé straně přední části trupu a otevřel kryt. „Palivo?“ zavolal. „Otevřeno,“ zavolala Karen.

Harald zatáhl za kroužek přeplavovací jehly a zahýbal páčkou jednoho z palivových čerpadel, aby přeplavil karburátor. Zavřel kryt a zajistil úchyty. Vyndal si baterku z pusy a zavolal: „Páka plynu nastavena a magneta zapnuta?“

„Páka plynu nastavena, magneta zapnuta.“

Postavil se před letadlo a protočil vrtuli. Napodobil Karen a otočil podruhé a potřetí. Nakonec pořádně zabral a rychle ustoupil. Nic se nestalo.

Zaklel. Nebyl čas zabývat se závadami. –

Opakoval postup. Něco tu nefunguje, říkal si už při prvním pokusu. Předtím, když protočil vrtuli, stalo se něco, k čemu teď nedošlo. Zoufale se snažil vzpomenout, co to bylo.

A znovu motor nenastartoval. Najednou mu blesklo a vzpomněl si, co chybí. Když otočil vrtulí, neozvalo se žádné kliknutí. Vzpomněl si, jak mu Karen říkala, že kliknutí je od impulzního startéru. Bez toho nemůže být žádná jiskra.

Běžel k jejímu otevřenému okénku a zavolal. „Neozve se kliknutí!“

„Zaseklo se magneto,“ řekla klidně. „Stává se to často. Otevři pravý kryt motoru. Mezi magnetem a motorem uvidíš impulzní startér. Ostře do něj klepni něčím tvrdým, třeba kamenem. Obvykle to pomůže.“

Otevřel pravý kryt a baterkou si posvítil na motor. Impulzní startér byl plochý kovový válec. Prohlížel si zem u nohou. Žádné kameny tam nebyly. „Podej mi něco z nářadí,“ požádal Karen.

Našla pouzdro a podala mu klíč. Poklepal na startér.

Hlas za ním zvolal: „Okamžitě toho nechte!“

Obrátil se a spatřil kapitána Kleisse v kalhotách od uniformy a kabátku od pyžama, jak k němu kráčí přes nádvoří s Leem v patách. Kleiss nebyl ozbrojen, ale Leo měl pušku.

Harald zastrčil klíč do kapsy, zavřel kryt a popošel k vrtuli.

„Jděte dál od toho letadla!“ vykřikl Kleiss. „To je rozkaz!“

Najednou se ozval hlas Karen. „Zůstaňte stát, kde jste, nebo vás zastřelím!“

Harald zahlédl její paži vystrčenou z okna a mířící Hansenovou pistolí přímo na Kleisse.

„Hoď pušku na zem, Leo,“ přikázala Karen.

Leo pušku upustil.

Harald sáhl po vrtuli a zhoupnul ji.

Otočila se s hlasitým, hluboce uspokojivým kliknutím.

Peter Flemming s Tildou Jespersenovou sedící vedle něj jeli k zámku před Hermií. „Zaparkujeme někde z dohledu a budeme sledovat, co bude dělat, až sem přijde,“ řekl Flemming.

„Dobře.“

„Pokud jde o to, co se stalo na Sande…“

„Prosím tě, nemluv o tom.“

Potlačil vztek. „Cože, nikdy?“

„Nikdy.“

Měl chuť ji uškrtit.

Reflektory auta ukazovaly malou vesnici s kostelem a hospodou. Hned za vesnicí přijeli k hlavní bráně.

„Mrzí mě to, Petere,“ ozvala se Tilde. „Udělala jsem chybu, ale je to za námi. Buďme prostě přáteli a kolegy.“

Měl pocit, že už mu na ničem nezáleží. „Kašlu na to,“ odsekl a zahnul na zámecké pozemky.

Vpravo při cestě stála zřícenina kláštera. „To je divné,“ řekla Tilde. „Dveře kostela jsou dokořán.“

Peter doufal, že se bude něco dít, aby přestal myslet na Tildino odmítnutí. Zastavil buick a vypnul motor. „Pojďme se tam podívat.“ Z palubní schránky si vzal baterku.

Vystoupili z auta a šli do kostela. Peter zaslechl tlumené chroptění, následované bouchnutím. Zdálo se, že zvuky vycházejí z rolls-royce, který stál na špalcích uprostřed místnosti. Otevřel kufr a posvítil si baterkou na svázaného policistu s roubíkem.

„Je to ten tvůj Hansen?“ zeptal se.

Tilde řekla: „Letadlo tu není! Je pryč!“

V té chvíli k nim dolehl hluk startujícího leteckého motoru.

Hornet Moth se rozburácel k životu a zdálo se, že se naklání kupředu, jako kdyby toužil vyrazit.

Harald kráčel rychle k místu, kde stáli Kleiss s Leem. Zvedl pušku a výhružně ji držel; snažil se dát najevo kuráž, kterou necítil. Pomalu od nich couval a obešel rotující vrtuli ke dveřím na levé straně. Sáhl po klice, otevřel dveře a hodil pušku do poličky na zavazadla za sedadly.

Když šplhal dovnitř, nenadálý pohyb ho přiměl pohlédnout pravým oknem přes Karen. Viděl, jak se Kleiss vrhl směrem k letadlu a padl na zem. Zazněl výstřel, který přehlušil i hluk motoru, jak Karen vystřelila z Hansenovy pistole. Ale Harald viděl, že okenní rám jí nedovolil spustit zápěstí dostatečně nízko a výstřel kapitána minul.

Kleiss se převalil pod letadlo, vylezl na druhé straně a vyskočil na křídlo.

Harald se pokoušel zabouchnout dveře, ale Kleiss mu překážel. Kapitán ho popadl za klopy a snažil se ho vytáhnout ze sedačky. Harald zápasil a pokoušel se uvolnit z Kleissova sevření. Karen držela pistoli v levé ruce a v těsné kabině se nemohla otočit, aby na Kleisse vystřelila. Pak přiběhl Leo, ale kvůli dveřím a křídlům se nemohl dostat dost blízko, aby se ke rvačce připojil.

Harald vytáhl z kapsy klíč a vší silou uhodil. Ostrý konec nástroje zasáhl Kleisse pod oko, až vytryskla krev, ale kapitán se nepustil.

Karen se natáhla podél Haralda a posunula plynovou páku dopředu na doraz. Motor se rozeřval a letadlo se rozjelo. Kleiss ztratil rovnováhu. Jednou rukou se pustil, ale druhou se pořád držel Haralda.

Hornet Moth se rozjížděl stále rychleji a drncal po trávě. Harald znovu Kleisse udeřil.

Tentokrát vykřikl, pustil se a skutálel se na zem.

Harald zabouchl dveře.

Sáhl po řídicí páce mezi nimi, ale Karen mu řekla: „Nech knipl mně – můžu ho ovládat levou rukou.“

Letadlo bylo namířeno po cestě, ale jakmile začalo nabírat rychlost, zabočilo vpravo. „Použij pedály kormidla!“ vykřikla Karen. „Drž letadlo v přímém směru!“

Harald šlápl na levý pedál, aby letadlo vrátil na cestu. Nic se nestalo; sešlápl znovu vší silou. Po chvilce se letadlo prudce otočilo vlevo. Přejelo přes cestu a vrhlo se do vysoké trávy na druhé straně.

Karen zařvala: „Je tam zpoždění, musíš s tím počítat.“

Pochopil, co má na mysli. Šlápl na pravý pedál, aby letadlo vrátil do směru; když se začalo otáčet, korigoval levou nohou. Tentokrát se neotočilo tak prudce. Jakmile se vrátilo na cestu, podařilo se mu ho srovnat.

„Teď ho tak udržuj,“ zvolala Karen.

Letadlo zrychlovalo.

Na vzdáleném konci cesty se vynořily reflektory auta.

Peter Flemming zařadil jedničku a sešlápl pedál k podlaze. Právě když Tilde otevírala dveře, aby nastoupila, auto se vrhlo vpřed. S výkřikem pustila dveře a padla naznak. Peter doufal, že si zlomila vaz.

Jel po cestě a nechával dveře vlát. Když motor začal řvát, přeřadil na dvojku. Buick nabíral rychlost.

Ve světle reflektorů spatřil malý dvojplošník, rolující po cestě a mířící rovnou na něj. Byl si jistý, že v tom letadle je Harald Olufsen. Hodlal ho zastavit, i kdyby je to mělo oba stát život.

Harald ucítil, jak se Hornet Moth naklonil, když Karen posunula knipl kupředu a zvedla tak ocas. Křičel na ni: „Vidíš to auto?“

„Ano – pokouší se do nás narazit?“

„Ano.“ Harald se díval na cestu a soustředil se na udržení letadla pedály v přímém směru. „Dokážeme odstartovat včas, abychom ho přeletěli?“

„Nejsem si jistá – „ „Musíš se rozhodnout!“

„Připrav se uhnout, až ti řeknu!“

„Jsem připravený! „ Auto už bylo nebezpečně blízko; Harald viděl, že se přes něj nezvednou.

Karen vykřikla: „Zatoč!“

Sešlápl levý pedál. Ve vyšší rychlosti letadlo reagovalo méně liknavě a ostře odbočilo z cesty – příliš prudce. Dostal strach, jestli opravený podvozek ten nápor vydrží. Rychle korigoval.

Koutkem oka zahlédl, jak auto odbočilo stejným směrem a stále hodlá do Horneta narazit. Teď viděl, že to je buick, přesně takový, v jakém ho Peter Flemming vezl do Jansborg Skole. Auto ostře odbočilo, aby s letadlem drželo kolizní kurz.

Ale letadlo mělo kormidlo, zatímco auto řídila kola, což byl na mokré trávě velký rozdíl. Jakmile buick vjel na trávu, dostal se do smyku. Když klouzal bokem, měsíční světlo na moment osvítilo za volantem tvář muže, který se pokoušel zvládnout vůz, a Harald poznal Petera Flemminga.

Letadlo se zakymácelo a zase vyrovnalo. Harald viděl, že za chvíli narazí do benzinové cisterny. Dupl na levý pedál a špička pravého křídla jen tak tak minula náklaďák.

Peter Flemming takové štěstí neměl.

Harald se ohlédl dozadu a viděl, jak se totálně neovladatelný buick s děsivou nevyhnutelností smýká k cisterně. Narazil do ní plnou rychlostí. Ozvala se ohlušující exploze a za vteřinu byl celý park osvícen žlutou září. Harald se snažil zjistit, zdali ocas letadla také nechytil, ale přímo dozadu nebylo možné se podívat, takže jen doufal, že se jim nic nestalo.

Buick se změnil ve žhnoucí výheň.

„Řiď letadlo!“ zařvala na něj Karen. „Už budeme startovat!“

Obrátil pozornost ke kormidlu. Viděl, že míří přímo na jídelní stan. Stiskl pravý pedál, aby ho minul.

Když se vrátili do přímého směru, letadlo zrychlilo.

Hermia zaslechla startující letecký motor a rozběhla se. Když dorazila na zámecké pozemky, spatřila tmavé auto, velmi podobné tomu na nádraží, jak se řítí po cestě. Sledovala, jak dostalo smyk a narazilo do náklaďáku zaparkovaného u cesty. Ozval se děsivý výbuch a auto i náklaďák zachvátily plameny.

Slyšela, jak ženský hlas křičí: „Petere!“

V záři ohně spatřila ženu v modrém baretu. Všechno to do sebe zapadalo. Ta žena ji sledovala. Muž čekající v buicku byl Peter Flemming. Od nádraží ji nepotřebovali mít na očích, protože věděli, kam míří. Dorazili k zámku před ní. Co teď?

Zahlédla malý dvojplošník rolující po trávě, který se zřejmě chystal odstartovat. Pak uviděla, jak si žena v modrém baretu kleká, z tašky zavěšené na rameni vytahuje pistoli a míří na letadlo.

Co se to tu děje? Jestli je ta žena v baretu Flemmingova kolegyně, pak pilot musí být hodný člověk, usoudila Hermia. Dokonce by to mohl být Harald, pokoušející se s filmem prchnout.

Musí té ženě zabránit, aby na letadlo vystřelila.

Park byl ozářen plameny z benzinové cisterny a v jasném světle Harald zahlédl, jak paní Jespersenová míří na jejich letadlo.

Nemohl vůbec nic dělat. Mířil přímo na ni, a kdyby odbočil na jednu či druhou stranu, pouze by jí poskytl lepší terč. Zaskřípal zuby. Kulky by mohly prolétnout křídly nebo trupem a nenapáchat žádnou vážnou škodu. Jenže také mohly porouchat motor, poškodit řízení, proděravět benzinovou nádrž nebo zabít jeho či Karen.

Pak zahlédl druhou ženu, jak běží po trávě. V ruce měla kufřík. Vtom ji poznal. „Hermia!“ vykřikl úžasem. Udeřila paní Jespersenovou kufříkem do hlavy. Policistka padla na bok a upustila pistoli. Hermia ji udeřila ještě jednou a pistoli zvedla.

Potom je obě letadlo přeletělo a Harald si uvědomil, že se odlepili od země.

Když zvedl oči, zahlédl, že každou chvíli narazí do kostelní zvonice.

Třicátá druhá kapitola

Karen strhla řídicí páku ostře doleva, až narazila Haraldovi o koleno. Hornet Moth se při stoupání naklonil, ale Harald viděl, že zatáčka není dost ostrá a že letadlo do věže narazí.

„Kormidlo vlevo!“ vykřikla Karen.

Vzpomněl si, že i on může řídit. Prudce dupnul levou nohou na pedál a ihned ucítil, jak se letadlo naklonilo ještě víc. Stále si byl jistý, že pravé křídlo narazí do stěny věže. Letadlo se otáčelo mučivě pomalu. Připravil se na náraz. Špička křídla minula věž o centimetry.

Jen vydechl: „Kristepane!“

V nárazovém větru stroj poskočil jako poník. Harald měl pocit, že každou vteřinu můžou spadnout z nebe. Ale Karen pokračovala ve stoupavé zatáčce. Harald zaskřípal zuby. Hornet udělal otáčku o sto osmdesát stupňů. Nakonec, když už mířila zpět nad zámek, srovnala směr. Jak nabírali výšku, letadlo se ustálilo a Harald si vzpomněl, jak mu Poul Kirke říkal, že u země je turbulence větší.

Podíval se dolů. Plameny stále olizovaly benzinovou cisternu a v jejich světle zahlédl vojáky, vybíhající z kláštera v nočních úborech. Kapitán Kleiss mával rukama a vykřikoval rozkazy. Paní Jespersenová ležela nehybně, patrně v bezvědomí. Hermii Mountovou nikde neviděl. U zámeckých dveří stálo několik sloužících a dívali se za letadlem.

Karen ukázala na ciferník na přístrojovém panelu a řekla:

„Nespouštěj oči tady z toho. Je to zatáčkoměr se sklonoměrem. Kormidlem udržuj ručičku přímo nahoru, v poloze dvanáct hodin.“

Průhlednou střechou pronikalo do kabiny jasné měsíční světlo, ale nestačilo osvítit přístroje. Harald si na ukazatel posvítil baterkou.

Pokračovali ve stoupání a zámek se za nimi zmenšoval. Karen se dívala vlevo, vpravo i dopředu, ačkoliv na měsícem ozářené dánské krajině nebylo nic moc k vidění.

„Zapni si bezpečnostní pás,“ nakázala. Viděl, že její je zapnutý. „Aspoň si neotlučeš hlavu o střechu kabiny, jestli to začne drncat.“

Harald si pás zapnul. Začínal věřit, že se jim podařilo utéct. Dovolil si triumfální pocit. „Já už myslel, že umřu,“ řekl nahlas.

„Já taky – několikrát!“

„Tvoji rodiče se starostí zblázní.“

„Nechala jsem jim vzkaz.“

„To je víc, než jsem udělal já.“ Ani na to nepomyslel. „Zůstaňme naživu, to jim udělá radost.“ Dotkl se její tváře. „Jak se cítíš?“

„Trošku horečnatě.“

„Máš zvýšenou teplotu. Měla by ses napít vody.“

„Ne, díky. Máme před sebou šestihodinový let a žádný záchod. Nechci být přinucena čurat před tebou do novin. Mohl by to být konec krásného přátelství.“

„Já zavřu oči.“

„A poletíš s letadlem se zavřenýma očima? To pusť z hlavy. Já to vydržím.“

Všechno říkala jako v žertu, ale Harald z ní byl neklidný. Sám se cítil otřesený tím, čím prošli, a ona absolvovala totéž s vymknutým kotníkem a naraženým zápěstím. Jen doufal, že neomdlí.

„Podívej se na kompas,“ požádala ho. „Jaký máme kurz?“

Kompas prozkoumal, když ještě bylo letadlo v kostele, a věděl, jak ho číst. „Dvě stě třicet.“

„Čas?“

„Nula nula čtyřicet.“

„Měli bychom si to všechno napsat, ale nevzali jsme si tužky.“

„Nemyslím, že něco z toho zapomenu.“

„Ráda bych se dostala nad tenhle roztrhaný mrak. Jakou máme výšku?“

Harald posvítil baterkou na výškoměr. „Patnáct set padesát metrů.“

„Takže tenhle mrak je asi šestnáct set padesát.“

Za několik okamžiků bylo letadlo pohlceno něčím, co vypadalo jako kouř, a Harald si uvědomil, že vletěli do mraku.

„Pořád sviť na ukazatel rychlosti letu,“ požádala Karen. „Jestli se naše rychlost změní, hned mi to řekni.“

„Proč?“

„Když letíš naslepo, je těžké udržet letadlo ve správné výšce. Mohla bych zvednout nebo sklopit nos a vůbec si to neuvědomím. Ale když se to stane, poznáme to, protože rychlost se zvýší, nebo sníží.“

Bylo skličující takhle nic nevidět. Napadlo ho, že tak dochází k nehodám. V mraku by letadlo snadno mohlo narazit do úbočí hory. Naštěstí v Dánsku žádné hory nebyly. Ale kdyby náhodou ve stejném mraku letělo jiné letadlo, ani jeden pilot by to nevěděl, dokud by nebylo pozdě.

Po několika minutách zjistil, že mrakem proniká dost měsíčního světla, aby viděl, jak mrak víří kolem oken. Pak se mu ulevilo, když se vynořili a viděli měsíční stín Horneta na mraku pod nimi.

Karen posunula knipl vpřed, aby letadlo vyrovnala. „Vidíš na otáčkoměr?“

Harald si posvítil baterkou. „Stojí tu dva tisíce dvě stě.“

„Pomalu ubírej plyn, až klesnou na devatenáct set.“ Harald provedl, jak mu řekla.

„Používáme výkon motoru ke změně výšky,“ vysvětlila mu. „Když otevíráš škrticí klapku, jdeme nahoru; když zavíráš, jdeme dolů.“

„A jak ovládáme rychlost?“

„Výškou letadla. Nos dolů, abychom zrychlili, nos nahoru, abychom zpomalili.“

„Chápu.“

„Ale nikdy nezvedej nos moc ostře, nebo se zarazíš. To znamená, že ztratíš tah a letadlo padá.“

Pro Haralda to byla děsivá myšlenka. „Co pak uděláš?“

„Skloníš nos a zvýšíš otáčky. Je to snadné – až na to, že instinkt ti říká zvednout nos, a tím to ještě zhoršíš.“

„Budu si to pamatovat.“

„Převezmi na chvíli řízení,“ navrhla Karen. „Zkus, jestli dokážeš letět přímo a držet křídla v rovině. Tak, je to tvoje.“ Popadl řídicí páku do pravé ruky.

Napomenula ho: „Ty máš říct: Přebírám řízení. To proto, aby se piloti nikdy nedostali do situace, kdy si oba myslí, že s letadlem letí ten druhý.“

„Přebral jsem řízení,“ řekl Harald, ale neměl ten pocit. Hornet Moth si letěl po svém, natáčel se a skláněl se vzdušnými proudy, a Harald zjistil, že se musí maximálně soustředit, aby udržel křídla v rovině a nos ve stejné pozici.

Karen se zeptala: „Taky pořád přitahuješ knipl k sobě?“

„Ano.“

„To proto, že jsme spotřebovali část paliva a změnilo se těžiště letadla. Vidíš tu páčku v předním horním rohu tvých dveří?“ Hodil tam okem. „Ano.“

„To je na nastavení výškovky. Pro start, když byla nádrž plná a ocas byl těžký, jsem ho posunula až dopředu. Teď je třeba letadlo doladit.“

„Jak to uděláme?“.Jednoduše. Povol trochu řídicí páku. Cítíš, jak má tendenci jít sama dopředu?“

„Ano.“

„Posuň tu páčku dozadu. Uvidíš, že nebudeš potřebovat pořád knipl přitahovat.“ Měla pravdu.

„Upravuj polohu páčky tak dlouho, až vůbec nebudeš muset řídicí páku přitahovat.“

Harald postupně posunoval páčku. Než si to uvědomil, páka mu začala tlačit do ruky. „To už je moc,“ poznamenal. O kousek páčku posunul kupředu. „Asi takhle.“

„Můžeš si taky doladit kormidlo, když budeš posunovat ten knoflík po ozubené liště pod palubní deskou. Je-li letadlo správně nastavené, mělo by letět přímo a v rovině, aniž musíš na knipl nějak tlačit.“

Harald zkusmo zvedl ruku z páky řízení. Hornet Moth pokračoval v přímém letu.

Vrátil ruku na páku.

Mrak pod nimi nebyl souvislý a čas od času mohli mezerami zahlédnout měsícem ozářenou zem pod sebou. Brzy nechali za sebou Sjaslland a letěli nad mořem. Karen znovu řekla: „Zkontroluj výškoměr.“

Zjistil, že je obtížné dívat se na přístrojový panel a instinktivně cítil, že se potřebuje soustředit na řízení letadla. Když odtrhl pohled od mraků venku, viděl, že už jsou ve dvou tisících třech stech metrech. Překvapeně vyhrkl: „Jak se to stalo?“

„Držíš nos moc vysoko. Je to přirozené. Nevědomky se bojíš, že narazíš na zem, tak se pořád snažíš stoupat. Sklop nos.“

Potlačil páku kupředu. Když se přední část sklonila, zahlédl další letadlo. Mělo na křídlech velké kříže. Haraldovi se strachem udělalo zle.

Karen ho zahlédla současně. „K čertu! Luftwaffe!“ Byl v tom slyšet stejný strach, jaký cítil Harald.

„Vidím ho,“ řekl Harald. Letadlo bylo po levé straně dole, asi tak čtyři sta metrů od nich, a stoupalo k nim.

„Máš řízení.“

Hornet Moth přešel do střemhlavého letu.

Harald poznal, že druhé letadlo je Messerschmitt Bfl 10, dvoumotorový noční stíhač s výraznými dvojitými ocasními plochami a dlouhým krytem kabiny, připomínajícím skleník. Pamatoval si, jak Arne mluvil o Bf-stodesítkách se směsicí strachu a závisti. Letadlo mělo kanóny a kulomety v nose a Harald viděl i zadní kulomety vyčnívající z konce kokpitu. Tohle letadlo sestřelovalo spojenecké bombardéry, když je radarová stanice na Sande objevila.

Hornet Moth byl naprosto bezbranný.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Harald.

„Pokusíme se dostat zpátky do té vrstvy mraků, než se dostane na dostřel. Zatraceně, neměla jsem tě nechat vystoupat tak vysoko!“

Hornet Moth prudce klesal. Harald se podíval na rychloměr a viděl, že dosáhli sto třiceti uzlů. Bylo to jako prudký sešup na horské dráze. Uvědomil si, že se křečovitě drží okraje sedačky. „Je to bezpečné?“ zeptal se.

„Bezpečnější, než se nechat sestřelit.“

Druhé letadlo se rychle blížilo. Bylo o mnoho rychlejší než Hornet. Zablesklo se a byl slyšet rachot střelby. Harald očekával, že na ně messerschmitt bude střílet, ale přesto nedokázal potlačit výkřik leknutí a strachu.

Ve snaze ztížit střelci mušku, strhla Karen letoun vpravo. Messerschmitt proletěl kolem nich. Střelba ustala a motor Horneta bzučel dál. Nezasáhli je.

Harald si vzpomněl, jak mu Arne říkal, že pro rychlé letadlo je těžké střílet na pomalé. Snad to je zachránilo.

Při otáčce se podíval z okna a viděl, jak stíhač mizí v dálce. „Myslím, že už je mimo dostřel,“ řekl Karen.

„Na dlouho ne,“ odvětila.

A měla pravdu, messerschmitt se otáčel. Vteřiny se táhly, jak se Hornet Moth střemhlav řítil pod ochranu mraků a rychle letící stíhačka udělala široký obrat. Harald si všiml, že jejich letová rychlost je sto šedesát uzlů. Mrak byl vábivě blízko, ale ne dost blízko.

Zahlédl záblesky a slyšel rány, jak stíhačka zahájila palbu. Tentokrát byla letadla blíž a stíhačka měla lepší úhel útoku. Ke své hrůze Harald zahlédl, jak se na levém dolním křídle objevila trhlina v potahu. Karen trhla pákou a Hornet Moth se naklonil.

V tu chvíli byli vrženi do mraku.

Střelba ustala.

„Díky Bohu,“ vydechl si Harald. Ačkoliv bylo chladno, byl celý zpocený.

Karen přitáhla knipl k sobě a vyvedla je ze střemhlavého klesání. Harald posvítil baterkou na výškoměr a sledoval, jak střelka zpomaluje svůj pohyb proti směru hodinových ručiček a zastavuje se kousek nad osmnácti sty metry. Rychlost se postupně vracela k normální cestovní rychlosti osmdesáti uzlů.

Opět naklonila stroj, aby změnila směr a stíhačka je nemohla předhonit prostým sledováním předcházejícího kurzu.

„Stáhni otáčky asi na šestnáct set,“ řekla Karen. „Dostaneme se přesně pod tenhle mrak.“

„Proč nezůstat v něm?“

„Je těžké dlouho letět v mraku. Člověka to dezorientuje. Nerozeznáš, kde je nahoře a kde dole. Přístroje ti říkají, co se děje, ale ty jim nevěříš. Tak dochází k mnoha haváriím.“

Harald našel potmě páku plynu a přitáhl ji k sobě.

„Byla to jen náhoda, že se ta stíhačka objevila?“ zeptala se Karen. „Možná že nás můžou vidět těmi svými rádiovými paprsky.“

Harald nakrčil čelo a přemýšlel. Byl rád, že má nějakou záhadu a nemusí myslet na nebezpečí, v němž se teď octli. „Pochybuju,“ řekl po chvíli. „Kov je pro rádiové vlny překážkou, ale myslím, že dřevo a plátno ne. Velký hliníkový bombardér bude odrážet signály zpátky k anténám, ale u nás to může udělat jen motor, a ten je pravděpodobně příliš malý na to, aby se ukázal na obrazovkách jejich detektorů.“

„Doufám, že máš pravdu.“ Povzdechla si. Jestli ne, jsme mrtví.“

Vyletěli pod mrakem. Harald zvýšil otáčky na devatenáct set a Karen opět přitáhla řídicí páku.

„Pořád se rozhlížej kolem,“ nařídila mu. „Jestli ho zas zahlédneme, musíme rychle nahoru.“

Harald se rozhlížel, ale nebylo moc k vidění. Míli před nimi svítil otvorem v mracích měsíc a bylo možno rozeznat nepravidelnou geometrii polí a lesů. Musí být nad velkým ostrovem Fyn, říkal si. Trochu blíž se na temné scenérii viditelně pohybovalo světlo. Odhadoval, že to je vlak nebo policejní auto.

Karen naklonila stroj vpravo. „Podívej se nalevo!“ Harald tam nic neviděl. Naklonila se na druhou stranu a podívala se ze svého okna. „Musíme pozorovat každý úhel,“ vysvětlila mu. Všiml si, že začíná chraptět. Jak musela neustále překřikovat hluk motoru.

Messerschmitt se objevil vpředu. Klesl z mraku tak čtyři sta metrů před nimi, nejasně prozrazen měsíčním světlem, odrážejícím se od země. Mířil od nich. „Plný plyn!“ vykřikla Karen, ale Harald to už udělal. Trhla pákou k sobě, aby zvedla nos. „Třeba nás ani nezahlédne,“ optimisticky poznamenal Harald, ale jeho naděje byly okamžitě zmařeny, když se stíhačka vrhla do prudké otáčky.

Hornetovi trvalo několik vteřin, než začal reagovat na povely. Konečně začali stoupat k mraku. Stíhačka udělala velký okruh a zvedla se ve směru jejich stoupání. Jakmile byla v linii s nimi, vypálila.

Pak se Hornet Moth vnořil do mraku.

Karen okamžitě změnila směr. Harald zajásal. „Zase jsme mu utekli!“ Ale pod vlivem strachu, kterého se nemohl zbavit, zněl jeho triumfální výkřik trochu přiškrceně.

Stoupali skrz mrak. Když začal svit měsíce ozařovat jemný opar, který kolem nich proudil, Harald si uvědomil, že jsou už ve vrchní vrstvě mračna. „Stáhni plyn,“ přikázala Karen. „Budeme muset zůstat v mraku, jak dlouho to jen půjde.“ Letadlo se horizontálně vyrovnalo. „Sleduj rychlost. Dávej pozor, abych nestoupala ani neklesala.“

„Dobře.“ Zkontroloval také výškoměr. Byli v devatenácti stech metrech.

Právě v tu chvíli se messerschmitt vynořil jen pár metrů od nich.

Byl trochu níž a trochu vpravo, a směřoval přes jejich dráhu. Na zlomek sekundy zahlédl Harald vyděšený obličej německého pilota s ústy otevřenými ve výkřiku hrůzy. Všichni byli pár centimetrů od smrti. Křídlo stíhačky se mihlo pod Hornetem a minulo podvozek jen o vlas.

Harald dupl na levý pedál směrového kormidla a Karen trhla pákou k sobě, ale stíhačka už jim zmizela z dohledu.

Vydechla: „Bože můj, to bylo těsně!“

Harald zíral do vířícího mraku a čekal, že se messerschmitt opět objeví. Uběhla minuta, pak další. Nakonec se ozvala Karen: „Myslím, že se vyděsil stejně jako my.“

„Co myslíš, že udělá?“

„Chvíli bude létat pod mrakem a nad ním a doufat, že vylezeme. S trochou štěstí se naše kurzy odchýlí a ztratíme ho.“

Harald zkontroloval kompas. „Letíme na sever,“ oznámil Karen.

„Při tom všem uhýbání jsem úplně ztratila směr,“ povzdechla si. Naklonila se na levé křídlo a Harald jí pomohl s kormidlem. Když kompas ukazoval dvě stě padesát, řekl:

„Stačí,“ a Karen srovnala.

Vylétli z mraku. Oba se rozhlíželi po obloze všemi směry, ale žádné jiné letadlo nikde nebylo.

„Jsem tak unavená,“ řekla Karen.

„Já se nedivím. Nech mě řídit a na chvíli si odpočiň.“

Harald se soustředil na přímý a vyrovnaný let. Nekonečné drobné korekce už začínaly být instinktivní.

„Nespouštěj oči z ciferníků,“ varovala Karen. „Sleduj rychloměr, výškoměr, kompas, tlak oleje a palivoměr. Když letíš, pořád je všechny musíš kontrolovat.“

„Dobře.“ Každou minutu či dvě se donutil podívat na palubní desku a v rozporu s tím, co mu říkaly instinkty, pokaždé zjistil, že letadlo neklesá tak často, jak měl pocit.

„Teď už musíme být nad Jutským poloostrovem,“ poznamenala Karen. „Jsem zvědavá, jak daleko na sever jsme zabloudili.“

„Podle čeho to poznáme?“

„Až budeme nad pobřežím, musíme letět nízko. Měli bychom dokázat identifikovat nějaká místa a ukázat si svou polohu na mapě.“

Měsíc byl nízko nad obzorem. Harald se podíval na hodinky a žasnul, že už letí skoro dvě hodiny. Zdálo se to jako několik minut.

„Tak se podíváme,“ řekla po chvíli Karen. „Stáhni otáčky na čtrnáct set a sklop nos.“ Našla atlas a ve světle baterky ho studovala. „Budeme musetjít ještě níž. „Nevidím dost dobře na zem.“

Harald vedl Horneta do tisíce metrů, pak do sedmi set. Ve světle měsíce bylo vidět zem, ale žádné rozlišovací prvky, jen samá pole. Vtom se ozvala Karen: „Hele – není to tam před námi město?“

Harald nakoukl dolů. Těžko říct. Nikde nebyla žádná světla kvůli zatemnění, které bylo nařízeno právě proto, aby bylo ze vzduchu těžké města rozeznat. Ale zdálo se, že terén před nimi vypadá v měsíčním světle nějak jinak.

Náhle se ve vzduchu začala objevovat malá žhavá světélka. „Co to kruci je?“ zvolala Karen.

Že by na ně někdo vypouštěl rachejtle? Od německé invaze byly ohňostroje zakázány.

Pak řekla Karen: „Ještě nikdy jsem neviděla střely se stopovkou, ale…

„Do prdele, tak to je ono?“ Bez čekání na instrukce Harald posunul páku plynu co nejvíc dopředu a zvedl nos, aby nabral výšku.

Jak to udělal, rozzářily se světlomety.

Ozvala se rána a něco vybuchlo blízko letadla. „Co to bylo?“ vykřikla Karen.

„Myslím, že to musel být dělový náboj.“

„Někdo po nás střílí?“

Náhle si Harald uvědomil, kde jsou. „Tohle musí být Morlunde! Jsme přímo nad přístavními bateriemi!“

„Zatoč!“

Položil stroj na křídlo.

„Nestoupej moc ostře,“ varovala. „Nebo se ti zastaví motor.“ Další granát vybuchl nad nimi. Paprsky světlometů prořezávaly tmu všude kolem. Harald měl pocit, že zvedá letadlo silou vůle.

Otočili se o 180 stupňů. Srovnal a pokračoval ve stoupání.

Další granát vybuchl, ale už daleko za nimi. Začínal mít pocit, že to snad přežijí.

Střelba ustala. Znovu otočil, nasadil původní kurz a pořád stoupal.

Za minutu přeletěli nad pobřežím. „Necháváme pevninu za sebou,“ poznamenal. Neodpověděla, a když se k ní obrátil, viděl, že má oči zavřené. Ohlédl se za pobřežím, které se v měsíčním světle ztrácelo za nimi. Tiše řekl: „Jsem zvědav, jestli ještě někdy uvidíme Dánsko.“

Třicátá třetí kapitola

Měsíc zašel, ale ještě chvíli byla obloha bezmračná a Harald viděl hvězdy. Byl za ně vděčný, protože to bylo to jediné, podle čeho mohl rozeznat nahoře a dole. Motor vydával uklidňující vyrovnaný hukot. Letěl v šestnácti stech metrech rychlostí osmdesát uzlů. Turbulence byla menší, než jak si pamatoval ze svého prvního letu, a uvažoval, jestli je to proto, že je nad mořem, nebo že je noc – nebo obojí. Neustále kontroloval kurz podle kompasu, ale nevěděl, jak moc může vítr snášet letoun z kurzu.

Pustil řídicí páku a sáhl Karen na obličej. Tvář jí přímo hořela. Doladil, aby stroj letěl přímo a vyrovnaně, a vzal láhev vody z přihrádky pod palubní deskou. Trochu si nalil na dlaň a otíral jí čelo, aby ji ochladil. Dýchala normálně, i když na ruce cítil, jak je její dech horký. Zdálo se, že spí horečným spánkem.

Obrátil pozornost k okolí a zjistil, že přichází úsvit. Zkontroloval si hodinky: bylo krátce po třetí hodině ranní. Musí být na polovině cesty do Anglie.

V chabém světle uviděl před sebou mrak. Nebylo vidět ani vrchní, ani spodní konec mraku, tak do něj vletěl. Ale také v něm byl déšť a voda zůstávala na čelním skle. Na rozdíl od auta neměl Hornet Moth žádné stěrače.

Vzpomněl si, co Karen říkala o dezorientaci, a rozhodl se nedělat žádné ukvapené pohyby. Ovšem strnulý pohled do vířící nicoty byl podivně hypnotický. Kdyby tak mohl mluvit s Karen, ale cítil, že po tom, co prožila, se potřebuje vyspat.

Ztratil pojem o čase. Začal si v mraku představovat různé tvary. Viděl koňskou hlavu, kapotu Lincolna Continental a vousatou tvář Neptuna. Před sebou, tak v jedenáct hodin a o pár stop níž, zahlédl rybářskou loď. Námořníci byli na palubě a udiveně na něj zírali.

Došlo mu, že to není fantazie a rychle se vrátil do skutečnosti. Opar zmizel a on se díval na skutečnou loď. Podíval se na výškoměr. Obě střelky ukazovaly nahoru. Byl na úrovni mořské hladiny. Ztratil výšku, aniž si toho všiml.

Instinktivně přitáhl knipl k sobě a zvedl nos letadla, ale už když to dělal, zaslechl v hlavě hlas Karen, jak mu říká:

Ale nikdy nezvedej nos příliš ostře, jinak se zastaví motor. To znamená, že ztratíš tah a letadlo spadne z oblohy. Uvědomil si, co udělal, a vzpomněl si, jak to napravit, ale nebyl si jistý, jestli má čas. Letadlo už ztrácelo výšku. Sklopil nos a posunul klapku dopředu na doraz. Když míjel rybářskou loď, byl na její úrovni. Zkusil jen trochu přitáhnout páku. Čekal, že kola narazí na vlny. Letadlo letělo dál. Ještě trochu zvedl nos. Odvážil se pohledu na výškoměr. Stoupal. Zhluboka si vydechl.

„Dávej pozor, blbče,“ řekl si nahlas. „Nespi!“ Stoupal dál. Mrak se rozptýlil a Harald vletěl do jasného rána. Podíval se na hodinky. Byly čtyři hodiny. Slunce už začne vycházet. Když se podíval nahoru průhlednou střechou kajuty, zahlédl vpravo Polárku. To znamenalo, že kompas ukazuje přesně a on stále směřuje na západ.

Vyděšen tím, jak se dostal blízko k moři, stoupal další půlhodinu. Teplota poklesla a studený vzduch vnikal dovnitř dírou po okénku, které rozbil kvůli své improvizované tankovací hadici. Zabalil se do deky, aby se trochu ohřál.

Právě se chystal srovnat stroj ve třech tisících metrech, když motor zaškytal.

Zpočátku nemohl přijít na to, co je to za zvuk. Vrčení motoru bylo tolik hodin tak stálé, že ho přestal vnímat.

Pak se to ozvalo znovu a Harald si uvědomil, že motor vynechává.

Měl pocit, že se mu zastavilo srdce. Jakýkoli kus pevné země byl přes tři sta kilometrů daleko. Kdyby teď motor zhasl, zřítili by se do moře.

Motor znovu zaškytal.

Vykřikl: „Karen! Probuď se!“

Spala dál. Pustil páku a zatřásl jí ramenem. „Karen!“ Otevřela oči. Po spánku vypadala lépe, klidnější, a ne tak zardělá, ale jakmile zaslechla zvuk motoru, ve tváři se jí objevil strach. „Co se děje?“

„Já nevím!“

„Kde jsme?“

„Míle odevšud.“ Motor dál pokašlával a prskal.

„Možná budeme muset přistát na moři,“ řekla Karen. „Jakou máme výšku?“

„Tři tisíce tři sta metrů.“

„Je klapka otevřená naplno?“

„Ano, stoupal jsem.“

„To je ten problém. Stáhni ji na půlku.“

Přitáhl regulátor plynu k sobě.

„Když je klapka úplně otevřená,“ pokračovala Karen, „motor nasává vzduch z venku a ne z motorového prostoru. Vzduch je moc studený – v této výšce tak studený, že se v karburátoru může tvořit led.“

„Co můžeme udělat?“

„Sestoupit.“ Uchopila knipl a posunula ho vpřed. „Jak budeme klesat, teplota vzduchu by se měla zvyšovat a led se rozpustí – za čas.“

„A když ne…“

„Dívej se po lodi. Když se nám podaří spadnout někde blízko lodi, můžou nás zachránit.“

Harald pátral po moři od obzoru k obzoru, ale žádné lodě neviděl.

S vynechávajícím motorem měli malý tah a rychle ztráceli výšku. Harald vzal z palubní schránky sekyrku, připraven realizovat svůj plán, že odsekne křídlo a použije ho jako plovák. Láhve s vodou si dal do kapes bundy. Nevěděl ovšem, jestli v moři vydrží naživu dost dlouho, aby jim hrozila smrt žízní.

Sledoval výškoměr. Sestoupili na tři sta metrů, pak na sto sedmdesát. Moře vypadalo černě a studeně. A žádné lodě v dohledu.

Na Haralda padl zvláštní klid. „Myslím, že umřeme,“ řekl Karen. „Je mi líto, že jsem tě do toho zatáhl.“

„Ještě jsme neskončili,“ odmítla. „Podívej se, jestli mi můžeš dát trochu víc otáček, abychom nedopadli moc tvrdě.“

Harald postrčil páku plynu kupředu. Tón motoru se zvedl. Vynechal, bafnul a zase vynechal.

Harald začal: „Nemyslím –“

Zdálo se, že motor naskočil.

Několik sekund vytrvale burácel a Harald zadržoval dech; pak znovu vynechal. Konečně spustil rovnoměrný řev. Letadlo začalo stoupat.

Harald si uvědomil, že oba řvou nadšením.

Otáčky vzrostly na devatenáct set a ani jednou motor nevynechal. „Led se rozpustil!“ zvolala Karen.

Harald ji políbil. Bylo to dost obtížné. Ačkoliv byli v přeplněné kabině natlačeni rameno u ramene a stehno na stehně, skoro nešlo se v sedačce natočit, zejména se zapnutým pásem. Ale podařilo se mu to.

„To bylo hezké,“ řekla uznale.

„Jestli tohle přežijeme, budu tě líbat denně až do konce života,“ prohlásil šťastně.

„Vážně?“ zeptala se. „Do konce tvého života může býtještě dlouho.“

„To doufám.“

Tvářila se spokojeně. Potom řekla: „Měli bychom zkontrolovat stav paliva.“

Harald se zkroutil v sedadle, aby se podíval na měrku mezi opěradla sedadel. Bylo těžké zjistit stav; na ukazateli byly dvě stupnice, jedna pro použití ve vzduchu a druhá na zemi, kdy je letadlo nakloněné.

Ale na obou byla ručička blízko PRÁZDNÁ.

„Kruci, nádrž je skoro suchá,“ konstatoval Harald.

„A žádná země v dohledu.“ Podívala se na hodinky. „Jsme ve vzduchu pět a půl hodiny, takže pravděpodobně máme ještě půl hodiny k pevnině.“

„To je v pořádku, můžu nádrž dolít.“ Rozepnul si bezpečnostní pás a nemotorně se obrátil, aby si mohl kleknout na sedačku. Kanystr s benzinem stál v zavazadlové přihrádce za sedadly. Vedle něj byl trychtýř a jeden konec kusu zahradní hadice. Před startem Harald rozbil okénko a dírou prostrčil hadici, jejíž druhý konec zasunul do hrdla nádrže na boku trupu.

Ale teď viděl, jak druhý konec hadice plápolá v proudu vzduchu. Zaklel.

„Co se děje?“ zeptala se Karen.

„Ta hadice se za letu uvolnila. Nepřivázal jsem ji dost pevně.“

„Co budeme dělat? Musíme palivo doplnit!“

Harald se podíval na plechovku s benzinem, trychtýř, hadici a okno. „Musím zastrčit hadici do hrdla. A odtud se to nedá udělat.“

„Ven lézt nemůžeš!“

„Co to udělá s letadlem, když otevřu dveře?“

„Bože můj, je to jako obrovská vzdušná brzda. Zpomalí nás a otočí doleva.“

„Můžeš se s tím vyrovnat?“

„Můžu udržovat letovou rychlost tak, že sklopím špičku. Předpokládám, že bych mohla levou nohou tisknout pravý pedál kormidla.“

„Zkusme to.“

Karen naklonila letoun do mírného klesání a položila levé chodidlo na pravý pedál směrovky.

Harald otevřel dveře. Letadlo se okamžitě ostře stočilo doleva. Karen přišlápla pravý pedál směrovky, ale natáčeli se dál. Posunula páku doprava a naklonila se na křídlo, ale stroj pořád točil doleva. Vykřikla: „To nejde, nemůžu to udržet!“

Harald zavřel dveře. „Když vytluču tahle okna, plocha kladoucí odpor vzduchu se zmenší na polovinu,“ prohlásil. Vytáhl z kapsy klíč. Okna byla z nějakého celuloidu tvrdšího než sklo, ale věděl, že nejsou nerozbitná, protože zadní okno vyrazil už před dvěma dny. Napřáhl pravačku co nejdál dozadu, tvrdě udeřil do okna a celuloid se roztříštil. Zbývající materiál vytloukl z rámu.

„Mužem to zkusit znovu?“

„Ještě chvilku – potřebujeme větší rychlost. Natáhla se přes kabinu, posunula plynovou páku a o palec hnula s páčkou směrovky. „Dobrý.“ Harald otevřel dveře.

Letadlo se znovu stočilo doleva, ale tentokrát méně ostře a zdálo se, že Karen dokáže korigovat směrovkou.

Harald klečel na sedačce a vystrčil hlavu ze dveří. Viděl konec hadice plácající se kolem krytu uzávěru nádrže. Pravým ramenem držel dveře otevřené, natáhl pravou ruku a popadl hadici. Nyní ji musel zasunout do nádrže. Viděl otevřený kryt hrdla, ale samotné hrdlo ne. Konec hadice měl zhruba umístěný nad krytem, ale kus hadice, který držel v ruce, se neustále pohyboval podle pohybů letadla a konec nemohl dostat do otvoru.

Bylo to, jako by se v hurikánu pokoušel navléknout nit do jehly. Zkoušel to několik minut, ale jak mu ruka chladla, bylo to stále beznadějnější.

Karen mu poklepala na rameno.

Zatáhl ruku do kabiny a zavřel dveře.

„Ztrácíme výšku,“ řekla Karen. „Musíme stoupat.“ Přitáhla páku k sobě.

Harald si dýchal na ruku, aby si ji zahřál. „Takhle to nejde,“ řekl jí. „Nemůžu tu hadici dostat do hrdla. Potřebuju mít možnost držet druhý konec hadice.“

„Jak?“

Minutu přemýšlel. „Možná můžu vystrčit jednu nohu ze dveří.“

„Ach, bože!“

„Dej mi vědět, až budeme mít dostatečnou výšku.“

Po několika minutách řekla: „Tak dobře, ale buď připraven zavřít dveře, jakmile ti poklepu na rameno.“

Otočen dozadu a s levým kolenem na sedačce vystrčil Harald pravou nohu ze dveří a postavil se na vyztužený pruh na křídle. Levou rukou se držel bezpečnostního pásu jako jištění, vyklonil se a popadl hadici. Jel po ní rukou, až držel konec. Pak se naklonil ještě dál, aby konec zastrčil do hrdla.

Hornet Moth narazil na vzduchovou kapsu. Letadlo ve vzduchu poskočilo. Harald ztratil rovnováhu a už myslel, že z křídla spadne. Ve snaze udržet se zpříma zatáhl současně za hadici i za pás. Druhý konec hadice v kabině se uvolnil z provazu, který ji držel. Když se uvolnila, Harald ji bezděčně pustil. Proud vzduchu ji okamžitě smetl. Chvěje se strachem, zalezl zpět do kabiny a zavřel dveře. „Co se stalo?“ zeptala se Karen. „Nic jsem neviděla.“ Chvíli nebyl schopen odpovědět. Když se vzpamatoval, řekl: „Upustil jsem hadici.“

„Ach, ne!“

Podíval se na měrku. „Letíme na prázdnou.“

„Nevím, co ještě můžeme udělat.“

„Budu se muset postavit na křídlo a nalít tam benzin přímo z kanystru. Budu k tomu potřebovat obě ruce – osmnáctilitrový kanystr jednou rukou neudržím, to je moc velká tíha.“

„Ale pak se nebudeš moct držet!“

„Budeš mě muset držet levou rukou za pásek.“ Karen byla silná, ale nebyl si jistý, že by udržela jeho váhu, kdyby uklouzl. Jenže jiná možnost tu nebyla.

„Pak ale nebudu moct pohybovat kniplem.“

„Budeme muset doufat, že to nebude nutné.“

„Tak jo, ale musíme zas nabrat výšku.“ Rozhlédl se. Žádná země nebyla v dohledu. Karen navrhla: „Zahřej si ruce. Dej si je pod můj kožich.“ Obrátil se, stále ještě vkleče, a přitiskl ruce k jejímu pasu. Pod kožíškem měla jen lehký letní svetřík.

„Zastrč si je pod svetr. Dělej, dej mi je na kůži, mně to nevadí.“ Na dotek byla horká.

Držel tam ruce celou dobu, co stoupali. Potom motor vynechal. „Došlo nám palivo,“ řekla Karen.

Motor znovu chytil, ale Harald věděl, že má pravdu. „Jdeme na to.“

Doladila páčkou letadlo. Harald odšrouboval víčko plechovky a přestože tam rozbitými okny fičel vítr, malá kabina se naplnila nepříjemným pachem benzinu.

Motor znovu vynechal a začal ztrácet výkon.

Harald plechovku zvedl. Karen ho uchopila za opasek. „Držím tě pevně,“ řekla. „Neboj se.“

Otevřel dveře a vystrčil ven pravou nohu. Přesunul plechovku na sedadlo. Pak dal ven levou nohu, takže stál na křídle a nakláněl se do kabiny. Byl strachem bez sebe. Zvedl plechovku a postavil se rovně na křídle. Dopustil se chyby, že se podíval za odtokovou hranu křídla na moře pod nimi. Zvedl se mu žaludek. Málem kanystr upustil. Zavřel oči, polkl a pomalu se ovládl.

Otevřel oči a byl rozhodnut už se dolů nepodívat. Naklonil se nad hrdlo palivové nádrže. Jak ho Karen pevně držela, opasek mu stahoval žaludek. Naklonil plechovku.

Neustálé pohyby letadla znemožňovaly rovně nalévat, ale po několika okamžicích se naučil pohyby kompenzovat. Nakláněl se dopředu a dozadu, spoléhaje se na záchranu od Karen.

Motor ještě několik sekund vynechával a pak se vrátil k normálnímu chodu.

Zoufale se mu chtělo vrátit dovnitř, ale potřebovali palivo, aby doletěli k pevnině. Zdálo se mu, že benzin teče pomalu jako med. Část odnesl proud vzduchu a další se vyšplíchal na kryt, ale většina se patrně dostala do hrdla.

Konečně byla nádoba prázdná. Pustil ji a levou rukou se s ulehčením zachytil rámu dveří.

„Podívej se.“ řekla Karen a ukázala před sebe.

Někde v dálce, až na obzoru, byl tmavý obrys. Byla to země.

„Sláva!“ řekl tiše.

„Jen se modli, ať je to Anglie,“ poznamenala Karen. „Nevím, jak daleko z kurzu nás mohl vítr snést.“

Zdálo se, že to trvá věčnost, ale konečně se temný obrys zazelenal a stal se krajinou. Pak se změnil v pláž, město s přístavem, lány polí a horský hřeben.

„Pojď se podívat zblízka,“ navrhla Karen.

Sestoupili pod sedm set metrů, aby si město prohlédli.

„Nemůžu říct, jestli je to Francie, nebo Anglie,“ řekl Harald. „Ani na jednom místě jsem nebyl.“

„Já jsem byla v Paříži a v Londýně, ale žádné z nich takhle nevypadalo.“

Harald zkontroloval měrku paliva. „Stejně budeme muset brzy přistát.“

„Ale potřebujeme vědět, jestli nejsme na nepřátelském území.“

Harald se podíval skrz střechu a spatřil dvě letadla. „To hned zjistíme,“ konstatoval. „Podívej se nahoru.“

Oba pozorovali dvě malá letadla, která se rychle blížila od jihu. Jak se přibližovala, Harald se jim díval na křídla a čekal, až bude viditelné jejich označení. Objeví se tam německé kříže? Bylo to všechno k ničemu?

Stíhačky se přiblížily a Harald viděl, že to jsou spitfiry s terči RAF. Tohle byla Anglie.

Vítězoslavně zahalekal. „Dokázali jsme to!“

Letadla už byla nablízku a letěla po obou stranách. Harald viděl, jak si je piloti prohlížejí. Karen řekla: „Doufám, že si nemyslí, že jsme nepřátelští špioni a nesestřelí nás.“

Byla to děsivá možnost. Harald se pokoušel vymyslet nějaký způsob, jak říct RAF, že jsou přátelé. „Bílou vlajku,“ zvolal. Stáhl si košili a vystrčil ji z rozbitého okna. Bílá bavlna vlála ve větru.

Zdálo se, že to stačilo. Jeden ze spitfirů popoletěl před Horneta a zamával křídly. Karen přeložila: „Myslím, že to znamená Následujte mě. Ale já nemám dost paliva.“ Podívala se na krajinu pod sebou. „Mořský vánek od východu, soudě podle kouře z toho selského stavení. Přistanu tam na tom poli.“ Sklonila letoun a zatočila.

Harald se úzkostlivě podíval po spitfirech. Po chvíli obrátily a začaly kroužit, ale udržovaly výšku, jako by sledovaly, co se stane dál. Snad piloti došli k závěru, že Hornet Moth nemůže britské impérium moc ohrozit.

Karen sestoupila do tří set metrů a letěla po větru podél pole, které si vybrala. Žádné viditelné překážky tam nebyly. Obrátila se proti větru na přistání. Harald pracoval se směrovkou a pomáhal udržovat letadlo v přímém směru.

Když už byli asi sedm metrů nad travnatým povrchem, Karen řekla: „Prosím tě, úplně stáhni plyn.“ Harald přitáhl páku k sobě. Karen jemně zvedla nos letadla řídicí pákou. Když už se Haraldovi zdálo, že se skoro dotýkají země, letěli ještě padesát či více metrů. Pak se letadlo zhouplo, jak se kola dotkla země.

Letadlo za několik sekund zpomalilo. Když se zastavilo, Harald vyhlédl z rozbitého okna a viděl jen pár metrů od sebe mladíka na kole, který je pozoroval z polní cesty. Zíral na ně s pusou dokořán.

„Tak kdepak jsme,“ poznamenala Karen.

Harald zavolal na cyklistu anglicky: „Dobrý den! Co je tohle za místo?“

Mladík se na něj díval, jako kdyby spadl z oblak. „Tedy,“ ozval se po chvíli, „rozhodně to není žádný zatracený letiště.“

Epilog

Čtyřiadvacet hodin po přistání letadélka Hornet Moth v Anglii byly fotografie pořízené Haraldem vytištěny, zvětšeny a připevněny na zeď velké místnosti ve vznešené budově ve Westminsteru. Některé byly označeny šipkami a poznámkami. V místnosti byli čtyři muži v uniformách RAF, kteří záběry zkoumali a tiše a naléhavě diskutovali.

Digby Hoare uvedl Haralda a Karen do zasedačky, zavřel dveře a důstojníci se po nich otočili. Jeden z nich, vysoký muž s šedým knírkem, řekl: „Nazdar, Digby.“

„Dobré ráno, Andrew,“ opětoval pozdrav Digby. „Toto je brigádní generál sir Andrew Hogg. Sire Andrewe, představuji vám slečnu Duchwitzovou a pana Olufsena.“

Hogg potřásl Karen levou rukou, protože pravou stále ještě měla v závěsu. „Jste výjimečně odvážná mladá žena,“ prohlásil. Mluvil úsečně, což znělo, jako když má něco v puse, a Harald musel pozorně poslouchat, aby mu rozuměl. „I zkušený pilot by váhal letět přes Severní moře v letadle typu Hornet Moth,“ dodal Hogg.

„Abych řekla pravdu, když jsem odstartovala, neměla jsem ponětí, jak to je nebezpečné,“ odpověděla Karen.

Hogg se obrátil na Haralda. „ S Digbym jsme staří přátelé. Předal mi úplnou verzi vašich výpovědí po příletu a upřímně řečeno, ani nedokážu vyjádřit, jak důležité jsou tyto informace. Ale chci, abyste znovu vysvětlil svou teorii o tom, jak tyto tři kusy zařízení fungují jako celek.“

Harald se soustředil, vybavuje si v paměti anglické výrazy, které potřeboval. Ukázal na celkový záběr všech tří konstrukcí. „Velká anténa se pravidelně otáčí, jako by neustále snímala oblohu. Ale menší antény se naklánějí nahoru a dolů a ze strany na stranu, a mně se zdálo, že musejí sledovat letadla.“

Hogg ho přerušil a obrátil se na ostatní dva důstojníky. „Dnes ráno za úsvitu jsem poslal rádiového experta na průzkumný let nad ostrovem. Zachytil signály o vlnové délce 2,4 metru, pravděpodobně z velké Freyi, a také padesáticentimetrové vlny, patrně ze dvou menších přístrojů, což musí být Wurtzburgy.“ Znovu se otočil k Haraldovi. „Prosím, pokračujte.“

„Tak jsem si řekl, že velké zařízení varuje na velkou vzdálenost před blížícími se bombardéry. Z menších přístrojů jeden sleduje bombardér a ten druhý stíhačku vyslanou, aby na bombardér zaútočila. Tak může dispečer velmi přesně navádět stíhače na bombardér.“

Hogg znovu oslovil své kolegy. „Jsem přesvědčen, že má pravdu. Co si myslíte vy?“

Ozval se jeden důstojník: „Rád bych znal význam slova Himmelbett.“ Harald odpověděl: „ Himmelbett? To je německý výraz pro takovou tu postel…“

„V Anglii jim říkáme postel s nebesy,“ doplnil ho Hogg. „Slyšeli jsme, že rádiové zařízení operuje v Himmelbett, ale nevíme, co to znamená.“

„O!“ vyhrkl Harald. „Přemýšlel jsem, jak to mají zorganizované. Tohle to vysvětluje.“

V místnosti nastalo ticho. „Myslíte?“ zeptal se Hogg.

„No, kdybyste měl na povel německou protivzdušnou obranu, bylo by přece logické rozdělit si hranice do bloků vzdušného prostoru, řekněme osm kilometrů širokých a třicet dva kilometrů do hloubky, a každému bloku přidělit sestavu tří zařízení… neboli Himmelbett.“

„Možná máte pravdu,“ řekl zamyšleně Hogg. „To by jim zajistilo téměř neproniknutelnou obranu.“

„Pokud bombardéry létají vedle sebe, pak ano,“ připustil Harald. „Ale kdybyste řekli pilotům RAF, ať letí za sebou, a poslali je všechny do jedné Himmelbett, Luftwaffe by mohla sledovat jen jeden bombardér a ostatní by měly mnohem větší šanci tam proniknout.“

Hogg na něj dlouho zíral. Pak se podíval na Digbyho a na své dva kolegy a zase na Haralda.

„Jako šňůra nebo proud bombardérů,“ dodal Harald, protože si nebyl jistý, zdali mu rozuměli.

Ticho se natahovalo. Haraldovi začalo vrtat hlavou, jestli to se svou angličtinou správně vyjádřil. Zeptal se: „Víte, jak to myslím?“

„Ach ano,“ řekl konečně Hogg. „Já vím přesně, jak to myslíte.“

Druhý den ráno vezl Digby Haralda a Karen z Londýna na severovýchod. Po třech hodinách dorazili do venkovského sídla, které letectvo zabralo jako ubytovnu pro důstojníky. Každý dostal pokojík s polním lůžkem a pak je Digby představil svému bratru Bartlettovi.

Odpoledne všichni jeli s Bartem na blízké letiště RAF, kde byla umístěna jeho letka. Digby zařídil, aby se mohli zúčastnit předletové přípravy; veliteli řekl, že jde o součást tajné výzvědné operace, a nikdo se už na nic neptal. Poslouchali, jak velící důstojník vysvětluje novou formaci, kterou piloti použijí při nočním náletu – proud bombardérů.

Jejich cílem byl Hamburk.

Stejná scéna, s různými cíli, se opakovala na letištích po celé východní Anglii. Digby Haraldovi prozradil, že tuto noc se více než šest set bombardérů zúčastní zoufalého pokusu odlákat část sil Luftwaffe z ruské fronty.

Měsíc vyšel večer několik minut po šesté hodině a dvoumotorové wellingtony začaly burácet v osm. Na velké černé tabuli v operační místnosti zaznamenávali startovací časy vedle kódového označení každého letadla. Bart pilotoval stroj G jako George.

Když padla noc a radisté se postupně hlásili z bombardérů, pozice strojů byly vyznačeny na velké stolní mapě. Značky se posunovaly stále blíže Hamburku. Digby nervózně kouřil jednu cigaretu za druhou.

Vedoucí letadlo, C jako Charlie, hlásilo, že na ně zaútočil stíhač; potom jeho vysílání ustalo. A jako Able se přiblížilo k městu, hlásilo těžký flak a shodilo zápalné bomby, aby osvítilo cíl pro následující bombardéry.

Když letadla začala shazovat bomby, Harald pomyslel na své příbuzné Goldsteinovy v Hamburku a doufal, že jsou v bezpečí. Loni musel ve škole přečíst nějaký román v angličtině a zvolil si War in the Air (Válka ve vzduchu) od H. G. Wellse, která mu poskytla hrůznou vizi města napadeného ze vzduchu. Věděl, že to je jediný způsob, jak porazit nacisty, ale stejně se děsil představy, co by se mohlo stát Monice.

K Digbymu přišel důstojník, tiše mu sdělil, že ztratili rádiový kontakt s Bartovým letadlem a dodal: „Třeba je to jen problém s rádiem.“

Bombardéry hlásily jeden za druhým, že se vracejí – všechny, až na C jako Charlie a G jako George.

Týž důstojník přišel znovu a řekl: „Zadní střelec z F jako Freddie viděl, jak jeden z našich šel k zemi. Neví, který to byl, ale bohužel to vypadá na G jako George.“

Digby zabořil tvář do dlaní.

Žetony označující letadla se pohybovaly po mapě Evropy na stole. Jenom značky C a G zůstávaly nad Hamburkem.

Digby zavolal do Londýna a pak řekl Haraldovi: „Bombardovací proud fungoval. Odhadují nižší procento ztrát, než jsme měli celý rok.“

„Já jen doufám,“ řekla Karen, „že Bart je v pořádku.“

V časných ranních hodinách se bombardéry začaly vracet. Digby šel ven a Karen a Harald se k němu připojili; pozorovali, jak velká letadla přistávají na dráze a vyvrhují z útrob posádky, unavené, ale radostí bez sebe.

Když měsíc zašel, byla zpátky na ploše všechna letadla, až na Charlieho a George.

Bart Hoare se už nikdy domů nevrátil.

Když se Harald svlékl a natahoval si pyžamo, které mu půjčil Digby, cítil se mizerně. Přece by měl jásat. Přežil neuvěřitelně nebezpečný let, předal Britům velice důležité informace a byl svědkem toho, jak tyto informace zachránily život stovkám letců. Ale ztráta Bartova letadla a smutek na Digbyho tváři mu připomněly Arna, který za to obětoval život, a Poula Kirkea a další Dány, kteří byli pozatýkáni a téměř jistě budou popraveni za svůj podíl na triumfu, a cítil jen hrozný smutek.

Vyhlédl z okna. Svítalo. Přetáhl přes malé okno slabý žlutý závěs a vlezl si do postele. Ležel, nemohl usnout a cítil se mizerně.

Za chvíli vešla do pokoje Karen. I ona měla půjčené pyžamo s vyrolovanými rukávy a nohavicemi, aby je zkrátila. Tvářila se velmi vážně. Mlčky si lehla do postele vedle něj. Držel její teplé tělo v náručí. Přitiskla mu tvář do ramenní jamky a rozplakala se. Neptal se proč. Byl si jistý, že se jí hlavou honí stejné myšlenky jako jemu. V jeho objetí se uplakala ke spánku.

Po chvíli také usnul. Když otevřel oči, slunce svítilo skrz tenké závěsy. Udiveně se díval na dívku ve své náruči. Často snil o tom, jak s ní bude spát, ale nikdy si to nepředstavoval takhle.

Cítil její kolena a bok, zarývající se mu do stehna, a o hruď se mu opíralo něco měkkého, domníval se, že to asi je ňadro. Sledoval její spící tvář, studoval její rty, bradu, narezlé řasy a obočí. Měl pocit, že mu srdce pukne láskou.

Konečně otevřela oči. Usmála se na něj a řekla: „Dobré ráno, miláčku.“ A políbila ho.

Po chvíli se pomilovali.

Za tři dny se objevila Hermia Mountová.

Harald a Karen vešli do výčepu nedaleko Westminsterského paláce, kde se měli setkat s Digbym, a ona tam byla. Seděla u stolu a před sebou měla gin s tonikem.

„Ale jak ses dostala domů?“ zeptal se jí Harald. „Když jsme tě viděli naposled, mlátila jsi detektiva konstábla Jespersenovou kufříkem přes hlavu.“

„V Kirstenslotu byl takový zmatek, že jsem dokázala vyklouznout, aniž si mě někdo všiml,“ řekla Hermia. „Za tmy jsem šla pěšky do Kodaně a při východu slunce jsem dorazila do města. Potom jsem pokračovala stejnou cestou, jakou jsem přijela: z Kodaně na Bornholm parníkem, pak rybářskou lodí přes moře do Švédska a ze Stockholmu letadlem.“

„Určitě to nebylo tak snadné, jak to říkáš,“ podotkla Karen.

Hermia pokrčila rameny. „Ve srovnání s vaším martyriem to nic nebylo. To byla ale cesta!“

„Jsem na vás všechny moc hrdý,“ prohlásil Digby. Podle láskyplného výrazu ve tváři je asi obzvláště hrdý na Hermii, říkal si Harald.

Digby se podíval na hodinky. „A teď máme schůzku s Winstonem Churchillem.“

Právě když přecházeli přes Whitehall, ozvaly se sirény varující před náletem, takže se s ministerským předsedou setkali v podzemním komplexu známém jako Generální štáb kabinetu. Churchill seděl u malého stolku v přecpané kanceláři. Na zdi za ním byla velká mapa Evropy. U jedné zdi stála postel zakrytá zelenou prošívanou přikrývkou. Na sobě měl černý oblek s bílými proužky a vypadal vzorně upravený, i když si svlékl sako.

„Tak vy jste to děvče, které přeletělo Severní moře v letadélku Tiger Moth,“ zeptal se Karen, když jí potřásal rukou.

„Byl to Hornet Moth,“ opravila ho. Tiger Moth bylo otevřené letadlo. „Myslím, že v Tygrovi bychom asi zmrzli.“

„Ach, ano, samozřejmě.“ Obrátil se k Haraldovi. „A vy jste ten chlapec, který vymyslel bombardovací proud.“

„To byl takový nápad, který se zrodil z diskuze,“ řekl v rozpacích Harald.

„Já jsem to slyšel trochu jinak, ale vaše skromnost je vám ke cti.“ Churchill se teď obrátil k Hermii. „A vy jste to všechno zorganizovala. Madam, vy jste za dva muže.“

„Děkuji vám, pane,“ řekla Hermia, ale podle ironického úsměvu Harald poznal, že si tohoto komplimentu moc nepovažuje.

„S vaší pomocí jsme donutili Hitlera stáhnout stovky stíhacích letadel z ruské fronty a vrátit je k obraně Vaterlandu. A možná vás bude zajímat, že částečně díky tomuto úspěchu jsem dnes podepsal spojenecký pakt se Svazem sovětských socialistických republik. Británie už není sama. Máme za spojence jednu z největších světových velmocí. Rusko se možná trápí, ale v žádném případě není poraženo.

„Bože můj,“ vydechla Hermia.

Digby zamumlal: „Bude to v zítřejších novinách.“

„A co si vy dva mladí představujete, že budete dělat dál?“ zeptal se Churchill.

„Já bych se rád dal k RAF,“ odpověděl ihned Harald. „A naučil se konečně pořádně létat. Pak bych pomáhal osvobodit naši zem.“ Churchill se obrátil ke Karen. „A vy?“

„Něco podobného. Vím, že mě určitě nenechají být pilotkou, ačkoliv umím létat mnohem líp než Harald. Ale ráda bych vstoupila do ženské letecké jednotky, jestli tu nějaká je.“

„Nuže,“ řekl premiér, „chceme vám navrhnout jinou alternativu.“

Haralda to překvapilo.

Churchill kývl na Hermii, a ta řekla: „Chceme, abyste se vrátili do Dánska.“

To bylo to jediné, co Harald nečekal. „Vrátit se?“

Hermia pokračovala: „Nejdříve vás pošleme na výcvikový kurz – dost dlouhý, na šest měsíců. Naučíte se ovládat rádio, používat šifry, zacházet se střelnými zbraněmi a výbušninami a tak dále.“

„Za jakým účelem?“ zeptala se Karen.

„Vysadili bychom vás nad Dánskem, vybavené vysílačkami, zbraněmi a falešnými doklady. Vaším úkolem by bylo založit novou odbojovou síť, která by nahradila Noční strážce.“

Haraldovi se zrychlil tep. Byl to velice důležitý úkol. „Já jsem moc chtěl létat,“ namítl. Ale tento nový nápad nabízel ještě větší vzrušení – byl ovšem nebezpečný.

Churchill jeho námitky zarazil. „Mám tisíce mladých mužů, kteří chtějí létat,“ pronesl rázně. „Ale zatím jsme nenašli nikoho, kdo by mohl udělat to, oč žádáme vás. Jste výjimeční. Jste Dánové, znáte svou zem, mluvíte stejným jazykem. A dokázali jste si, že máte mimořádnou odvahu a vynalézavost. Řeknu vám to takhle: když to neuděláte vy, neudělá to nikdo.“

Bylo těžké vzdorovat síle Churchillovy vůle – a Harald vlastně ani nechtěl. Byla mu nabídnuta šance dělat to, po čem toužil, a byl tou vyhlídkou nadšen. Podíval se na Karen. „Co ty tomu říkáš?“

„Byli bychom spolu,“ odvětila, jako by to pro ni bylo to nejdůležitější.

„Tak půjdete?“ zeptala se Hermia.

„Ano,“ řekl Harald.

„Ano,“ přidala se Karen.

„Dobrá,“ řekl ministerský předseda. „Pak je to vyřešeno.“

DOSLOV

Dánský odboj se postupně stal jedním z nejúspěšnějších ilegálních odbojových hnutí v Evropě. Nepřetržitě dodával spojencům vojenské informace, provedl tisíce sabotážních akcí proti okupačním silám a zajistil tajné trasy, jimiž téměř všichni dánští Židé unikli nacistům.

Ken Follett Sršeň létá v noci

Z anglického originálu Hornet Flight, vydaného nakladatelstvím Signet

Penguin Group v New Yorku roku 2003, přeložil Pavel Kříž Redigoval Ondřej Horák

Obálku navrhl Ivan Brůha

Vydala Euromedia Group k. s. – Knižní klub v Praze roku 2005 jako svou 3144. publikaci

Odpovědný redaktor Jakub Sedláček Technický redaktor David Dvořák Počet stran 432 Sazba SF SOFT, Praha

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica Vydání první

Copyright © 2002 by Ken Follett

Z anglického originálu Hornet Flight, vydaného nakladatelstvím Signet

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai