DRUZI VE SMRTI

PRAHA 2007

Přeložil:

VLADIMÍR LACKOVIČ

Sven Hassel: Druzi ve smrti

Vydání druhé.

Copyright © 1960 by Grafisk Forlag

English Translation Copyright © 1963 by Fawcett Publications, Inc

Published by arrangement with Sven Hassel.

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Izraelská 6, Praha 10, www.baronet.cz

v roce 2007 jako svou 1196. publikaci.

Přeloženo z anglického originálu Comrades of War

vydaného nakladatelstvím Corgi Books, a division of Transworld Pub-

lishers Ltd., Londýn v roce 1990.

Český překlad © 2001, 2007 Vladimír Lackovič.

Obálka © 2007 Ricardo a Baronet.

Ilustrace na obálce © 2007 Ondřej Kaluš.

Sazba a grafická úprava Ricardo, Přemyslovská 38, Praha 3.

Tisk a vazba:

FINIDR, s. r. o., Český Těšín.

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-428-8

BARONET

Praha 2007

Swen Hassel

DRUZI VE SMRTI

Bolavý malíček v nás vyvolá více znepokojení a úzkosti

než zkáza a smrt milionů lidských bytostí.

Tato kniha je věnována všem obyčejným vojákům,

ročník 1917, kteří v poslední       světové válce zakusili nejvíce.

Dopravili nás na hlavní ošetřovnu. Doktor nás seřval, protože jsme byli děsně špinaví a samá veš.

Prej, že taková prasata na příjmu ještě neměl.

Bylo to doktorský ucho a moc toho ještě neviděl. Přišel z tý fabriky na doktory v Grazu a k medicíně stačil sotva přičichnout.

Drobeček si to, samo sebou, nenechal líbit. Nazval ho spoustou všelijakých přívlastků, které by si normálně člověk nechal pro sebe – slušný z nich nebyl ani jeden.

Doktora to náramně dožralo. Pečlivě si zapsal všechno, co z Drobečka vyletělo, taky jeho jméno a jednotku. Na svou čerstvě nabytou vojenskou čest mu pak přísahal, že trest, jakého se mu dostane, si bude pamatovat hodně, hodně dlouho, leda by měl to štěstí a nepřežil transport – v což on upřímně doufal.

Při operaci, během níž byly z Drobečkova robustního těla vyjmuty střepiny granátu, se mladý doktor neubránil hlasitým projevům uspokojení nad každým pacientovým výkřikem.

Tři týdny nato doktůrka přivázali k vrbě a odpráskli. Dostal pod kudlu generála, kterého pokousal divočák, a lampasák mu na stole natáhl brka. Šéfdoktor byl v tu dobu namol a tudíž mimo provoz.      Někdo z velitelství si vyžádal zprávu a hlavní lékař bez rozpaků svalil odpovědnost na mladýho. Nekompetentnost a zanedbání povinností, tak to nazval vojenský soud.

Jeho vřeštění, když ho k té vrbě vlekli, bylo až nemístně hlasité. Čtyři chlapi měli co dělat, aby ho k ní dotáhli.

Jeden mu nasadil kravatu, další dva ho popadli za nohy a čtvrtý si hrál na obruč, aby mu udržel ruce u těla. Cítil při tom, jak mladému doktorovi tluče srdce. Tlouklo mu splašeně jako o život.

Domlouvali mu, že by se měl chovat jako chlap a nedělat kravál jako nějaká hysterka.

Jenže je těžké chovat se jako chlap, když je člověku třiadvacet a považuje se za vyšší bytost jen proto, že se z něj stal chirurg záložního vojska se dvěma hvězdičkami na rameni.

Byla to hnusná poprava, prohlašovali ti, co ho zastřelili, protřelí pěšáci z 94. pluku. Popravili jich už spousty, a tak věděli, co říkají. Byli to schopní hoši, tihle maníci z devadesátého čtvrtého.

KAPITOLA 1

VLAK 877, VÝCHOD,

POMOCNÁ POLNÍ NEMOCNICE

MRÁZ vrážel doruda rozžhavená ostří do všeho živého i mrtvého a přejížděl lesy praskající metlou.

Lokomotiva v čele nekonečného vlaku Červeného kříže dlouze a tklivě zahvízdala. Bílý obláček páry vypadal na pozadí ruské zimy nezvykle chladně. Strojníci měli na hlavách beranice a na sobě vaťáky.

Uvnitř dlouhého řetězu nákladních vozů s označením Červeného kříže na bocích a na střechách ležely stovky posekaných vojáků. Promrzlými stěnami pronikal dovnitř sníh stržený z náspu do víru kolem uhánějícího vlaku.

Ležel jsem ve vagónu číslo 48, spolu s Drobečkem a Legionářem. Drobeček ležel na břiše. Dostal střepinu do zad a půlku zadku mu utrhla střela z minometu. Malý Legionář musel nad ním několikrát podržet zrcátko, aby mohl Drobeček posoudit rozsah válečných škod.      „Myslíš, že bych za ten flák masa, co ze mě Ivan vyříz, moh fásnout GVH?“

Legionář se zasmál: „Jak seš velkej, tak seš blbej. Tomu fakt věříš? Non, mon cher – kdo jednou patří k bataillon disciplinaire, ten dostane GVH leda až mu někdo ustřelí palici. Na tvým služebním záznamu přibude jedno úhledné KV a potom tě fofrem odlifrujou hezky zpátky na frontu, aby ti tam ufikli druhou půlku.“

„Chceš do zubů, parchante jeden?“ zavřeštěl Drobeček. Pokusil se postavit, ale vzápětí se s peprnou nadávkou skácel se zpátky do slámy.

Legionář se rozesmál a smířlivě plácl Drobečka po rameni.      „Klid, prasáku, nebo na příští vykládce vystoupíš s mrtvými hrdiny i ty.“

O kus dál podél stěny přestal skučet Huber.

„Zhebnul,“ odtušil Drobeček.

„Jo, a nebude poslední,“ zafuněl Legionář a utřel si z čela pot. Měl vysokou horečku a týden starým obvazem na rameni a krku prosakoval krvavý hnis.

Bylo to Legionářovo šestnácté zranění. Prvních čtrnáct padlo na vrub cizinecké legie, kde si odkroutil celých dvanáct let. Považoval se spíš za Francouze než za Němce. Dokonce jako Francouz vypadal: metr šedesát, drobná postava, snědá, opálená pokožka. Z koutku úst mu volně visela neodmyslitelná cigareta.

„Vodu, svině,“ zařval poddůstojník s velkou, otevřenou ranou v břiše. Vyhrožoval, nadával, prosil. Nakonec se rozbrečel.

Na opačném konci vagonu se někdo chraplavě zachechtal.

„Jestli máš žízeň, olizuj led ze zdí. Jako my všichni.“

Četař vedle mě, potlačuje bolesti břicha, z něhož mu dávka ze samopalu udělala řešeto, se pokusil postavit.

„Kamarádi, Führer se o nás postará!“ Zdvihl ruku v toporném nacistickém pozdravu jako nějaký bažant a začal halekat: „ ,Jen prapor výš a řady semknuté. SA pochoduje… ‘„ vypustil kus textu, jako kdyby se nemohl dočkat své oblíbené pasáže:

„ ,Židovská krev se rozteče. Před námi šiky socialistů, hanba naší země.’ “ Načež se vyčerpaný svalil zpátky do slámy.

Od ojíněného stropu se odrazil posměšný smích.

„Hrdina se nám unavil,“ zavrčel něčí hlas.

„Adolf na nás sere. V tuhle chvíli se láduje jetelíčkem a slintá nad tím svým podvraťákem.“

„Za tohle vás poženu před tribunál!“ zavřeštěl hystericky četař.      „Radši si dej bacha, ať ti nevyrvem jazyk,“ zasyčel Drobeček a hodil do četařovy popelavé tváře ešus se zelím, ze kterého se už každému zvedal žaludek.

Vztekem a bolestí hekající Hitlerův fanoušek od dělostřelců zařval: „Já ti ukážu, ty rypáku! Smradlavej skunku!“

„Už jsem si strachy nadělal do gatí,“ ušklíbl se Drobeček a zašermoval širokým vojenským nožem, který nosil v botě.

„Vyříznu ti ten tvůj přiblblej mozek z lebky a pošlu ho tý nacistický krávě, co tě vyblajzla z prdele. Kdybych mohl vstát, už bys to měl za sebou.“

Vlak prudce zastavil. Tak prudce, že jsme jeden vedle druhého začali ještě hlasitěji hekat bolestí.

Zima zalézala stále dál a dál do vagonu a znecitlivovala nám prsty na nohou i na rukou. Jinovatka nám strouhala do tváří lhostejný výraz.

Jeden z raněných se bavil tím, že si do jíní maloval bajonetem hezká malá zvířátka. Myšku, veverku, taky štěně, kterému jsme dali jméno Oskar. Všechna ostatní zvířátka mráz vygumoval, ale Oskara tenhle svobodník kreslil znovu a znovu. Umělec–ženista prohlašoval, že Oskar je zbarven dohněda a na hlavě má tři bílé skvrny. Bylo to moc hezké štěně. Když jsme olizovali stěny, naší jedinou starostí bylo nedotknout se Oskara. A když jsme usoudili, že je Oskarovi dlouhá chvíle, ženista přikreslil kočku, aby ji mohl prohánět.

„Kam vlastně jedeme?“ zeptal se malý sedmnáctiletý pěšák s rozdrcenýma nohama.

„Domů, chlapče,“ zašeptal jeho kámoš, poddůstojník se zraněním na hlavě.

„Slyšels to?“ zakvokal námořník z Černého moře, chlapík s roztříštěnou kyčelní kostí. „Prej jedeme domů! Jak jsi na to přišel, ty vypatlanče? Spíš do pekla. Nebo snad do nebe? Do zelenýho rajskýho údolí, kde andělíčci s hákovejma křížema na čele vyhrávaj na zlatý harfičky ,Horsta Wessela’?“ Zařehtal se a ušklíbl se na tisíce ledových krystalků na stropě. Nevšímaly si ho.

Vlak se dal znovu do pohybu. Mimořádná souprava pomocné polní nemocnice sestávající z osmdesáti šesti ledových, zasviněných dobytčáků napěchovaných hromadami lidského utrpení jménem vojáci – hrdinů raněných za vlast! Jakých hrdinů! Stovky kašlajících, slintajících, nadávajících, plačících, na smrt vyděšených ubožáků, svíjejících se v bolestech a sténajících při každém škubnutí vagónu. Trosky, o kterých se hrdinská líčení bojů na odvodových vývěskách nikdy nezmiňovala.

„Víš co, Pískošlape,“ zachrčel Drobeček směrem k Legionáři, „až dorazíme do toho smradlavýho špitálu, první, co udělám, je, že se jaksepatří zhulákám. Jo. Nejdřív se pořádně ožeru a potom obstarám tři malé fenolové čičinky, všecky naráz.“ Zasněně zdvihl hlavu ke stropu, blaženě zafrkal a olízl si omrzlé rty. „A že jim to nandám.“ Oči mu zaníceně zářily. Ještě nikdy nebyl v nemocnici a zřejmě si ji představoval jako bordel s pestrou nabídkou služeb pro zákazníky.

Legionář se rozesmál. „Jen se těš, hochu. Nejdřív tě rozkrájí tak, že prvních pár týdnů budeš mít co dělat sám se sebou. Budeš potit střepiny. Napíchaj do tebe kýble injekcí, abys jim nezhebnul, protože jako kanónenfutr budeš stále dost dobrej.“

„Zavři zobák! Tyhle kecy nepotřebuju poslouchat!“ zaječel Drobeček, bílý jako křída.

Po několika minutách mlčení se opatrně zeptal:

„A bolí to moc, když do tebe tihle felčaři strkají kudly?“

Legionář pomalu otočil hlavu a spočinul na neurvalém kolohnátovi upřeným pohledem. Z každičkého rysu Drobečkova neforemného obličeje čišel strach z neznáma, které ho očekávalo.

„Bon, Drobečku, bolí, bolí jak čert. Krájej ti maso na cáry a tobě nezbývá než lapat po dechu a chroptět. Ale buď klidnej, bolí to tak strašlivě, že ani necekneš. Tak to je.“ Legionář pokýval hlavou.

„Ježišmarjá,“ zasténal Drobeček. „Svatá Matko boží!“

„Až mě ve špitálu daj do kupy,“ uvažoval jsem nahlas, „chtěl bych si najít metresu, drahou, krásnou metresu v dlouhým norkovým kožichu – opravdickej kus s velkou praxí.“

Legionář přikývl.

„Vím, co myslíš. Něco jako poklad.“ Zamlaskal. „Co je to metresa?“ přerušil debatu Drobeček. Pečlivě jsme mu vysvětlili, co to znamená. Obličej se mu rozsvítil.

„Aha, děvka, co je doma. Taková ta na volný noze. Ježíšikriste, jednu takovou dostat!“ Zavřel oči, před sebou celý batalion koček. Viděl je, jak jdou v řadě za sebou dlouhou ulicí a kroutí svými pěkně formovanými zadečky.

„Na kolik jedna taková vyjde?“ Aniž „spustil oči“ ze své smyslné fata morgany, uvolil se otevřít jedno oko.

„Na celoroční plat,“ zašeptal jsem, zapomínaje při představě metresy v norkovém kožichu na bolest v zádech.

„V Casablance jsem jednu takovou měl,“ pravil zadumaně malý Legionář. „Krátce potom, co ze mě udělali seržanta třetí roty druhýho pluku. Slušná rota, fajn starej, žádnej zasranej kretén.“

„K čertu s tvým starým. Chceme slyšet o tý couře, ne o tvých zasraných šéfech.“

Legionář se zasmál.

„Byla to žena jednoho zhýralýho rejdaře, starýho kozla, to jo. Táhla to s ním jenom kvůli prachům. Jeho majetek čítal pěknou řádku nul. Nejraději se bavila balením chlapů. A když se jich nabažila, poslala je k vodě.“

„Tebe taky?“ zeptal se Drobeček, který najednou zpozorněl.

Legionář namísto odpovědi pokračoval ve vyprávění o rejdařově ženě z Casablanky, která si kupovala kvalitní lásku.

Drobeček mu zarputile skákal do řeči. Nakonec zařval tak, že ho začali okřikovat i ostatní ranění.

„Taky jsi dostal kopačky, Pískošlape? Letěls z kuchyňskejch schodů?“

„Ne, neletěl,“ zařval otráveně malý Legionář. „Když jsem si našel něco lepšího, vycouval jsem sám.“

Věděli jsme, že lže, a Legionář si to určitě uvědomoval.

„Měla olivově žlutou pleť,“ pokračoval. „Černý vlasy a v hlavě pořád nějakou lumpárnu. Její spodní prádlo, mon dieu, to vám byla věc, jako flaška Roederer Brut ročník 1926. Přál bych vám ho vidět a hlavně si ně něj sáhnout, mon gancon!“

Poddůstojník se zraněnou hlavou se dunivě zasmál.

„Ty seš teda labužník. Co si tak spolu některej večer vyrazit za holkama?“

Legionář se ani neobtěžoval otočit hlavu. Ležel s očima zavřenýma, pod hlavou plynovou masku.

„Ženský, mě už nezajímají. Říkám jen, co bylo kdysi.“

„Hej, Pískošlape, jak je to s těma holkama z Casablanky? Kde ten bordel vlastně je?“

Legionář se rozkašlal.

„Pro tebe na tomhle světě existujou evidentně jen dvě věci – bordely a kasárna. Jenže Casablanka není bordel, ale nádherný město na západním pobřeží Afriky. Místo, kde se legionáři v druhým roce učí žrát písek a chlastat vlastní pot, a kde si můžeš objednat celou tureckou kapelu. V Casablance těm, kdo si mysleli, jak se v legii nebudou mít skvěle, dojde, že jsou jen hovada, protože se jako hovada narodili.“

„…a jako hovada chcípnou,“ dodal hlas ze tmy, která se na vagon snesla.

„Tak,“ přikývl malý Legionář. „Hovada, dobytek jako ty a já, a ostatní volové na tomhle světě.“

„Ať žije dobytek!“ zařvali jsme sborově. „Ať žije všechen dobytek, co táhne nacistický sračky!“

„Vy odporná sebranko!“ Rozhořčený výkřik patřil trefenému Hitlerovu fandovi. „Bůh vám pomáhej, zmetci jedni, až znovu zaútočíme! Polní maršál von Mannstein už brzo překročí Lowart a zaútočí na Moskvu.“

„Leda tak v zajateckým transportu na sibiř,“ posmíval se někdo ze tmy.

„Vpřed, granátníci, spasitelé Velkoněmecké říše!“ zakvičel frenetickým hlasem četař.

„Hovno. Byls v bitvě u Velikejch Luk, Adolfíku, že tak nadšeně žvaníš o Lowartu?“ opáčil Drobeček.

„Ty jo?“ zeptal se desátník s jednou rukou zachvácenou snětí.

„Si piš. Seděli jsme v pevnosti, my tři a dvacátej sedmej. Nějaký námitky, hňupe? Hned, jak mě pustí ze špitálu, tak si toho proviantmajstra podám tak, že nebude vědět, kde má hlavu a kde ocas,“ svěřil se najednou Drobeček celému vagonu. „Natáhnu mu takovou, že se ten jeho ksicht bude do smrti smrťoucí už jen šklebit.“

„Co tě na nějakým provianťákovi tak sere?“ zeptal se jednoruký svobodník.

„Neustřelili ti s tou rukou i mozek?“ zahlaholil Drobeček. „Ty vole, tebe snad ty naše pláštěnky někdy uchránily před zmoknutím? Tihle zasraní provianťáci se snaží ušetřit na všem, co de k nám. Těma pláštěnkama voda jen čvachtá. Nechápeš to? Proviantgumy na každý takový pláštěnce vydělávaj těžký prachy a my chujové ještě jednu dvě vyhodíme, protože naivně doufáme, že dostanem něco lepšího. Už to chápeš, hňupe?“

„Bezva finta,“ poznamenal Legionář. „Dostat se k provianťákům, prodával bych tyhle pláštěnky těm oficírským chmatákům! To by bylo něco, teda kdyby dal Alláh.“

„Co ta kunda, cos o ní vykládal?“ zařval Drobeček, který na proviantní důstojníky rázem zapomněl.

„Neotravuj,“ zavrčel Legionář. O chvíli později zamručel: „Jak já ji miloval, Mohammed a všichni praví proroci jsou mi svědky! Ještě dvakrát potom, co mě dala kvinde, jsem se snažil vloupat do Alláhovy zahrádky.“

„Tvrdil’s, žes ji nechal ty,“ rozřehtal se Drobeček.

„A co? Co je mi po nějakejch krátkonohejch tlustoprdkách, co furt melou pantem! Stačí pomyšlení, že člověk může bejt takovej idiot a honí se za takovým neřádstvem. Ráno vstanou s opuchlýma očima, odulými pysky upatlanejma od rtěnky.“

„Tomu říkám poklona něžnému pohlaví!“ řekl někdo ze tmy.      „Má pravdu,“ ozvalo se odjinud. „Člověka rázem přejde chuť, když vidí ty jejich kovové natáčky, obnošené bačkory a punčochy plandající pod kolenama.“

Do rachotu uhánějícího vlaku proniklo hučení letadla. Zmlkli jsme a naslouchali – jako divoká zvěř, když zaslechne píseň smrti blížících se honců.

„Jaky,“ zachrčel někdo.“

„Jaky,“ zopakovalo několik dalších.

Třásli jsme se, ne zimou, ale přítomností smrti mezi námi. Jaby…      „Blíží se smrt, blíží!“ zabroukal Legionář.

Letadlo změnilo směr a v sílícím crescendu se blížilo k nám. S řevem rvoucím uši se přehnalo kolem vlaku.

Na kříže na střechách početných dobytčích vagonů volajících po milosrdenství spočinulo zlobné oko krvavě rudé hvězdy. Letadlo se vzneslo k obloze, aby vzápětí slétlo střemhlav zpátky k zemi jako jestřáb vrhající se na zaječí mládě.

Drobeček se vztyčil, podpíraje se na svých svalnatých pažích, a zařval do dveří: „Tak poď, ty rudej zloduchu, rozsekej nás na kaši! Hlavně to neprotahuj!“

Jako kdyby ho pilot poslechl a chtěl co nejsvědomitěji vyplnit jeho prosbu, kulky prosvištěly jednou stěnou vagónu a zabubnovaly do druhé. Na stěně u stropu se v úhledné řadě ukázaly desítky malých špehýrek.

Někteří vykřikli. Jiní zachroptěli. A umřeli.

Vlak zahoukal a my vjeli do lesa. Pilot se vrátil domů na čaj a volské oko.

Bylo to krásné ojíněné ráno. Krajina z kabiny letadla musela vypadat nádherně.

„Dal bych si párek,“ řekl Legionář. „Ne obyčejnej párek, ale párek z vepřovýho masa, mírně vyuzenej a ostrej jako pepř. S příchutí žaludů. Takovou, jakou nasaje divoký prase, když volně pobíhá po lese.“

„Ze syrovejch ústřic může člověk dostat tyfus,“ prohlásil vlajkonoš pěchoty s roztříštěnou čéškou. „Kdybych tak sehnal plný košík tyfem nakažených ústřic, až se vrátím na frontu. Pokaždý, když se tam vrátím.“

Kola rachotila po kolejích. Mráz nepolevoval. Pronikal dovnitř otvory po kulkách bombardéru.

„Alfréde,“ zavolal jsem. Bylo to už dlouho, co jsem naposledy vyslovil Legionářovo jméno. Jestli vůbec někdy. Neodpovídal.

„Alfréde!“

Znělo to hloupě. „Zatoužil jsi někdy po domově? Však víš, nábytek a tak?“

„Ne, Svene, na to už je pro mě pozdě,“ odpověděl, aniž by otevřel oči. Na rtech mu pohrával jízlivý úšklebek.

Jak já ten jeho zakaboněný obličej miloval.

„Je mi třicet pryč,“ pokračoval. „Do La Légion Etrangere jsem vstoupil v šestnácti. Přidal jsem si tehdá dva roky. Žiju jak dobytek už moc dlouho. Já mám za domov hromadu hnoje. Můj barák tam dole v Sidi-bel-Abbes, smradlavý od vrstvy potu, co tam zůstal po tisícovkách chlapů a se kterým žádná dezinfekce nic nezmůže, ten barák bude můj poslední.“

„Lituješ toho?“

„Člověk by neměl nikdy ničeho litovat,“ odvětil Legionář. „Život je dobrej. Počasí taky.“

„Je hnusná zima, Alfréde.“

„I zima je dobrá. Dokud dýcháš, je dobrý každý počasí. Dokonce i vězení je dobrý, pokud jsi naživu a pokud zapomeneš na to, jak by ti bylo skvěle, kdyby… Právě tohle ,kdyby’ dělá z lidí idioty. Zapomeň na ,kdyby’ a žij!“

„To jako že ti není líto, že máš zraněnej krk?“ zeptal se voják se snětí. „Možná z toho budeš mít ztrnutí šíje a budeš muset nosit ocelovej límec, aby ti nepadala hlava.“

„Ne, není mi to líto. Můžu žít i s ocelovým límcem, když na to přijde. Až tohle skončí, najdu si místo ve skladu La Légion Etrangere se smlouvou na dvacet let. Každý večer si budu moct dopřát jednu lahvinku Vaipolicella a přitom budu kšeftovat na černým trhu se skladovejma zásobama, co tam zůstanou ležet. Nemyslet na zítřek. V opici nakopat velebníčka do zadku. Dvakrát denně chodit do mešity a na všechno ostatní se vybodnout.“

„Já se odstěhuju do Benátek, až Adolfa ustrojí do rakve,“ pravil vlajkonoš pěchoty. „Byl jsem tam jednou s tátou, když mi bylo dvanáct. Parádní město. Byl někdo z vás v Benátkách?“

„Já,“ ozvalo se tiše ze slámy v rohu vagónu.

A my se zděšením zjistili, že je to náš umírající letec. Neměl už obličej. Hořící olej.

Pěšák ztichl. Aniž by na něj pohlédl, řekl: „Tak tys byl v Benátkách?“ V italštině, aby mu udělal radost.

Dlouhé mlčení. My ostatní jsme měli pocit, že bychom v tu chvíli měli být zticha. Slyšet člověka, který je tak blízko smrti, vykládat o městě, byla neobyčejná pocta.

„Canale Grande je v noci nejkrásnější. Gondoly vypadají jako diamanty mezi perlami,“ zašeptal letec.

„Když stoupne voda a zaplaví náměstí Svatého Marka, je to hezký,“ řekl vlajkonoš.

„Benátky jsou nejlepší město na světě. Chtěl bych se tam podívat,“ řekl umírající voják, který moc dobře věděl, že zemře v dobytčím vagónu někde na východ od Brest-Litevska.

„Starej voják je vždycky veselej,“ prohodil Legionář zcela od věci. „Je veselej, protože je naživu a chápe, co to znamená.“ Krátce na mě pohlédl a pokračoval: „Jenže starejch vojáků zas tolik není. Mnozí si tak říkaj jen proto, že maj frčky. Ale vojákem se nestaneš, dokud ti zubatá nepotřese rukou.“

„Až se v Benátkách zabydlím,“ řekl pěšák, „každý den budu jíst cannelloni. Kraby si nechám servírovat v krunýři. A mořský jazyk, ten taky nesmí chybět!“

„Merde! Ústřice taky nejsou špatný,“ přidal se Legionář.

„Ale dostaneš z nich tyfus,“ varoval hlas z druhého konce vagónu.

„Na tyfus seru. Než Adolf dochrochtá, budem dávno všichni imunní,“ odvětil sebejistě vlajkonoš.

„Zakazuji vám takto se vyjadřovat o našem božském Führerovi!“ zavřeštěl četař od dělostřelectva. „Jste banda zrádců a budete viset!“

„Zavři už tu hubu!“

Zaskřípěly brzdy. Vlak začal nejprve poskakovat, potom mírně zrychlil a znovu zabrzdil. Jel stále pomaleji a pomaleji, až nakonec s dlouhým kvílením zastavil docela. Lokomotiva vypustila páru a odjela si pro vodu a ostatní věci, bez kterých se taková lokomotiva neobejde.

Z hluku přicházejícího zvenčí se dalo usoudit, že stojíme ve stanici. Dusot podpatků, výkřiky, nářek. Taky hlučný vyzývavý smích. Jeden z hlasů byl obzvlášť nápadný. Leželi jsme tam a žluč v nás kypěla. Takhle se dokázalo chechtat jen nacistické prase. Žádný čestný chlap takhle smát nemohl.

„Kde to jsme?“ zeptal se desátník od ženistů.

„V Rusku,“ dostalo se mu Legionářovy lakonické odpověď.

„To mi říkat nemusíš, hergot!“

„Tak co se tak blbě ptáš?“

„Myslím v jakým městě?“

„A k čemu ti to bude?“

Posuvné dveře se otevřely. Roťák ze zdravotního na nás upřel bezduchý pohled.

„Heil, kamarádi,“ zakňoural.

„Nachčij si do voka,“ odsekl agresivně Drobeček a plivl směrem k aeskulapskému rekovi.

„Vodu,“ zasténal ze špinavé slámy něčí hlas.

„Za chvíli dostanete vodu a polévku,“ odpověděl poddůstojník. „Je někdo z vás v obzvláště kritickém stavu?“

„Šílíš? Jak bysme mohli – všichni tady doslova kypíme zdravím! Přijeli jsme si s váma zahrát fotbal,“ poznamenal suše vlajkonoš od pěšáků.

Poddůstojník se odporoučel tak rychle, jak mu to nohy dovolily.

Uběhla nekonečně dlouhá doba. Potom se ukázal milicionář se dvěma válečnými zajatci. Vlekli nádobu s polévkou. Začali ji rozlévat do našich zamaštěných a neuvěřitelně špinavých ešusů. Každému jednu naběračku. Polévka byla vlažná.

Vypili jsme ji a dostali ještě větší hlad. Milicionář slíbil, že přinese další várku, ale vícekrát jsme ho neviděli. Namísto toho přišla další várka válečných zajatců a pod dohledem četaře začala z vagonu vynášet mrtvoly. Bylo jich čtrnáct. Devět z nich měl na svědomí bombardér. Chtěli odnést i letce, ale podařilo se mu je přesvědčit, že je stále naživu. Četaři se to sice nelíbilo, ale nechal ho být.

K večeru přišel doktor záložního vojska v doprovodu dvou roťáků ze zdravotního. Krátce se rozhlédli a každému, u koho se zastavili, řekli: „Bude to v pořádku, není to tak zlé.“

Totéž zaklínadlo pronesli i před letcem, načež přistoupili k Drobečkovi. Legrace mohla začít. Než stačili otevřít ústa, Drobeček rozlíceně zařval: „Hajzlové zasraný! Koukněte, co mi provedli! Ale není to tak zlý, že? Jen si lehni, felčare, a já ti utrhnu půlku prdele. Potom si řekneme, jestli to není tak zlý!“

Popadl doktora za kotník a strhl ho do smrduté slámy. „Pozor! Pozor!“ hulákal Legionář.

„Výborně, Drobečku, to je ono!“ zaplesal voják s krvácející paží a vrhl se na doktora. My ostatní jsme následovali jeho příkladu a doktor byl v mžiku celý od krve. Když se ho oběma poddůstojníkům podařilo zpod nás vysvobodit, vypadal vskutku děsivě.

„To není tak zlé,“ posmívali jsme se sborově. „Tohle vám neprojde,“ vysoukal ze sebe šokovaný doktor.

„Chceš si dát repete?“ chechtal se Drobeček. Doktor s oběma roťáky seskočili z vagonu a hlučně zavřeli dveře.

Vlak se až do následujícího rána nepohnul z místa. Ale zapomněli nám přinést snídani. Nadávali jsme jako špačci.

Následujícího rána byl letec stále naživu, zato se ho nedočkal jiný. Dva ranění se servali o jeho boty. Nebylo se čemu divit, byly to moc pěkné, jemné boty. Určitě si je dal udělat na zakázku ještě před válkou. Byly nepředpisově vysoké a podšité jemnou kožešinou. Shrábl je četař od železničního dělostřelectva. Dal svému rivalovi, poddůstojníkovi od myslivců, ránu na čelist, která ho na nějakou dobu zbavila veškerých obuvnických starostí.

„Zatraceně dobrý boty,“ liboval si vítězoslavně a zdvihl je nad hlavu, abychom se mohli pokochat aspoň pohledem. Dýchl na ně a přetřel je rukávem. „Kristepane, to se to bude mašírovat!“ zářil a laskal své nově nabyté jmění.

„Být tebou, tak svoje natáhnu tomu mrtvýmu,“ ozval se varovný hlas. „Jinak riskuješ, že o ně přijdeš podobným způsobem.“

„Co tím myslíš?“ četař nechápavě otevřel ústa, zatímco tlačil boty pod slámu. „Toho frajera bych chtěl vidět!“ Připomínal vrčícího psa nad kostí.

„Tak ho nech bez bot a hned jich pár poznáš,“ odvětil se smíchem tentýž hlas. „Lovci lebek je z tebe stáhnou bez váhání a potom tě pověsí. Za krádež. Dřív se tomu dokonce říkalo rabování mrtvých. Lítal jsem kdysi s polním soudem a vím, jak to chodí.“

„Kurva!“ zaprotestoval četař. „Tenhle už je přece nepotřebuje!“

„Ty taky ne, kamaráde,“ řekl věcně muž. „Armáda ti už jedny dala.“

„Ale ty sou na hovno! V těch čochtách se nedá chodit!“

„To řekni lovcům lebek,“ zasmál se druhý muž. Měl bledý obličej s bílými rty a chladnýma očima. „Vymlátí z tebe písemné doznání, že jsi od Adolfa dostal ty nejlepší boty na světě.“

Na to už četař, který zjevně konečně přišel k rozumu, neřekl nic a s kletbami nazul mrtvému své staré boty.

Kdyby o hodinu později mrtvý obživl, nepoznal by nic z toho, co má na sobě.

Huhn, poddůstojník se zraněním břicha, chtěl zase vodu. Legionář mu postrčil kus ledu. Huhn začal lačně cucat.

Cítil jsem, jak mi hoří chodidla. Bolest vystřelovala do celého těla. Bylo to, jako kdyby mi oheň rozežíral kosti. Bylo mi jasné, že jde o omrzliny druhého stupně. Nejdřív bolest. Ta potom trochu ustoupí a člověka začnou pálit chodidla. Pálí ho tak dlouho, dokud neznecitliví docela – znamení, že je po všem, že gangréna je na postupu a že člověk přijde o chodidla. Z pahýlu, který zůstane po chirurgově skalpelu, se bude kouřit. Bože, všechno, jen tohle ne! Podělil jsem se šeptem o své obavy s Legionářem. Podíval se na mě a řekl: „Tím pro tebe válka skončí. Radši nohy než hlava.“

Ano, tím pro mě válka skončí, snažil jsem se utěšovat, ale hrůza mi svírala hrdlo. Snažil jsem si představit, jaké to bude štěstí; říkal jsem si, že být to ruce, bylo by to mnohem horší. Tlak na mém hrdle však nepolevoval. Viděl jsem se o berlích. Ne, nechtěl jsem skončit s dřevěnou nohou.

„Co je ti?“ zeptal se udiveně Legionář. Poslední dvě slova, „dřevěnou nohou“, jsem totiž vykřikl nahlas, aniž bych si to uvědomil.

Usnul jsem. Probudily mě bolesti a já byl šťastný. Chodidla mě bolela, ale byl v nich život. Stále jsem měl nohy, mé staré dobré nohy.

Vlak dvakrát zastavil. Doktor se mi pokaždé podíval na nohy a pokaždé řekl: „Jde to.“

„Při Mohammedovi, jak to podle vás vypadá, když to nejde?“ vztekal se Legionář. Ukázal na zohaveného letce, který právě zemřel.

„Tohle taky jde?“

Nikdo tomu nevěnoval pozornost. Nemocniční vlak pokračoval v cestě na západ.

Po příjezdu do Krakova byla po dvanáctidenním transportu šedesát dvě procenta raněných vyložena mrtvých.

„Jste jako hejno ubrečených bab,“ láteřil kurát, plukovník von Zlavik, když jsme sténali. Nebylo mu po chuti, že jsme dávali najevo bolest. „Vzýváte svatého otce, aby vám pomohl, ale Bůh si s takovou bandou budižkničemů jako vy nebude špinit ruce.“

Kázal nám, abychom přestali skuhrat. Hrozil nám, že nás strčí do šatlavy a bude nás tam držet tak dlouho, dokud neshnijeme. Bůh je nesmírně milostivý, sdělil nám důvěrně, ovšem jen k slušným lidem a k dobrým vojákům.

Kdepak k takové lůze, jako jsme my. V pohybu připomínajícím nacistický pozdrav pozdvihl krucifix, načež přikázal službě, aby odnesla dvě mrtvoly zabalené v prostěradlech. Prostěradla byla za malou chvíli zpátky, nachystaná pro další várku. Plukovník-kurát zaprskal a odešel.

Téhož odpoledne spadl ze schodů a zlomil si ruku. Na třech místech.

„Kvičel jako vy všichni dohromady,“ zubila se sestra Monika, která, aby si spravila náladu, potřebovala chlapa dvakrát denně.

„Lidi jsou různý,“ pravil malý Legionář, přetočil se na druhý bok a modlil se k Alláhovi. Tichým hlasem nám vyprávěl o svatém muži, který sám zdolal bezútěšné skalnaté pustiny Rifu.

KAPITOLA 2

SKLADIŠTĚ SMRTI

VE TŘETÍ záložní polní nemocnici v bývalém polském teologickém semináři v Krakově si němí vojenští lékaři a jejich pobočníci pohrávali s raněnými. Z někdejší rektorovy pracovny byl teď operační sál. Onen dobrý muž mohl jen stěží předvídat, že v jeho kanceláři opustí tento svět tolik duší. V dobách míru by úmrtí v této jediné místnosti zaměstnala několik vyšetřovacích týmů.

Ležel jsem na nosítkách a měl pocit, že ležím na vlnitém plechu. Na sále byl muž se zraněnou hlavou. Nepřežil. Potom šel na stůl náčelník požární jednotky se zraněným břichem. Nepřežil. Tři zemřeli, dva vyvezli ven živé. Potom přišla řada na mě.

„Zachraňte mi nohy,“ byla poslední slova, která jsem řekl, než začalo působit anestetikum. Chirurg mlčel.

Když jsem se na oddělení probral, mé nohy byly stále se mnou. Prvých pár hodin proběhlo příjemně a klidně. Potom se o slovo přihlásily bolesti. Nepředstavitelné bolesti. Ostatní na tom nebyli o nic lépe. Když se na fenolem prosáklé oddělení snesla milosrdná tma, noc se rozezněla blíže nedefinovatelnými zvuky. Bylo to úpění mučených, nekonečná píseň zatracených.

Nade mnou se sklonila sestra, nahmatala pulz a zmizela. Stoupala mi teplota. Ochromil mě strach ze smrti. Plazil se po mně jako had a ovíjel mé tělo jednou smrtící smyčkou za druhou. Všechno bylo rozmazané. Viděl jsem jen mlhu a pár nesouvislých obrazů. Ze všeho nejzřetelněji Smrtku postávající v rohu. Netrpělivě šoupala nohou. Postava v šedivém plášti s kosou v ruce měla očividně naspěch.

„Bohatý úlovek, co? Kurevsky bohatý, co mrcho? Zkurvená zajebaná mrcho! Myslíš, že se tě bojím? Viděl jsem už daleko horší věci. Daleko horší. Tebe že bych se měl bát. Hovno!“

Bodejť, že se bojím. Jsem strachy bez sebe. Sestra je zpátky.

„Zmiz, ty fenolová čubko. Dej mi pokoj. Jen počkej, až dorazí tamti od Moskvy, to se teprv zapotíš, ty nacistická duchno! To teprv něco zažiješ.“

„Ne, vrať se, prosím! Mám hrozný strach.“ Sestřička byla pryč. Zubatá se zazubila. Mezi sténáním ostatních jsem zřetelně rozeznával její klokotavý smích. Teď už hrabala nohou o poznání rychleji. Její trpělivost byla téměř vyčerpána.

„Blíží se smrt, blíží,“ zamumlal Legionář. Zakryl jsem si uši, nechtěl jsem tu hroznou píseň slyšet; ale k Legionáři se připojily tisíce dalších: „Blíží se smrt, blíží!“ A znovu ten klokotavý smích přicházející z rohu místnosti.

Šedivá postava přejela prstem po jasně se lesknoucím ostří kosy. Spokojeně pokývala hlavou. Jo, je dost ostrá. Ostrá jako gilotiny v Plötzensee a Lengries. Jako čepel, která odřízla Uršule hlavu od štíhlého krku. Jestlipak jsou gilotiny i v Kolymě? Co je s tebou, ty tupé hovado? Já myslel, že ses s ní rozloučil, s tou berlínskou láskou, židovskou dívkou, která spala s esesáky, protože měla smysl pro humor! Krásná holka. Opravdickej kus. Nefňukej, slabochu! Chtěl’s být přece důstojníkem. Chtěl’s být vojákem, blbe. A co je z tebe teď? Posera v záloze, co se klepe strachy před Smrtkou. Čeho se kurva bojíš? Přestaň kňučet a vzmuž se. Jde ti snad o někoho jiného než o sebe? Není to zvláštní! Až přirazíš k druhýmu břehu, jediná duše po tobě nevzdechne. Tak pojď, ty krávo, vzhůru na druhou stranu Styxu. Fakt si myslíš, že se tě bojím?

Smrtka vstala, zabalila se do pláště a rozvážně vykročila k mé posteli. Zavřeštěl jsem.

Znovu se ukázala sestra. Něčím nádherně chladivým mi utřela čelo. Pršelo. Monotónní. uklidňující pleskání kapek. Smrtka zmizela. Dva z nás vzala sebou.

Sedm dní nato mě přeložili na oddělení, kde ležel Legionář s Drobečkem. Drobeček si stačil mezitím nasbírat na dva týdny basy, které si měl odkroutit, jakmile se uzdraví. V okamžiku, kdy vrchní sestra spolu s třemi dalšími sestrami vstoupily na oddělení, zařval: „Hurá, děvky! Na kavalec s nima!“

Následoval hurónský řev. Ukončil ho až doktor, který Drobečkovi napařil dva týdny natvrdo. Drobeček nemohl zaboha pochopit proč. Že vojenská nemocnice není bordel bylo nad jeho chápání. Když Drobečkovy oči viděly ženskou, viděly bordel.

„Dějou se tady všelijaký věci,“ vysvětloval s úsměvem Legionář. „Některý sestry se jen třesou, aby mohly podržet šaržím. Támhle štábní desátník Hansen je tady už sedmnáct měsíců a ví o všem, co se kde šustne. Sestra Líza si prej vzala do hlavy, že dokud je čas, musí ošoustat nějakýho kluka. Chlapů už prubla spousty, ale kluka prozatím žádnýho. Ale nevzdává to. Bere to jako svou vlasteneckou povinnost.“

Jednoho dne nás s Legionářem zabalili do prostěradel a odnesli někam, odkud jsme měli výhled na třpytící se hladinu Labe a mohli pozorovat remorkéry lopotící se proti proudu. Po chvilce se k nám přidal i Drobeček, kterého taky posadili do křesla. Seděli jsem tam celou hodinu a naslouchali dunění nýtovacích kladiv ve Stülckenwerftu.

Jedna sestra mě učila chodit. Měl jsem ochrnuté nohy. Poslední střepina z granátu, který mě zasáhl, když jsme se plazili nahoru po tom útesu, se trefila do páteře. Pomalu jsem se naučil znovu chodit. Stálo mě to potoky potu. Byla to nesmírně trpělivá sestra. Sice stará a škaredá, ale obětavá.

Její jméno jsem zapomněl. Člověk častokrát zapomene na toho, kdo mu pomohl, na nepřítele nezapomene nikdy.

Drobeček strčil svoji mohutnou pěst pod nos každému z deseti dalších pacientů na našem pokoji. „Tahle ruka nepatří žádný slečince. Uděláte nejlíp, když to pochopíte hned od začátku.“

„Voní krchovem,“ zamumlal Stein a zachmuřil se.

„Tak se mi to líbí,“ pokýval hlavou Drobeček. „Je vidět, žes nechodil nadarmo do školy. Nevadí mi, když se budete válet v pelechu, ale tohle si pamatujte! Když řeknu ,Pivo!’, fofrem posbíráte drobné a přinesete Drobečkovi pivo. A Bůh vám pomáhej, kdyby vás napadlo ředit ho vodou! Když má Drobeček dost piva, je jako beránek, to poznáte. Ale když mu dojde,“ odmlčel se a hrozivě se rozhlédl, „Pánbůh s vámi!“

KAPITOLA 3

DROBEČEK DIKTÁTOR

RUSKO bylo zapomenuto. Zbyl z něj jen pojem: východní fronta. Slovo zahrnující peklo, peklo neskonale horší, než jaké dokáže popsat kterýkoli kněz, byť by to byl hlasatel sekty založené výhradně na lidském strachu z neznáma. Ani ten nejvynalézavější věrozvěst takové sekty by nebyl schopen vykouzlit peklo, které by mohlo třeba jen chabě konkurovat tomu, jaké jsme poznali na Východní frontě – peklu obydlenému démony v khaki a v zeleném, odborníky na sadismus.

Tohle peklo bylo teď daleko. Byli z nás ranění, nemocní chlípníci a opilci. A bylo nám všechno fuk. Žít a nestarat se. Zítra zhebneš.

Skončili jsme v hamburské vojenské nemocnici se, sympatickým šéflékařem a dobrými i zlými sestrami. Operace upadly v zapomnění. Trochu nás rozkrájeli už v Krakově, o něco více v Berlíně, a v Hamburku si do nás řízli taky. Nebyli jsme upoutáni na lůžko a tudíž jsme se mohli pohybovat i mimo nemocnici. Trávili jsme čas děvkařením, rvaním, vysedáváním po hospodách a smilněním s dívkami a ženami jiných vojáků.

Díky jednomu Unterscharführerovi SS z koncentračního tábora ve Fagenu, který holdoval amatérské chirurgii, Legionář smilnit nemohl. A jelikož se nemohl obveselovat porušováním šestého přikázání, musel na to jinak. Alfred Kalb, dříve desátník u druhého pluku francouzské cizinecké legie, pil pomalu, cílevědomě a stále. Když někdo řekl: „Pískošlap už je stříknutej,“ znamenalo to, že je stříknutej velmi, stříknutej tak, že by kdokoli jiný z toho měl smrt.

Kam se Drobeček vrtl, tam vyvolával rvačky. Kdekomu vykládal, že přišel do Hamburku někoho zabít, nejlépe vojáka z dalekého venkova. Zmlátil vyhazovače ze Sankt Pauli, protože měl podezření, že mu ředí pivo. Když ho majitel požádal, aby zaplatil útratu, Drobeček ho poslal vzduchem hopsandám do náruče. Mezi stoly se tam procházel kůň a hosté mu dávali pít pivo. Drobeček ho jednou odvedl s sebou a postavil do sesterny. Poprask to byl náramný. Když se o epizodě s valachem dozvěděl šéfchirurg doktor Mahler, jenom se usmál:

„Ale co, ať se chlapci pobaví.“

Doktor Mahler, hlavní lékař, měl k povolání válečného armádního chirurga tak daleko, že si to člověk nedokázal ani představit. Mnoho let pracoval v britských koloniích. Jeho specializací bylo tropické lékařství. Po nezdařeném atentátu z dvacátého července ho nacistické úřady daly zatknout. Proslýchalo se, že jen o vlas unikl oprátce. Prý se nějak zapletl s admirálem Canarisem, vůdcem německého odporu. Jak z toho vyvázl živý, nikdo netušil. Když se ho na to někdo zeptal, doktor Mahler jen pokrčil rameny a řekl: „Škoda mluvit“ Ještě dnes ho můžete vidět, jak v doprovodu vrchní sestry Emy provádí vizity ve své zpustošené vojenské nemocnici. Tisíce lidí jsou dnes naživu jen díky obětavosti tohoto lékaře.

Ale byli tam i jiní lékaři, neužiteční nacisté, jejichž hlavní zábavou bylo odhalovat ulejváky a simulanty. Například doktor Frankendorf. Bez ustání šlapal na paty vojínu Freytagovi od protiletadlového dělostřelectva, kterého sužovala horečka tak podivná, že si s ní nikdo nevěděl rady. Dělali mu jeden krevní test za druhým, ale všechny byly negativní. A když už si mysleli, že je vyléčen, horečka propukla nanovo. Na vojína Georga Freytaga byly podnikány bleskové nálety v čele s krvelačným doktorem Frankendorfem, aby byl podezřelý přistižen s cukrem namočeným v benzínu či jiném horečku vyvolávajícím činidlu. Nenašli nic. Frankendorf výslýchal, přemlouval, vyhrožoval, nadával, ale pokaždé odcházel poražený a hluboce zklamaný.

Ať už to doktoru Frankendorfovi bylo či nebylo po chuti, horečka vojína George Freytaga neustupovala.

Stejně jako doktor Frahkendorf byli i všichni pacienti našeho oddělení skálopevně přesvědčeni, že George je simulant. Drobeček celá dlouhá odpoledne a večery předkládal Georgeovi ty neJlákavější nabídky výměnou za jeho lékařské tajemství. Drobečkovy motivy byly samozřejmě poněkud odlišné od motivů doktora Frankendorfa. Byl přesvědčen, že Freytag objevil. dokonalou nemoc. George jen vrtěl hlavou:

„Věř mi, kámo, ta horečka je doopravdy.“

Drobeček se své zklamání nesnažil nijak skrývat. Řval jako pavián a vyhrožoval, že mu srovná ciferník. Ve vzteku dokonce vykopl z okna nádobu na vodu. Marně. George si své drahocenné tajemství nechával pro sebe.

George byl vůbec zvláštní hoch. Nepil, nehrál karty a nejevil ani zájem o ženské. Jediné, čemu holdoval, když mu to horečka dovolila, byly procházky. Byl to hezký a milý chlapec. Pomáhal sestrám, za což se mu od nich jako jedinému dostávalo náklonnosti, jakou chovají ženy k dítěti – jím ostatně také byl.

Seděli jsme v pokoji číslo 72 s výhledem na Reeperbahn a na hrozivou siluetu soudního dvora na konci Glacis Chaussée. Od pivovaru Sankt Pauli k nám vítr přinášel voňavé vlny zlatého moku.

Legionář vytáhl zpod matrace velkou láhev kmínky. Putovala od úst k ústům. Drobeček slastně říhl a dal si dva loky. Rozhlédl se, jestli někdo něco nenamítá. Heinz Bauer byl už trochu pod parou. To Drobečka, který měl zrovna chytlavou fázi, rozladilo.

„Pár prima holek nedávno vychladlo,“ prohodil Paul Stein. Měl na mysli tři ženy, které byly během posledních týdnů v Hamburku zavražděny.

„Ten vrahoun to nemůže mít v hlavě v pořádku,“ řekl Drobeček a lokl si potřetí. „Tu poslední uškrtil punčochou a potom rozpáral.“

Paul doplnil, že první oběť byla také uškrcena punčochou nebo jinou součástí spodního prádla, následně znásilněna a brutálně zohyzděna nožem. Zdálo se, že vrah čerpá uspokojení z toho, když může holku škrtit nějakou intimní částí oděvu. Policie začínala propadat zoufalství.

„Třeba to dělá doktor Frankendorf,“ nadhodil Drobeček a obličej se mu celý rozzářil. „Krucinál, chlapi, co když Frankendorfovi ufiknou palici!“

„Mon Dieu, to by bylo něco,“ nechal se unést Legionář. V duchu už viděl, jak Frankendorfova hnusná hlava padá do koše.

„Viděli jste ty fotografie ve vitríně u policejní stanice na Davidstrasse?“ zeptal se Mouritz Klokyty, dobrovolník ze Sudet. Toho chlapa jsme nemohli ani cítit. „Měl by existovat zákon zabraňující takové věci veřejně vyvěšovat,“ pokračoval. „Nepotrvá dlouho a dopadne na ně boží hněv. Na nás na všechny.“

„Co tím chceš říct?“ Drobeček ze sebe vyprskl chuchvalec kyselého zelí. Nacpával si držku z kyblíku v lepenkové krabici pod postelí.

Mouritz zvážněl. „Cožpak si neuvědomujete, kam to může vést? Na vaše hlavy dopadnou hromy a blesky!“

„Pochopil bych, že toho nahoře může dožrat, když mu někdo rozpárá pár škeblí odshora až dolů,“ odpověděl dobromyslně Drobeček s plnou hubou zelí, „ale to není důvod, proč by měl trestat mě, Pískošlapa, Svena nebo Schutzpolizei na Davidstrasse, když na to přijde. Žádnýho z nás by krájet děvky nenapadlo. My dáváme přednost obvyklý terapii.“

„Bože Všemohoucí,“ vykřikl rozhořčeně Mouritz. „Klít bys neměl.“ Drobeček mu pohrozil prstem.

Ale Mouritz už se nedal zastavit. Otočil se k nám ostatním:

„Jste bezbožníci, ďáblovo plémě. Boží trest vás nemine, neboť odmítáte vidět upadlé mravy kolem sebe.“ Jako kněz exkomunikující svoji kongregaci ukázal prstem na Drobečka a zanotoval: „Ty jsi ten pokušitel, ta nádoba zla, ale i tebe dobro nakonec rozdrtí.“

Drobeček právě zápasil s kusem houževnatého vepřového. Přestal žvýkat. vytáhl si celou porci z pusy a sežehl Mouritze pohledem. „Cože sem?“

„Nádoba zla,“ hlaholil Mouritz. „Život je trnitá cesta pokrytá neřestmi a ty jsi jednou z nich, jedním z těch trnů.“ Těmi slovy dosáhl toho, že Drobeček, sedící se zkříženýma nohama na zemi s kusem vepřového, otevřel údivem pusu dokořán. Mouritz mu hrozil rukou. „Mě ale nesvedeš, satane. Já říkám ,Ne!’, pokušiteli a svůdče.“

Mouritze z exkumunikačního zápalu vyrušil Legionářův zvučný smích: „Voila, to je velmi pochmurná představa.“

Drobeček zastrčil maso zpátky do pusy. Pomaličku se postavil.

„Když chceš urážet Drobečka, měl by sis to nejdřív párkrát rozmyslet. Asi si neuvědomuješ, že já už jsem spasenej. Jsem pobožnej muž, kterej si vykoupil rozhřešení. Chceš vědět, co mě to stálo, ty, kterej si svoji zbožnost zaprodal Adolfovi, ty českej Jidáši? Pět tupláků vodky, tuplák koňaku a dvě stě machorek, který jsem s nasazením vlastního života čajznul jednomu četaři – proviantmajstrovi z dvacátýho sedmýho pancéřovýho – a potom mi hnida jako ty řekne, že jsem bezbožník!“

Znovu vytáhl vepřové z pusy a pleskl jím Mouritze po tváři. Mouritz ležící na kraji postele zezelenal strachem.

„Kryso sodomská,“ zavrčel Drobeček. Plivl na Mouritze který se proměnil v ležící kamennou sochu hledící skelným pohledem na Drobečka, který se opět pustil do potyčky s vepřovým. Mouritz otevřel a zavřel ústa jako treska těsně předtím, než ji prodavač odsekne hlavu – aby zákazník neviděl, že ryba už je napůl leklá. Drobeček se dávil vepřovým, které zarytě drželo v jednom kuse.

„Zmiz mi z očí, ty nacistickej špicle, a zkus modlitbou přejít Alster jako Mojžíš, když přešel Suezskej průplav.“ Drobečkovo pojetí biblických dějin bylo poněkud nepřesné. Pleskl Mouritze nepoddajným kusem vepřového přímo do obličeje. Mouritz zakvičel, spadl na zem a zalezl pod postel. Drobeček se obutý natáhl na postel a pokračoval v souboji s masem.

Do pokoje nakoukla pomocná sestra a oči měla jen pro jedno: Drobeček ležel obutý na posteli. Radostně odcválala oznámit neslýchaný prohřešek proti nemocničnímu řádu všeobecně obávané vrchní sestře Emě, které se říkalo „Bitevní lod“.

Legionář beze slova hodil Drobečkovi láhev kmínky, ten ji vleže zachytil, v druhé ruce žvanec vepřového, a svědomitě nasál. Přesně v této poloze ho zastihla vrchní sestra. Na dobrou půl minutu ztratila řeč. Upírala skelný pohled na lidskou gorilu válící se na posteli a na pěšácká bagančata vyložená na modrobíle kostkované přikrývce.

„Zbláznil ses?“ zahučela a ukázala zavalitým prstem na jeho černé, nablýskané boty. Drobeček vytáhl láhev z pusy a plivl přes nohu postele do mísy stojící několik metrů opodál. Pomocná sestra se plivanci sotva stačila vyhnout. Drobeček hlasitě a důrazně potáhl nosem.

„Co chceš, ty bachratý prase?“

Zatajili jsme dech. Nevšimli jsme si, že Drobeček byl opilý a v takovém stavu ho mohlo napadnout doslova cokoli. Před časem se porafal s holkou v bytě ve třetím patře. Chtěla, aby se nejdřív vykoupal. Drobečka se to dotklo a na protest vyhodil vanu z okna. Kravál vám to byl takový, že lidé, co bydleli poblíž, mysleli, že na dvůr dopadla bomba a začali prchat do sklepa.

Oči „Bitevní lodi“ zmizely v masitém obličeji.

„Jak se opovažuješ?“ zasyčela a naklonila se nad Drobečkem nevzrušeně odpočívajícím na posteli. „Ty nazýváš mě prasetem?“

Drobeček neodpovídal a dál přežvykoval svůj kus vepřového.

„Vstávej, prase, nebo poznáš, s kým máš co do činění,“ zaburácel kolos v sesterském stejnokroji. Jak se naklonila nad mlaskajícím Drobečkem, vykasal se jí plášť a ukázaly se propastné hlubiny jejích kolenních jamek.

„Šetři dechem, špekoune, vím, co jsi zač. Vrchní sestra tohodle lokálu a prej ti říkají ,Bitevní loď’, protože seš tak vypasená a ojetá. Já ti budu říkat ,Bečka’, hotovo, stačí, a teď zmiz!“

Ženiny kypré líce v mžiku zrudly. Bylo to, jako když se nad prosluněnou vsí přežene černý mrak. „Zvedej se, sprosťáku,“ zasyčela, popadla Drobečka za rameno a k našemu úžasu ho odlepila od postele. V následujícím okamžiku ho smetla na zem. Drobeček hlučně dopadl, zdvihl hlavu a civěl na ni pohledem plným opravdového obdivu. Poprvé životě ho někdo shodil z postele.

Bitevní loď dala do pořádku postel, kmínku s kusem vepřového hodila do koše a bez dalšího slova vyplula z místnosti.

„Svatá matko Boží, to je ženská přesně pro tebe,“ zafuněl pro sebe Drobeček a mnul si rameno. „Ať visím, jestli se s touhle ženskou nedám dohromady. Jenom si ji představte v akci.“

„Zadusila by tě jako kuře,“ řekl Heinz Bauer. Drobeček popadl sklenku na vodu, mrštil s ní o zeď a zařval: „Tu prasnici vymelu, vsaď se!“

Dveře se znovu otevřely. Stála v nich Bitevní loď, cucala bonbón a zaplňovala výhled na chodbu. Zlostný pohled, který na Drobečka vrhla, se roztříštil o jeho hromotluckou postavu.

„Přestaň na mě dělat svaly, mezuláne,“ houkla hlubokým mužným hlasem. „Tvoje povykování ruší ostatní pacienty. Zapomínáš, že nejsi v kasárnách, ale v nemocnici. Jestli budeš dělat problémy, tak si na tebe došlápnu, šašku.“

Práskla dveřmi, nedbajíc na ony ostatní pacienty, o jejichž klid si dělala takové starosti.

„To je ale potvora,“ vykřikl nadšeně Drobeček. Vylovil z koše flašku, dopil ji a vyhodil ji z okna do zahrady Meteorologického ústavu. Nato začal lovit v koši svůj kus vepřového, který se zatoulal mezi ostatní pochoutky – vytáhl ho, trochu ho otřel a pokračoval ve žvýkání.

„Senzační kus.“ Odříhl si a svalil se na postel. Předtím si kupodivu stáhl boty. Vzápětí začal hulákat vojenskou píseň vylepšenou neznámým vojínem:

Wir sind die Panzerjager,

die Hungerkünstler der Nation,

Für Dörrgemüse und für Kase.

Vepřovým mával v jedné ruce a jeho hlas stoupal do závratného crescenda.

Vorwärts, dumme Schweine,

im Kampfe sind wir stets alleine,

denn die Scheisshaushingste

fahren mit den Autos hintendrein,

dann verleihen Euch was die Nazis.

„Pivo,“ prohodil do pléna.

„Máš snad pocit, že jsi v knajpě?“ opáčil Paul Stein.

Drobeček byl rázem na nohou; popadl Steina a přehodil si ho přes krk. „Ty hnusnej snople,“ pravil mile a přitom stupňoval stisk. „Ty si myslíš, že můžeš Drobečka nasírat? Ty se opovažuješ upírat mi právo uhasit žízeň! Padej pro pivo. Za všechno, co máš. Hned, ty vřede!“

Odhodil vyděšeného Steina ke stěně jako nepotřebné víčko od flašky, plivl za ním a zařval: „A mrskni sebou. Nemám čas, mám žízeň.“

Stein se postavil, něco zamumlal a vrhl na Drobečka zamračený pohled. Ten už se rozvaloval na své posteli a drtil svůj věčný kus vepřového.

„To tvý chrapounství ti jednou zláme vaz,“ řekl Legionář mírným, skoro až bázlivým hlasem. Obsadil postel u okna, nejlepší na oddělení. Svým strategickým zrakem ji zkonfiskoval ve chvíli, kdy vstoupil na oddělení. Oficiálně náležela Sudeťákovi Mouritzovi. Mouritz kolem toho musel přirozeně nadělat spoustu řečí.

„To je moje postel, kamaráde. Asi ses spletl.“

Legionář mu namísto odpovědi věnoval letmý pohled.

Mouritz zopakoval svůj protest. Legionář odložil noviny a pomalu se posadil.

„Merde, c’est, mon camarade.“

„Prosím?“ Mouritz němě zíral na Legionáře, který se mezitím vrátil ke svým novinám. V koutku úst zaháknutá cigareta.

„Nic, vůbec nic, mon camarade, „odvětil a gestem ho propustil, jako kdyby od sebe odháněl obtížný hmyz. Najednou se vymrštil jako uvolněné péro z gauče a zařval: „Allez!“ Mouritz neuměl francouzsky. Jen tam tak stál a civěl. Prostě nevěřil svým očím. My ostatní jsme neříkali nic. Věděli jsme, co přijde. Bitka, úžasná, nervy drásající pranice!

Drobeček se zvedl. Pohnul se směrem k Mouritzovi, připomínal medvěda, který právě zavětřil med. Mouritz byl k němu obrácený zády, a tak nepostřehl, že se schyluje k uragánu, který ho smete z povrchu zemského. Legionář otočil palec k zemi a s úsměvem zašeptal: „C’ est bien ca!“ – signál pro Drobečka. Vtlouct ho do Drobečkovy těžkopádné palice stálo Legionáře hodiny trpělivé námahy.

Mouritz se najednou ocitl v ocelových kleštích.

Aniž by se dotýkal země byl přetransportován přes celý pokoj na postel u dveří, nejhorší ze všech. Její nájemník musel zapínat a vypínat světla a byl ustavičně rušen. Drobeček složil Mouritze jemně na postel, jako kdyby byl ze skla. Potom odstoupil a pozorně si ho prohlížel.

„Svině,“ oznámil výsledek šetření Mouritzovi. „Prachsprostá tupá svině, co se hrabe v nacistickejch hovnech. Teď ty. Co jsi?“

Pleskl Mouritze hřbetem ruky po tváři. Skoro až láskyplně, tedy podle jeho názoru. Nám to připadalo jako výbuch sopky.

„Co jsi, skunku, mluv!“

„Svině,“ vykoktal ze sebe Mouritz.

Další facka.

„Nechodil jsi snad do školy, troubo? Nedokážeš se naučit pár slov zpaměti? Co jsi?“

„Tupá svině,“ zaskuhral Mouritz, „co se hrabe v nacistických hovnech.“

„Ucházející odpověď,“ pokýval hlavou Drobeček. Ukázal prstem na postel, na které Mouritz ležel. „Tuhle postel jsi chtěl, že?“

„Ano,“ kapituloval Mouritz.

Drobeček povytáhl obočí. „Co prosím?“

„Pane desátníku,“ dodal spěšně Mouritz.

Gorila spokojeně přikývla.

Tu scénku viděli všichni. Pasovala Drobečka na svrchovaného diktátora oddělení, diktátora, který surově a bez zábran vykořisťoval své poddané. Takový malý Adolf.

To byl také důvod, proč Paul Stein hbitě vykonal Drobečkův rozkaz a za chvíli se vrátil s deseti lahvemi piva z pivovaru Sankt Pauli a beze slova je složil v lepenkové krabici Drobečkovi pod postel.

Drobeček přikázal Mouritzovi, aby mu zazpíval. Byl z toho teskný hymnus o spáse světa. Drobeček přerušil vyprazdňování pivních lahví a ukázněně naslouchal celých devět dlouhých slok. Jediným jeho komentářem byl chrchel, které za Mouritzem vyslal. Potom mu přikázal, aby šel spát a odpočinul si, nejdřív ovšem musel odříkat modlitbu za Drobečkovu duši.

Když byly všechny rozkazy náležitě vykonány, Drobeček chvíli mlčky popíjel. Jakmile překonal fázi „velké opilosti“, pustil se do halasné interpretace písně, jejíž melodii ještě hudební historikové nestačili zařadit do svých análů, a jejíž text byl takového rázu, že mohl Drobečkovi zajistit obvinění z velezrady.

Auf der Strasse nach Moskau

marschiert eine Kompagnie,

das sind die Reste

von Adolfs ganzem Heer,

Sie konnten schon Josef sehen,

und mussten wieder stiften gehen,

wie einst Napoleon.

Na okamžik zmlkl. Potom, s nově nabitým elánem, v téže melodii zahulákal:

Hurra, wir haben den Krieg verloren.

„Chce se někdo poprat?“ zeptal se do tmy. Po chvilce dodal: „Jestli jo, rád vám posloužím.“

Žádná odpověď.

Hodil flašku do otevřeného okna. Rozbila se o chodník.

Oknem k nám dolehl hrubý hlas odrážející se od domů kolem křižovatky na Zirkusweg. Drobeček naslouchal a v jeho tváři se zračilo nadšení. Dopotácel se k oknu a v očekávaném triumfu zařičel: „Zavři hubu, osle! Nevidíš, že se promenáduješ kolem vojenský nemocnice? My tady potřebujeme klid. Jsme nemocní, chápeš? Hrdinové! Neruš nemocný! Jinak po tobě skočím a nadělám z tebe fašírku!“

Nevrlý mužský hlas výzvu přijal a pokračoval v přilévání oleje do ohně. Rozléhal se vyčkávavým tichem noci jako polnice.

„Hrom a peklo,“ zařval Drobeček a chystal se proskočit oknem.

Tři nebo čtyři jsme se na něho vrhli, stáhli ho k zemi a drželi.

„Ale ten chlap odmlouvá, neslyšíte?“ vzpíral se zuřivě Drobeček. „Počkej, žebráku,“ zařval do okna, „hned to bude. My jsme bojovníci. Obránci vlasti. Hrdinové. Jak si může takovej, takovej…“

Legionáři nezbývalo, než ho knokautovat stoličkou. Na oddělení se konečně rozhostilo ticho.

Tetička Dora všechno přepočítávala na peníze. Stála za barovým pultem s vycpaným mečounem a usrkávala akvavit se špetkou angosturového likéru. Očima přeměřovala každého, kdo se objevil v otáčecích dveřích jejího lokálu.

Legionář seděl naproti ní na vysoké barové stoličce a popíjel pernod. Byl to nevinně vyhlížející nápoj, který chutnal jako lékořice, měl jedovatě zelenou barvu a po smíchání s vodou zbělel.

„Pernod je vynález ďábla,“ řekl, „ale člověk to pozná až po osmý sklence.“ Zasmál se a devátou podal té holce.

Svlékla se v jednom z těch malých výklenků. Prádlo měla černé jako uhel a docela průsvitné. Jediné kalhotky, které si odmítla svléknout, byly červené, korálově červené. Když sundala nahoře i ty, byli u toho jen Stein s Ewaldem, tetiččin pasák.

KAPITOLA 4

TETIČKA DORA

„SÍLA VĚTRU 11“ za Hlavním nádražím byl lokál, kam jsme chodili poměrně často. Abych byl přesný, vysedávali jsme tam pořád.

Tetička Dora, bardáma a majitelka tohohle nóbl podniku, byla bezcitná šeredná ženská, která se na všechno dívala přes šrajtofli. Některým lidem, možná jich byla většina, to připadalo odporné. Nám, pacholkům Smrti, to naopak připadalo moudré. Peníze vás dostanou všude. „Za prachy si můžeš koupit i věčný život u Alláhova trůnu v modrým údolí,“ prohlásil Legionář a uctivě se uklonil k jihovýchodu.

„Za prachy si koupíš libovolný množství ženskýho masa,“ řekl Bauer.

„Za prachy si koupíš celej bordel,“ trumfoval Drobeček. Očima svlékl holku vypínající se na barové židli.

„Za prachy tě pustí k tetičce Doře.“ Zasmál jsem se a poslal jí vzdušný polibek.

„A dostaneš se za ně k věcem, které jinde v Třetí říši neseženeš,“ zazubil se Stein, spláchl to velkým panákem ginu a poručil si další.

„Jste banda špinavců,“ prohlásila tetička Dora, „ale dokud máte prachy, v Síle větru 11 jste vždycky vítáni.“

Peněz jsme měli habaděj. Byli jsme na frontě příliš dlouho. Většina z nás měla na kšefty talent a opatřit si žádané zboží nám nedělalo větší problémy. Černý trh v Hamburku je nejlepší na světě, prohlašoval malý Legionář. Dalo se tu koupit a prodat úplně všechno, i mrtvola.

V tetiččině lokále svítilo slabé červené světlo. Tancovat se podle tři roky platného zákona nesmělo, ovšem u Tetičky Dory to neplatilo. Policajti a jejich poskoci tam čenichali každou chvíli, ale tetička Dora, ďábel v sukni, na ně měla svůj recept: „Přátele si udržíš nejlépe tak, když na ně budeš něco vědět.“ Pokaždé na ně vyhrabala něco, co je přimělo zavírat oči před prohřešky proti zákonu odehrávajícím se v jejím lokále. Ve zprávě tajné policie o veřejném mínění figurovala Síla větru 11 jako příjemný podnik se stálou klientelou bez jakéhokoli politického významu.

V Síle větru 11 bylo porušováno více zákonů a nařízení než kdekoli jinde. Dámy tam přicházely zakusit zapovězené, přestože ne každá našla odvahu to dotáhnout do konce. Jiní se tam přicházeli opít a potom se zastřelit – anebo skončit s podříznutým krkem v Labi. Tuhle sortu pak člunovým hákem sbírala celní loď v Landungsbrücke.

Holka v šatičkách po kolena vyzvala Legionáře k tanci. Nevěnoval jí pohled. Napil se ze své vodky, dlouze si potáhl z cigarety a pomalu vypustil dým nosem.

„Chceš si zatancovat, malej?“ zeptala se holka podruhé. Lačným pohledem zkoumala šlachovitou postavu s krutou tváří poznamenanou dlouhou, rudě žhnoucí jizvou po noži.

„Táhni k čertu,“ zavrčel Legionář koutkem úst. Holka vybuchla a zrudla vzteky. K Legionářově stoličce se potichu přiblížil vytáhlý mladík. Natáhl ruku, aby chytil malého vojáka pod krkem. V následujícím okamžiku ležel na zemi. Kop do tváře následovala smrtící rána do hrtanu. Potom znovu ticho. Legionář se posadil a poručil si další vodku. Tetička Dora dala znamení portýrovi, velkému Belgičanovi. Belgičan sebral nehybné tělo ze země a vyhodil ho ze dveří. Odtud ho zase jiní dopravili na místo dostatečně vzdálené od Síly větru 11.

V malé místnůstce za kuchyní byla lehkomyslná dívka důkladně sešlehána. Nekřičela. Kolem hlavy měla omotanou špinavou deku jako tolik dalších žen, kterým se v místnosti za kuchyní dostalo surového trestu. Deka zdusila její nářek. Osoba, jež měla tuto práci na starosti, byla tetiččina pravá ruka, bývalý pasák. Položil dívku na stůl speciálně vyrobený k tomuto účelu. Sešlehal ji krátkým kozáckým bičíkem, který kdysi dávno koupil od jednoho esesáka. Onen esesman měl tehdy na prodej dva kusy. Jeden zakoupil Ewald, tetiččin katan, druhý jistý policejní detektiv. Detektiv byl přesvědčen, že mu bičík může dopomoci k většímu počtu přiznání.

Býval to jinak velmi korektní kriminalista, jen nevykazoval dostatečný počet přiznání. Jeho nadřízení si o něm za jeho zády šuškali, že by mu velice prospěl výlet do Ruska. To byl důvod, proč si zakoupil kozácký bičík. Rázem povýšil na četaře a někteří lidé dokonce tvrdili, že má i lepší výsledky. Už to nebyl korektní kriminalista a o doznání neměl nouzi. Diktatura nemá pro korektní jedince pochopení. Diktatura potřebuje výsledky.

Ewald dívku dvakrát zmrskal a potom se s ní vyspal.

Zasvěcení tvrdili, že to tak dělá vždycky.

Následujícího večera byla dívka zpátky na směně. Odnesla si domů třicet pět procent svého výdělku. Už nikdy nevyzvala Legionáře k tanci.

K Legionáři si přisedly dvě dámy. Byly to dobře oblečené, domýšlivé paničky, žádné trajdy. Jedna z nich vrhla na Legionáře krátký pohled. Přeložila nohu přes nohu. Sukně se jí vykasala nad koleno. Legionářovy oči zachytily náznak křiklavě bílé spodničky. Obě dámy pily šampaňské. To nejlepší, zněla jejich objednávka. Legionář si o oharek staré cigarety zapálil další a přimhouřenýma očima pohlédl na šampaňské. Ukázal na plné sklenice a zeptal se:

„Chateauneuf, est-il le meilleur?“

Dámy se tvářily, že neslyší.

Legionář, ve tváři výraz povýšenosti a očekávaného vítězství, se naklonil k té snědé, Líze, jak ji nazývala její přítelkyně. Druhá se jmenovala Gizela. „Co bys řekla na cifru za sto marek?“

Dáma neodpověděla, jen nabrala barvu. Ale to mohlo mít na svědomí i šampaňské. Legionář se zasmál. Tetička Dora stála zády k baru, ale mohla celý výjev sledovat v malém zrcátku mezi sklenicemi. Zasmála se. Já taky. Bauer taky. Drobeček doplňoval tekutiny, klel a blábolil něco o holkách.

„Nepůjdeme nahoru, trochu si pošpásovat? Dostaneš dvě stě marek a nové kalhotky,“ pokračoval tlumeným hlasem Legionář.

Tetička Dora zakvokala nad likérem. Do dánského šnapsu dávala výhradně angosturu. Pročišťuje duši, říkávala. Jeden farář jí kdysi řekl, že s očistou její duše to nebude snadné. Proto pila to pálivé svinstvo.

„Měl byste se stydět,“ řekla Líza. Jedním lokem téměř vyprázdnila sklenici. Musela to udělat proti své vůli, její přítelkyně Gizela ze sklenky jen usrkávala. Legionář se tiše zasmál a ukázal Trudě, servírce z Berlína, která pomáhala tetičce u baru, aby Líze dolila. Mrknul na ni. Trude pochopila.

Ve sklenici madam Lízy skončilo pár kapek ze speciální lahve. Jediná tetička Dora znala její obsah. Ať už to bylo cokoli, pár kapek v drinku vždycky přineslo výsledky. Nic netušící Líza si vzala svoji sklenku. Tetička Dora se otočila od skla, nalila Legionáři a s důrazem na každém slovu mu řekla: „Jsi špína chlap. Lovu zdar. Špína dělá peníze, hochu.“

Legionář se zasmál.

„Čtyři stovky na ruku a nový prádýlko z Francie, madam,“ řekl vemlouvavě, a vrátil se k výrobě kroužků z cigaretového kouře. Trude dýchnutím navlhčila naprosto čistou sklenku a čistila ji tak usilovně, jako kdyby se snažila vytvořit na ní patinu. Na rtech jí pohrával úsměv. Byla zvědavá jako my všichni, protože věděla, že Legionář nemůže ani nechce s ženskýma nic mít.

„Jste nechutný,“ řekla Líza a demonstrativně se obrátila zády k vilně se šklebícímu Legionáři v černé tankistické uniformě s malými stříbrnými umrlčími lebkami na klopách.

„Sacre nom de Dieu!“ vykřikl s hraným překvapením Legionář.

Tetička Dora si strčila do pusy doutník a obrátila se k Legionáři. „Dej sem oheň, ty afrikánskej parchante.“

Legionář jí zapálil a poškrábal se na nose. „Co myslíš, mám si tu dámu vzít do postele?“

„Zmlkni, špinavče, a dej dámě pokoj. Nemá o tebe zájem a ty o ni taky ne. Tak toho nech.“

Usedla na barovou židli naproti Legionáři, který se mezitím znovu obrátil k Líze. „Máte hezký nohy, madam. Mon Dieu, setsakramentsky hezký. Kdybyste chtěla, abych vás svlékl, nebyl bych proti. Šest set na ruku, když mi dovolíte vás svléknout! Nezatančíme si?“

„Ne, a nechte mě prosím být. Nejsem to, za co mě považujete.“

Legionář povytáhl obočí. „Neříkejte! Taková škoda!“

Tetička Dora vyfoukla dým Legionáři do tváře. Její krutá ústa se usmála.

„Za kohos tu dámu považoval?“ zeptal se Bauer. Legionář se usmál, potáhl se za nos a napil se.

„Za elegantní dámu, která hledá dobrodružství, určitě ne za žádnou lacinou děvku, co si vyšla v šatech svý paní.“

Líza vyskočila. Na Legionářovu tvář dopadl políček. Bleskurychle ji uchopil za zápěstí a se zavrčením ohrnul rty. Objevila se řada perleťově bílých zubů.

„Merde, kočička ukazuje drápky? Drobečku, c’est bien ca. Madam by si ráda zatancovala.“

Drobeček těžce sklouzl z barové židle a přiloudal se k nim, nahrbený jako gorila.

„Nemám zájem,“ zafrkala Líza.

„Ovšemže máte,“ rozhodl Legionář. Kývl na Drobečka.

Snažila se mu vymanit, ale Legionářovy šlachovité prsty jí svíraly zápěstí jako ocelová past. Těžký zlatý náramek na její ruce slabě cinkal. Drobeček ji beze slova uchopil kolem pasu a postrčil na parket. Otočil hlavu ke klavíristovi a zařval:

„Přisol, Alois, ty klapkozobe. Drobeček jde natúrovat kurvu.“

Od stolků ve výklencích se ozvalo hihňání. Holky hýkaly, byly spokojené, že se nezvaná elegantní dáma octla v maléru. Sílu větru 11 považovaly za svůj rajón.

Veliké piáno se rozštěkalo v divokém rytmu a taneční parket za závěsem postupně osiřel. Drobeček zařadil rychlost a nastartoval. Prudce zabrzdil, několikrát ukročil stranou, aby nepřišel o rovnováhu, zatroubil a roztočil Lízu nad hlavou. Potom vyšlápl spojku a ve valčíkovém rytmu proplul celou místností, přitom rytmus udávaný klavírem mu byl zcela lhostejný.

Ve stylu pařížských apačů odhodil svoji dámu do rohu a odplivl si na parket. V okamžiku ji měl znovu ve své moci dříve, než si stačila uvědomit, že právě proletěla sálem. Zařval jako zvíře a zatančil sólo kolem partnerky, která pomalu přicházela o rozum. Kroužil kolem ní s rukama v bok, kolébal se jako kohout při zásnubním tanci a s funěním prozpěvoval:

Už to brzy skončí,

Jako všecko, jako všecko.

Klavírista Alois zapomněl hrát. Drobeček s Lízou prosvištěli kolem piána jako vítr, ale Drobeček stačil dát Aloisovi pohlavek.

„Vzbud“ se, skrčku, za co si myslíš, že tě tu platí?“

Alois s příkladným zápalem začal bušit do kláves. Vyklubal se z toho svižný maďarský valčík, ovšem Drobeček mezitím stačil přejít na tango. Neexistoval rytmus, který by ho v tu chvíli vyvedl z míry. Aniž by věnoval sebemenší pozornost hudbě, točil bezmocnou Lízou ve vzduchu, jak se mu zachtělo. Jako kdyby si hrál s větrníkem. Ztratila botu. Ležela uprostřed parketu, modrá a opuštěná.

Líza už netančila. Nohy jí během rumby definitivně vypověděly poslušnost. Drobeček tančil sám a otáčel si přitom Lízu kolem ramen. Znenadání se zastavil a nasupeně se rozhlédl. „Chce si to se mnou někdo rozdat?“

Žádná odpověď. Spokojeně pokýval hlavou. „A dobře děláte.“

Legionář se dusil smíchem. „Pojď sem, ulož dámu na bar.“

Odfukující Drobeček shodil Lízu, která byla napůl v mrákotách, na barový pult a posadil se vedle Gizely.

Legionář pohlédl na namáhavě oddechující ženu na pultu před sebou.

„Trude,“ zavelel bez zjevného důvodu. „Madam potřebuje tonik.“

Další sklenice se špetkou tetiččina elixíru. Za malou chvíli už byla ubohá Líza zase na nohou. Opila se. Naráz. Dílo tetiččiných kapek. Ztratila zábrany a dočista zapomněla na celou svoji důstojnou povýšenost. Tančila s Bauerem. Tančila se Steinem. Tančila s četařem od pěchoty.

Četař nicméně nedotančil. Drobeček ho poslal k zemi a Belgičan ho vyhodil ven do dvora, kde se o jeho další transport postarali jiní.

Potom tančila znovu s Drobečkem. Pila s Legionářem. Hrozně se opila. Své šaty odhodila do jednoho z výklenků se závěsem.

Tetiččiny kapky způsobovaly, že lidé zapomínali na společenská pravidla. Uvolnila se lavina.

Líza požádala Legionáře, jestli by ji nezavedl domů.

„Couro,“ řekl pohrdavě a napil se vodky. Chvíli brečela. Legionář si jí už nevšímal. Řekl tetičce, že ženy, které přicházejí do jejího lokálu za dobrodružstvím, stojí za hovno. Vyprávěl jí o ženách z Casablanky a z Rabatu. O ženách, které milovaly a zemřely. O mužích, kteří byli tiše zavražděni v úzkých průchodech mezi bílými domy. Vyprávěl přerývaně, skoro šeptem.

Tetička Dora poslouchala a přivírala oči před kouřem ze svého dlouhého doutníku.

Gizela se pokusila odejít. Najednou strašlivě zatoužila po čerstvém vzduchu. Belgičan u otáčecích dveří se na ni přívětivě usmál a zavrtěl hlavou. „Takhle se z večírku neodchází, madam!“

Odvedl ji zpátky k baru.

Lízin pronikavý smích se odrážel od červených lamp na stropě. Upila ze sklenice. Gizela nepila. Kouřila cigaretu a bylo jí horko. Sedla si vedle mě. Navrhl jsem jí společný výlet do patra. I já byl už mírně opilý a dostal jsem chuť následovat Legionářova příkladu. Moc dobře jsem věděl, že se nechovám, jak bych měl, ale co na tom? Zítra může být po nás.

Zavrtěla hlavou a zahoupala nožkou v malé růžové botičce.

Je určitě bohatá, napadlo mě.

„Tak jdi k čertu,“ řekl jsem.

Dělala, že neslyší.

Drobeček se hlasitě dožadoval kurev. Nikdo si ho nevšímal. Dělal to stále. Chtěl se prát s portýrem, bývalým zápasníkem, ale Belgičan se s Drobečkem prát nechtěl. Jednou k tomu došlo. Trvalo to přes hodinu. Když bylo po všem, Drobeček vypadal příšerně. Belgičan jakbysmet. Doktorovi Mahlerovi Drobeček řekl, že ho v přístavu přejel vozík. Mahler předstíral, že mu věří. Člověk musí předstírat, že věří spoustě věcí, když do města holek a šnapsu přijdou muži z trestaneckého pluku, kteří strávili tolik času na frontě. Odsouzenci k smrti musí žít podle svých představ. Zítra může přijít konec.

Gizela zmizela, ale já měl její kabelku. Byla v ní legitimace i s adresou. Legionář pečlivě prostudoval její obsah. Pomohl si ke stomarkovce a kabelku mi vrátil.

Ve jménu měla „von“ a bydlela u Alsteru. Takže byla bohatá!

„Zasloužila by bičem,“ řekl Ewald a olízl si rty.

„A ty bajonetem do břicha,“ usmál se vlídně Legionář. Ewald se chystal něco odseknout, ale tetička Dora si vyndala doutník z úst a varovně zavrčela: „Zavři zobák, dobytku!“

Ewald zmlkl. Legionář zabroukal: „Blíží se smrt, blíží!“ Ewald se otřásl, jako kdyby mu byla zima. Tetičce Doře se z doutníku udělalo špatně. Po očku sledovala Legionáře. Jizva po noži na jeho tváři, táhnoucí se od spánku až k límečku, žhnula bleděmodrým světlem.

„Přestaň s tou zatracenou písničkou, kruci,“ zachrčela.

„Bojíš se smrti, děvče? Smrt je moje kámoška.“ Skřípavě se zasmál a začal si pohrávat s nožem. Drobeček reagoval okamžitě. Aniž by se snažil něco maskovat, sáhl po noži v tajné kapse boty.

„Chce někdo rozkrájet?“ zazubil se a zvedl bradu k Ewaldovi, který se v tu ránu chystal k odchodu. Neurvalá herda do prsou ho přišpendlila zpátky k baru.

„Ty zůstaneš tady,“ zavrčel varovně Drobeček. „Co kdybych dostal chuť nadělat v tobě pár děr. Seš hnusnej parchant. Co jsi?“

Ewald se násilím donutil zasmát. Jeho lstivá očka pobíhala sem a tam.

Drobeček zajel nožem mezi Ewaldovy prsty, aniž by mu způsobil jediný škrábanec.

„Co jsi, zmrde?“

„Hnusný parchant,“ vykoktal ze sebe Ewald, skelný pohled upřený na pohybující se střenku nože. Patřil kdysi jednomu Sibiřanovi. Ukopali ho v Čerkasy k smrti za to, že vydlabal oči nadporučíkovi sto čtvrtého střeleckého pluku. Drobeček mu nůž vytáhl z boty. Byl to nůž speciálně vyrobený k podřezávání krků jiných lidí. Byl to dobrý nůž a Drobeček se s ním naučil zacházet s obdivuhodnou obratností.

Jednou, na Východě, jsme měli zajistit protější konec jednoho mostu. Byl to starý, zchátralý most, o který se nikdo nikdy nestaral. O mosty postavené ze dřeva a kovu se člověk totiž musí starat, aby vypadaly k světu.

Rázně jsme vykročili. Boty na kovu mírně duněly a řeka pod námi se valila mezi příčnými pražci. Dusila se potlačovaným smíchem, protože věděla něco, co jsme nevěděli my. Měla pro nás překvapení.

Klábosili jsme jako obvykle. Drobeček šel jako poslední. Byl namíchnutý, protože jsme byli už třetí den bez jídla a protože chtěl za každou cenu dostat povolení ke znásilnění jedné ze střelkyň, které jsme v noci zajali.

„Ani nepípne,“ sliboval. „Nikdo se to nedomákne. Takovej voják s kalhotkama, o co jde?“

„Jestli některý z těch ženských ublížíš, zastřelím tě jako psa,“ varoval ho Dědek.

To byl důvod, proč šel Drobeček po mostě kus za námi. Vztekle vykopl nohou, protože se mu na botu přilepil kus bláta. Vykopl několikrát, ale bláto drželo pevně. Rudý vztekem se nakonec sehnul, odtrhl hroudu a mrštil ji daleko do hučící řeky. To už se ocitl daleko vzadu. Rozzuřený, že by dokázal vraždit, se coural za hlídkou, která stačila zmizet v mlze a o jejíž existenci svědčilo jen naše vzdálené mumlání.

Najednou se zastavil a vytřeštil oči. Od zábradlí se z mlhy vynořila postava. S kočičí mrštností vyrazila za hlídkou. Drobeček přidal do kroku. Najednou byl jako vyměněný. Gorila, která se proměnila v černého pantera. Ti dva zmizeli v mlze.

Sychravým vzduchem proletěl chroptivý výkřik. Hlídka se rozprchla. Klábosení utichlo.

Z mlhy se zaznělo sténání a údery doprovázené hlučnými kroky po železné konstrukci. Sevřeli jsme samopaly. Dědek přivřel oči. Legionář odjistil. Porta vytáhl závlačku vajíčka. Stege se rozklepal jako vždycky, když mělo k něčemu dojít.

V místě, kde se šedavá opona rozestoupila, se ukázal Drobeček vlekoucí za sebou nehybnou postavu. Hodil nám ji uprostřed mostu k nohám jako rybář, kterému se poštěstilo ulovit neobvykle velkou štiku a chtěl se s ní pochlubil ostatním. Zašklebil se:

„Není vám tenhle typ povědomej, co?“

Hrdlo mrtvého sibiřského vojáka bylo rozšklebené a hýbalo se. Připomínalo žábry velké ryby. Kovové desky mostu se zalévaly krví.

Drobeček si rukávem utřel zaschlou krev z obličeje. Vychrstla na něj z vojákova hrdla, když mu je rozřízl od ucha k uchu.

Drobeček se omluvně zašklebil. „Hele jak mě to prase zasvinilo.“

Dědek se zhluboka nadechl. „Jak jsi ho našel?“

„Přišel ze zdola, z řeky. Asi chtěl na vás něco vyzkoušet. Jenže mě jen tak někdo neoblafne, ho hó! Byl sem na toho Stalinova chudáčka móc mazanej a odpustil sem mu trochu luftu.“

„Zachránil jsi nás,“ řekl Dědek a zdvihl ruku s několika výbušnými náložemi, které našel pod voskovanou uniformou nepřátelského vojáka.

„Sebevrah,“ Stege se otřásl a pohladil samopal. Porta dlouze hvízdl.

„Drobečku,“ pokračoval Dědek, „zachránil jsi nám život. Kdyby nás ten mizera zaskočil, letíme rovnou k nebi jako pár dobře naolejovanejch raket.“

Drobeček se kroutil rozpaky. Na chválu nebyl zvyklý.

„Jen jsem mu strčil kudlu do ksichtu a potáhl. Šlo to docela lehce. Bylo hned po něm. A víte, že když řval, šlo mu to i tou dírou, co jsem mu vyříz v hrdle.“

„S nožem seš machr,“ pokýval obdivně hlavou Legionář. Zacházet s nožem Drobečka naučil on. Drobeček se nadýmal pýchou a radostí. Podíval se na Dědka, lišácky přimhouřil oči a prosebně uklonil hlavu. „Můžu teď ošoustat tu s tou tlustou prdelí?“

Dědek zavrtěl hlavou, převěsil si samopal přes ramepo a pokračoval v cestě přes most. My ostatní jsme ho mlčky následovali. Drobeček zařval hlasitěji než bylo nutné. Jeho hlas musel proniknout mlhou jak k Rusům, tak k našim jednotkám na opačném břehu.

„Kristepane, stejně to udělám. Zachránil jsem vás a taková křehotinka to zase není.“

Dědek se zastavil, strčil samopal Drobečkovi pod nos a tichým, zato setsakramentsky důrazným hlasem řekl: „Na ty mušketýrky ani nesáhneš, včetně tý, co ti tak uhranula. Jinak tě pošlu rovnou do pekla, i když nerad. Myslím to vážně, Drobečku.“

„Kurva,“ zahučel Drobeček a znovu zapškl jako uražené dítě. Na mušketýrky nesáhl. Zato s nožem mu to šlo ještě líp než předtím. Legionář byl na něj pyšný.

Drobeček ani Legionář ocelovou garotu nepoužívali. Jen nůž. My ostatní jsme dávali přednost garotě – byla bezhlučná. Drobečkovi jejich vřískání ale nevadilo. Prohlašoval, že mu připadají víc mrtví, když před tím zavřeští.

Ewald moc dobře věděl, co Drobeček s dlouhým útočným nožem dovede. Ale Ewald to s nožem uměl taky. Ovšem s tím svým, vystřelovákem, jaký nosili Portugalci a pasáci v Marseille. Námořníci z Oporta a Lisabonu si na vystřelovacích nožích pořídili v Marseille slušný obchod. Ten Ewaldův patřil kdysi námořníkovi, který jednoho večera přebral. A kvůli tomuto námořníkovi si pasák Ewald odkroutil svůj jednadvacátý vězeňský trest. Ewaldovi se nějakým zázrakem – jakým, to nikdo nikdy přesně nezjistil – podařilo uniknout vyhlazovacím táborům pro recidivisty. Když se ho na to člověk zeptal, Ewald moudře mlčel a ledabyle krčil rameny.

Policejní prefekt Nauer Ewaldovi na policejním ředitelství na Stadthausbriicke číslo 8 utrhl ucho a polámal prsty na nohou. Ne kvůli vraždě námořníka. Ta byla vedlejší. V té době přišly o život spousty námořníků. V pohřební kapli bylo pro neidentifikovatelné mrtvoly dost místa a dokud je nemuseli skládat na sebe, nebylo důvodu kolem toho dělat rozruch. Herr Nauer z policejního ředitelství nabyl totiž předsvědčení, že Ewald má tajné informace o Rote Kapelle, rozsáhlé ilegální komunistické organizaci. Herr Nauer snil o tom, aby byl přeložen do Komunistické sekce Tajné státní policie. Sekce, kterou vedl kriminalrat Kraus, největší zločinec, který kdy zastával veřejný úřad. Kraus byl ovšem kvalitní policejní důstojník, alespoň podle měřítek Třetí Říše, ba dokonce podle policejních měřítek kdekoli na světě.

Krause pověsili v roce 1946 v jedné cele ve Fuhlsbüttel. Pršelo. Počasí stálo toho dne za starou bačkoru. Pištěl jako topící se myš a taky tak vypadal. Museli ho k ní donést, k té konopné oprátce vonící novotou – vonící tomu, kdo takovou vůni snese.

Podpírali ho dva mladíci, jak tam stál na židli pod ocelovou trubkou ve stropě, na kterou provaz přivázali. „Ne, ne!“ vzlykal a poskakoval po židli jako gumový balónek. „Ale ano,“ řekl Osud a odkopl židli zpod jeho sádelnatých nohou.

Ani moc nechrčel. Byl to takový ten táhlý, hluboký zvuk, jako když se zkysané mléko nemůže dostat z lahve. Krk se mu napnul a oči vylezly z důlků.

Jeden z těch mladíků v rodné angličtině krátce zaklel a šel si po svých. Druhý zůstal, aby si Krause vyfotil. A protože to bylo protizákonné, musel to udělat rychle, ale zato měl „skvělý suvenýr“, jak se později vyjádřil před svou dívkou v Hamburku. Bylo to milé děvče, které tento druh fotografií doslova zbožňovalo. Její otec byl někde na Východě zastřelen zezadu do hlavy kulkou z naganu. Ne proto, že by se něčeho dopustil, ale proto, že bylo po válce a někdo kulku z naganu zezadu do hlavy dostat musel. V tu dobu to však ta dívka ještě nevěděla.

Na fotografii byl zřetelně vidět jazyk Kriminalrat Krause visící mu z úst. Velký a podivně nateklý. Mladý muž se se smíchem obrátil ke své hamburské známosti: „Nechce s náma nic mít. Vyplazuje na nás jazyk.“

Mladík netušil, že Kriminalrat Kraus z oddělení C6 gestapa, takzvané komunistické sekce, by prodal duši, ženu, matku i děti, aby se dostal do německé tajné služby. Kraus se do služby přihlásil dobrovolně. Celý rok, den co den, žvanil a domýšlivě se culil a teď měl jazyk venku, jako všichni hadi.

Ewaldovi, pasákovi, sadistovi, vrahovi mužů a žen, se podařilo vyváznout z policejního ředitelství, aniž by se s policejním radou Krausem seznámil. Tlouštík Kraus. Jaký byl? Prý toho spoustu a dlouze napovídal, lží i pravdy.

Tetička Dora několikrát nezvykle mocně potáhla z doutníku a řekla: „Do toho mi nic není. Ale jestli ta svině začne s ,Lange Nauer’ klábosit o něčem, co se týká mě, tak…“ Usmála se a mrkla. Jestli měl mrknutí na svědomí kouř z jejího věčného doutníku, anebo potřeba dát někomu v přítmí kolem stolků signál… kdo ví.

Ewald stál vmáčknutý mezi dvě barové stoličky a s obavami čekal, co bude následovat. Připomínal kojota. Snad vším. Zbabělostí určitě.

Drobeček si pohrával s nožem a usmíval se. Vyhodil ho do vzduchu a zase chytil. Znovu a znovu. Ewald nůž sledoval očima a pohupoval hlavou nahoru a dolů.

Drobeček zamrkal. „Chceš si to rozdat s Drobečkem, kocourku?“

Ewald zavrtěl hlavou.

Drobeček se zaklonil a spokojeně se zasmál. „Jsi hovno, Ewalde. A s hovnem se normální člověk nebije. Normální člověk na hovno leda tak flusne.“

Plivl na něj. Ewald si hřbetem ruky flus setřel z obličeje a ruku si otřel o kalhoty.

Tetička Dora se vidličkou dloubala v zubech a dívala se střídavě z jednoho na druhého. „Žádnej brajgl, chlapci. Jestli toho mizeru chcete zabít, udělejte to venku. Ale tady žádný vylomeniny.“

Ewald se znovu pokusil o ústup, ale Drobeček mu podrazil nohy. Svalil se o pár metrů dál. Když se postavil a chtěl se dát na útěk, kolem hlavy mu prosvištěl nůž. Zabodl se do dveří, za kterými dával holkám na pamětnou.

Vyděšeně ho vytáhl a zaskřehotal: „Nic jsem vám neudělal.“

„To bych ti radil, ve vlastním zájmu,“ ušklíbl se Stein. Drobeček dal Steinovi gestem na srozuměnou, aby si dal pohov, a hlasitě zavolal: „Pojď sem, kryso, zdrhem. Sem!“

Ewald se pomalu přišoural k baru, na sobě oči celého lokálu. Holky škodolibě pokyvovaly hlavou, rozjařené Ewaldovým neradostným údělem.

Drobeček ho zlehka pleskl po tváři a vzápětí mu ubalil takovou, že se Ewald převrátil.

„Prokristapána, co s tím hošanem provádíš?“ zhrozil se naoko Stein. Přiskočil k Ewaldovi, jako kdyby mu chtěl pomoci ze země, a v příštím okamžiku ho džudistickým chvatem poslal na výlet vzduchem. Ewald dopadl na podlahu a zůstal ležet v bezvědomí.

Drobeček měl pocit, že mu dluží poslední pozdrav. Zvedl se, kolos v uniformě, a sklonil se na zkroucenou postavou na podlaze. Zašilhal na Legionáře, který právě upíjel ze sklenice. Legionář nepatrně kývl hlavou. Drobeček zamrkal a nakopl Ewalda mezi nohy. Ewald se zkroutil jako obložený chlebíček, který se už příliš dlouho povaluje na regále.

Opouštěli jsme Sílu větru 11 s pocitem dobře odvedené práce.

„Jste obchodní artikl,“ prohlásil Brandt, řidič dálkového náklaďáku. „V Himmlerových lágrech se z každýho žida stává obchodní artikl první třídy.“

„To není pravda,“ zakřičel starý žid.

Brandt se rozesmál. Heide taky. I my ostatní jsme se dali do smíchu, ale radost v tom nebyla žádná.

„Ty a všichni ti tví lidi nebudete nikdy nic jiného než to, co jste teď – a co jste už tisíce let – zboží, trumf v rukou vládců, který můžou, ale taky nemusí vynést na stůl podle toho, co žádá trh,“ pokračoval Brandt.

Stege přikývl. „Na tom, co říkáš, něco je. Teď je řada na nás. Pozdějc, až bude po válce, přijde zas řada na vás. Celé to funguje jako sluníčka a mráčky na ciferníku starých barometrů. Dnes jsme my na sluníčku a vy pod mráčkem. Ale už zítra se může situace obrátit. Buď jak buď; v tuhle chvíli jsou židi jedním z nejlepších artiklů na politickém trhu.“

„Tak to není“ zašeptal starý žid. „Okovy budou brzy strženy, jako tehdy, když nás Mojžíš vyvedl z egyptského otroctví.“ Starý vězeň se unaveně zasmál.

„To bylo možné před několika tisíci lety, dneska už ne. Některý z vás těm Himmlerovým bandám zdrhnete, ale na druhý straně budou Himmleři taky a ti vás využijí zase k tomu svýmu. Jste a vždycky budete jen zboží.“

„Ne,“ nesouhlasil Žid. „Nadejde nový věk.“

Porta se k němu naklonil a dal mu dvě stě marek. „Todle máš v tom novým věku do začátku. Až ho najdeš, nezapomeň poslat pohled.“

Žid zlehka shrábl bankovky a pohlédl na Portu, na rtech nesmělý úsměv. „Na jakou adresu ho mám poslat?“

Porta pokrčil rameny. „Kdo ví?“ Ztišil hlas do spikleneckého šepotu. „Až někde uvidíš na zemi rezavou ocelovou helmu, zaklepej na ni a zeptej se: ,Kdo tam hnije?’ Jestli bude moje, odpovím ti: ,Jedna z nejtupějších sviní celýho wehrmachtu.’,Vložíš pod helmu pohled a já si ho o úplňku vyzvednu.“

KAPITOLA 5

ŽID

„MILUJU tě,“ zašeptal jsem. Současně mě napadlo: Řekl jsem to už tolikrát. Třeba to tentokrát myslím vážně. Tiše se zasmála. Kolem očí se jí udělaly jemné vějířky vrásek.

„Mnoho nadějí bych nám nedávala,“ řekla, položila mi ruce kolem krku a políbila mě.

Seděli jsme na posteli a dívali se oknem na Alster. Po řece plula loď, stará bárka plná lidí. Přejela prstem po mém zlomeném nose.

„Bolelo to moc, když ti ho na Torgavě zlomili?“ „Ne, ale krve ze mě teklo jako z prasete.“

„Vůbec to nebolelo?“

„Možná trochu – potom vlastně dost.“

„Máš chladné oči, Svene, i když se směješ. Jsou tvrdé. Zkus do nich dát trochu vlídnosti.“

Pokrčil jsem rameny. „Jsou to moje oči. Copak se snad dají vyměnit? Tvoje jsou hnědé a něžné. Moje šedé a zlé. Jsem zlý, protože si to žádá moje práce.“

„Ne, zlý ne. Ty nejsi zlý.“

„Ale ano, jsem. Jsem jedním z Hitlerových vojáků a musím být zlý.“

„Nesmysl. Nejsi voják a už vůbec ne Hitlerův. Jsi chlapec, kterého navlékli do ošklivé uniformy s plíšky na prsou. Válka je zlá. Ne lidé. Dej mi pusu! Stiskni mě. Silněji. Silněji! Ach! Teď je mi dobře. Je to krásné cítit se v bezpečí. Kéž by se tak člověk mohl cítit pořád.“

Namísto odpovědi jsem ji znovu políbil. Leželi jsem na posteli a zírali na rozetu na stropě. Venku na ulici se někdo hádal. Ozvalo se skřípění kol tramvaje.

„Jak vypadáš v civilních šatech?“

„Ty máš kurva starosti. Hůř než idiot,“ ujistil jsem ji.

„Jsi sprosťák.“

„Já vím, to patří k mýmu řemeslu.“

Zdvihla se na lokti a podívala se mi do očí, jako kdyby chtěla dohlédnout na dno studny. Dívala se dlouho.

„Bojíš se sám sebe,“ řekla nakonec a přitiskla své rty k mým. Horké rty, napjaté tělo – na okamžik ve mně zažehly něco, co připomínalo něhu. Voják není zvyklý být ve válce milován pro to, jaký je, ale pro své tělo a svou uniformu – protože nic víc není.

Hovadiny, pomyslel jsem si a lhostejně zabořil pohled do stropu. Leželi jsme na zádech, hleděli na růžici na stropě a naše myšlenky bloudily bůhvíkde.

„Strašně rád bych šel na lov,“ prolomil jsem mlčení. „Na kachny,“ dodal jsem po chvíli. „Teď je nejlepší doba. Přilétají z východu velké a vykrmené.“

„Na kachny jsme s manželem chodili často,“ řekla bezmyšlenkovitě. Vzápětí se kousla do rtů – zmínila se o manželovi.

„Kde je teď?“ zeptal jsem se, ačkoli mu to bylo úplně fuk.

„V Rusku, se svou divizí.“

Kristepane, co je mi po tom, nadával jsem si, a dál naslouchal jejímu uklidňujícímu šepotu.

„Je plukovník. Dostal dubové ratolesti.“

Usmál jsem se. „My tomu říkáme zelenina. Tvůj muž je hrdina? Asi jo, když má pistoli a zeleninu!“

„Vysmíváš se mu. Teď jsi zlý, Svene.“

„Ne, nejsem. Je tvůj muž, plukovník, hrdina?“

„Ne, je to záložní důstojník jako ty.“

„Já nejsem žádnej záložní důstojník, kruci. Záložní důstojník!“ vychrlil jsem ze sebe, na tváři grimasu, jako kdybych spolkl červa.

„Myslela jsem tím, že je jako ty. Nenávidí válku i Führera.“

„Je mi záhadou, proč člověk potkává tak málo Adolfových fanoušků. Nechápu, jak jsme se s tím chlapem mohli tak zaplést?“

„Ty jsi nikdy nebyl pro Hitlera?“ zeptala se a zvedla se na lokti. Podívala se mi upřeně do očí.

Otočil jsem hlavu a zadíval se na Alster, pátraje po křivolakých stezkách svého rozumu.

„Ty jsi nikdy nebyl pro Hitlera?“ opakovala.

„Jo, Gizelo, byl, kdysi dávno jsem v něj věřil.“ Pisklavě jsem se zasmál. „Bože na nebi, jen si to představ, věřit v takovou absurdní figurku!“

„Řekl jsi absurdní?“ zakroutila nevěřícně hlavou. „Ty na něm vážně vidíš něco absurdního?“

„Asi ne, když se nad tím člověk zamyslí. Je všechno jenom ne absurdní. Každopádně v něj už nevěřím. A vůbec, co na tom sejde? Drobeček říká: ,Je to tupý hovado.’

A tvůj muž, plukovník, taky byl někdy pro Hitlera?“

„Ano, věřil, že zachrání Německo.“

„Před čím?“ zeptal jsem se.

„Nevím, prostě že ho zachrání. Každý to tvrdil. Ty jsi snad nebyl přesvědčený o tom, že zachrání Německo?“

„Ne, nikdy. Věřil jsem, že nám dá jídlo a práci.“

„A nedal?“

„Dal, to je fakt, jen toho jídla časem ubylo a práce to taky nebyla zrovna podle našich představ. Ale už sklapni, mrcho, už o tom nechci mluvit.“

„Ty jsi příšerný, Svene. Pro slušnou společnost jsi navždy ztracen. Člověk přece neříká ,mrcho’ někomu, koho miluje. Takové slovo se neříká nikomu.“

„Neříkej? Ženský jsou mrchy, nic víc. Taky děvky, všecky do jedné. Nepřišla jsi snad do Síly větru 11, aby sis hrála na děvku!“

„To není pravda.“

„Kurva! Že není? Chtělas vidět děvky. Chtělas vidět nadržený chlapy. Chtělas vidět sex, cítit ho! Proto jste s Lízou přišly do Síly větru 11. Líza dostala, co chtěla. Ty ses podělala a vycouvala, protože seš amatérka.“

„Jsi odporný.“

„Možná. Čekala jsi snad něco jinýho? Možná sis myslela, že nás v těch Hitlerových kasárnách na východní frontě učí pravidlům slušného chování. Nezapomínej, že jsme ta nejodpornější sebranka najatých zabijáků, jaká kdy existovala. Je mi líto společnosti, která nás jednou bude muset znovu adoptovat!“

Vrhla se mi kolem ramen a políbila mě tak prudce, že jsem na jejích rtech ucítil krev. Potom se opět uklidnila.

„Myslím, že bude bouřka,“ zamumlala ospale.

Bylo hrozné dusno. Ležela tam v kombiné. Lila kombiné s širokou krajkovou lemovkou. Kombiné děvky, řekl bych. Jedno z těch dražších.

Ulice bzučela hlukem davu a zastavujících a znovu se rozjíždějících tramvají. Obzvlášť velký rámus vydávala tramvaj číslo dvanáct. Dvanáctka byla vůbec blbá tramvaj.

Blůzu jsem hodil na zem. Na červeném koberci vypadala tak divně opuštěně. Černá a ošklivá. Jeden smrtihlav se přihlouple šklebil do stropu. Jen Bůh ví, který trouba tyhle ozdůbky vymyslel!

V dálce se rozhoukala siréna. Za chvíli už kvílela jako sto čertů. Podívali jsme se z okna. Dáma v lila kombiné a voják se zlomeným nosem.

„Letecký poplach,“ řekla a vzhlédla k jasnému nebi s červeným nádechem zapadajícího slunce.

„Čert vem poplach. Pojď sem. Musíme čas strávený spolu pořádně využít!“

„Jsi hrozný.“

Stáhl jsem ji zpátky a potlačil ji zády do postele. Zatímco do ulic pod námi dopadala smrt, naše těla se střetla a my na pár okamžiků zapomněli na všechno ostatní. Dva ztracenci, kteří nevěděli, co jiného se sebou počít. Kombiné se roztrhlo. Pobídka k ještě větší zběsilosti. Křičela. Svět nebyl. Vysoko na nebi kreslily bombardéry bílé čáry.

„Jsi děvka. Jedna z těch lepších,“ zašeptal jsem.

„Myslíš?“ rozesmála se.

„A já tě miluju. Zůstanu tady s tebou. K čertu se vším.“

„A se všemi!“

„Jo, se všemi. Ty…“

Bomby padaly daleko od nás. Zřejmě někde kolem Kaiser Wilhelm-Strasse.

Zasténala a objala mě pevněji. Cítil jsem na sobě její napjaté tělo. Bylo hladké a pružné a vonělo svěžestí. Nebyl to ten zatuchlý, zvláštní puch plný prachu, který se drží vojáků. Bože, jak se mi z toho smradu celé ty roky zvedal žaludek. Nikdy jsem si na něj nezvykl. Měla nalakované krvavě rudé nehty. Na nohou taky – když zdvihla nohu, prosvítaly průhledným tkanivem punčoch. Měla dlouhé, dobře stavěné nohy.

Jednou rukou jsem přejel křivku její nohy, od kotníku, přes koleno až k oblině boku.

„Kdyby teď přišel tvůj manžel, zastřelil by nás,“ řekl jsem.

„Ten nepřijde. Je u své divize. Útočné divize.“

„U jaké divize hrdinný plukovník slouží!“

„Přestaň s tím laskavě, ano? Horst je u 28. myslivecké divize. Je velitelem pluku.“

„Tu divizi znám. Má sokola ve znaku. Sokolí divize, no jo. Bojovali jsme spolu u Gomelu a Nikopolu. Divize opravdických zabijáků. Svého manžílka už neuvidíš!“

„Neříkej takové věci.“

„Myslíš na něho!“

„Možná,“ řekla, v očích vzdálený pohled. „Je možné milovat současně dva muže?“ zeptala se po chvíli. „Asi ano. Nevím.“

Rozplakala se, tiše, usedavě. Slzy tekly a ne a ne přestat. Pohladil jsem ji po nahém těle. Nevěděl jsem, co říct. Pohladil jsem ji po vlasech, jako když hladíte kočku.

„Za všechno může válka,“ řekla.

Vyhlásili konec poplachu. Vrátily se k nám zvuky ulice a vlahého večera. Lidé se opět smáli. Úlevou. Byl to slabý nálet. Jen pár stovek mrtvých a raněných.

Vypili jsme čaj s rumem a zdolali další horu. Věčně mladou a krásnou horu, kde je všechno nové, a kde na vrcholu čeká zapomnění. Byli jsme zkušení horolezci obeznámení s každou úžlabinou a hřebenem a přesto jsme cítili neskonalý úžas. Byli jsme badatelé se vskutku orientálním zápalem. Když jsme se unavili, upadli jsme do nádherně lehkého spánku. V duši mír.

„Pověz mi něco o tom, co se tam venku děje,“ řekla najednou.

Snažil jsem se ji ignorovat, ale dotírala a nechtěla mi dát pokoj. Nemohl jsem pochopit, proč to chce slyšet.

„Je pravda, že se zabíjejí lidé jen proto, že jsou jiné rasy? Myslím Židé?“

„To si piš, že to je pravda. A samotné zabíjení je jen malá část z toho. Teď si můžeš koupit pytel Židů nebo cikánů jako hnojivo.“

Kousl jsem do jablka.

„Kdo ví? Třeba zrovna teď pojídám židovské dítě. Popel se používá taky na přihnojování ovocných stromů.“

„Tomu nevěřím.“

„Ne? A to není všechno. Nemáš představu…“

„Proč lidé Židy tak nenávidí?“

„Nevím. Já osobně proti Židům ani jiným rasám nic nemám, ale potkal jsem spoustu lidí, kteří to cítí jinak.

A ani to nebyli nacisti. Naopak.“

„Nejsou normální,“ řekla.

„Ovšemže nejsou. Nikdo nejsme normální. Pomátli jsme se. A ti, kdo se nepomátli, teď sedí za plotem z ostnatého drátu nebo za stěnami věznice. Svět je vzhůru nohama a právo na život mají jen šílenci. Viděl jsem spoustu věcí, na které do smrti nezapomenu. Jako když jsme lovili partyzány a narazili na toho Žida.“

„Povídej,“ vyzvala mě a ospale se natáhla.

„To je na dlouho. Víš jistě, že to chceš slyšet?“

„Proč ne? Povídej.“

„Lovili jsme partyzány v českých horách. Prima práce, vážně. Chodili jsme v malých skupinkách, kam se nám zachtělo, prakticky bez dozoru. Tu a tam jsme vystřelili do vzduchu, aby se neřeklo. Velitelství podle očekávání uvěřilo našim hlášením o intenzivních bojích s partyzány, které měly na svědomí obrovské ztráty munice. Ve skutečnosti jsme partyzány skoro nezahlédli. Oni se vyhýbali nám a my zase jim.

Vždycky se nám podařilo splašit něco do žaludku, a když nic, Drobeček s Portou vzali samopaly a vyrazili na kamzíky – jeden v buřince, druhý v cylindru.“

„Porta nosil cylindr?“ zeptala se překvapeně Gizela. „Jo. Vyhrál ho v kartách, v Rumunsku. To bylo ještě předtím, než nás poslali do Ruska. Nosil ho stále, stejně jako Drobeček svoji buřinku, kterou sebral někde ve starobinci.“

„Muselo to vypadat komicky,“ zasmála se.

„Není to sice to správné slovo, ale je to… úleva, když si člověk může z tý zasraný Ádovy války trochu vystřelit. Asi by se moc neradoval, kdyby viděl, jaká kvanta munice tyhle lovecké výpravy německé ozbrojené síly stály. S kamzíkem nebo srncem se ovšem vraceli málokdy. Mnohem častěji to bylo prase nebo tele. Ty se lovili líp, protože byli uvázaní na provaze.

Jednou večer, krátce po západu slunce, jsme došli na opuštěnou horskou chatu a rozhodli se, že tam přenocujem.“

„Kdo my?“ přerušila mě.

„Ty neznáš. Banda bezohledných profesionálních zabijáků jednoho z těch pluků, co má permanentně za šosem Zubatou.

Její obyvatelé se zřejmě chvíli předtím, než vzali nohy na ramena, pořádně cpali. Na stole ležely pochoutky, jako bychom přišli do nějakýho luxusního hotelu ve válce nedotčené zemi. Vepřové maso a pečené husa.

Šmakovalo by nám ještě víc, nebýt toho divného, nasládlého zápachu, který nás praštil do nosu, sotva jsme vešli dovnitř. Jak jsme se cpali, zápach byl čím dál silnější. Porta se šel podívat do patra, jestli to nejde shora. Za chvíli na nás volal a když se objevil na schodech, utíral si cylindr o rukáv.

,V posteli nahoře někdo natáh bačkory,’ oznámil nám. ,Proto ten smrad.’

Heide se zašklebil. ,Jen si to představte, vypustit duši na kanapi, taková urážka války a Hitlerova volání po hrdinství.’ “

Gizele pomalu klesla hlava. Mluvil jsem k neslyšícím uším a byl jsem ospalý. Klímali jsme, ale vzpomínky na noc strávenou v horské boudě mě neopouštěly.

Všech dvanáct jsme se šli na mrtvolu podívat. Byl to dědek v bílý košili.

„To starý prase si nasralo do pelechu,“ řekl Porta a přizvedl těžkou duchnu. „Taková pěkná postýlka, to by se spinkalo.“

„Fuj, to je smrad,“ krčil nos Stege.

„Náš studentík má citlivý nosánek?“ opáčil Porta a dloubl do mrtvoly bajonetem.

„Pozor, ať vám nepraskne a nezačne z něj foukat,“ varoval Dědek. „To bychom tu už nevydrželi.“ Rozhlížel se po místnosti a chytal se za nos – což dělal vždycky, když stál před nějakým problémem. „Stejně bychom ho měli zakopat,“ dodal.

Drobeček s Portou se chytili obou konců prostěradla a vynesli mrtvolu ven. Kopat se ale nedalo, země byla příliš tvrdá. Nakonec ho zakopali do hnojiště. Tam to šlo o poznání lépe.

Když skončili, vrátili jsme se k žrádlu, chlastu a karbanu.

„Slyšíte ty zvuky? V tý zasraný boudě se něco děje,“ zavrčel Heide a rozhlížel se po místnosti.

Petrolejová lampa čmoudila a vrhala na nás mdlé světlo.

„Nech si ty kecy,“ zasyčel netrpělivě Porta. „Buď hraj, nebo zalez k tomu páprdovi na hnoji, kam patříš.“

„Co tím kurva myslíš, ty ryšavá obludo?“ Heide nabíral páru. Překotil židli.

Drobeček, veliký a široký, se postavil, posunul si bouřku z čela a vytřel si prstem nos. Potom uchopil těžký dubový stůl i s talíři, masem, lahvemi, plechovkami, zbraněmi a vším ostatním, co na něm bylo, a odsunul ho stranou, aby sinalému, vzteklému Heidemu na opačné straně stolu udělal místo. Drobeček se zavrčením ohrnul ret a lehce vykročil ke statnému Heidemu.

„Co ty se do toho sereš?“ zavřeštěl Heide. „Tohle je mezi Juliem Heidem a Josefem Portou. Tebe se to netýká, ty vypatlaná opice.“

Drobeček zamručel, pěst vyletěla a Heide s hlasitým žuchnutím dopadl na podlahu.

Stůl se vrátil na původní místo a hra pokračovala dál. Jenže jsme se na ni už nedokázali soustředit. Napínali jsme uši a naslouchali. Heide jen nahlas řekl to, co nás všechny znervózňovalo. Probudily se v nás naše základní instinkty. Něco nás varovalo. S chatou nebylo něco v pořádku.

Hráli jsme asi tak půl hodiny, když Dědek najednou zahodil karty, zdvihl hlavu ke stropu a zařval: „Jestli tam někdo je, vylez ven!“

Ticho. Stísněné ticho. Nikde ani hlásku. A přece tam něco muselo být. V tu chvíli už jsme to věděli všichni. Něco živého.

Heide, který mezitím přišel k sobě, si řekl o karty a připojil se do hry. Seděl za stolem, mračil se a mazlil se se svou karabinou.

„Co se to tu kurva děje?“ zašeptal.

„Někdo se tu schovává,“ zamručel Stege a ustoupil ke stěně, samopal u boku. Rty se mu nervózně chvěly.

„Možná jsme vlezli do partyzánskýho hnízda,“ zahučel Dědek. „V tom případě adios!“

Drobeček vytáhl jeden z magnetických granátů, co pořád nosil po kapsách a strkal je na ta nejnemožnější místa.

„Neměli bychom celej ten svinčík vyhodit do vzduchu?“ zeptal se s rukou na pojistce.

„Jenom klid,“ řekl Dědek. „Prostě ten chIív prohledáme, abychom mohli v klidu hrát. Když to neuděláme, tak nám z toho brzo jebne!“

V jednom chumlu jsme vyšli do schodů. Všechny zbraně jsme měli nabité, připraveni pokosit všechno, co by se nám postavilo do cesty.

Porta vykopl dveře a vrhl se stranou, zatímco Legionář vystřílel do neproniknutelné tmy celý zásobník. Heide vhodil do vedlejší cimry ruční granát.

„Krucinál!“ zařval Porta a rozběhl se po balkónu, který vedl kolem celé boudy.

Do noci zuřivě prskaly modré plamínky pušek a samopalů. Připomínalo to boj s větrnými mlýny.

„Vive la légion!“ zařval Legionář, máchl samopalem nad hlavou a jako tygr skočil do pokoje, který okamžik předtím zdevastoval ručním granátem.

Ozval se rachot, jako kdyby se na něj uvnitř sesypalo hned několik partyzánů; pár minut trvalo, než jsme pochopili, co se děje. Skočil přímo do otevřené almary, ta se na něj převrhla a uvěznila ho v pasti. Třískal do ní a nadával jen proto, aby se dostal ven.

Po čtvrthodině bylo patro v troskách. Ani tajfun by za tu chvíli nesvedl to, co my. Ve vzduchu vířilo peří z duchen rozcupovaných našim strachem a vztekem, a pokrývalo podlahu vrstvičkou prašanu.

Stáli jsme u schodů a nehnutě naslouchali. Kolem dokola tma. V přízemí něco zašustilo.

„Mon Dieu,“ vydýchl Legionář.

Po zádech nám přejížděl mráz. Jako první ztratil hlavu Heide.

„Kdo je tam? Máme vás na mušce, zkurvenci!“ zařval, až se ztichlý dům celý otřásl.

Jakmile řev ustal, rozhostilo se znovu hrobové ticho.

Stáli jsme tam a mlčky naslouchali, skálopevně jsme byli přesvědčeni o tom, že nejsme jediné živé bytosti pod touto střechou.

„Neměli bychom vypadnout?“ zašeptal Drobeček a přešel k oknu.

Další zašustění v přízemí.

„Stoj!“ zařval Porta a poslal do temnoty v přízemí krátkou dávku ze samopalu.

„Halt!“ Drobeček zaryčel a proskočil oknem, kolem hlavy mu létaly střepy.

Nastala všeobecná panika. Déle už jsme tu nejistotu snášet nedokázali. Každý se chtěl dostat ven. Jako kdyby s Drobečkem vyskočila oknem i naše odvaha.

Heidemu se zasekl samopal ve chvíli, kdy se snažil trefit neviditelného tvora v temnotách.

Kromě Stegeho se nám všem podařilo dostat ven. Stege zůstal uvnitř.

„Musíme pro něj,“ rozhodl Dědek a my se znovu nahrnuli do toho zatraceného baráku.

„Hugo, kde seš?“ zavolal tlumeným hlasem Dědek.

Někdo škrtl zápalkou a zapálil petrolejku na stole.

V šerosvitu jsme spatřili vysokou, vyzáblou postavu v pruhovaném munduru vězňů koncentračních táborů. Dědek se z úžasu probral jako první.

Děsivě vychrtlá postava se postavila do pozoru a oddrmolila hlášení, upřeně se přitom dívala na našeho Dědka.

„Pane četaři! Vězeň číslo 36789508A hlásí, že byl oddělen od své jednotky, KZ – železniční stavby 4656 Východ!“

„Svatá Ludmilo!“ vyjekl Porta. „To je tlučhuba. Todle asi nemáš z nedělní školy, he?“

„Je tu kromě tebe ještě někdo, Pruhovanče?“ zeptal se Drobeček.

„Ne, pane desátníku,“ odpověděl muž ve vězeňském. „To by stačilo,“ houkl nakvašeně Dědek.

„No co?“ řekl zaraženě Drobeček, polichocený, že ho někdo oslovil podle hodnosti a ještě přidal ,pane’. Něco takového se mu dosud nestalo.

„Ticho,“ rozkázal Dědek. „Najděte Stegeho, ať můžeme pokračovat ve hře.“ Otočil se k muži z koncentráku a pokračoval: „A ty se raději chyť nějakýho jídla. Vypadáš, že to potřebuješ.“

Starý vězeň se nervózně rozhlédl. Stál v pozoru uprostřed místnosti, prsty přilepené ke švům kalhot. „Sedej, tatíku,“ zašklebil se Porta a ukázal ke stolu. „Popadni kus chleba a kus masa. Jídla je habaděj. Taky nějaká břečka na svlažení hrdla.“

Starý vězeň pohnul rty a křečovitě zaštěkal: „Pane štábní desátníku! Vězeň číslo 36789508A žádá o dovolení promluvit.“

„Ven s tím, kámo,“ broukl Drobeček a posunul si buřinku do čela.

Starý Žid mlčel. Zdálo se, že hledá slova. Byl si vědom nebezpečí, které mu hrozí, když řekne něco ,špatně’. Jedno neuvážené slovo mohlo znamenat smrt. Pásky se smrtihlavy a výmluvné strafabteilung z nás dělaly jeho nepřátele.

„Haló, Pruhovanče! Tak cos nám chtěl říct?“ vyštěkl Porta a dloubl do vysoké vyzáblé postavy s měsíčním nánosem špíny na šedivě žlutém obličeji.

Muž znaveně přejel krví podlitýma očima od jednoho státem financovaných zabijáků k druhému.

„Tak copak máš na srdci?“ ušklíbl se Brandt, bývalý dálkový řidič. Úporně nasál vzduch z děravého zubu. Zkažený zub příšerně smrděl, ale k zubaři s ním nechtěl; raději trpěl. Nastrkali jsme do toho zubu už všechno, střelným prachem počínaje a kyanovodíkem konče. Dokonce i sušený ptačí trus. To byl Portův nápad.

„Tak mluv,“ usmál jsem se na muže v pruhovaných cárech.

„Nemůžete aspoň na chvíli držet huby, pitomci!“ obořil se na nás Dědek. „To nevidíte, že ho těma hloupejma otázkama doháníte k šílenství? Nestačí vám snad se na něj podívat, abyste pochopili, že je polomrtvej strachy? A kdybyste se občas koukli zrcadla, věděli byste proč. Čert je proti vám krasavec.“

Přistoupil ke starému Židovi a položil mu ruku na rameno. Poškrábal se dýmkou v obočí a tím svým svérázným způsobem řekl: „Nás se nemusíš bát, příteli. Nejsme tak zlí, jak vypadáme. Co jsi nám chtěl říct? Vyklop to, neboj se. Jestli si myslíš, že jsme banda sviní, tak to řekni. Protože my jsme banda sviní.“

Vězeň se zhluboka nadechl a podíval na malou, pevnou dělnickou postavu našeho Dědka s bradatou, dobromyslnou tváří vmáčknutou pod černou polní čapku pancéřových sborů. Jejich oči se střetly. Skoro černé oči starého Žida a průzračné modré oči našeho Dědka pátraly jedny v druhých.

„Pane četaři! Vzít si jídlo by bylo rabování. Skrývám se v tomto domě už tři dny, ale ničeho jsem se nedotkl.“

Dědek s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Na tyhle žvásty zapomeň. Sedej ke stolu a ber si. Co je dnes rabovaní? Nebo znásilňování, když na to přijde? Fraška, pouhá fraška, nic víc.“ Otočil se k Heidemu. „Přines jídlo a pití!“

Heide stál a s otevřenou hubou zíral na vězně, jako kdyby viděl přízrak; něco, co se vymykalo jeho chápání.

Drobeček se k němu naklonil a zařval tak, že to muselo být slyšet na míle daleko. „Padej pro žrádlo, vřede, nebo chceš udělat průvan v zubech?“

Heide se probral a od šoural se do kuchyně vykonat rozkaz.

Porta s Legionářem šli hledat Stegeho. Našli ho ležet v bezvědomí na chodbě. Když jsme ho přivedli k životu, zjistilo se, že při splašeném úprku z chaty narazil hlavou do otevřených dveří.

„Kdes ty tři dny spal?“ zeptal se Dědek vězně z koncentračního tábora.

„Na zemi v kuchyni, pane četaři.“

„Neser mě už s těma titulama! Nechápu, proč sis nelehl do některý z té hromady postelí tady.“

„Protože mám vši a také jsem nechtěl ta hezká lůžka ušpinit.“

„Svatá panno!“ vybuchl smíchy Porta. „Tomu říkám ohledy. Dyby byli takoví všichni, válka by byla jeden velkej bál.“

Dědek s úsměvem zakroutil hlavou. „Seš hotovej anděl, kamaráde. Koho zajímá pár broučků, když se může pořádně vyspat, to nemluvě o tom, co udělají naši kolegové z opačnýho břehu, až sem dorazí. Oni ani my nejsme zdaleka tak ohleduplní jako vy, kterým se říká smetí země.“

Vešel Heide, náruč plnou pálenky a slaniny. S řinčením složil náklad na stůl.

Stege vytáhl z police nějakou knihu a ukázal ji Dědkovi. „Naši hostitelé jsou prozíraví lidi,“ zasmál se. „Určitě včas převlečou kabát.“

Podívali jsme se na titul: Karl Marx

„Přesně po těchhle krámech jede gestapo,“ zamručel Heide.

„Zavři hubu, vlezdoprdelisto,“ okřikl ho Porta, „nebo ti z ní udělám gramofon, abys mohl naposled zatroubit ty tvoje kecy. Nemysli, že jsme zapomněli, jak umíš zpívat.“

Heide vrhl vražedný pohled na vrávorajícího Portu a jeho cylindr, ale samopal, jakoby náhodou visící v ruce zrzavého vojáka, mu zavřel ústa. Ještě měl v živé paměti cestu lesem.

„Škoda takového pěkného stolu,“ poznamenal vězeň, když Legionář začal na desce stolu sekat slaninu.

„Je snad tvůj?“ odbyl ho Brandt a začal na stole krájet chleba.

„Člověk by měl o věci pečovat.“

„Drž hubu, židáku!“ zařval Heide s pěnou u úst. Napjatě jsme čekali, co bude. Heide byl v ráži a to věstilo problémy.

Porta rukávem glancoval cylindr a zlotřile se při tom usmíval. Stege si pohrával s ručním granátem. Dědek koukat do stropu a míchal karty. Drobeček hlasitě přežvykoval husí nohu. Brandt kouskem chleba vyškrabával sklenici marmelády. Krause, bývalý esesák, kterého nám šoupli pro zbabělství a politickou nespolehlivost, si bajonetem šťáral v zubech. Jeho malá zelená očka se upírala k Heidemu, který se odvážil vstoupit na jednu z nejriskantnějších parcel na zákonodárném poli – útok na vězně.

Heide si lokl pálenky. Držel láhev kousek od úst, hlavu hluboko zakloněnou. Bezbarvá tekutina mu jedním dlouhým proudem tryskala přímo do hrdla. S každým polknutím mu poskočil ohryzek. Část alkoholu mu přetékala koutky úst po krku na košili.

Odhodil láhev na stůl. Vylila se. Naklonil se, až měl hlavu těsně u hlavy starého vězně. Z jeho očí překrvených alkoholem čišela nenávist. Křečovitě si říhl. „Táák, zebrovanej! Já, Julius Heide, poddůstojník sedmadvacátýho pancéřovýho trestaneckýho pluku, ti teď říkám, že jsi smradlavá, zavšivená židovská svině!“

Heide se triumfálně rozhlédl kolem dokola. „Co ty na to, icíku?“

Starý Žid seděl na židli u stolu. Apaticky pohlédl na opilého Heideho. Jakoby mu nedocházelo, že je to on, s kým se tady jedná jako s odpadem. Všechny nadávky se u něj míjely účinkem. Slyšel je příliš často. Ztratily pro něj význam. Stal se vůči nim imunní.

Heide zatřepal hlavou jako rozzuřený býk, který se chystá nabrat toreadora.

„O tobě mluvím, zdechlino zasraná!“ zasyčel. „Ty židovská kryso! Ty smradlavý židovský hovno!“ Zaklonil se a zaburácel smíchy nad svým ostrovtipem. „Židovský hovno,“ zakdákal znovu.

Opakoval to stále dokola, střídavě zaměňujíc hovno s hajzlem, hromadou hnoje a mnoha dalšími výrazy spjatými s výkaly, které ani jedinkrát neopomenul skombinovat s přívlastkem „židovský.“ Nadával s láskou. Byl prostě v ráži. A jeho jazyk spolu s ním. Skučel a vřískal.

My ostatní jsme seděli a mlčeli. Starý mukl jedl a nevěnoval mu ani za nehet pozornosti. Jako kdyby seděl v místnosti sám a proud urážek nedoléhal k jeho sluchu.

Porta se škodolibě culil. Drobeček se rýpal v nose. Legionář pískal: „Blíží se smrt, blíží!“

Dědek rozdával karty, pomalu, dělal to schválně. Stege žvýkal klacek. Krause chytal vši.

V Heideho ruce se najednou objevila sedmpětašedesátka. Kliknutím, které nám znělo jako rána v kamenolomu, uvolnil pojistku. „Tak Židáku, a teď ti ten tvůj zasranej mozek vystřelím z hlavy!“

Dábelsky se zašklebil, pomalu zdvihl pistoli a pečlivě zamířil na mužovu hlavu.

Na chvíli zavládlo zlověstné ticho. Potom starý Žid zdvihl hlavu a podíval se na Heideho těma svýma zvláštníma, mrtvýma očima.

„Chcete mě zastřelit, Herr Unterroffizier? S tím se nedá nic dělat. Mě nebo psa, co na tom záleží? Jediný rozdíl je v tom, že pes se bude bát, pokud pozná, že se blíží smrt. Já ne. Obchází mě každý den, už několik let. Do toho, zastřelte mě, je-li vám libo, ale pojďme ven. Ať nezamažeme podlahu.“

„Nech si ty kecy,“ zasyčel Heide. Viděli jsme, jak ohýbá ukazováček a kohoutek se dává do pohybu.

Jediný Dědek se nedíval. Vykládal si pasiáns a zrovna obrátil kartu – Černá Sára.

„Odlož tu pistoli,“ sykl a zaznělo to jako prásknutí bičem. Heide seděl jako omámený.

„Já ty zasraný židy příšerně nenávidím. Vždycky jsem si přál jednoho oddělat.“

„Odhoď tu bouchačku, a hned!“

Drobeček se postavil a krátkým švihnutím otevřel nůž. Dědek poprvé zdvihl oči od stolu. „Julie Heide, polož tu pistoli!“

„Blíží se smrt, blíží!“ zabroukal Legionář.

Heide pomaličku, skoro nepostřehnutelně spustil ruku. Pistole dopadla na podlahu. V očích mu seděl děs. Neohrožený nadčlověk proměněný v roztřesenou sketu schlíplou strachem.

Heide zaskučel jako krysa zahnaná do kouta, když nad sebou zahlédne záblesk teriérových tesáků. Chtěl se někam zašít, ale Legionář mu podrazil nohu. Spadl a natáhl se na podlaze.

Drobeček ho popadl za nohu a rozverně s ním máchl. Heideho hlava s žuchnutím narazila do stěny. Drobeček tou dobu stačil dosáhnout vrcholu vzrušení, zaryčel, zdvihl nůž do vzduchu a chystal se Heideho bodnout do zad. Zastavil ho starý Žid. Uchopil Drobečka za ruku a řekl: „Ne; kolego, nezabíjej ho!“

Slyšet, jak Heideho obětní beránek hájí svého kata, bylo pro nás něco úžasného, ovšem slyšet slovo „kolega“ z úst někoho, kdo nás až do této chvíle oslovoval jako božstva, bylo nad naše chápání.

Drobeček odmrštil bezvládného Heideho a s otevřenou hubou civěl na Žida přilepeného na své paži, mrtvolně bledého a třesoucího se jako osika.

„Co je, kurva?“ zamručel zmateně. „Proč bych toho skunka neměl zhasnout? Dyť se do tebe navážel.“

Starý vězeň zavrtěl hlavou.

„Ne, mě neurazil. Žid přece skutečně jsem. A to ostatní tak nemyslel. Je nemocný. Přejde ho to, až se svět uzdraví.“

„Heide a nemocný?“ zafrkal Porta. „Lepší vtip jsem v životě neslyšel. Neznám nikoho, kdo by měl tužší kořínek než ten parchant. Zaslouží oddělat.“

Drobeček nadšeně přikývl a Žida setřásl.

„Porta má pravdu. Drobeček musí zjistit, jak hluboko se mu tenhle nůž dá zapíchnout do krku.“

Vězeň popadl Drobečkovu ruku, políbil ji a řekl:

„Prosím, nech ho být! Jde přece o mě!“

Dědek zamítavě mávl rukou.

„Nebuďte tak krvelační. Nechte tu svini ležet, kde je, a sedejte, ať můžem pokračovat ve hře.“

Váhavě jsme usedli zpátky ke stolu. Dědek rozdal. „Dáš si s námi očko?“ zeptal se starého vězně.

„Ne, děkuji, pane četaři.“

Dědek bezmocně zavrtěl hlavou a rozhodil rukama.

„Kristepane! Mně ,kolego’ neřekneš? Drobečkovi, tomu bejkovi, co se nedopatřením narodil jako člověk, tomu jo a mně ne!“

Starý vězeň přikývl a otevřel ústa. Uběhl okamžik, než promluvil.

„Budu se snažit, ale je to těžké.“

Po několika mlčenlivých partiích Brandt odhodil karty na stůl.

„Nemám na to nervy. Co tak nějakou historku?“

„Seš tupec a vůl,“ řekl Pocta a také odhodil karty.

„Ještě něco?“ opáčil vyzývavě Brandt a pohodil hlavou jako býk chystající nabrat toreadora na rohy.

„Rozmašíruju ti ten hnusnej ksicht,“ vyletěl Porta a mrštil po Brandtovi láhev. Brandt se bleskurychle přikrčil. Láhev se roztříštila o stěnu.

„Je to škoda, ničit tak pěkný dům,“ zašeptal Žid.

„Co je ti po tom!“ okřikl ho Brandt. „Je to snad tvůj barák?“

„Právě že není. Kdyby byl, nic bych neříkal. Je mi líto jeho majitelů. Mají dvě děti, kterým dům později připadne.“

„Jak to víš?“

„V šatníku je dětské oblečení.“

„Taky’s měl svůj barák?“ zeptal se Brandt.

„Měl, ano. A teď nemám nic. Zabavili ho už dávno.“

„Kdo? Zemský správce?“ zeptal se naivně esesák Krause.

Řehtali jsme se do ochraptění.

Starý Žid pokýval hlavou.

„Zemský správce? I tak se jim dá říkat.“

„Stejně jsi ho za Výmaru někomu vyfoukl, že?“ řekl Krause.

„O tom nevím,“ odvětil odměřeně starý vězeň.

„Jak ses dostal do klece, Pruhovanej?“ zeptal se Porta a začal utírat cylindr kusem starých novin. Titulky na nich hlásaly vítězný postup německé armády. Když byl s kloboukem hotov, vysmrkal se do vítězné armády a odhodil ty tisícovky hrdinů do temného kouta u starých kamen.

Starý Žid si vzal další kus masa a nacpal si ho do pusy. Zdálo se, že pořád nezahnal hlad.

„Nejez moc rychle,“ varoval ho Dědek. „Přejíst se k smrti zabere míň času než umřít hladem. Mastný bys neměl vůbec,“ řekl a hodil vězni mu přes stůl kousek libového masa.

„Jak ses dostal do rukou kámošů Krauseho?“ zeptal se Porta a špičkou nože se poškrábal ve slepené, ryšavé džungli na hlavě.

„To nejsou žádní moji kámoši,“ vybuchl Krause.

„Zavři měchy,“ zavrčel Drobeček a zamáčkl veš.

„Když Porta řekne, že to jsou tvoji kámoši, tak to jsou tvoji kámoši!“ Nezapomněl udělat do stolu zářez za další zabitou veš. Vsadil se s Portou o to, kdo jich víc zabije.

Heide zahekal a začal se sbírat z podlahy. Na obličeji měl skvrny sražené krve. Jedno víčko měl zavřené a děsivě nateklé. Vyplivl zub a hřbetem ruky si utřel pusu; zůstal mu na něm tenký proužek čerstvé krve.

Porta se na něj koutkem oka podíval, nasadil si prasklý monokl na oko a zamlaskal.

„Židojed Julínek si naboural kotrbu, he? Vypadá to, že chlapeček vyrazil po stopách svýho slavnýho jmenovce Streichera, co, ty klacku jeden?“

Heide neodpovídal.

Žid, bradu podepřenou, začal vyprávět. Bylo to, jako kdyby mluvil sám k sobě. Tak, jak umějí mluvit jen lidé, kteří strávili příliš dlouho v pekle mlčení. Lidé, kteří nemluví. Vykašlávají slova. Sní nahlas o tom, že jsou nastydlí.

„Chytli nás v osmatřicátém. Vyvázl jsem, protože jsem měl styky.“

„Vy dromedárové ze Svatý země máte vždycky styky,“ zafuněl ze země Julius. Slova ,Svatá země’ ze sebe vyplivl s neskrývaným pohrdáním. Jeho nenávist byla tak velká, že neváhal riskovat život, aby ji ukojil. Vrčel jako vzteklý pes, rty ohrnuté, vyceněné zuby. „Měl by ses houpat na větvi, židáku!“

Starý Žid bez mrknutí oka pokračoval ve vyprávění. Zuřivě štěkající Kerberos u jeho nohou pro něj neexistoval.

„Bydlel jsem v Hamburku, na Hoch Allee u Rothenbaumu. Překrásné místo.“ Povzdechl si touhou po sluncem ozářeném Hamburku vonícím solí, mořem a kouřem z lodních komínů, po smíchu ozývajícím se z člunů na Alsteru. „Byl jsem zubní lékař. Měl jsem spoustu přátel a milých pacientů.“

„Vsadím se, že měli skoby jako ty,“ zaprskal Heide. Drobeček ho trefil kusem vepřového do hlavy. Heide se překotil, ale za chvíli byl po mírných obtížích zpátky na nohou. „Sedět u jednoho stolu s židovským psem,“ zašišlal, vychrchlal trochu krve a plivl na vězně.

„Naštěstí jsem si nechal od Strany orazítkovat pas. Z Hamburku jsem odjel parníkem. Chtěl jsem se dostat přes Sovětský Svaz do Číny.“ Pokýval hlavou. „Přes Sovětský Svaz, to byl proklatý nápad!“

„Dyť to jsou vaši přátelé,“ posmíval se Heide. „Židovští přátelé v Moskvě. Čert ví, proč z tebe neudělali rovnou komisaře a nestrčili ti do ruky nagan, abys měl čím střílet lidi do zátylku.“

Žid zdvihl oči.

„Je mnoho věcí, které ty ani ďábel nepochopíte.“ Podíval se na Heideho, v očích nevyzpytatelný výraz. „Židé tam jsou pronásledováni stejně jako tady.“

Dědek se unaveně zasmál. „Ano, teď po vás jdou i v Sovětským Svazu. Předtím po vás šli v Polsku. Jdou po vás skoro po celým světě. Ďas ví proč.“

Obrátil se k Heidemu: „Ty bys o tom měl něco vědět, když tak věrně následuješ svého jmenovce.“

„Židi jsou svině a zloději,“ zaprskal Heide. „Talmud je toho důkazem.“

Julius Heide nenáviděl Židy proto, že když chodil do školy, nejnadanějším žákem jeho třídy byl židovský chlapec jménem Mouritz. Malý Mouritz pomáhal velkému Juliovi. Napovídal mu a psal mu taháky. Postupem času se pro Julia každé šeptem pronesené slovo, každý popsaný kousek papíru, proměnil v palčivou potupu. Nenávist v jeho nitru rostla a rozpínala se každým dnem. Během Křišťálové noci se nadšeně podílel na rozbíjení židovských oken. Při pochodu židovskou čtvrtí Berlína ryčel a vykřikoval spolu s nacistickou drobotinou a zbytkem davu. Nádherný pocit vítězství se navíc pojil s pocitem naprostého bezpečí, neboť rozvášněný dav byl pod přímou ochranou státních orgánů. Heide, nechápající rasovou nenávist o nic lépe než kdokoli z nás, se učil zpaměti dlouhé pasáže ze Streicherových rozvášněných pamfletů.

Hráli jsme mlčky, ale nebavilo nás to. Porta vytáhl zobcovou flétnu, vysmrkal se mezi prsty, odplivl si přes Drobečkovu hlavu a začal hrát. Začal hned několikrát, jakoby hledal vhodnou skladbu. Nakonec zvolil „Eine kleine Nachtmusik“. Hrál, přitom improvizoval, a my po chvilce podlehli kouzlu jeho hudby. Do ponuré horské chaty přilákal krásu jara cvrlikanou tisícem ptačích hrdel ozývající se ze vzdálené, bezstarostné země. Proměnil ji na křišťálovou síň, kde dámy a pánové v hedvábných šatech tančívali menuet. Zaklonil hlavu a namířil flétnu k nebi. Znělo to jako orchestr starožitných nástrojů pod taktovkou dvorního mistra.

Starý Žid začal pobrukovat. Měl hluboký, chraplavý hlas. Potom upadl do snivé letargie. Snil o bezpečí šťastných domovů z doby před stovkami let – před rokem 1935, kdy se svět zničehonic obrátil vzhůru nohama a stal se zlým a krutým. Žena ve světle modrých šatech, úchvatná žena, tichá a laskavá. Žena, kterou miloval. Jeho Anna. Jak ta se uměla smát! S jak neskrývanou srdečností, v pootevřených ústech se jí třpytily zuby. Vždy měla pro každého vlídné slovo. Anna, jeho milovaná Anna, zavražděná ve dveřích, protože se dopustila „hanobení rasy“. Jejími vrahy byli rozesmátí mladíci v hnědých uniformách. Viděl to jako včera. Byli v divadle na Vilému Tellovi. Bylo teprve deset, když se vraceli domů. Chtěl v automatu koupit balíček cigaret. Šla napřed, pomalu, slyšel klapot jejích vysokých podpatků. Klapot najednou přehlušil dusot okovaných bot. Dvakrát vykřikla. První výkřik byl dlouhý a plný hrůzy. Druhý odumřel v hluku smrtících ran. Stál tam a ochromeně přihlížel, jak ji zabíjejí. Znovu a znovu na ni dopadaly jejich tvrdé údery. Malý příslušník SA s popelavě světlými plavými vlasy a s takovou milou, rozesmátou dětskou tváří, kterou by si zamilovala každá matka, ji fošnou rozpoltil hlavu. Stalo se to dvacátého třetího června 1935 naproti Dammtoru.

Než se to stalo, dělávali si časté hudební večery. On hrál na fagot a ona na klavír. Téměř vždy to byl Mozart. Anna hrávala se stejným naprostým zaujetím jako tenhle špinavý, rusovlasý desátník ve vysokém, vybouleném klobouku.

Malý Legionář vytáhl harmoniku a přidal se melodií, která nám skoro nic neříkala. Zato z nás udělala bdící snílky. Najednou přešli na divoký kozácký tanec. Všechny melancholické myšlenky byly rázem tytam a nás popadl amok stejně jako kozáky v jejich vesnicích, když spustili kozáček.

Stege obstarával bicí sekci rytmickým bubnováním do stolu. Drobeček s Brandtem vyskočili na nohy a vyrazili ze sebe táhlý tatarský výkřik. Vyskakovali vysoko do vzduchu a plácali rukama do bagančat. Svíjeli se na podlaze jako dvě miniaturní tornáda. My ostatní jsme se brzy rozpálili a následovali jejich příkladu. Chata se otřásala. Své taneční běsnění jsme prokládali stejně zběsilým pitím.

Žid se smál. Nebyl o nic méně opilý než my. Zapomněl na ženu, kterou mu zabili ve dveřích. Silná vodka vymazala vzpomínky na zkonfiskovaný dům. Zapomněl i na tisíce ran utržených od mladíků v elegantních, dokonale střižených uniformách s umrlčími lebkami na čepicích. Zapomenut byl i provaz hladově visící z prohnilého trámu. Chtěli jsme tančit. Žid tancoval s Heidem. Povykovali. Pili. Zpívali:

Kdo zaplatí účet?

Hulákali z plných plic:

Kdo na to má?

V doprovodu Portovy rozverné flétny jsme se sborovým nadšením zpívali starou masopustní píseň:

Kdo má hromadu peněz?

„Já nemám ani šilink,“ zařval starý Žid, strouhaje kolem Heideho ty nejabsurdnější taneční figury, Heideho, který docela zapomněl na svou nenávist k Židům. Skákali po sobě a kymáceli se v bocích.

Heide se zamotal do deky a koketně se vlnil.

Porta přešel na španělský lidový tanec. Namísto kastanětami začal Stege mlátit talíři. Křepčili jsme do rytmu něčeho, co mělo být flamengo.

„Ca, c’ est la légion!“ zaburácel nadšeně Legionář.

Zchvácení jsme se svalili do křesel. Znovu jsme pili.

Hráli karty. Zase pili. Hořeli nadšením a alkoholem. Nesmyslné opilecké řeči plynuly jako řídká kaše neurčitého složení. Bylo nám to fuk.

Zítra zemřeme.

Blíží se smrt, blíží!

Heide plakal Židovi na rameni a dostávalo se mu jednoho sáhodlouhého odpuštění za druhým. Přísahal u mnoha nejroztodivnějších svatých, že prořízne hrdlo každému esesákovi, na kterého narazí. Šeptem se mu svěřil, že je on, Julius Heide, odporné uslintané prase, a žádal po něm, ať mu dá pěstí. Byla to slabá rána, spíš pohlazení.

„Silněji,“ zaškytal Julius a nastavil tvář.

Drobeček chvíli mlčky sledoval řadu Židových nevydařených pokusů, nakonec mu došla trpělivost, postavil se a vzal Heideho mohutnou dřevěnou vařečkou po hlavě.

Heide něco zablábolil a svalil se na zem. Poslední slova, která stačil sdělit, než upadl do bezvědomí, byla: „Díky, brácho, přesně to sem potřeboval.“

Potom přišel útlum. Chvíli jsme jen tak seděli a pili. Najednou si starý mukl, sám od sebe, vzal slovo a pokračoval ve svém příběhu. Trochu při tom škytal.

„Moje cesta do Číny skončila v jedné špinavé malé vesnici.“ Zdvihl sklenici. „Na vaše zdraví!“ vykřikl a polovinu vybryndal. „Jmenuji se Gerhard Stief – a když jsme u těch hodností, bývalý nadporučík pěchoty, prosím, Gerhard Stief.“ Zachechtal se a spiklenecky přivřel jedno oko, jako kdyby řekl něco neuvěřitelně směšného.

Dělali jsme neuvěřitelné grimasy. Plácali se do stehen a ryčeli smíchy. Drobeček se svalil ze židle a svíjel se na zemi v záchvatu smíchu. Poblil se z toho a vyválel se ve zvratcích. Brandt na něj vylil vědro vody. Ne kvůli Drobečkovi, ale kvůli smradu.

Žid pokračoval nerušeně dál. „Byl jsem v Altoně u sedmdesátého šestého pěšího pluku. Chtěli, abych vstoupil do postupimské gardy. Jenže na gardu já jim kašlal. Granátnická garda s bílými insigniemi! Děkuji, nechci, raději zůstanu u sedmdesátého šestého altonského. Každý večer jsem mohl chodit domů na karbanátky. Zbožňuji karbanátky a bramborové placky.“

Porta, který se v tu chvíli šťoural bajonetem v uchu, vrhl na Žida letmý pohled.

„Jak si trochu odpočnem, udělám ti komín placek,“ ujistil ho.

„Já ti pomůžu,“ nabídl se Drobeček a potáhl se za nos.

Heide na zemi se otočil a zamumlal: „Pryč s Hitlerem! Ať žijí Židé!“

Porta na něj plivl.

„V devatenáctém mě demobilizovali,“ pokračoval Stief. „Potom jsem pokračoval ve studiích. V Göttingenu. Nádherná doba,“ dodal a znovu si přihnul.

„Ano, v Göttingenu je hezky,“ přikývl Dědek. „Učil jsem se tam u mistra truhláře Radajsaka na Bergstrasse. Znáš Bergstrasse, Pruhovanej?“ Zarazil se, rozpačitě zamrkal a opravil se: „Gerharde.“ Rozesmál se. „Gerharde? Nevadí ti, že ti říkám jménem, že ne? Anebo ano, pane nadporučíku?“

Chechtali jsme se. Gerhard se taky chechtal. Dědek se plácal do stehen a řehtal jako kůň. Nacpal svou starou dýmku s víčkem. Vyrobil si ji sám.

„Znáš Bergstrasse?“ zopakoval Dědek. „Je tam jedna fajn putyka na rohu. ,Holzauge’ se jmenuje.“

„Tu znám. Pracovalo tam jedno děvče jménem Berta,“ zahlaholil Gerhard hlasem zalykajícím se nadšením při myšlence na holku jménem Berta.

„Byla macatá?“ zeptal se se zájmem Porta a při představě ,ženské, u které je na co sáhnout’, jak říkal, si bezděky olízl rty.

„Kdež,“ odpověděl Gerhard. „Byla štíhlá jako lasička.“

„Fujtajbl,“ otřásl se Porta. „Tydle fošny já mít nemusím. Není nad to vy válet se ve faldách špeku. Ruce si taky musej přijít na svý. A když můžeš nahmatal pořádnou porci masa…!“

„Co se stalo v tom zapadákově, kde tě čapli?“ zeptal se Brandt. Odplivl si na chrápajícího Heideho, který ze spánku hlasitě protestoval. Zřejmě se mu zdálo, že je kačena, protože přitom kvákal.

„Zavolali mě k přepážce, kde seděli lidé z NKVD. Takový příjemný malý mužíček si mě odvedl do kanceláře a tam mi s úsměvem řekl, že jsem zadržen pro podezření ze špionáže.

,Ale to je v pořádku,’ smál se na mě, jako kdyby mi říkal výborný vtip.

Myslel tím samozřejmě, že je jedno, jestli mě zastřelí, anebo zaživa pohřbí u Kolymy. K čemu se obtěžovat vleklými soudními procesy? Tištěný formulář, který vyplní jediný člověk, je přece mnohem jednodušší. Viděl jsem kus Sovětské Svazu, neuvěřitelně velký kus, ovšem jen přes ostnatý drát. První ruské slovo, které jsem se naučil, bylo davaj, znamenalo to rychleji. Vtloukli ho do mě pažbami, proto si ho pamatuji. Řeknu vám, na světě jsou dvě barvy, které jsem se naučil nenávidět. Zelená barva uniforem NKVD a černá barva hlídek SS.“

Dědek přikývl, vytáhl si fajfku z pusy a vypustil mračno dýmu.

„Gerharde, příteli, my ti rozumíme. Z beranice se zeleným křížem drkotají zuby i nám.“

Dědek se znovu opřel do židle, vyložil nohy na stůl, zavřel oči a bafal dál.

Stief pokračoval. „V Borisově se od nás očekávalo, že si jídlo zaopatříme sami. V řece protékající táborem byla spousta ryb.“

„Kde je Borisov?“

„Daleko na východě, skoro až tam, kde vychází slunce, v Číně.“ Gerhard se na okamžik zamyslel a prohrábl si prsty rozcuchanou bradu. „V Číně, ano. Malá, ubohá sovětská republika.“

„Jestli jste měli dost jídla, tak to nemohlo bejt zas tak hrozný,“ prohlásil Brandt a uhryzl si kus salámu.

Stief se na něj dlouze zadíval a zavdal si z láhve s kořalkou.

„Myslíš? Co víš o malých červených rybičkách?“

Malý Legionář se předklonil a upřel na Stiefa tázavý pohled.

„Ty, co z nich dostaneš červy?“

„Ano, ty co z nich dostaneš motolice jaterní.“

Legionář významně hvízdl.

„V tom Borisově to maj teda vymakaný. Takže ty máš jaterní červy, nadporučíku?“

Stief přikývl. „Ano. Je to bolestivé. Člověk je pomalu požírán zevnitř. Pilulky jen prodlužují bolest.

Po červených rybičkách přišly ná řadu solné doly v Jazlanově. Však víte, ty rozlehlé solné pláně dole v Asii. Odtud nás poslali na Ural, do továrny na lokomotivy v Matrosově. Jednoho dne nás všechny – Němce, Rakušany, Čechy, Poláky a mnoho dalších Hitlerových dětí poslali do třídícího vězení v Gorkém. Po několikadenní zastávce jsme pokračovali na západ. Ve Lvově jsme se dožili největšího překvapení našeho života. SS a NKVD tam uspořádali exkluzivní burzu s otroky. Nás z východu s výkřiky a posměšky předali SS a ty ze západu zase sebralo NKVD. Už jste někdy seděli desítky hodin na zadku?“

Vzal si od Brandta cigaretu. Natáhl dým hluboko do plic. Bylo na první pohled jasné, jaká to pro něj musí být slast. Na okamžik zavřel oči, potom pokračoval.

„Mačkali jste se někdy v ocelovém vagónu tak, že se vás polovina udusila? Cítili jste někdy, jak měkká je mrtvola, když na ní celé hodiny stojíte? Tak vypadají moderní metody přepravy živého masa.“

Přikývli jsme. Ano, tohle jsme znali a tudíž moc dobře věděli, že doktor Gerhard Stief z Hamburku, bývalý nadporučík pěchoty, nijak nepřehání. Torgava – Ó, ano, znali jsme to moc dobře. Lengries, Fort Plive. I nám se dostalo některých výchovných lekcí diktatury.

Stief se znovu napil. My všichni jsme se napili. „Hergot!“ vykřikl. „Měl jsem železný kříž ze čtrnáctého a hohenzollernský domácí řád. A potom se na mě nějaký esesácký hauptsturmführer usměje a řekne mi, že si nějakým Kaiser Wilhelmem můžu leda tak vytřít prdel. A sám má obě medaile na sobě.“

„To musel bejt pěknej idiot,“ poznamenal Dědek.

„Ovšemže byl,“ přikývl Legionář. „Jinak by nebyl u SS.“

„Než jsem přišel na Baukommando, strávil jsem dlouhou dobu ve Stutthofu a Majdanku,“ pokračoval Žid. „A ted’ jsem tady, s vámi.“

„Zacházeli s tebou v Majdanku špatně?“ zeptal se Krause, jako kdyby to nevěděl.

„V Majdanku jsou krutí. Jako ve většině lágrů a věznic.“

„A co v Rusku, jsou horší?“ zajímal se bývalý esesman.

„Nemyslím. Podle mě jsou tam i tady hlídači i vězni stejného ražení. V táboře 487 na Urale nám dávali balandu, zajateckou polévku. Stejnou, jakou dostávali v zajateckých táborech před stovkami let. Zkažená, slaná a páchnoucí. Z ťulky, ryby, která smrdí i zaživa. Hnije, už když se narodí. V Majdanku jsme dostávali chléb s červy, železnými pilinami a dřevěnými třískami. Kolik vězňů se z toho všeho, co do chleba cpali, zadusilo. NKVD nás tlouklo pažbami a píchalo do nás bajonety, nebo na nás vzali nagajku. Stráže SS nás mlátily devítiocasou kočkou a gumovými obušky. Jedni i druzí používali ocelový řetěz na trhání ledvin. NKVD popravovali většinou střelou z naganu do týla. SS nejraději popravovali kusem provazu na řeznickém háku, aby se člověk prsty u nohou jemně dotýkal země. Jak vidíš, velký rozdíl mezi vámi není, esesáku.“

Řekl to s úsměvem prozrazujícím kultivovanost lékaře, kterým kdysi býval.

„Já nejsem esesák,“ protestoval Krause.

Do Stiefova důstojného úsměvu se vloudil náznak jízlivosti. „Tohle budou tvrdit mnozí, až přijde doba skládání účtů.“

Porta výhrůžně zavrčel. „Všichni esesáci a NKVD se přihlásili jako dobrovolníci. Že později ze strachu vycouvali, to není žádná omluva.“ Namířil prstem na Krauseho. „Navždy zůstaneš esesácká krysa. Jedinej důvod, proč jsme tě už dávno nesejmuli, je ten, že tě chcem předat spravedlnosti a koukat se, jak tě lámou na kole. Až přijde revoluce. Jednou a provždy platí, že seš svině, kterou slušní lidé mezi sebou snášej jen proto, že musí.“

Stief zakroutil hlavou. „Proč ta krvežíznivost? Až zestárne, budou ho pronásledovat zlé sny…“

„Jestli zestárne,“ přerušil ho Porta a vrhl na Krauseho nevraživý pohled.

„Už teď je sám. To je daleko horší než viset,“ dodal Stief.

„Alláh je moudrý. Alláh koná to, co je správné,“ odříkal Legionář a poklonil se k jihovýchodu.

„Voos is barchjot,“ zamumlal jako ozvěna doktor Stief.

„Ve Fort Plive jsme při sraní museli sedět na dlouhém prkně,“ ozval se Brandt. „Když do jámy někdo spadl, utopil se ve sračkách. Utopilo se jich dost. Esesáci a lovci lebek se mezi sebou sázeli, jak dlouho vydržíme nad hladinou.“

„Takové prkno mají i v Majdanku,“ přikývl starý Žid. „Taky se jich tam mnoho utopí. Když tam vězeň spadne, propadá se pomalu, jako v močále. Když zmizí, udělají se nad ním bublinky. Vypadá to, jako když se vaří ovesná kaše.“

Drobeček vydávil kus husí nohy a napil se z flašky pražského piva.

„V Brückenkopf 3 pod Torgavou jsme jeden druhému chcali na hlavu, když jsme se posrali do gatí. Měli jsme sračku z černý řepy.“

Užasle jsme na Drobečka pohlédli. Bylo to vůbec poprvé, co se před námi zmínil o době strávené ve vězení. Neměli jsme ponětí, za co ho zavřeli, ani kde seděl.

Ukousl si kus salámu, okamžitě ho vyplivl, namočil do misky s vínem a strčil si ho zpátky do pusy. S plnou pusou pokračoval ve vyprávění. Nebylo snadné mu rozumět.

„Jeden U-Scharührer z Totenkopf mi zlomil ruku na třech místech.“

Začal se špičkou bajonetu šťourat v zubech a plivat kolem sebe kousky masa. Potom se napil z misky, do které prve namočil salám. „Fungl novými štípačkami mi utrhl malíček na noze.“

Znovu se napil piva. Postavil se, popadl jedno z velkých křesel, zdvihl ho nad hlavu a čtyři nebo pětkrát s ním praštil o zem, až se rozletělo. Kopl do třísek a řekl: „Tohle s ním udělám, až ho najdu. Vím, že slouží v lágru na Weseru.“

Na tváři se mu objevila grimasa, která pro zmiňovaného esesmana z Totenkopfsverband nevěstila nic dobrého.

„V Lengries jsme dostávali baštonádu,“ řekl jsem. V hlavě mi vytanula vzpomínka na Štědrý den strávený pod holými topoly a krákorajícími vránami, na SS Obersturmführera Schendricha a jeho: „Raz-dva-razdva!“ Na to, jak se jeho pisklavý hlas rozezněl nadšením, když některý z nás omdlel. Co bych s Schendrichem udělal, kdybych ho někdy potkal, jsem si nechal pro sebe. Doufám, že k tomu nikdy nedojde.

„Ve Fagenu se bavili tím, že některé z nás kastrovali,“ řekl malý Legionář a sevřel pěsti kolem rukojeti granátu. V očích se mu blýskalo jako Maurovi těsně před naplněním vytoužené pomsty.

„V Gross Rosen 367 věšeli Židy hlavou dolů,“ řekl Stege. „Jednomu uřízli nos a hodili ho psovi, Maxovi. Hrozně mu chutnalo lidské maso. A zatímco ten nos požíral, my museli zpívat: ,Lásko, nespatřím tě víc.’“

„Když jsem se vrátil z Fort Zinna, chtěl jsem se oběsit,“ řekl Dědek.

Chvíli nikdo nic neříkal. Věděli jsme, že Dědek se pokusil o sebevraždu. Jeho žena ho stačila včas odříznout. Potom si ho vzal na starost nějaký kněz, jeho kamarád. Od té chvíle si Dědek na život nesáhl.

„Až bude po válce,“ promluvil Gerhard Stief, „pozvu vás na pivo k ,Půlkohoutovi’ na Hansaplatze.“

„Skvělý,“ vykřikl Brandt. „Sejdem se u ,Půlkohouta’ a každý každýmu postavíme pivo!“

„Exportní dortmundské, jeden soudek s pumpičkou pro každýho,“ smál se Stege. „Celej soudek, jo!“ dodal nadšeně.

Jako bychom ho už cítili na jazyku. Plácali jsme se po ramenou a opěvovali exportní dortmundské, které u ,Půlkohouta’ vypijeme.

„Znáte ,Zelenýho kozla’ v Albert Rolfgasse v Hamburku?“ překřičel všechny Stief. „Tam dostanete ty nejlepší karbanátky a tu nejlepší svíčkovou pečeni na světě!“

„Ne, neznáme,“ smál se Stege, „ale když nám slíbíš, že nás tam zavedeš, ukážu ti za to salón Lili, nejlepší ptačí budku v celým Hamburku. Jedna z holek umí úplně všechno – jako fakír. Prej se učila řemeslu v paňdžábský pagodě někde v Raipuru.“

„Takže skončíme u Lili,“ rozhodl Dědek.

„Jsou tam nějaký děvky?“ zeptal se nosem Drobeček.

„Moře,“ ujistil ho Stege.

„Kdyby ta zasraná válka skončila,“ povzdechl Drobeček, „mohli bychom hned vyrazit.“

„Potom vyrazíme do města a roztočíme to,“ zařval vítězoslavně Porta. „A dáme přes hubu každýmu troubovi, co potkáme, a ojedem všechny šlapky, co jich v Hamburku je!“

„Budeme muset dát pozor, abychom nezůstali trčet u ,Půlkohouta’,“ varoval Stief. „Sedí se tam až nechutně dobře a po dvou dortmundských člověk dostane slinu, znáte to.“

„Pojďme si dát mariáš nebo voko,“ navrhl Bauer, velký řezník z Hannoveru, který se před útokem vždycky klepal strachy. Tvrdil, že člověk se má vyvarovat jakéhokoli zbytečného rizika. Náhoda je blbec, říkával. Prohlašoval, že tím, že z něj udělali vojáka, přišel o spoustu věcí.

„Nechci žádnej kříž,“ říkal, „zlatej, železnej ani dřevěnej. Desetihodinová šichta ve slušný fabrice na klobásy pod rozumným majstrem, v noci si pořádně zapíchat, po šichtě partička mariáše u piva s kámoši, to je všechno, co žádám.“

Hráli jsme asi půl hodiny. Gerhard Stief vyhrál pár stovek. Nechali jsme ho. Dělal, že to neví.

„Seš machr, Gerharde,“ smál se Porta. „Dáváš nám na frak.“

Aby nás mohlo hrát všech čtrnáct, hráli jsme na bankéře. Kdykoli Gerhard otočil vítěznou kartu, naše nadšení neznalo mezí.

„Hernajz, Gerharde, z tebe bude nakonec boháč. Možná nás ještě všecky zaměstnáš, až tahle sranda skončí,“ houkl Brandt.

„Se ví, ale než to tu zabalíme a rozejdem se domů, je třeba dotáhnout naši revoluci,“ prohlásil varovným hlasem Porta. Chytl se za nos a vysmrkal se. Hlen dopadl na desku vedle několika dalších hromádek svědčících o tom, že má-li člověk dva zdravé prsty, žádný kapesník nepotřebuje.

Brandt vrazil Gerhardovi láhev se slovy: „Dejte si, pane nadporučíku.“

Gerhard se napil a s důrazným úderem láhev odložil stranou. Byl to velmi důležitý úder. Ukazoval světu, že jste s lahví zadobře. Nemohl jste ji jen tak odložit na stůj, jak to udělá hospodyně, poté, co na tlačenku vylije pár kapek octa. Praštíte flaškou a tím říkáte: „Tady je tvoje místo, soudružko! K čertu se vším, my dva máme na triku pár věcí, o kterých neví ani ten nahoře, ani ten dole.“ Služtička flašku položí. Smrkáči, kteří se chtějí předvést, s ní třísknou na stůl. Ovšem muži z přístavu nebo z fronty, muži z náklaďáků a továren, odloží flašku přesně s tímhle důrazným bouchnutím, které znamená, že přicházejí z doků plných ocele a betonu. Ta rána je cejchuje na dospělé muže. Na ty, kteří se jen ušklíbnou, když ostatní otvírají huby. A flaška řekne: „Jak se vede, ty starej ochlasto!“

Unteroffizier Heide byl znovu na nohou. Halasně a provokativně se vmáčkl mezi Krauseho a Gerharda. Situace hrozila výbuchem. Po chvilce povykování a sérii nevybíravých nadávek byl Heide usazen vedle Gerharda na místě, kde předtím seděl Krause. Ušklíbl se, dal si několik skleniček pálenky a zamlaskal. „Karty pro Julia Heideho!“ Stočil pohled stranou ke Gerhardovi. „Oholíme ty žabaře?“

Gerhard přikývl. Hráli jsme mlčky. Gerhard neustále vyhrával. Heide předstíral pobouření. „Sere se ti to, co? Ještě chvíli a sem holej. Dyž to tak půjde dál, po válce mi nezbyde, než dělat gigola.“

„Nic novýho,“ zabručel Porta. „Dělal jsi ho už před válkou.“

„Jsem švorc!“ oznámil rezignovaně Heide.

Gerhard se tiše smál. „Můžeš si u mě otevřít úvěr.“

„Kolik procent?“

„Úvěr účtovaný šedesáti procenty v případě, že má dotyčná strana pochybné reference,“ rozhodl za Gerharda Legionář.

„To dělá dvě stě padesát procent,“ vyjel Porta a s třísknutím vynesl pikové eso.

Shrábl bank. Tři sta sedmdesát marek a čtyři opiové tyčinky.

Všichni jsme po esu skočili a důkladně si ho prohlíželi. Bylo jasný, že fixloval.

Heide s Brandtem si půjčili na šedesátiprocentní dluh. Porta si dal výhru pod zadek.

„Vychcanec,“ zafrkal Legionář, potáhl se za nos a vrhl na Portu zamračený pohled.

„Buď tý lásky a zavři zobák, Pískošlape,“ zavrčel výhrůžně Porta a hrábl do kupy pro další peníze. Půjčil je Krausemu s dvě stě pětasedmdesáti procentním úrokem. Pro investici, jako byla půjčka esesákovi odsouzenému za zbabělost, nebyla žádná pojistka dost dobrá. Na Krauseho měly spadeno hned dva tábory a osud ho mohl dostihnout každou chvíli.

„Zorganizujeme v Hamburku prvotřídní kohoutí zápasy,“ vykřikl nadšeně Bauer, „a vy budete náš šéf, nadporučíku.“

„Jo, pronajmem si Planten en Blomen,“ smál se Stege.

„To by bylo něco, kurva!“ zařval Drobeček. Už viděl, jak se kohouti vraždí, a my mezitím škubeme sázející.

Na nebi visel tlustý kulatý měsíc. Jako by se nám vysmíval – nám, čtrnácti čekatelům na smrt.

Legionář smetl karty ze stolu a kopancem převrátil židli.

„To je hovno zábava. Uspořádáme zápas!“

Během chvilky bylo všechno připraveno k boxerskému zápasu mezi Drobečkem a Heidem. Spletli jsme lemovky z gauče a křesel a vytyčili ring. Uprostřed stáli dva robustní chlapíci v spodkách a bagančatech pěchoty. Obvazy posloužily jako ruční bandáž. Rukavice neměli.

„Rozmažu tě po zdi!“ sliboval Drobeček a pomalu se začínal rozpalovat.

„Vykopnu ti to hovno, co máš v hlavě!“ kontroval Heide.

„Bude to dobrý zápas,“ liboval si Porta. Legionář pokýval hlavou.

Drobeček se zašklebil a začal máchat rukama. „Kurva mať, nemůžu se dočkat, až tě pošlu do hajan.“

Legionář měl co dělat, aby ho udržel.

„Žádné údery, dokud neřeknu. Zápas končí, až bude jeden z vás K.O., ne dřív.“

„Správně,“ zařval Drobeček. Dusal po místnosti jako rozlícený býk.

Heide přimhouřil oči a zabodl do Drobečka vzteklý pohled.

„Nezapomeň, parchante, že jsem přeborník města! Budeš kňučet jako pes!“

Legionář udeřil ručním granátem do prázdné krabice od plynové masky. Zápas mohl začít.

Oba boxeři poskakovali nahoru a dolů, vyráželi a tancovali kolem sebe. Chovali se naprosto profesionálně, ale my už ze zkušenosti věděli, že tahle profesionální rouška vezme brzy za své. Jakmile se jednomu povede tvrdší zásah, zvrhne se to na prachsprostou, bezohlednou pouliční rvačku postrádající jakákoli pravidla. A právě na to jsme se těšili.

Heide, bradu na prsou, šel celou dobu po Drobečkovi. Připomínal mladého býčka, který si usmyslel porazit všechny ostatní býky v rajónu.

Drobeček ustupoval a mručel jako polární medvěd, kterému někdo sebral kus masa. Jeden druhého neustále zahrnovali nadávkami.

Heide najednou zcela neočekávaně zdvihl pravičku a zasadil Drobečkovi tři nebo čtyři rány do obličeje. Drobečkova hlava odskočila jako prasklé péro. Vztekle zařval a zběsile se rozmáchl oběmi pěstmi najednou. Nezasáhl však ani jednou. Vyšklebený Heide se však každé Drobečkově smrtící ráně dokázal vyhnout. Měl skvělou obranu a byl neustále ve střehu.

Po třech kolech byl Drobečkův obličej k nepoznání. Heide si začal troufat. Po desátém kole vrazil Drobečkovi levačku do žeber. Drobečkovi naskočila krvavá podlitina.

Drobeček vyfrkl krev a hrozivě zařval.

„Teď se nasral,“ vykřikl radostně Stege. „Jestli se k němu dostane, zabije ho.“

„Tohle je lepší než celá španělská korida,“ zašeptal uchváceně Legionář, když Heideho ocelová pěst s tupým mlasknutí přistála na Drobečkově žaludku. Drobeček zalapal po dechu.

„Dej mu, Drobečku!“ vykřikl Porta. „Tvrdil mi, že tě zmákne stejně snadno jako malou harlemskou čubku!“

Drobeček se zastavil a šlehl po Portovi nasupeným pohledem. „Tohle že ten hajzl řekl?“

Porta se zašklebil a pokýval hlavou. „Kdyby jenom to.“

Heide využil příležitosti a zasadil Drobečkovi několik rychlých ran na bránici. Současně ho kopl do zápěstí.

Drobeček zařval bolestí a vztekem. Sklonil hlavu jako beran a vyrazil. Vynesl Legionáře z ringu, protrhl provazy, popadl stoličku a mrštil ji po Heidem, který se snažil za nás schovat.

Z hloubi Drobečkova hrdla se ozývaly hrozivé zvířecí zvuky. Už skoro neviděl. Maso kolem očí hrozivě napuchlo. Heide ho kopl do žaludku a zasadil mu ránu hlavou do obličeje – dánský polibek.

Kroužili v kruzích kolem sebe. Heide škubnul levým ramenem a švihl Drobečka do krku. Drobeček se sesul na kolena.

V tu ránu byl Heide na něm. Kousali, vrčeli, kopali a prskali jako dva kocouři. Znovu od sebe odskočili. Drobečkův obličej byl po všech těch úderech dvakrát tak velký.

„Nůž!“ zařval Drobeček. „Hoďte mi nůž!“

Zuřivě se ho snažil nahmatat. Heide ho kopnutím poslal obličejem k zemi a jeho pozornost na jedinou krátkou vteřinu polevila. Ta vteřina rozhodla o Heideho osudu v tomto zápase podobně, jako i v bezpočtu zápasů předchozích. Drobeček ho popadl za kotník, s řevem choromyslné gorily se postavil, uchopil Heideho druhou nohu a tloukl mu hlavou o podlahu tak dlouho, dokud mu nevisel v rukou jako kuchyňský hadr. Potom odhodil bezvládné tělo do kouta, shrábl výhru, svalil se na zem a usnul.

Měsíc pověšený za oknem svítil do chaty mezi holými, zmrzlými stromy na čtrnáct čekatelů na smrt, kde dříve odpočívali rozjaření lyžaři. Rozhostilo se tu zlověstné ticho.

Drobeček je zahlédl první. Kráčeli v zástupu za sebou. Svižným tempem sestupovali z hřebene k místu, kde uvolněné skalisko tvořilo přirozenou bránu do údolí.

Drobečkovo zlostné mručení nás vytáhlo ven. Byla nám zima. Bylo jich mnohem více než nás. Měli plamenomety, tři těžké kulomety a jeden z těch nových minometů.

Slunce, které právě vtisklo hoře ranní polibek, se s nepochopitelnou radostí odráželo od jejich stříbrných smrtihlavů.

Dalekohled nám prozradil, že včele zástupu kráčí SS Obersturmführer. Stege měl zřejmě pravdu, když se domníval, že je to celá rota.

„Ten chlap vpředu vypadá jako nachlazenej policejní čokl,“ řekl Legionář a plivl za kamenný obrubník.

Dědek sklopil dalekohled. Aniž by otočil hlavu, sykl:

„Gerhard musí pryč!“

„Kam?“ zeptal se Gerhard Stief, který stál ve dveřích a hleděl Portovi přes rameno. Ano, kam? Vyměnili jsme si zoufalé pohledy. Kam?

Drobeček a Heide zdvihli své potlučené tváře a zamžourali do slunce. Bylo to hnusné ráno.

Nahoře na úzké pěšině někdo klopýtl. Z dálky jsme zaslechli, jak ho Oberscharführer, mávající samopalem a pobíhající kolem roty jako ovčácký pes, okamžitě seřval.

„Ten chlap nahoře je totální pošuk,“ zamručel Heide a sáhl si na napuchlé oko.

„Složíme lehký kulomet a všecky je postřílíme,“ zafuněl Porta a výhrůžně ohrnul úzké rty jako psisko, než rafne po ruce.

„Skvělej nápad! A potom je ještě podříznem!“ přidal se Drobeček a vyhodil svůj dlouhý sibiřský nůž nad hlavu. Chvíli se mihotal ve vzduchu, aby nakonec skončil zpátky v jeho pěsti, jako kdyby k ní byl připoutaný gumovým provázkem.

„Držte huby, pitomci,“ okřikl je Dědek. „Jestli začneme střílet, je po nás. Je jich dvacet na jednoho. Musíme je nějak oblafnout.“

„Tomu sám nevěříš,“ zabručel Stege. „Sejmou nás hned, jak si všimnou zbytků naší žranice a najdou Gerharda. Potom čtrnáctkrát ,bum’ a ti mizerní havrani si zas naládujou panděra.“

„Správně, Hugo,“ přitakal Legionář.

„A ten chlap, ten O-Scharführer si nás pak naloží do octa!“

Ukázal na vysokého chlapíka, který znovu hulákal na jednoho ze střelců SS. Esesácká rota pomalu zmizela za smrky. Tak za čtvrt hodiny se objeví na druhé straně a za chvilku jsou u nás.

Objevili se jako blesk. Stege začal přežvykovat a natahovat samopal.

Dědek zdvihl obočí a dal nám signál. Drobeček stál na místě a přešlapoval.

Zbraně esesácké roty pronikavě řinčely jako nástroje lodního zubaře krátce předtím, než se vrhne na topiče v zamazaných montérkách a roztrhaném nátělníku a vyrve mu zub.

„Vypadneme odsud!“ zachrčel Krause, esesman, kterého k nám šoupli za zbabělost.

„Copak, snad se nebojíš bratříčků?“ zeptal se líbezně Porta.

Krause sebou nervózně škubl, ale neodpověděl. Legionář hvízdl. „Mon Dieu, teď něco uvidíme.“

SS Obersturmführer v čele se rychle blížil. Na předloktí, pod vyhmutými rukávy, se mu černaly husté chlupy.

Zmocnila se nás předtucha smrti. Nosní dírky se nám otvíraly a zavíraly jako zvěři vyděšené povykováním vzdálených honců.

Gerhard zmizel v domě. Drobeček s Bauerem šli s ním.

Dorazili zpocení, SS Obersturmführer v čele. Byli velmi mladí, všichni do jednoho. Hoši v plné síle.

„Roto, zastavit stát! K noze zbraň! Vlevo v bok! Pohov!“ Byl to chladný a hnusný povel, jako celý zbytek toho rána.

Dědek obrátil oči k důstojníkovi SS se smrtihlavem na čepici a dlouhými černými chlupy na rukou. Jejich oči se střetly. Dědek pomalu přešel pruh nádherně zelené trávy. Trávy, kterou starý Žid tak miloval.

Malý Legionář vykročil přihrbeně za ním. Jakoby náhodou zhoupl samopal do palebné pozice a vklouzl za hromadu nasekaného dřeva.

Porta se vplížil do domu. V malém zavřeném okénku za krokví teď zřejmě číhala modročerná hlaveň jeho samopalu. Dědek byl krytý dvěmi nejlepšími zabijáky na frontě.

SS důstojník si povytáhl široký opasek obtěžkaný mauserem.

Z chaty se ozývalo řinčení talířů a lahví. Esesáci natahovali krky. Láhve vydávaly příjemný, důvěrně známý zvuk.

Hlášení, které mu Dědek podal, bylo stručné a nevstřícné. Nahlásil číslo hlídky a jednotku. Třináct mužů, nepočítaje Gerharda. Hlášení zakončil nápadně hlasitým, „Nic zvláštního se nestalo!“ čímž jasně deklaroval naši neochotu ke spolupráci.

Znovu se ozvalo cinkání sklenic a talířů, které jakoby chtěly zpochybnit pravdivost slov našeho velitele. Jakoby volaly: „Jen pojď dál, Obersturmführere, máme pro tebe překvapení!“

Štíhlý důstojník SS s povytaženým obočím pohlédl do otevřených dveří. Pomalu, zlověstně pomalu, vykročil k domu. Jeho zánovní holínky a kožená výstroj hlasitě vrzaly. U špalku se na chvíli zastavil, zdvihl sekeru a jedním úderem rozsekl jedno z polen. Sekeru brousil odborník. Kopl do rozštípnutého polena a nepatrně se zasmál. Rysy mu ztvrdly. Obrátil se k Dědkovi.

„Svolejte své muže, četaři, a vypadněte. Rychle!“ Když zdvihl pravici v apatickém pozdravu SS, na zápěstí se mu zaleskly těžké zlaté hodinky.

Dědek dal povel k seřazení.

Porta vyšel ze dveří. K esesákovu mírnému překvapení se za hromadou dřeva vztyčil Legionář. Posunul si zmuchlanou čapku do týla a začal si pohvizdovat mezi sevřenými zuby.

Četař v našem Dědkovi se vyškrábal na světlo. „Do pozoru, pacholci!“ houkl nezvykle hlasitě.

Rozmrzele a neochotně jsme se seřadili. Strkali jsme jeden do druhého a dohadovali se. Drobeček, Heide a Bauer vyšli procházkovým krokem z chaty. Drobeček se svým dlouhým sibiřským nožem v pěsti.

„Na řemen zbraň! Pochodovým krokem, pochodem vchod!“ zavelel Dědek tak hlasitě, až mu přeskakoval hlas.

Když jsme kolem nich procházeli, esesáci křivili obličeje a opovržlivě odfrkávali. „Verbež,“ utrousil vyzývavě jeden z nich.

Drobeček se už chystal něco peprného odpovědět, ale Legionář a Dědek po jeho bocích ho včas uklidnili.

Toho rána poletovalo ve vzduchu nezvykle mnoho ovádů. Štípali nás jako smyslů zbavení, vždycky těsně nad límec. Vešli jsme mezi smrky, aniž bychom se jedinkrát ohlédli. Zastavili jsme teprve dole u starého můstku nad vyschlým potokem. Beze slova jsme zapadli do křoví a dívali se nahoru k chatě rýsující se v ostrém ranním slunci.

Obersturmführer vešel do domu, za ním dva jeho muži. Jeden z nich byl vysoký Oberscharführer, který nesl svůj samopal, jako kdyby to byl jezdecký bičík.

Byli uvnitř dlouho, ale nezaslechli jsme nic. Někteří z esesáků se svalili do zelené trávy a hráli kostky a karty. Vypadalo to, jako když čekají na zpožděný vlak.

„Náš kámoš, nadporučík Stief ze sedmdesátýho šestýho, se schoval dobře,“ pokýval hlavou Porta.

„Doufejme, že dost dobře,“ řekl nervózně Dědek s prázdnou fajfkou mezi zuby.

„To brzy uvidíme,“ řekl malý Legionář. „Alláh ví. Alláh ví všechno.“

Drobeček dal kolovat feldflašku. Byl natolik prozíravý, že ji stačil naplnit kvitem. Pili jsme velkými doušky. Porta s Legionářem si taky stačili doplnit čutory. Vytáhli jsme je všechny. Narostl nám hřebínek. Chtěli jsme vidět krev. Drobeček plivl na list.

„Zkurvenci zkurvený!“ ulevil si. „Pojďte, nakrmíme je!“

Poklepal na zásobník samopalu. Stege začal přežvykovat. „Jo, pojďme na to,“ zachrčel směrem k Dědkovi. Dědek potahoval z prázdné fajfky.

Zrosené ráno proťal dlouhý výkřik. Instinktivně jsme se přikrčili k zemi. Drobeček olizoval prázdnou feldflašku.

„Ten starej Žid se zas tak dobře neschoval,“ řekl s povzdechem Stege.

Ozval se další výkřik. Výkřik, který jsme všichni znali z kriminálu a lágrů.

„Co s ním asi provádějí?“ zašeptal Brandt.

„Zabíjí ho. Pomalu,“ odpověděl krutě Legionář. Sundal z ramene plamenomet a začal seřizovat hořák.

„Když černí v horách Rífu někoho z nás podřízli, vždycky jsme se pomstili.“ Zabodl zkoumavý pohled do Dědka, který ležel v houští a hleděl nahoru k chatě.

Legionář chtěl ještě něco dodat, ale dostal se jen k první slabice.

Vyšli ven. Vedle nich se v pruhovaných cárech po čtyřech vyplazil Gerhard Stief. Nepřestával sténat. Kopali do něj. Za takového chladného, svěžího rána je všechno slyšet. Zvuky si od něj vypůjčí sílu a zní pak čistě, bez rušivých vlivů. Když ho kopali, slyšeli jsme zřetelně každou ránu, slyšeli jsme, jak mu lámou ruku, jednou, podruhé. Potřetí. Byl to zvuk, jako když se za třeskuté zimní noci zlomí větev. Týraná duše nevydala kromě pronikavého zasténání jediného hlásku.

Každý detail se nám vrýval do poměti. S každým mučitelským chvatem jsme byli o kousek blíž šílenství.

Udělali mu něco s obličejem. Potom klesl k zemi.

Vysoký Oberscharführer se sklonil nad nehybným Gerhardem Stiefem. V jeho ruce se leskl nůž.

Věděli jsme, co přijde. Zažili jsme to už dříve, a přece nás pokaždé ochromil – ten výkřik. Ten táhlý, nepopsatelný křik, když tělo v oblouku vystřelí vzhůru. Skoro mrtvé tělo s kvílením poskakovalo po cestičce.

Položili mu hlavu na špalek. Obersturmführer sekl jen dvakrát. Z krku vy tryskl dlouhý proud krve.

Němé ráno narušoval jen jejich smích a žertování. Potom vykopali v hnojišti díru a vhodili do ní mrtvolu i s odseknutou hlavou.

Seřadili se. Úsečný povel a zmizeli mezi smrky. Do kroku si zpívali: „Židovská krev se rozteče.“

Stege hlasitě vzlykal, Drobeček vrčel a Dědek skoro až prosil: „Mějte rozum!“

„Ca c’ est la légion! Chcete zešílet jako vojáci v Rífu?“ zasyčel vztekle Legionář.

Jeho výbuch roznítil požár. To, co následovalo, trvalo jen několik vteřin. Vlci se měli utkat s ještě horšími vlky s marockým vlkodavem v čele smečky.

Zabít člověka může mít očistný účinek.

Nevěřili jsme tomu, ale vyzkoušeli to a uvěřili. Odsouzenec se svalil na zem. Hrabal rukama a nohama. Krev se smísila s hlínou a po tváři mu stékala špína. Brečel. Oči měl zavřené.

Legionář ho kopl do úst, protože z nich vyšlo „Heil.“ Zkroutil se a zůstal ležet s tváří v prachu, který pomalu zatvrdl krví a potem.

Sluneční paprsky se šinuly vzhůru k hřeben i jako němí svědkové dlouho odkládané krvavé pomsty.

Než jsme ho přivázali k bříze, Brandt mu urval ucho.

Vězně z Osvětimi by jistě potěšilo, kdyby se dozvěděli, jak tento muž zemřel.

Mrtvé tělo se kutálelo dolů po svahu. V jednu chvíli se zaklínilo o výčnělek. Hodili jsme za ním kameny a větve, aby se uvolnilo.

Kutálelo se dál. Připadalo nám, že metá kozelce. Závodily s ním houfy drnů a kamenů. Náhoda tomu chtěla, že zastavilo v poloze, ve které se havran i k očím tak snadno nedostanou.

KAPITOLA 6

POMSTA

ZAKOPALI jsme se a čekali na Gerhardovy vrahy. Zní to jako paradox, ale těšili jsme se, jak je zabijeme. Bylo to jako o Štědrém dnu, chvilku předtím, než se otevřou dveře do pokoje s vánočním stromkem. S tím rozdílem, že my jsme nebyli děti, ale krvelačné bestie.

Stege brečel. Byl jedinou čistou duší mezi námi. Porta nadával jako špaček. Drobeček názorně a s rozmáchlým gesty popisoval, co všechno esesákům udělá, až se mu dostanou do rukou. Prozatím si vystačil s lámáním větviček a trháním kytek.

Malý Legionář mumlal mohamedánské kletby. Místo, kde jsme se zakopali, tvořilo přirozenou pevnost, jistou smrtonosnou past pro ty, na které jsme čekali. Stačilo vybrat si cvičný cíl a mačkat kohoutek.

„To bude mela,“ zašklebil se Brandt, dálkový řidič, který neustále vysával děravý zub.

„To velký esesácký hovno si oskalpuju,“ ozval se ze stromu Julius Heide. Jeho úkolem bylo dát nám vědět, až se SS rota vynoří mezi smrky.

„Ne, ne, bratře Julie, to je moje práce,“ rozhodl Porta a políbil svůj dlouhý nůž.

„Vy jste se dočista pomátli,“ vykřikl Dědek. „Nechápete důsledky toho, co se chystáte udělat?“

„Hovno,“ utrousil Porta. Plivl na pěšinu hluboko pod námi. „Žádnej z těch hošánků se už nedostane domů, aby to mohl požalovat mamince. Než padne noc, po hřbetě se jim budou kutálet přežraní havrani.“

„Dáme si záležet, že jo, kluci?“ opáčil cynicky Drobeček a nasadil hledí na těžký kulomet.

„Blbouni!“ rozlítil se Dědek. „To nechápete, do hajzlu, že to, co tady plánujeme, je vražda?“

Otevřeli jsme huby.

„Řek si vražda?“ zahýkal Porta, zapomínaje, že v horách se zvuk nese daleko. „A jak potom říkáš tomu, co poslední čtyři roky děláme? Že byste nám to vysvětlil, vážený pane četaři?“ zeptal se posměšně a odplivl si.

„Pitomče!“ zafrkal Dědek. „Až do teď jsme zabíjeli naše nepřátele, ale tohle jsou našinci!“

„Nepřátele, říkáš?“ zaburácel Porta. „Možná tvoji. Já žádný nemám, jen tyhle esesácký kurvy.“

„Aha, tak ty nemáš? Jak bys taky mohl, že, ty hlavo skopová!“ To už byl Dědek dožranej. Postavil se v zákopu, který vykopal spolu se mnou a se Stegem. Shodil samopal z ramene a obrátil se k Portovi ležícímu na římse nad námi.

„Máš nějak děravou paměť, chlapče. Kéž bych si taky tak snadno nasadil klapky na oči. Tak já ti teda pomůžu. Už si nepamatuješ na ty NKVD, co jsme povraždili v Brobusku? Nepamatuješ si, jak jsi s Drobečkem a Legionářem vlastníma rukama prořízl hrdla tý sebevražedný posádce z Kyjeva? Zapomněľs už na Bosňany nebo na ty ženský z plamenometného oddílu? Ještě mi řekneš, že jsi zapomněl i na partyzána Borise a jeho bandu? Nebo to byli tvoji přátelé? Jestli jo, dáváš své přátelství najevo tím nejzvláštnějším způsobem! A to nemluvím o pěšácích na Vrcholu 754, který jsme poslali do pekel plamenomety a granáty. A co ti civilisti v charkovskejch kanálech? Posádku poltavskýho kriminálu? To všichni byli tvoji přátelé, předpokládám? Mám pokračovat?“ Dědek byl rudý jako rak.

„Tobě to teda ale mluví!“ ušklíbl se Porta. „Měl bys dělat pohřebáka v údernejch oddílech Armády spásy,“ otočil se k Heidemu a ukázal přes rameno palcem na Dědka.

„Zavři tu svoji nevymáchanou berlínskou držku, nebo tě na fleku odprásknu!“ zaječel Dědek.

Samopal držel zapřený do boku, hlaveň namířenou na Portu.

Ticho. Za ty tři roky, co jsme Porta, Stege a já byli u Dědka, se nestalo, že by na někoho z nás namířil kvér.

Překvapeně jsme na něj pohlédli, na našeho Dědka, na našeho Willieho Beiera. Namáhavě oddychoval, jako kdyby se dusil. Potom začal mluvit. Šlo to z něj ztuha, nejistě, jako kdyby přelézal zátaras z ostnatého drátu.

„Tihle chlápci od SS jsou vrahové, zvěř. Zasluhují všechno to, co pro ně chystáte. Jestli vám někdo rozumí, tak jsem to já!“

Chytl se za krk, posadil se na okraj zákopu a zdvihl oči k horám, ze kterých se ozýval zpěv SS:

Až tam, kde končí hnědá pláň,

je všechno mé…

„Ale proti zabíjení se nedá bojovat dalším zabíjením, na to nezapomeňte,“ dodal skoro neslyšně.

Porta chtěl něco říct, ale Dědek zdvihl ruku, aby byl zticha.

„Vzpomínáte si, jak ve Lvově zastřelili toho nadporučíka, toho lovce lebek?“

Dědek do každého z nás zabodl své pronikavé modré oči a pokračoval: „Vzpomínáte?“

Zopakoval otázku ještě třikrát nebo čtyřikrát, než se dočkal odpovědi. Pamatovali jsme si to, jako kdyby to bylo včera. Nadporučík vojenské policie byl zastřelen ranou do hlavy. Stalo se to na Pahlavého ulici ve Lvově. Během následné razie bylo shromážděno šedesát lidí a zastřeleno před domem, kde byl zpečetěn nadporučíkův osud. Mezi šedesáti lidmi bylo devatenáct dětí mladších dvanácti let. Veškerý nábytek byl rozsekán na kusy. Žena s dítětem byla ubita pažbami.

„Rád bych věděl, jestli ten, kdo toho poldu odpráskl, svýho činu někdy litoval? Byl nepřímo zodpovědný za smrt všech těch lidí,“ dodal polohlasem.

Stáhl si přilbu. Skutálela se z převisu na pěšinu a padala dál, dolů do údolí. Za ní se valila sprška drobných kamenů, jako kdyby si s ní hrály na honěnou. Netečným pohledem jsme sledovali její cestu.

„A ti dva esesmany, co je ve Stalinu ubodali k smrti?“ pokračoval umíněně Dědek. „Za odvetu povraždili celý Brigadenhof. Anebo když našli na cestě tu Blitzmüdel, telefonní operátorku, a uvěřili jí, že ji znásilnili dva Ivani? Během pěti minut sebrali třicet žen a odvezli je na nucené práce do rajchu.“

Ano, pamatovali jsme si to moc dobře. Později ta buchta od letectva přiznala, že ji nikdo neznásilnil. Bylo to jen divadlo. Pokrčili nad tím rameny a napařili jí deset dní arestu, že si dělala šprťouchlata z tajné vojenské policie, zatímco opuštěné děti ve vesnici hladověly a jejich matky se v Německu udřely k smrti.

Dědek se zavřenýma očima uváděl jeden příklad za druhým, zatímco z dálky se k nám neslo esesácké hulákání:

Cválají husaři, bože, kde konec je jim,

tebe tu nechali, panenko v obilí…

Porta zamrkal svýma prasečíma očkama. Stege povzdechl. Heide si odplivl. Legionář začal broukat: „Blíží se smrt, blíží!“ Jediný Drobeček se choval, jako by se ho to netýkalo.

„Jestli ty esesáky nahoře zmasakrujete,“ řekl varovně Dědek, „nepochybujte o tom, že obyvatele této oblasti postihnou odvetná opatření. Vězně jakbysmet,“ dodal po chvíli. „A vy za všechny ty vraždy ponesete odpovědnost. Každej výstřel, který potom padne, bude váš. A až bude po všem, budou z vás vrahové. Masoví vrahové!“

Dědek se nám všem, jednomu po druhém, podíval do očí, upřeně a nesmlouvavě. Potom ostře, jako když se rozštěká kulomet, vychrlil. „Střílejte, když si na to troufáte. Ale myslete na to, že s každým esesákem, kterýho dostanete, zabíjíte současně dvacet civilistů, a mezi nimi zřejmě dost velký procento žen a dětí. Školáků. Hladových capartů, co si teď někde hrajou. Střílejte, chlapci, serte na to, jen střílejte! Odjistit a do nich. Rozmašírujte je na cucky, pomstěte Gerharda, Žida, co odmítal spát na posteli, aby ji nezavšivil. Kdyby viděl, co chcete udělat, tak by vám naplival do ksichtu. Ale jestli ho chcete skutečně pomstít, tak se spakujte a padáme odsud. Potom povězte všem, co jste tady viděli. Vykřičte to do celýho světa! Nikdy na to nezapomeňte! Vyřvávejte to znovu a znovu! Musíte přežít tuhle válku, abyste to mohli všude vytroubit. Namalovat. Napsat. Mluvte o tom za dvacet let, až se bude svět točit jako předtím! Lidé nesmějí zapomenout, co se stalo jinejm rasám, těm, co smýšleli jinak než ostatní, ženám, dětem. To bude vaše pomsta za tisíce umučenejch Gerhardů.“

Malý Legionář se namáhavě postavil, jakoby k smrti unaven. „Máš pravdu, jako vždycky. Máš pravdu.“

V náhlém záchvatu vzteku mrštil těžkou nádržku plamenometu na zem, kopl do ní, nakonec do ní začal mlátit pěstmi. „Vysrat se na to všechno! Naše svoboda je v prdeli a odvaha nám je k hovnu. A když člověk sáhne po kvéru, i takoví zasraní hajzlové jako my, jen tím nahrává těm sviním nahoře!“

Praštil sebou o zem, skopl boty z nohou, roztáhl modlitební dečku, uklonil se k východu a mumlavě odříkal dlouhou modlitbu ke svému orientálnímu prorokovi.

Mlčky jsme přihlíželi, jak vlkodlak z marockých hor bezmocně chňapá po vražedném noži.

Jeden po druhém jsme se zvedli. Dědek se vydal dolů po svahu. Nerozhodně jsme ho následovali a přes ramena vysílali nenávistné pohledy zpátky k zákopu. Porta si uplivl, uchopil cylindr, narazil si ho vztekle na hlavu, pověsil si svou těžkou zbraň přes rameno a vykročil za malým, ramenatým četařem mířícím dolů do údolí. Ani jednou se neohlédl.

SS rota zpívala:

Grethe und der Hans

gehen am Sonntag gern zum Tanz,

weil das Tanzen Freude macht,

und das Herz im Leibe lacht.

Bezmocně jsme zatínali pěsti. „Mohli jsme je oddělat,“ zasyčel Heide mezi zuby. „Všechny do jednoho!“

„A nezabralo by nám to dýl jak pět minut,“ zabručel Brandt.

Porta si přehodil těžký kulomet na druhé rameno. „A já se tak těšil.“

„S takovou mi kudla za chvíli zrezne, do prčic,“ posteskl si Drobeček.

Dědek přidal do kroku. Vlekli jsme se za ním. Teprve když jsme došli na dno údolí, všimli jsme si černého kouře stoupajícího nad lesem. Překvapeně jsme zůstali stát.

„Co to může hořet?“ přemítal Dědek.

„Leda tak les,“ hádal Porta. „Ale někde dál,“ pokračoval po chvíli. Posunul si cylindr z čela. „Ani by mě nepřekvapilo, kdyby to byl Katov. Ale proč by kurva hořel?“

Stege vytáhl mapu a zaměřil ji. „Jsou to Tekolovice,“ oznámil stručně. Pachtili jsme se po skalách a horských pastvinách – tou nejkratší cestou, jako divoši, které z nás válka nadělala.

Legionář vykřikl a natáhl ruku. Jihovýchodní oblohu dusil čerstvý potah těžkého kouře.

Stege významně pokýval hlavou a zkonzultoval mapu. „Tentokrát to jsou Branovice. Chápete, co to znamená?“

„Odvetná akce,“ odtušil Dědek. „Ale za co?“

Brandt si přehodil minomet přes rameno. „Hodíme sebou a mrknem se na to zblízka. Třeba jim to ještě můžem zatrhnout.“

„Jasně, zavoláme do cestovní kanceláře a objednáme si třetí třídu do Berlína!“ zachechtal se posměšně Porta. „Anebo rovnou lůžkovej s děvkama. V Berlíně stačí už jen zatknout SS Heinricha.“

„Ta tvoje prdel s ušima je nějak moc chytrá,“ zařval Brandt, odhodil minomet a vrhl se na Portu. Drobeček, který stál za Portou, zdvihl volnou ruku a nechal ji jako buchar dopadnout na Brandtovu hlavu. Brandt klesl bez hlesu k zemi.

Porta na nehybného Brandta plivl, dal mu kopanec do zad a otočil hlavu k Drobečkovi.

„Dobrá práce, chlapče. Kázeň je třeba udržovat. Až se dostanu do krámu, máš u mě bonbón.“

My ostatní si tohoto každodenního intermezza ani nevšimli. Objevili jsme další požár, tentokrát na jihu.

„Nechápu, co se mohlo stát, že na to jdou tak tvrdě,“ řekl Heide.

„Jak jsem říkal,“ konstatoval Dědek. „Nějaká hrstka zoufalců odpráskla některýho z Himmlerových banditů a půlka tohodle kraje za to teď zaplatí.“

Po úbočí kulhal dolů pes. Porta ho chytil. Byl to napůl vlk, takový ten druh, co najdete v tomhle kraji skoro na každém statku. Prasklý kroužek na vodítku byl důkazem, že se utrhl z řetězu. Na několika místech měl spálenou kůži. Byl šílený strachem a bolestí. Musel prožít nepředstavitelnou hrůzu.

Zatímco Porta se snažil psa uklidnit, Dědek si ho mlčky prohlížel a zamyšleně potahoval z fajfky. Potom si fajfku vytáhl z úst a ukázal prstem na ležícího, kňučícího psa.

„Ten pes nepochází z žádný z těch tří hořících dědin, ale z některýho horskýho gruntu.“ Řekl to tak sebejistým tónem, že nikoho z nás ani nenapadlo o tom pochybovat.

Legionář poškrábal psa za uchem. „Jinými slovy, likvidujou aj grunty. Co se kurva… To vypadá ně něco hodně velkýho.“

Otevřel uzávěr svého lehkého kulometu, koukl se do hlavně a s nezvyklou pečlivostí začal zbraň kontrolovat.

My ostatní jsme seděli na trávě a s rostoucím zájmem sledovali počínání malého pouštního vojáka. Copak se našemu malému zjizvenému zabijákovi honilo hlavou?

Dědek se zvedl a chtěl pokračovat v pochodu, ale Legionář ho požádal o chvíli strpení. Opatrně odložil kulomet, uklonil se k východu, zkřížil pod sebou nohy a požádal Portu o cigaretu. Mizerný tabák ho donutil ke kašli. Odplivl si. Porta měl jen machorky.

„Dědek nám udělal dlouhý kázání, hoši,“ začal. „Poslechli jsme ho, byli jsme hodní, protože jsme k tomu měli dobrej důvod. Jenže teď kolem nás hoří vesnice. Důvod je jasnej – pár kolegů na druhý straně nebylo tak hodnejch jako my. Takže nevidím důvod, proč bychom měli bejt hodní my.“

„Zavři zobák,“ zařval vztekle Dědek. „Posbírejte zbraně. Musíme pohnout kostrou!“

„Moment! Poslechnem si, co má Pískošlap na srdci,“ vyzval ostatní Porta a nakopl velkou jedlovou šišku.

Legionář se záludně ušklíbl. Oči mu plály nenávistí.

„U Alláha, rozsekáme ty esesácký kurvy na hadry!“

„Ne,“ vykřikl Dědek. „Nebudeme se chovat jako prachsprostí vrahové.“

„Vzteklí psi se střílejí,“ vřískl malý Legionář, „a ta Heinrichova chátra nic jinýho není! Kdo jde se mnou, ruku nahoru!“

Porta, Drobeček, Heide a Brandt okamžitě zdvihli ruku. My ostatní se váhavě přidali. Stege jako poslední.

Když zdvihal ruku, vrhl na Dědka omluvný pohled.

Dědek jediný ruku nezdvihl

„To bude žrádlo, u Alláha,“ zasyčel Legionář a postavil se. Položil Dědkovi ruku na rameno. „My tě chápem, ale ty musíš chápat nás. Co horšího můžou esesáci ještě udělat? Už teď podpalují celá města. Povedeš nás, jako’s nás vedl vždycky?“

Dědek zavrtěl hlavou. „Půjdu s vámi, protože musím, ale velet vraždění nebudu!“

Legionář pokrčil rameny. „V pořádku, chlapci, za mnou!“

Prodírali jsme se lesem a šplhali po takových přírodních překážkách, že by před nimi kapitulovali i horští myslivci. Nás ale poháněla pomsta.

Hnali jsme se dál. Zaostřenými polními lopatkami a krumpáči jsme si prosekávali cestu hlohovým houštím. Svazovali jsme provazy a řemeny, abychom se dostali přes nebezpečné skalní převisy. Nadávali jsme, zuřili, mlátili se a hádali. Po tvářích nám tekly stružky potu. Ruce jsme měli rozedrané do krve, ale Legionář se hnal vpřed s ještě větší zuřivostí, než bylo jeho zvykem. Pohrozili jsme mu hlavněmi samopalů, ale on se jen výsměšně ušklíbl a z jeho hrdla se k modravým horským štítům vznesl marokánský bojový křik.

Najednou jsme stáli před prvním gruntem. Spálená ruina a tři zuhelnatělá těla. Dvě ženy a jedno dítě. Neřekli jsme ani slovo. Jen se dívali. Dědek hrozivě přivíral oči. Jeho tvář byla jako křída.

Nebyla jsme zrovna ta nejhodnější boží dítka. Byli jsme divoká zvěř, a to už delší dobu. Naše pěsti sevřely pevněji pažby smrtonosných zbraní. Hnali jsme se dál za Legionářem, který neustále klel.

O hodinu později jsme našli další dvě těla. Dva muži zastřelení ranou do týla. Legionář je obrátil.

„Osmatřicítka,“ konstatoval Porta, když ohmatal okraje vstřelu. Mrtví neměli u sebe žádné doklady. Nic.

„Myslíte, že to mohli udělat partyzáni?“ zeptal se esesman, kterého k nám šoupli za zbabělost.

„Kdo jinej?“ rozchechtal se Bauer. Krauseho neuvěřitelná naivita nás všechny dojímala.

Dědek mocně potáhl z fajfky a ironicky na esesmana pohlédl. Potom vytáhl fajfku z úst a ukázal na něj prstem. „Můžu ti slovo od slova říct, co zítra nebo pozítří napíšou v novinách: ,Bandité zavraždili nevinné rolníky, ženy a děti. Teroristé brutálním způsobem vypálili tři vesnice a několik statků. Odvetná opatření budou následovat co nejdříve.’ A na konci téhle snůšky lží bude podpis: SS Reichsführer Heinrich Himmler. SS Standartenführer Blobel obdrží vzápětí rozkaz od svého nadřízeného SS Polizeiführera Bracha, aby vykonal několik poprav na rukojmích. Čtenáři budou pro jistotu obeznámeni také s faktem, že bandité byli převlečeni do německých uniforem. Jo, jo, na štábu kontrarozvědky nejsou žádný blbci.“

Porta zkoumal okraje rány u jednoho ze zavražděných. Drobeček ho se zájmem sledoval. Porta si přičichl ke svému mírně zakrvavenému prstu.

„Jak to smrdí?“ zeptal se Drobeček a naklonil se nad mrtvolu.

„Tak nějak nasládle, jako kdyby už hnil,“ odpověděl Porta. „Jako sněť v první stádiu.“

„Myslíš jako ty žlutý mrtvoly v Dubrovině?“ vložil se mezi ně Legionář. Porta přikývl a čichnul si k prstu ještě jednou.

„Ten druhej si nasral do kalhot,“ oznámil Drobeček a šťouchl do mrtvoly pažbou samopalu.

„To dělali v Birkenau a v Osvětimi vždycky, když jsme je hnali do plynu,“ ozval se esesman.

Účinek jeho slov se podobal výbuchu dynamitové nálože. Obě těla byla v ránu zcela zapomenuta. Najednou mezi nás dopadlo něco nového, něco ďábelsky zajímavého. Jako smečka nachystaná ke skoku k robustnímu esesmanovi vyloučenému z řad stejně smýšlejících spolubojovníků a degradovanému k ponižující službě v jednom ze stovek trestaneckých pluků německé armády jsme obrátili své hypnotické pohledy.

„Copak ještě dělali, když jste je v Osvětimi hnali do plynu?“ zeptal se vychytrale Porta.

Esesman zbledl tak, až zmodral. Uklouzlo mu něco, co se mu dlouhé tři roky dařilo držet v tajnosti. Všechny ty noci prožité ve strachu, že ho někdo, nebo něco, prozradí. Někdo z úřadu, jako Unteroffizier Julius Heide, který byl u čety už celý rok. Jaký to byl pro něj šok, když Heideho vykopli z úřadu roty a poslali k druhé četě. Několikrát byl už blízko tomu, aby Heideho požádal o mlčenlivost. Za jeho diskrétnost by zaplatil cokoli. Ale Heide jeho materiály zřejmě nečetl. V opačném případě by o nich určitě nedokázal tak dlouho mlčet. Pokusil se od roty odejít, ale kapitán von Barring jen pokrčil rameny a vyštěkl: „Vyloučeno!“ Byl to kretén. Stejně jako všichni v téhle zavšivené četě. Zrádci, kteří zasluhovali popravit.

A teď se stalo něco nepochopitelného. Nikdo ho neprozradil. Prozradil se sám. Tiše se modlil k Bohu, jehož se v třicátém šestém, kdy se přidal k Totenkopfsverband, zřekl. Dostal se do Eickeho nelítostných dozorčích sborů pro koncentrační tábory. Jak byl pyšný, že může špacírovat ulicí v zelené uniformě SS s vyšitým stříbrným smrtihlavem na levé klopě namísto run. S jakou láskou si kolem levého rukávu přišil černou hedvábnou stuhu se stříbrným nápisem TOTENKOPFSVERBAND. Jak upřímně se tehdy smál matčinu zděšení, když se poprvé ukázal doma v obávané uniformě s umrlčí lebkou. Když otec začal blábolit o božím trestu, protože se on, lngerd, přihlásil do Eickeho dozorčích sborů, pohrozil mu vězením a zmrskáním. Ten báječný pocit, když za ním známí pouliční výtržníci vysílali bázlivé pohledy. Všichni ti, kdo se k němu dříve chovali povýšeně, chtěli být najednou jeho přáteli. Když mu hospodský odmítl dát na dluh, postavil se a hodil peníze na stůl. „Ještě přilezeš a budeš mi zobat z ruky!“ křikl na něj a v přeplněném hospodském sále bylo najednou ticho jako v hrobě.

Hned následujícího dne vhodil do táborové schránky, schránky, kterou vybíral sám Eicke, lístek. Napsal na něj krčmářovo jméno s adresou a červeným písmem připsal ZRÁDCE.

Když ho ve dveřích sousedního domu gestapo zatýkalo, díval se na to z okna. O tři týdny později byl hospodský v lágru. Ještě tentýž den visel přes kozu a dostal svých prvních deset ran.

Velitel Eicke sice ztropil cirkus kolem toho, že nepodal hlášení před bičováním vězně, jak bylo jeho povinností, ale to mu bylo jedno.

Stejně to byl pitomec, ten hospodský. Jednoho dne v lednu 1938 vběhl do drátů. Pochovali ho spolu s padesáti Židy, které pověsili za stájemi.

Den, kdy nastoupil v Gross Rosen jako Unterscharführer, byl jedním z nejkrásnějších v celém jeho životě, tak na něj taky častokrát později vzpomínal. Stal se velitelem psovodů. Smůla byla, že SS Hauptsturmführer Streicher, který měl na starosti výkazy, byl kretén. Nadělal zbytečný rozruch kvůli tomu, že psi trochu pokousali jednoho ze zrádců. Je sice pravda, že nakonec natáhl brka, ale tady by je natáhl stejně, zatraceně. Za výmarské republiky býval údajně ministrem. Starý chcípák, co se složil pokaždé, když dostal palicí po hlavě.

Hauptsturmführer zažádal o vyšetření záležitosti se psy. Nebýt nedávného povyku kolem „Hopla hop“, nic by se nedělo. S „Hopla hop“ to možná trochu přehnali, to byl ochoten přiznat, přestože se jednalo o pár mizerných zrádců. Přišel s tím Steinmüller, Oberscharführer z bloku sedm. „Hopla hop“ se postupně rozrostlo o další vynálezy. Za bývalé ovčí chlévy nahnali několik vězňů, na hlavy jim postavili plechovky a aby jim nespadly, pohrozili jim zbičováním. Potom jim prázdné plechovky sestřelovali z hlav.

Někteří skončili přirozeně s kulkou v mozku, anebo se zraněnou hlavou. Cvičné střelby to ale byly k nezaplacení a navíc skvělá zábava.

Vězni vybraní pro „Hopla hop“ museli také běhat závody přes latríny, aby je dozorci ve chvíli, kdy byli uprostřed lávky, shodili dolů. Byl to hrozně legrační pohled, jak se pruhovaní plácali uprostřed hoven. Taky se stalo, že se jich pár utopilo. Tyhle zrádcovské krysy si stejně nic lepšího nezasloužily.

Byla to královská zábava! Vedle boxerských zápasů kostlivců skýtalo „Hopla hop“ spoustu dalších druhů povyražení. Jenže Steinmüller zašel bohužel příliš daleko. Připoutal tři vězně v bunkru k radiátorům. Aby zjistil, co vydrží.

A kretén Streicher se to domákl. Dostat do rukou toho, kdo je práskl! Co jen kolem toho nadělali! Streichera se jim ale podařilo zlikvidovat. Dostal se před vojenský soud SS jako zastánce zrádců a nepřátel Říše. Vyhodili ho z SS a přeložili k letectvu. Říkalo se, že padl v Polsku.

Z Gross Rosen ho převeleli do Ravensbrücku. Tam to bylo celé o ženských. To byly časy! Táborový Stabsscharführer, který měl z dvacátého třetího Řád krve, byl posedlý sexem. Co ten si na ty holky nevymyslel! Člověka po takovém představení docela přešla chuť.

Velitel v Ravensbrücku si na vyšetřování nepotrpěl. Měl své metody.

Mrskat ty rajdy byla zábava nade vše! Kolikrát z toho člověka bolelo celé tělo. Velitel byl sice mírný, ale stejně měl kolikrát namále. Jedna z těch dračic se ho pokusila udat, protože na ní udělal habaďůru a přivedl ji do jiného stavu. Jenže než to stačila vynést na světlo, učinil příslušná opatření, aby ji odstranil. Díky dobrým vztahům s jedním sanitářem ve zdravotnickém středisku se mu příčinu smrti podařilo ututlat.

Uškrtit ji byla obrovská fuška – přestože použil tenký provázek, který měl být podle Ernsta obzvláště účinný. Ernst sám to několikrát vyzkoušel. Kdepak, není nad injekci benzínu. Ta je mnohem jednodušší. V Birkenau si to měl možnost mnohokrát ověřit. Velitelem tam byl sice Hoss, ale rozhodující slovo měl Lorentz. Tvrdej chlap. Třikrát zbavený velení pro přílišnou krutost.

Tři měsíce sloužil ve vyhlazovací sekci. Zpočátku se mu dělalo trochu nevolno, když sháněli tisícovku Židů k dávce Cyklonu B. Člověk si ale zvykne na všechno. Docela ztratil pojem o počtu Židovek, které musel pistolí malé ráže za zdí odstřelit. Ty, které odmítly vzít své děti do plynových komor.

Nejhorší v jeho životě byl až do nedávna den, kdy ho vyhodili z dozorčí služby. Udělal to Untersturmführer Rochner.

Říkali tomu fraternizace. Zúčastnil se znásilnění jedné ženy z Bukurešti. Smůla byla, že ho spolu se čtyřmi kumpány, přistihli se spuštěnými kalhotami.

Nejprve ho poslali do polního výcvikového střediska SS v Krakově, kde se mu se zanícenou nohou podařilo dostat na ošetřovnu. Ten zánět ho přišel na tisíc marek. Myslel si, že válka tím pro něj skončila, ale mýlil se. Z ošetřovny putoval rovnou do Celovce, kde nastoupil u SS divize Der Führer, spolku imbecilů, jejichž svrchovaným přáním bylo zemřít jako hrdinové.

Měsíce strávené v potu, zoufalství a strachu – až do zběhnutí v Charkově hned první den v první linii.

Potom vojenský soud SS. Degradace. Arest a Torgava. Později mu při vzpomínce na měsíce strávené v torgavské vojenské věznici běhal mráz po těla. Ta nepředstavitelná hrůza – být vyloučen ze slavné dozorčí stráže SS!

Potom už jen dny a noci strávené s těmi nejhoršími kriminálními živly v tomhle odporném trestaneckém pluku wehrmachtu.

A teď by ho tahle verbež chtěla vyslýchat, jeho, Führerova vojáka a bývalého dozorce v koncentračním táboře. Nafoukl se, ale při pohledu na Portu, Drobečka a Legionáře jeho odvaha splaskla jako propíchnutý balonek.

Člověk nikdy nevěděl, co tyhle psychopaty může napadnout. Tváří v tvář člověku z horních vrstev museli čelit děsivému pocitu méněcennosti. Byla to zvířata schopná čehokoli.

Vzpomněl si na kapitána Maiera a Obersturmführera Gratwohla. A teprve co tahle sebranka udělala se Sonderführerem Hansenem!

Čelo se mu orosilo potem. Má volat o pomoc? Možná jsou jeho přátelé z SS nablízku a uslyší ho. Kéž by tomu tak bylo. To by tahle kriminálnická chamraď něco zažila! Nahlásil by SS všechno, co měli v úmyslu vykonat a taky všechno, co plánovali. Následovalo by několik výstřelů zblízka do zátylku. Už jen ta představa mu dodala odvahu.

Ale co má k čertu znamenat tohle? Porta vstává a jde k němu. Velmi pomalu. Jako kdyby se přesouval od jednoho neviditelného stromu k druhému.

„Nesahej na mě,“ chtěl vykřiknout, ale z jeho rtů nevzešel ani hlásek. Nedokázal už prolomit to nesmírné ticho znamenající smrt. SMRT! Cítil, jak mu v ústech tuhne, vysychá, jak mu natéká jazyk. Bylo mu hrozné teplo.

Legionář, marokánský netvor, ta malá, odporná, zjizvená, nelidská bytost, se k němu blížil taky, na tváři podivný úsměšek.

A stále to ochromující ticho. Bože, jak jen ticho může být tak strašlivé! A teď Drobeček, gorila, a Julius Heide, sígr. Blížili se mírně nahrbení, jako kdyby chtěli někoho nabrat na rohy. Zlodějíček Brandt vytáhl nůž.

Ale zabít ho přece nemůžou. Ó, ano, a snadno. Velmi snadno. Ne, ne, to nemůžou. Dědek řekl, že by to byla vražda. A přece! Sonderführera Hansena zabili. A pomalu. Byla to vražda. A Gratwohla pověsili. To byla také vražda. A kapitána Meira zastřelili. Také vražda.

Vzteklá zvířata! Zrádci! Bude bojovat. Má pušku. Nějaký rachot. Podíval se dolů a hned nepochopil.

Kristepane! Porta mu pušku vyrazil z ruky. Teď proti jejich nožům a automatickým útočným zbraním nic nezmůže.

Usmívali se a nic neříkali. Cenili přitom zuby a vrčeli. Opravdu teď zemře? Nechtěl zemřít. Jak nádherné je žít! Konal jen svoji povinnost. Povinnost vůči své zemi. Nic víc. Ale mohou to tihle zločinci vůbec pochopit?

Dědek ho mlčky pozoroval. Jeho oči byly temné. Už to nebyl Dědek. Byl to jeho nepřítel. Už neříkal: je to vražda!

Kruh se stahoval. Stáli těsně kolem něj. Stal se desítkou uprostřed terče.

Pěsti a nože vystřelily. Tělem mu projela spalující bolest. Zavřeštěl stejně jako Gerhard.

„Ježíši Kriste, pomoz mi! Pomoz mi! Svatá panno, pomoz mi!“ Svezl se k zemi. „Svatá panno“ křičel, ale z jeho hrdla vycházelo jen sípání. „Pro zbytek života ze mě bude kněz! Bože Dobrotivý, budu ti sloužit a už nikdy tě neodmítnu. Ach, pomoz mi proti těmto démonům!“

Hory se obrátily. Nebe se rozevřelo.

Svázali ho popruhy. Nechali ho ležet, zatímco za netečného mlčení kouřili cigarety.

Mladá bříza se pomalu sklonila k zemi jako katapult. Věděl, co přijde. Z hrdla mu vyšel zběsilý chroptivý řev. Že by přicházel o rozum?

Bůh ho neslyšel. Slyšel ho jen ďábel a radoval se. Když umíral, všechny končetiny, všechny kosti měl vyrvané z kloubů.

Ryčel celých deset minut, než zemřel. Porta tvrdil, že to trvalo příliš krátce.

„Svině!“ bylo jediné, co Dědek řekl.

Než jsme ho shodili do strže, Legionář na něj plivl. Jakoby nikdy nebyl.

Hlídka se vlekla dál. U jedné kouřící rozvaliny jsme narazili na esesácký oddíl. Nevystřelili jsme. „Allah el Akbar,“ dlouhý bojový pokřik malého Legionáře v těch horách už nezazněl.

Naše touha po krvi se ukojila na neznámém esesmanovi.

Gizela spala. Políbil jsem ji. Probudila se a protáhla. Vzala mě rozespalýma rukama kolem krku a vášnivě mě políbila. Spala dlouho.

„Ten Žid, kterého jste našli, zemřel?“

Znovu jsem ji políbil. Odpovídat jí nemělo smysl.

Dole na ulici zařinčela dvanáctka. Voják z pancéřových sborů a dívka v lila spodničce se v posteli s nebesy znovu spojili, zatímco Gerhard Stief hnil dál ve svém hrobě.

V bordelu bylo čisto a pořádek. Na krokvích už neseděl prach. Dorazilo čerstvé maso. Velká ryba zavěšená nad stolem Madame zmizela. Místo ní trčela ze zdi býčí hlava. Na jeden z rohů někdo zavěsil průsvitnou punčochu a světle modré kalhotky. Zůstaly tam viset jako logo podniku.

Legionář se téhle hry samozřejmě účastnit nemohl. Když jsme s holkami zmizeli nahoře, usadil se za stolem s pěti láhvemi vína a miskou pein-pein z čínské restaurace dole ve sklepě.

Dvě holky, které byly v Africe, zůstaly dole, aby mu dělaly společnost. Člověk z nich až cítil velbloudy. A Kabyly.

Na řadě stolů tančila nahá žena. Kroutila se a vlnila břichem dopředu, dozadu a dokola jako obručí. Osvětlovaly ji barevné reflektory. Červený se pokaždé zastavil na nějakém intimním místě.

Málem jsme Drobečka neudrželi na místě. Legionář ho musel nakonec praštit flaškou po hlavě.

KAPITOLA 7

ZÁSNUBY

Z NOČNÍ výpravy jsem dorazil těsně před vizitou. Kamarádi mě sice kryli, ale „Bitevní loď“ byla jako obvykle všude tam, kde neměla co dělat. Zastihla mě ve dveřích. Zpražila mě vražedným pohledem a klášterními chodbami zaduněl její chlapský hlas. „Padej na oddělení, mizero!“

„Zajisté, sestro,“ zamumlal jsem pokorně.

Výrazy, které mi vybuchovaly za zády jako utichající bouře, mohly být čímkoli, jenom ne výrazy mateřskými.

„Jaký to bylo?“ vyzvídal Drobeček. Aniž by vyčkal na odpověď, zazubil se a dodal: „Taky jsem se zrovinka vrátit z pichu. Tři naráz. Už jste si to někdy zkusili, chlapi? Je to jako vyletět rovnou do nebe – toho, co o něm furt žvaní ta česká svině Mouritz – a bejt tam uvítanej harfou a zpěvem dívčích andílků ve světle fialových kalhotkách, opentlenejch kozolapkách a červenou mašlí v roklince.“

Zamlaskal a olízl si masité rty. Právě se nám chystal v barvitých detailech líčit své noční eskapády, když ho vyrušila vizita.

Doktor Mahler zastavil u Mouritzovy postele a podíval se do složky, kterou mu Bitevní loď podala. Jako obvykle si pobrukoval. Něco málo přečetl, hlubokým hlasem zabroukal další melodii a upřel na Mouritze, dobrovolníka ze Sudet, pronikavý pohled.

„Jakpak se má dneska náš dobrodruh?“

„Žádná sláva, Herr Oberstabsarzt,“ zařval Mouritz, jak ho to naučil četař ve výcvikovém středisku.

Na pobrukujících rtech doktora Mahlera se objevil nepatrný úsměv.

„Opravdu? Drahý příteli, nejste ani zdaleka tak nemocný, jak se domníváte.“

Otočil se a podíval se na Drobečka ležícího v pozoru na posteli, ruce natažené podél těla. Vypadal jako roztomilý idiot.

„Pacient se cítí lépe!“

Drobeček polekaně zafuněl, ale doktor Mahler ho nevnímal. Usmíval se a pořád si broukal.

„Pacientův celkový stav je vzhledem k okolnostem yýborný. Pacient tudíž žádá o propuštění do rekonvalescentního praporu své divize.“

Drobeček se vzepřel na loktech a užasle na Mahlera vyvalil oči. Doktor se na velkého uličníka podíval a usmál se.

„A protože nevidím důvod, proč pacientovu přání nevyhovět, bude propuštěn…“ doktor Mahler začal počítat na prstech.

„Sedmého v úterý,“ přispěchala mu na pomoc Bitevní loď.

Doktor Mahler znovu nasadil ten svůj pobledlý úsměv a přívětivě pokýval hlavou. „Dobrá, sestro, tedy sedmého v úterý!“

Drobečkovi upadla čelist. V očích měl vepsanou hrůzu. Jako my ostatní neměl tušení, co má doktor Mahler za lubem.

Plnicí pero, kterým Bitevní loď dělala zápis, skřípavě protestovalo. Její kulaté tváře se jen leskly.

Drobeček k ní vyslal srdcervoucí, prosebný pohled.

Doktor Mahler se otočil zpátky k Mouritzovu lůžku.

Vzal sudetského mládence za ruku a k naší velké radosti řekl: „Žijte blaze! Doufám, že se vám u nás dobře odpočívá.“

Drobeček s úlevou klesl zpátky na polštář.

„Pacient se mi zdá nějak bledý,“ poznamenal doktor Mahler a upřel na Drobečka starostlivý pohled. Bitevní loď zafrkala a podala hlavnímu lékaři nadité složky, ve kterých se více hovořilo o jeho kázeňských trestech než o jeho zdravotních potížích. Prohmatal Drobečkovu jizvu a poslechl si jeho srdce. Potom mu k plicím přiložil stetoskop.

„Pacient má výrazné potíže s dýcháním. Zanícené průdušky,“ diktoval.

Bitevní loď zdráhavě přiměla své skřípající plnící pero k pohybu. Na Drobečkově tváři se objevil výraz nesmírného utrpení. „Výrazně nepravidelný dech a silně potažený jazyk.“

Drobeček vyplazoval jazyk, kam až mohl. Byl to nevábný kus masa zdevastovaný tabákem a alkoholem.

„Jak jinak, příteli?“ zeptal se jízlivě doktor Mahler a upřeně sledoval Drobečkův trpitelský obličej.

„Když ležím, Herr Oberstarsarzt, tak se to ještě dá vydržet,“ zaskuhral Drobeček hlasem umírajícího. „Ale jak si stoupnu a chci něco dělat, jsem v ten moment k ničemu.“ Výmluvně mávl rukou. „Je mi tak divně, Herr Oberstarsarzt, jakoby se mi všecko motalo v hlavě. Pracky mám jako z rosolu, jako když člověk proleze všecky lokály ve městě a ve čtyry ráno se vrací na blechárnu. Je to na houby, Herr Oberstarsarzt, na houby. Dobře mi dělá jenom horizontála.“

„Hmm,“ pokýval chápavě hlavou doktor Mahler a zadumaně si pobrukoval Radecký marš.

Okamžik to vypadalo, že se Drobeček přidá, ale než mohl začít, doktor Mahler kývl hlavou. „Rozumím. Apetýt žádný, jen žízeň?“

„Ne, žádný.“ Drobeček slabě zasténal, nemaje nejmenší potuchy o tom, co to slovo znamená.

Doktor Mahler s úsměvem přikývl a pokračoval v diktování zápisu. „Pacient týden na protihorečkovou dietu. Pouze na lůžku. Horké zábaly. Teplé obklady. Střídavé koupele. Klystýry. A pro každý případ i zkušební jídlo, s gumovou trubicí.“

Bitevní loď v zlomyslném úsměvu obnažila svůj zažloutlý chrup. Doktor Mahler se kývnutím hlavy s Drobečkem rozloučil a odplul k dalšímu pacientovi.

Hrůzný dopad doktorových slov Drobečkovi došel teprve, když bylo po vizitě. Nadával a klel, ale věděl, že svému osudu neujde.

Klystýr si vzala pod patronát sama Bitevní loď. Rozumí se, že s Drobečkem nezacházela v rukavičkách.

Prskali, vrčeli a vyhrožovali jeden druhému. Vnímali jen stříkačku a toho druhého. Drobeček musel přidržovat hadičku. Voda cákala na všechny strany, ale vrchní sestra se nehodlala vzdát. Drobeček řval, že se na ni vysere, a myslel to doopravdy.

„Zavolám na tebe vojenskou policii a půjdeš před soud!“ řvala Bitevní loď a mávala stříkačkou. Obličej měla rudý a nateklý vztekem.

„Na celým světě není jedinej vojenskej tribunál, kerej se bude zabývat tím, jestli tě poseru nebo ne,“ zařval Drobeček.

Bitevní loď houkala. Drobeček syčel. Svůj klystýr ale dostal, do poslední kapky vody, i když to trochu trvalo.

„Ne abys to hned pustil,“ zahřměla vrchní sestra, než s prázdnou stříkačkou vypochodovala z oddělení.

Drobeček moc dobře věděl, že se vrátí, aby mu píchla injekci, a tak to za nepřetržitého proudu nadávek vydržel celou hodinu. Byl jediným pacientem, který dostával injekce přímo od vrchní sestry. Používala k tomu tu nejstarší a nejtlustší jehlu, kterou v nemocnici našla, a píchala mu ji obzvlášť pomalu, aby si mohla vychutnat jeho řev – rajskou hudbu pro své uši.

Sklonila se nad ním a… než mu stačila jehlu zabodnout do jeho chlupatého pozadí, stalo se. Vytryskl blátivý gejzír doprovázený několika detonacemi, vedle kterých byl výbuch Vesuvu jen malým letním ohňostrojem v zahradě za domem. Zůstala hrdinně stát, přestože jí zástěra nepřestavitelně páchla. Potom vybuchl vulkán v plné síle. Zděšeně vykřikla a s kašláním začala couvat, zatímco Drobeček se chechtal, až se celá postel třásla. Vytáhl si jehlu ze zadku a mrštil s ní o zeď.

„Odporné prase,“ zasyčela poražená Bitevní loď. „Za tohle se zodpovíš před vojenským soudem. Budeš sedět, až zčernáš.“

„Hovno,“ usoudil Drobeček a vyplivl otevřeným oknem proud tabákových slin.

Bitevní loď zachrčela jako raněné zvíře, vrhla se na Drobečka, chňapla ho za obě uši a přibouchla mu hlavu o okraj postele.

„Merde, „řekl lakonicky Legionář a pokračoval v četbě koránu.

Bitevní loď nebyla jediná, koho vulkanická erupce zasáhla. Láva pokrývala celé oddělení. Dokonce i hodiny na zdi se během několika následujících dní začaly předbíhat – neklamné znamení, že mechanismus dostal zásah.

Další klystýr už Drobeček nedostal.

Osm dní nato se příšerně opil a probil si cestu k Bitevní lodi, která si ve svém pokoji četla svoji oblíbenou knihu Žena dvou mužů.

Z místnosti se ozývala strašlivá vřava, do níž se nikomu nechtělo zasahovat. Doktor, který měl službu, byl v nemocnici teprve krátce. Jedna ze sester ho v poslední chvíli stačila varovat. A protože byl dost chytrý, řídil se její radou a do souboje titánů se nezapletl.

Minula hodina a v místnosti panovalo naprosté ticho. Došli jsme k závěru, že jeden z nich přišel o život.

Když se ticho protáhlo na dvě a půl hodiny, začali jsme uvažovat o tom, jestli se přece jen nemáme podívat, co se uvnitř přihodilo. Najednou ale scházeli ruku v ruce po schodech, Drobeček s modřinou pod okem a v neuvěřitelně čistě vykartáčované uniformě. Boty a opasek se mu leskly jako nikdy předtím.

Bitevní loď měla na sobě červený plášť. Připomínala napěchovaný pytel brambor. Na hlavě měla modrý klobouk s bažantím perem. Aniž by nám věnovali jediný pohled, s duněním seběhli ze schodů a zmizeli na Zirkusweg ve směru na Reepebahn.

Vrátili se v časných ranních hodinách. Drobeček byl nepředstavitelně opilý a Bitevní loď se chichotala jako dívenka. Kolem zápěstí měla provázek s červeným balónkem.

Drobeček se s blábolením skácel do cizí postele. Když se proti tomu majitel ohradil, odletěl na druhý konec místnosti. Drobeček se ve spánku culil a mlaskal jako přežraný divočák. Táhla z něj vůně salónů.

Mouritz, sudetský Němec, se začal modlit. Čas od času motlitbu přerušil a Drobečka proklel.

Drobeček se zamiloval. Choval se jako blázen. Mít na to odvahu, tak bychom se mu vysmáli, ale to si nikdo z nás nedovolil.

Byla to ohromná legrace sledovat, jak se chystá, vyrazit. Až do té doby považoval mýdlo za zbytečnost, kterou používají jen pitomci a baby. Hřeben byl pro něj znamením pokročilého duševního úpadku. Stejně tak pohlížel na parfémy a vlasové vody.

Teď ovšem stál uprostřed pokoje a pokoušel si rozčísnout vlasy. Příliš se mu to nedařilo. Přes veškeré jeho snahy se mu hlavě ježil vytrvalý kačírek.

„Dejte mi nějakou voňavku, či co za sajrajt na to dávají,“ zamumlal a obrátil se od zrcadla, v očích bezmocný pohled.

„Vlasovou vodu,“ opravil ho Legionář a hodil mu litrovou láhev vlasové vody.

Drobeček si bez meškání vylil celý obsah flakónu na hlavu. To vše z lásky. Plivl na kartáč a pokusil se neposlušnou kadeř přelstít. Marně. Zoufale se rozhlédl, popadl nůžky a kačírka ustřihl.

Vypadal nebezpečně, ještě nebezpečněji než obvykle. Když jednoho kamaráda přinutil, aby mu vyleštil boty, druhého, aby mu vyžehlil a vykartáčoval uniformu, postavil se před malého Legionáře. Vypadal jako mírně přerostlý klučina, kterého maminka právě vydrhla, oblékla a poslala na vánoční besídku do nedělní školy.

„Vypadám dobře, Pískošlape?“

Legionář našpulil rty a pomalu zhoupl nohy z postele. Zkoumavým pohledem Drobečka obešel kolem dokola, aby si ho důkladně prohlédl.

„Řeknu ti, vypadáš skvěle,“ vynesl rozsudek Legionář a na potvrzení svých slov kývl hlavou. „Snad jen ty kalhoty máš na prdeli trochu moc natěsno.“

„Myslíš?“ zeptal se úzkostným hlasem Drobeček a přejel rukou po mohutné mase nadbytečného materiálu v kalhotách.

„Ale co, k čertu, stejně to není vidět,“ ujistil ho Legionář. „Jdi a skóruj. Vypadáš jako nefalšovanej elegán. A voníš teda jaksepatří, kruci.“

Svalil se zpátky na postel, vytáhl zpod matrace láhev a dlouhými doušky se napil.

„Tak já běžím za Emou,“ Drobeček se zašklebil a znovu si upravil blůzu.

U Mouritzovy postele se zastavil a ukázal na děsem ochromeného dobrovolníka ze Sudet. „Teď se za mě hezky pomodlíš, špicle, jinak ti zlomím krk, zmetku.“

Aby podtrhl vážnost svých slov, pleskl Mouritze furažkou po tváři. Potom zmizel.

O pár minut později se přihnal zpátky jako rozzuřený býk, sebral Mouritze z postele a pohazoval s ním z jednoho kouta do druhého. Tutéž jízdu absolvovali ještě další tři nešťastníci, než se trochu uklidnil.

Sedl si vedle Legionářovy postele a zarytě se rozhlížel po pokoji.

„Vši, svrab a blechy,“ zavrčel. „Nějaká prasnice z rozpadlýho svinčíku bude Drobečkovi, říkat, že smrdím jako zkrachovalej bordel!“

„To sis nechal líbit?“ zeptal se užasle Legionář.

„Jenom proto, že mě překvapila. Ať se propadnu, dybych to měl strpět i podruhý,“ burcoval se k ještě většímu vzteku Drobeček. „Taková překrmená mšice! Vyhodí mě, protože voním jako džentlmen – to už je trochu moc!“

Drobeček se předklonil, podepřel si rukama hlavu a pohlédl nahoru na Legionáře, svůj idol, který sledoval Drobečkovu němohru z postele v poloze vleže na břiše.

„Chytnu ji pod krkem, mrsknu ji z třetího patra, a do sklepa dopadne jako bomba. Takový musí dát chlap jasně najevo, kdo je tady pánem, nemám pravdu? Jasný jako facka. Nemám pravdu?“ zopakoval nejistě.

Legionář přikývl.

„Naprostou. Musíš jí ukázat, jak se věci mají, jinak s tebou bude zametat – vodit si do postele jiný zahřívače a podobný sviňárny.“

„Na tyhle věci já seru, Pískošlape. To mě nebere. Každý by měl mít právo se trochu pobavit, jako všichni. A Ema se tak snadno neopotřebuje. Ovšem když je někdo nafoukanej a sprostej,“ Drobeček se dostával do ráže „to už je kurva příliš. Ta malá mizerná mrcha! Zdvořile jsem zaklepal na její dveře a jako slušně vychovaný muž řekl: ,Emo, drahá,’ víš, jako v tý knížce, cos mi četl, o tom, jak se kultivovaný lidi jako my dva maj chovat. A víš, co mi ta piksla odpověděla? ,Ztrať se, ty prase! Smrdíš jako mrtvola.’ Já v klidu, jaks mě to učil, na to: ,Dovolíš mi usednout po tvém boku, drahá?’ A ta tlustá jepice roztáhne mordu od ucha k uchu a zeptá se mě, jestli mi nepřeskočilo. To už mě dožralo.

V tu ránu jsem zapomněl na všechno, cos mi o slušném chování četl. Přirozeně jsem jí jednu ubalil, ještě teď je z toho rozkejchaná. Jenže ona je z hrubýho zrna, opravdovej šmirglpapír, a člověk nemůže očekávat, že mu po jedný ráně do zubů padne k nohám. ,Ty jsi jak chodící klišé,’ povídá. Co je to klišé, Pískošlape? A nakopne mě přímo sem, do mýho nejcitlivější místa, však víš, takže jsem se zkroutil jako paragraf. Potom mě drapla za vlasy a vrazila mi koleno do ksichtu. Potom si už jen pamatuju, jak sedím na schodech. Díky bohu, že sem nespadl. Mohl jsem si klidně ublížit.“

Nad tím, jak by dopadla vrchní sestra, kdyby měl víc štěstí, se Drobeček nepozastavil.

„Ser na ni,“ doporučil mu Legionář. „Máš s ní strašně moc problémů. Ženský jsou nevyzpytatelný. Zajdi si do bordelu a najdi si pořádnou děvku. To máš jednodušší. Tahle si tě nezaslouží. V bordelu vysolíš prachy na dřevo a tím to hasne. Zaplatíš tolik, kolik je třeba, a za svoje, to je jasný.“

„Ne, to radši skončím v pekle,“ zapřísahal se Drobeček. „Týdle kobylky se nevzdám. Víš, kolik v ní je ohně, hergot? Ta tlustá čubka ještě pozná, zač je toho loket. Však já jí ukážu. Jsem přece bojovník, no ne?“

„Seš vůl,“ opravil ho vlídně Legionář. „A dřív nebo později to zjistíš sám, na to vem jed.“

„Kdo že je vůl?“ vybuchl Drobeček a výhružně se postavil.

„Ty,“ usmál se Legionář, „a já, Alfred Kalb, bývalý kaprál u druhého cizineckého pluku, ti to říkám jako fakt.“

Drobeček zaskřípal zubama a začal měnit barvu. Obě pěsti měl zaťaté, připravené vystřelit. Jeho malá, rybí očka opatrně zamrkala. Potom najednou zplihl.

„To že jsem?“

Hlučně se svalil vedle Legionářovy postele a třískl pěstmi o podlahu. Do něčeho třísknout musel.

„Je to kráva, fakt že je,“ prohlásil rozvážně. Po krátké odmlce pokračoval: „Až mě příště přijde stáhnout na nějakou upocenou noční šichtu, řeknu jí: ,Emo, ty opuchlá kurvo…’ anebo je snad lepší bachratá mrcho, ty mi můžeš leda tak políbit prdel. My dva jsme spolu skončili, ropucho.“

„Tohle jí vážně řekneš?“ zeptal se skeptickým tónem malý Legionář.

Nadávající, láteřící Drobeček přikývl. Přehnal se přes pokoj, nakopl umyvadlo, preventivně vypleskal Mouritze a pohrozil Steinovi pěstí. Potom zařval z okna na cyklistu, který se, nic netuše, ukázal dole na Zirkusweg se dvěma pneumatikami na rameni, které musel někomu stáhnout z kola.

„Co to tady předvádíš, blbečku?“

Drobeček s upokojením zaznamenal, že jeho nenadálý řev cyklistu vyděsil k smrti. Uplivl si a začal si hvízdat melodii vzdáleně připomínající nápěv z „Veselé vdovy“. Když už nevěděl, kudy kam, přikázal Mouritzovi, aby zazpíval nějakou církevní píseň. První tři neprošly.

„Konec písně! Další! Raz, dva, tři čtyři!“ kopal Drobeček rytmus do Mouritzovy postele.

Když se Mouritzovi nepodařilo vyhovět Drobečkovu náhlému estetickému rozpoložení, musel proplazit tři nebo čtyři kolečka pod všemi postelemi a nakonec skončil ve vlastní posteli, na kůru, odkud musel svým chrámovým hlasem odzpívat další chvalozpěv. Připomínal křesťana na cestě ke lvům.

Nasupený Drobeček strčil hlavu pod kohoutek a vytřel ji o první prostěradlo, které nahmatal. Dotyčný pacient i povlečení byli staženi na podlahu.

„Stein, Bauer, vy dva půjdete se mnou. Vyprášíme děvkám kožichy,“ rozhodl.

„Tak brzo?“ namítl udiveně Stein, zatímco Bauer se začal beze slova oblékat.

Legionář se přidušeně zasmál. „Bon, tak jdeme. Trochu pohybu nám neuškodí.“

Drobeček trefil Mouritze botou do hlavy.

„Hlasitěji, kněžoure. Ten tvůj nebeskej marš je hovno slyšet.“

Nešťastný dobrovolník ze Sudet kvílivým sopránem pokračoval v boji s evangelickou písní.

Vyrazili jsme. Cestou dolů po schodech Drobeček nakopl kbelík s vodou. Voda se rozprskla na všechny strany.

Dělal kravál, kudy chodil.

„Ty cuchto,“ zařval na uklízečku lesknoucí se sádelnatým, samolibým nacionalismem od hlavy až k patě. „Ten kýbl’s tam dala schválně, abych si zlomil krk. Dám tě zavřít za sabotáž proti bojovým silám Říše!“

Žena ho sežehla pohledem, dala si červené pěsti na své kypré boky a zasyčela: „Udělal’s to schválně, sprosťáku! Taková drzost! Půjdeš před vojenský soud a budeš viset!“

„Ha, ha, ty hitlerovská ježibabo,“ hekl posměšně Drobeček a nakopl kýbl podruhé. Proletěl skleněnou výplní shrnovacích dveří.

Ženská zavřeštěla a v bezmocném vzteku spráskla ruce na obě tváře.

S předepsanou ocelovou helmou na hlavě a pistolí na opasku přispěchal na scénu službu konající důstojník.

„Kopl mi do kýblu,“ yychrlila na něj uklízečka. „Urazil Führera. Řekl, že jsem hitlerovská ježibaba!“

Strážní důstojník byl mladý a nezkušený. Jeho světle modré oči se divoce blýskaly, jak tomu bylo mezi mladými poddůstojníky zvykem. Podíval se na rozkolébaný kbelík na vydlážděné podlaze. Podíval na rozbitou výplň shrnovacích dveří. Všiml si hadru uprostřed podlahy.

„Pozor!“ zavelel a vyšponoval se.

Nesmírně pomalu jsme stáhli paty k sobě a zaujali postoj, který bylo při troše dobré vůle možno považovat za pozor.

Uklízečka se rozzářila. Vytřela si ruce do špinavé zástěry s vybledlým orlem uprostřed břicha a vyčítavě napochodovala do chodby.

Drobeček upíral přihlouplý, netečný pohled do prázdna. Snažil se proniknout zrakem skrze nástěnku s výčtem povinností ambulantních pacientů při vstupní prohlídce.

Službu konající důstojník se před ním nafoukl a s vystrčenou hrudí zakvičel: „Já už se o tebe postarám, mizero.“

Drobeček zdvihl hlavu a přejel horlivého roťáka ze zdravotního v helmě určené pro větší hlavu pohledem, v něž se zračilo rozpoznání příznaků počínajícího šílenství.

„S tebou mluvím, ty otrapo!“

„Se mnou?“ zeptal se užasle Drobeček a ukázal na sebe prstem.

„Bože dobrý!“ snažil se zařvat roťák, co mu hrdlo stačilo, ale bylo z toho jen zaskřehotání.

„Víte, pane,“ zašklebil se nenuceně Drobeček, „podle předpisů mám být oslovován podle hodnosti. I když mě chcete zprdnout.“ Strčil rukáv roťákovi pod nos tak blízko, že musel uskočit, aby nebyl odstrčen. „Jak Herr Unteroffizier může vidět, jsem desátník a žádám, abyste mě podle toho oslovoval.“

Tváře nám zahořely nadšením. Že z Drobečka vypadne odpověď hodná Porty, nikdo z nás nečekal.

„Takový balík jako ty mě chce poučovat?“ zařval roťák. „Odpověz, když s tebou mluvím!“

„Zřejmě máte něco s ušima,“ odvětil tichým, milým hlasem Drobeček.

Roťák vyskočil, jako když šrapnel z minometu dopadne na skalnatý terén. Odmítal věřit svým uším. Neschopen slova chvíli, zíral na vyšklebeného Drobečka, který se nemohl dočkat pokračování.

„Zopakuj to,“ dostal ze sebe nakonec, hubu otevřenou úžasem.

„Máte snad zasraný uši?“ zopakoval důvěrně Drobeček.

Roťák zachrčel, neschopen jediného srozumitelného slova. Potom se s velkým úsilím vzchopil, ukázal na nás prstem a zamečel: „Vy všichni jste mi svědkem, co to hovado řeklo.“

Legionář se tiše zachechtal, což roťáka připravilo o poslední zbytky sebeovládání.

„Čemu se směješ, mizero! Buď klidný, o tebe se postarám taky, ty kastrovanej negře!“

Z Legionářova zjizveného obličeje v tu ránu vyprchal úsměv. Jeho oči byly najednou mrazivé jako oči kobry. Roťák si ve vzteku udělal strašlivého nepřítele.

Stein rychle zakřičel: „Hlásíme, Herr Unterofficier, že nemůžeme nic dosvědčit. Nic jsme neviděli. Nic jsme neslyšeli.“

Malý roťák přihopsal ke Steinovi jako zmatený kohout, když ho slepice při páření setřese z hřbetu. Velký, rozložitý Stein stál bez hnutí jako vytesaný z žuly.

„Takže vzpoura! Do zbraně!“ zakokrhal.

Ze strážnice se s duněním kolony startujících obrněných vozidel vyvalilo deset strážných zdravoťáků. S mohutným postrkováním se nahrnuli před zsinalého roťáka, který s uspokojením zrevidoval svoji armádu. Ukázal na nás a zařval: „Zatkněte je!“

Nikdo se nepohnuI. „Dal jsem vám rozkaz, abyste jej zatkli!“

„To nepůjde,“ ozval se líným hamburským přízvukem starý desátník.

Roťák sebou škubnul, jako kdyby dostal palicí po hlavě. Chvíli trvalo, než se vzpamatoval natolik, aby rozkaz zopakoval.

„Zatknout! Do vězení s nimi!“

„To nepůjde,“ odpověděl pohotově starý desátník vypadající jako dokařský dělník.

To už byl roťák zcela vyvedený z míry. „Vzpoura, vzpoura!“ zavřeštěl. Začal poskakovat kolem dokola jako kočka, která nedopatřením skočila na rozpálený sporák.

Starý desátník na nás mrkl. Stáli jsme tam a s těžce skrývaným nadšením sledovali vývoj událostí, doufajíce v nejhorší.

Po sérii chrčivých zvuků roťák postupně nabyl ztracenou schopnost komunikace. Obrátil se k uniformovanému kruhu kolem sebe a zasyčel: „Nechápete, čeho jste se dopustili? Vzpamatujte se! Za tohle můžete přijít o krk.“ Rukou v rukavici naznačil svištivý pohyb gilotiny v Plötzensee. „Jsem Hitlerjungen Führer a moje slovo má váhu!“

„A my si mysleli, že jste Sanitätunteroffizier wehrmachtu,“ poznamenal lakonicky Stein. „Pokud jste Hitlerjungen Führer, potom nespadáme pod vaši pravomoc,“ dodal a měl se k odchodu.

Roťák po něm skočil jako rozběsněná šelma, vytrhl z pouzdra těžkou osmatřicítku, natáhl kohoutek a hystericky zavřeštěl: „V případě pokusu o útěk použiji zbraň! Jménem führera vás všechny zatýkám! Přijdete o hlavu, všichni!“

„Takovádle pravomoc, to už je kurva něco,“ rozesmál se Bauer. „Zatčení, obžaloba, rozsudek a poprava. Celej krám ve dvou minutách.“

„Nesmějte se!“ zařval roťák, přivedený do bodu varu. „Budete viset, všiváci! Všichni!“ hrozil a mával pistolí nad hlavou.

Potom samozřejmě došlo k tomu, k čemu při atmosférických poruchách tohoto typu dojde vždycky. Vyšel výstřel. A ne jeden, ale hned dva. První výstřel malého cholerika v ocelové helmě tak vyděsil, že nechtěně stiskl spoušť znovu. Po tichých chodbách s bezpočtem dveří se rozlehla další ohlušující rána. Odhodil pistoli. Drobeček ji zvedl a zdvořile mu ji podal. Avšak než tak učinil, neopomněl s kovbojskou nonšalancí fouknout do hlavně a sdělil roťákovi, že mu zbývají ještě čtyři náboje.

Uklízečka se při pohledu na spoušť, kterou zapříčinila, ve strachu vypařila. Kbelík a hadr vzala sebou.

Rotmistr Domas napochodoval do chodby, ústa ještě umaštěná od pozůstatků nedojedené snídaně. Během vteřiny zhodnotil situaci. Pistol v Drobečkově ruce na cestě k rotnému. Dva nepřehlédnutelné otvory ve dveřích laboratoře, z nichž vykukovaly dvě mladé sestřičky, přesvědčené o blížící se odvetné vlně dlouho očekávané revoluce. Zaregistroval stráž postávající v nevyrovnaném zástupu a oděnou v rozporu s předpisy – někteří v ocelových přilbách, jiní bez nich; tři muži s puškami, jeden se samopalem; zbytek neozbrojen a v rozepnutých blůzách. Všiml si vody na podlaze a roztříštěné výplně dveří. A především si všiml nás, starého známého gangu v pozoru – pro nás nezvyklém postoji.

Zabodl káravý pohled na svého rotného, který se mezitím stačil natolik vzpamatovat, že se zmohl na hlášení, velmi dlouhé hlášení, prošpikovaném výrazy jako „vzpoura“, „poprava“, „sabotáž“ a „insubordinace“. Rotmistr mezitím dosnídal kapičky sádla lesknoucí se mu na rtech, zbytky vepřového ukradeného z kuchyně, které musel před pěti minutami ve spěchu odložit.

„Jste si jistý, že na tomhle hlášení trváte?“ zeptal se, poklepávaje po nejhořejším knoflíku na roťákově blůze, zatímco ten se před ním šponoval ke stropu.

„Kdo vystřelil?“ vyštěkl ostře, aniž by vyčkal na odpověď.

„Já, pane rotmistře,“ odpověděl malý muž ve velké ocelové přilbě.

„Tak je to,“ protáhl rotmistr a olízl si masité rty. „A kdo byl zamýšlený cíl? Protože jak vidím, nikdo zastřelen nebyl.“ Pátravým pohledem se rozhlédl, aby se ujistil, že na lesknoucí se dlaždičkované podlaze někde neleží dvojice mrtvol. Což by, coby rotmistrovi armádní nemocnice, značně narušilo jeho smysl pro pořádek.

„Já byl zamýšlený cíl,“ zahlaholil Drobeček. Rotný otevřel ústa, aby něco namítl, ale rotmistr mu dal pokynem na srozuměnou, aby byl zticha.

„V tom případě neměly být se zacílením žádné problémy,“ zamručel rotmistr. „Tak to dopadne, když se fušer rozhodne střílet.“ Začal si zapínat blůzu. Situace byla podle něj zřejmě příliš vážná, aby se s ní mohl vypořádat s rozepnutou blůzou. Tlumeným, výhrůžným hlasem podrobil rotného výslechu. Jeho oběť, jak tam tak stála s pistolí v ruce, připomínala zmoklou slepici.

„Proč jste střílel, Herr Unteroffizier?“

Řekl to s důrazem na Herr i Unteroffizier, aby dal najevo své opovržení.

Od Hitlerjungen Führera, který se rozhodl sloužit své vlasti nošením nočníků, se však odpovědi nedočkal. „Tak co, Herr Unteroffizier?“ zeptal se s vražedně sladkým úsměvem na rtech rotmistr. „K čemu ta dělostřelba? Žádného zabitého nevidím, a přitom slyším střelbu jako na frontě. Leda by mě šálil můj dobře vyvinutý sluch.“

Nemocniční rotmistr překypoval samolibostí. Vyčítavě ukázal prstem na dva devítimilimetrové otvory ve dveřích do laboratoře, ve kterých stály dvě zvědavé plavovlasé Teutonky. Z jejich nepřehlédnutelných popředí planula odvaha.

Z rotmistra doslova vyzařovala jeho ráznost. Naparoval se, protože byl středem pozornosti. Byl pánem situace. Mohl službu konajícího poddůstojníka rozšlápnout jako veš. Slastně si olízl rty, přimhouřil oči a nasadil lítou tvář. Na jazyku mu visela slova jako vojenský soud, vazba a lovci lebek, ale pro tuto chvíli si tyto laskominy ponechal v zásobě.

„Co jste to říkal o sabotáži, Herr Unteroffizier?

Roťák ze sebe znovu vybreptal hlášení, které se v jeho podání rovnalo pokusu o zavraždění vůdce národa. Než mohl hlášení dokončit, rotmistr mu nemilosrdně vzal slovo.

„Vy jste blázen, člověče! Něco takového se v mé nemocnici nemohlo stát. TO JE PŘECE NEMYSLITELNÉ! Máte snad halucinace? Nebo trpíte přechodnými ztrátami vědomí, co? Anebo byste raději jednosměrný lístek na frontu, Herr Unteroffizier?“

„Ne, pane rotmistře,“ zaskřehotal roťák se zvýšeným úsilím.

„Co tím myslíte, ,ne’?“ dožadoval se rotmistr. Založil si prušácky pěsti v bok a pevně se rozkročil. „Takže jsme zajedno v názoru, že k tomu nesmyslu, který se mi pokoušíte namluvit, v mé nemocnici nemohlo dojít?“ Slovo „mé“ vyslovil s obzvláštním důrazem. „Nedokážu si totiž představit, že se mnou hodláte vědomě nesouhlasit, Herr Unteroffizier. A přestaňte na mě tak hloupě civět a odpovězte mi konečně!“

„Pane rotmistře,“ začal zmateně rotný, neschopen držet krok s taktikou svého zkušeného nadřízeného.

„Ano nebo ne, a žádný z těch vašich sáhodlouhých proslovů, pane tlučhubo.“ Olízl si rty s posledními pozůstatky mastnoty, jakoby chtěl vychutnat slovo tlučhuba.

„Zajisté, pane rotmistře.“

„Zajisté co, vy šašku?“ vybuchl rotmistr.

V tu chvíli se k jeho nesmírné mrzutosti na scéně objevil hlavní lékař doktor Mahler v rozevlátém plášti a s mávajícíma rukama. Přikvačil tou svou přihrbenou, nevojenskou chůzí k lapálii na schodech, nonšalantně mávl rukou a svým tichým hlasem plným autority řekl:

„Tohle se musí uklidit, rotmistře. Vypadá to tu příšerně. Jako ve vybombardovaném skladišti s uprchlíky.“ Podíval se na nás pět. „Jestli máte povoleno odejít, zmizte. Ať vás tu nevidím!“

Ukázal na shrnovací dveře. „Tohle se bude muset zasklít. Takový nepořádek tu mít nemůžeme. Když není stráž ve službě, má sedět ve strážnici na zadku a ne se promenádovat po chodbách. Toto je nemocnice a ne cirkusová manéž!“ Doktor Mahler nikdy neřekl „polní nemocnice“, nýbrž jen „nemocnice“, což nelibě neslo vojenským duchem posedlé důstojnictvo kolem něj.

Vrhl nesouhlasný pohled na početné ženské obecenstvo postávající na schodech a na chodbě. „Troufám si tvrdit, že moji spolupracovníci ženského pohlaví mají jiné věci na práci, než naslouchat vojákům debatujícím na schodech.“

Mahler krátce kývl hlavou a zase odkvačil. Sestry, uklízečky i sekretářky se pilně vrhly zpátky do práce. Stráž odpochodovala do strážní místnosti. My ostatní jsme zmizeli v otáčecích dveřích. Drobeček demonstrativně šlápl na rozbité sklo, aby nadělal pokud možno co nejvíce rámusu. Přitom se nezapomněl usmát na službu konajícího poddůstojníka.

Rotmistr se obrátil k poraženému poddůstojníkovi. „My dva si to vyřídíme později,“ zavrčel. „Vojenský soud už tě naučí, ty vychrtlý parchante. Půjdeš bručet!“

To bručet vykřikl tak hlasitě, že se doktor Mahler na druhém konci chodby otočil a zeptal: „Říkal jste něco, rotmistře?“

„Ne, Herr Oberstabsarzt,“ odpověděl mu vojenský řev.

Po příchodu do bordelu se Drobeček ujal tradiční role bezohledného výtržníka a odmítl vpustit do předpokoje dva letce, kteří přišli před námi. V předpokoji jsme museli ukázat papíry a zapsat se.

Neproběhlo to samozřejmě tak snadno. Byli to bojoví letci, kteří už dávno pochopili, že jestli člověk nechtěl zůstat nějakému grázlovi nic dlužen, musel být takový sám. Grázl, z jakých v té době sestávala celá Třetí říše. Hrdlořezové Třicetileté války byli proti nim děti z nedělní školy.

Přivřeli oči a vytrčili brady. Drobeček dostal ránu do krku a současně kopanec do břicha. Nejdřív zasípal, potom přidal páry a s klapkami naplno otevřenými se do nich pustil. Jednomu přerazil pěstí čelist a druhého uspal držadlem bajonetu.

Potom se s radostným řevem vřítil do předpokoje, kde za přepážkou trůnila ohyzdná tlustá ženská a přijímala klienty pro svá děvčata. Na zdi za její hlavou visela žlutá cedule, na níž švabachem stálo, že vojenská policie a pohotovostní policejní oddíl má číslo 0001, zatímco ambulance se dovoláte na čísle 0060.

Pohled na Drobečkův zločinecký obličej sádelnatou matrónu zřejmě okamžitě přivedl k preferenci čísla 0060.

Drobeček se hrozivě naklonil nad vysoký pult a zabubnoval pěstmi po návštěvní knize. Zůstaly na ní dva velké mastné fleky.

„Mluvíš německy?“ zeptal se jí.

„Ovšem,“ odpověděla udiveně, neboť němčina byl jediný jazyk, který ovládala a ve snu by ji nenapadlo učit se nějaký další.

„Fajn, tak mě dobře poslouchej, ty pupkatá krávo.“

„Kdo je u tebe kráva?“ zavřeštěla madam.

„Ty, kurvo,“ ujistil ji bryskně Drobeček. „Scvakni stehna a našpicuj uši!“ V jeho hlase zněl nebývalý důraz. „Sežeň zboží, dej jim nástup a nařiď jim sundat hadry. A ať to sviští, protože Drobeček má dneska lehkou ruku. Ta čubka Ema mě oblafla a tvoje kuřátka to teď budou muset odskákat.“

Zašklebil se, vztyčil se do své kolosální výšky, hřbetem ruky si utřel pusu, vysmrkal se mezi prsty a nedočkavě zamrkal.

Madam, mohutná a sádelnatá, se postavila také. Její rozměrné poprsí se zoufale, leč marně, snažilo vymanit ze sevření pevné podprsenky. Ve světle modrých očích zapadlých v záhybech tuku se zablesklo. Tři ze čtyř osamocených chlupů na její bradě se výhružně zachvěly jako roztěkané fousy na čumáku šílené kočky.

„Ven z mého domu, ty hovado, nebo zavolám vojenskou policii! Náčelník Radajsčak ti tu tvoji ožraleckou hubu rozbije tak, až budeš plivat krev. Budeš litovat dne, kdys mě poznal!“

Při své překotné řeči nás všech pět stačila poplivat. Odněkud zpod pultu vytáhla dlouhý policejní obušek a praštila Drobečka přímo do obličeje.

Drobeček zařval a v následující chvíli jsme z madam stačili zahlédnout jen střevíce. Zbytek poletoval sem a tam po přijímacím pokoji. Polonahá a nahá děvčata krčící se v rozích místnosti musela nabýt dojmu, že do jejich hamburského hampejzu dopadla zbloudilá V–2 určená pro Londýn.

Drobeček s blaženým úsměvem na rtech překročil nehybnou madam a přivítal se s děvčaty. „Nazdar, holky, tak mě tu zas máte. Nažhavenýho jako raketu, div že mi neprasknou koule. Pojďte, honem se něčeho napijem a šup na kutě, jak je mezi slušnejma lidma zvykem.“

„K pití se nedostanem,“ pravila Elfrída. „Klíče od baru má madam.“

„Opravdu?“ řekl Drobeček a naklonil se nad horou tuku rozpláclou na podlaze. Mezi obrovitými ňadry nahmatal svazek klíčů.

Elfrída nadšeně vykvikla a rozběhla se k barové skříni.

Pili jsme dlouho. Potom se Legionář rozhodl naučit holky marocký břišní tanec. Holky se namazaly spolu s námi. Ze začátku se pokoušely skleničky nenápadně vylívat, jenže na nás byly krátký. Drobeček je podržel, pěkně jednu po druhé, a my je napojili rovnou z láhve.

Drobeček se snažil vlít jim alkohol i na jiná místa.

Dlouhé šrámy od nehtů na jeho tváři svědčily o tom, že jeho nápad nebyl přivítán s kladným ohlasem.

Stein napsal inkoustem na zadek jedné z nich: „Pro naši vzájemnou potěchu.“

Bauer ležel na velkém piánu a hrál si s tlustou Trude. Stále nám vykládala o tom, jak její otec vlastnil velké statky v Litvě. Podle toho, co říkala, musely mít rozlohu celého Pomořanska s polovinou Meklenburska a Litva musela být velká jako Čína.

„Chovali jste i prasata?“ zeptal se Drobeček. Trude melancholicky pokývala hlavou. Ležela s jednou nohou na Bauerově rameni.

„A slepice a kachny?“ ptal se dál Drobeček.

Trude znovu přikývla. Neměla daleko k slzám. Vzpomínka na všechny ty slepice, kačeny a husy, o které přišli…

„Ale jediná kurva na tom vašem zámku si byla ty.“ Drobeček se blaženě zachechtal a plácl ji po zadku.

S postupujícím časem rostla i naše opilost. Některé holky se hrbily nad stolky se záplavami sklenic a lahví a zvracely. Drobeček s Use do toho práskli. Byli příliš unavení, aby se odebrali do patra. O chvíli později už Drobeček seděl u očka a na sobě měl jenom košili. „Protože,“ jak sdělil Birte, jedné z holek, „za chvíli na to skočíme znovu.“

S ubíhajícím časem přicházeli další hosté, jak vojáci, tak civilisté.

Madam jsme ze slušnosti, když už pro nic jiného, posadili na křeslo v rohu. Mumlala cosi o vojenské policii, což Drobečkovy výkřiky na téma „bachratá kráva“ změnily na výkřiky na téma „bachratá svině“.

Madam docela zvláčněla a podobna slintající ropuše spočívala mezi širokými opěradly křesla. Drobeček ji cestou za další dívčinou dal růžovou vigoňovou trepkou tři facky.

Když jsme po odchodu z bordelu zahnuli za roh, přihnala se vojenská policie. V rukou drželi pistole a dlouhé tyče a tvářili se tuze odhodlaně.

„Teď tam bude mela,“ řekl ohlížející se Stein. Z rohu Davidstrasse a Taubenstrasse k nám doléhaly výkřiky prolínající se s hysterickým pištěním.

„Trajdy dostávaj na prdel,“ vyžvatlal ze sebe Drobeček. Byl namol. Potom se zcela bezdůvodně zastavil, přiložil ruce k ústům a zařval „ Stoj! Halt!“

Město jakoby na několik vteřin zemřelo. Když znovu procitlo, bylo živější než kdy předtím…

Tři pojízdné hlídky vojenské policie prohledávající ulice nás zachytily do kužele světla svých reflektorů. Drobeček stál uprostřed ulice a mával rukama. Chtěl se poprat, bylo mu jedno s kým.

Dusot těžkých bot a rachocení zbraní. Naskočil silný motor a ozvalo se spokojené zakvílení diferenciálu. Lovci lebek, kteří vypráskali personál i se zákazníky bordelu, teď díku Drobečkovu „Stoj“ zavětřili skutečnou zvěřinu.

„Pojďte štěnice, ať vás zašlápnu!“ zařval Drobeček na krvelačné lovce lebek, jejichž práce spočívala v týrání vojáků vlastního národa.

Žádná vojenská organizace na světě, jakkoli prohnilá, nemá polní nebo vojenskou policii, která by snesla srovnání se sadisty z německého wehrmachtu s půlměsícem na prsou. Polámat ruku malému bezvýznamnému pěšákovi pro ně bylo potěšením. Svedli to hned v několika rychlostech. Dokázali vojáka bičovat celé hodiny, aniž by ztratil vědomí. To dřív přišel o rozum. Byli to prostě profesionálové. Mnoho vojáků putovalo z železných cel vojenské policie rovnou do polstrovaných cel blázince, odkud vedla jediná cesta ven – v rakvi.

„Alláh je moudrý,“ zašeptal Legionář, nahmatal boxera a natáhl si ho na prsty. Byl to španělský výrobek s ocelovými hroty.

Drobeček stál rozkročený na tramvajové koleji. Chutná návnada pro vyhladovělé lovce lebek.

Stein sprostě zaklel a zamumlal cosi o „rozmašírovaných lebkách“. Bauer se chraplavě zasmál a omotal si jeden konec opasku kolem zápěstí. Na opačném konci visela z opasku u kovové přezky pochva bajonetu – vražedná zbraň v rukou někoho, kdo s ní uměl zacházet a nebál se ji použít. Někoho jako byl Bauer.

Rotný Braun od vojenské policie bylo hovado v lidské kůži, které člověka s oblibou kopalo do genitálií tak dlouho, dokud z nich neměl kaši. Teď se pomalu blížil po Davidstrasse v čele svých banditů. Ocelová helma na jeho hlavě se zdála být příliš malá. Rotný Braun od vojenské policie třetího armádního sboru byl ten nejhorší zlosyn, který kdy nosil policejní uniformu. Nadřízeným lezl do zadku a podřízeným naháněl hrůzu.

Vyučil se v pohotovostní jednotce hamburského policejního sboru. Z mnoha námořníků nadělal hromadu rosolu. Během stávek ve dvacátých letech skončilo díky Braunovým metodám spousta dělníků s trvalými následky na zdraví. Spousta holek ze Sankt Pauli, poté co se jim v sedmém policejním okrsku na rohu Davidstrasse und Reeperbahn dostalo jeho zvláštní péče, přísahalo, že se Hansovi Braunovi, tehdy hlavnímu rotmistru městské policie, pomstí. Nakonec se pro něj stal asfalt hamburských ulic příliš horký a nezbývalo mu než souhlasit s přeložením do Berlína.

Po vypuknutí války se dal k vojenské policii a skončil znovu v Hamburku, tentokrát jako velitel speciální jednotky. Krátkou dobu sloužil také v Paříži, ale dostal vítr z francouzských makistů a nechal se přeložit zpátky do Hamburku.

Teď se v čele svých podřízených blížil k Drobečkovi a vypadal jako ztělesněný ďábel. Ve tváři se mu usadil pekelný, chlípný úšklebek. Dlouhým obuškem poklepával o holínky. Říkalo se, že tím obuškem zabil dva vojáky, jedinou ranou. Mezi vojáky měl přezdívku ,Opičí tlama’. Nesnášel ji. Už jen to slovo v něm vyvolávalo záchvat zuřivosti.

Drobeček mu ji teď zahulákal rovnou do ksichtu. Nesla se jako hromobití tichou noční ulicí osvětlovanou jen namodralým nouzovým osvětlením.

„Opičí tlamo, ty prase vypasený, pojď sem, udělám ti generálku.“

Rozkaz hlavního rotmistra Brauna zazněl jako prásknutí bičem: „Berte ho! Ale chci ho živého!“

Sedm lovců lebek vyrazilo k Drobečkovi tyčícímu se jako skalisko uprostřed ulice. Zasvištěly obušky a ozvaly se tupé údery. Jeden z policistů zachroptěl. Drobeček ryčel jako los v říji. Přilehlými ulicemi rachotily Braunovy rozkazy.

Ani ne po pěti minutách ležel Drobeček na korbě auta, které se šinulo za oddílem.

„Allah el akbar!“ vykřikl Legionář, vyrazil vpřed a vrazil svůj vražedný boxer do krátce přistřiženého týlu jednoho z empíků. Vzduchem zasvištěly opasky, zableskla se čepel nože, zazněl výstřel. Kolem domů se míhaly nezřetelné stíny, ale nenáviděným lovcům lebek nepřišel na pomoc ani jediný. Legionář skočil na záda dvoumetrovému policajtovi a tiskl mu ocelovými prsty hrdlo tak dlouho, až se kolos zřítit s chroptěním k zemi. Stein se rozchechtal jako smyslů zbavený a hřbetem ruky skoro zlomil vaz policajtovi, který tasil pistoli.

Ozvaly se policejní píšťalky. Mezi temnými stěnami domů se ozývalo hlasité volání o pomoc. „Zmizte, kluci. Blíží se přepadovka!“ vykřikla nějaká žena.

Směrem od Reeperbahn zavřeštěly sirény. Za rohem zablikala zelená světla a ulice se rozduněla těžký krokem okovaných bot.

Dali jsme se na ústup. Bezvládného Drobečka jsme vlekli sebou. Zaštěkal samopal.

Noční hlídač z pivovaru na Sankt Pauli nás vtáhl za bránu. Pohltila nás temnota.

Byli jsme vyřízení. Nejhůř na tom byl Drobeček. Ze dvou velkých šrámů na obličeji se mu valila krev. Dorazil medik z vojenské nemocnice a bez větších problémů Drobečka zašil. Pokaždé když do něj desátník Peters od zdravoťáků zabodl jehlu, Drobeček vychrlil několik hrozeb a zaskučel bolestí. Pouta mu naštěstí bránila v odporu.

Peters nás potom tajemnými oklikami a zkratkami zavedl zpátky do nemocnice.

O tři dny později Drobečka sebrali. Bylo jich deset, v ocelových helmách a s odznaky lovců lebek. Velel jim rotný Braun. Když Drobečka poznal, jeho ruce v rukavicích se spojily ve výmluvném gestu. Na nás ostatní nikdy nepřišli.

Po dvou dnech byl Drobeček zpátky. Stalo se to jen proto, že Bitevní loď dokázala rozhoupat k činu známého generála.

Ten den, kdy vytáhla do boje, odešla z nemocnice v 11:15, tedy ve ,špičce’, což byla věc naprosto neslýchaná a taky tím všechny náležitě ohromila. Měla na sobě žlutý plášť a červený klobouk a pod paždí si nesla zelený deštník. Připomínala brazilskou vlajku na bitevním křižníku, který se právě chystá napadnout nepřítele.

Lidé se vykláněli z oken a vyprovázeli Bitevní loď očima, když s motory na plný výkon zamířila vzhůru k Zirkusweg. Zmizela na schodech stanice podzemky na Sankt Pauli. Když se v 5:08 vrátila, Drobečka vedla za ruku sebou. Mohli jsme se přirozeně jen domýšlet, co se stalo. Jeden polda, který byl na naší straně, nám později vyprávěl tuhle neuvěřitelnou historku:

Bitevní loď se vřítila na okrsek jako Stalinův tank po generálce následovaný generálem dělostřelectva, třemi štábními důstojníky a jedním Gruppenführerem SA. Gruppenführer měl na všechnu jednu odpověď: „No… ano.“

Generál okamžitě po příchodu na poněkud rozespalý okrsek vojenské policie zaburácel: „Pozor, neřádi! Zdá se, že vám chybí kázeň! Východní fronta se vás nemůže dočkat!“

Zopakoval to ještě dvakrát, přesně v půlminutových intervalech.

Herbert Freiherr von Senne, podplukovník generálního štábu a dělostřelec stejně jako generál vyjádřil přání hovořit s hlavním rotmistrem Braunem, Hansem Braunem.

Křestní jméno „Hans“ protáhl tak, jak to dělá soudce, když vynáší rozsudek smrti a namísto „zastřelen“ řekne „sťat“, protože říkat „zastřelen“ ho už nebaví. Dva zbývající štábní důstojníci, oba majoři, v radostném očekávání poplácávali pouzdra svých pistolí. Posunuli si je nepředpisově doprostřed opasku. „Banda zbabělců!“ zasyčel jeden z nich, upíraje chladné šedé oči za brýlemi bez obrouček na zmatené lovce lebek, kteří se ve velkolepém prušáckém stylu postavili do pozoru.

Druhý major si cucal rty jako opice pojídající přezrálý banán.

Generál si upravil monokl a kopl do bible povalující se na zemi.

Bitevní loď přejela zeleným deštníkem po pultu. Ve vzduchu začala poletovat lejstra a zvířený prach.

„Okrsek číslo sedm, nic zvláštního se nestalo!“ zakvičel četař.

„Parchante,“ řekla Bitevní loď a píchla ho deštníkem do pivního mozolu.

„Ano, madam,“ souhlasil četař a pro jistotu znovu srazil paty. Poprvé v životě se dostal do blízkosti opravdového generála, navíc generála dělostřelectva. Byl naprosto zmatený.

Rotný Braun přidusal ze své klece za vězeňskou chodbou, prušácky se vypnul a začal odemílat nic neříkající hlášení. Než ho stačil dokončit, generál zasyčel: „Rotný Braune, k zemi!“

Braun nechápavě zatřepal svou býčí hlavou. Ten rozkaz s ním přece nemohl mít nic společného. Bylo to už takových deset let, co musel cvičit „k zemi“ a „přískoky vpřed“.

Major nakrčil nos, upravil si dělostřeleckou čepici s ohnivě rudými prýmky a poklepal jezdeckým bičíkem o nablýskané černé holínky.

„Ten chlap skutečně odmítá vykonávat rozkazy!“ Generál přikývl a upřel na Brauna skrze monokl chladný pohled. Co jiného mohl od nějakého mizerného pěšáka očekávat? Jeho dělostřelecká duše překypovala opovržením.

Bitevní loď přikývla také, přivřela oči, výhrůžně vytrčila dvojitou bradu a na celý okrsek zavřeštěla: „K zemi, ty prasečí vřede!“

Braun se vrhl na podlahu jako hora bortící se po dynamitové explozi.

„Plazením vpřed!“ zavelel major.

Rotný Braun se na loktech začal sunout po podlaze. Musel projít celý výcvikový řád, teprve potom byl major spokojen.

Při dřepech vrazil do otáčecí židle a vyválel se v týden staré špíně. Zaskučel jako kočka, když se jí buldok zahryzne do hřbetu. Poskakoval jako straka a činil absurdní pokusy o stoj na rukou. Rozbil při tom tři židle, shodil psací stůl, nakopl svému četaři koleno a praštil se do nosu, až se mu spustila krev.

„Pohyb, to je to, co tahle chátra potřebuje,“ zaburácel generál a plivl na fotografii slavného velitele pěchoty, generála Ludendorffa. S neutuchajícím eIánem proháněl celý okrsek po místnosti tak dlouho, div že jim nepraskly plíce. Všem jim pohrozil vojenským soudem, Východní frontou a nevyhnutelnou hrdinnou smrtí.

Poslední slova, která vykřikl, než nařídil Drobečkovo propuštění, byla přesně volená k tomu, aby do duše příslušníka SS zasadila hrůzu. „Tenhle bordel se dostane až k Führerovi! Okamžitě zařídím váš brzký transport k bojovým jednotkám!“

Chabé „Ano, pane generále!“ bylo jediné, na co se otřesení lovci lebek zmohli.

„S tebou si promluvíme později!“ zahřímaI směrem k Drobečkovi. Potom si všiml pásku kárných sborů, zčervenal a zmlkl. Upravil si široký opasek s malým mauserem, smetl ze své krvavě – rudé klopy zrníčka prachu a zhluboka se nadechl. „Čeká tě výlet na saních, jen počkej! Východní fronta tě nemine!“ Mrkl na Bitevní loď a znovu se pustil do Drobečka, který tam stál a tvářil se jako telátko. „Jestli se pokusíš o útěk, tato dáma tě na místě zastřelí!“ A odešli.

Ovšem ne dříve, dokud podplukovník nedostal Drobečkovy papíry. Plácl jimi policejního četaře po rameni a ujistil ho: „Na tohle nikdy nezapomenete, četaři!“ Drobeček zamžikal modrým okem a z jeho opuchlého hrdla se ozvalo zamručení. Podplukovník ho přejel kritickým okem, plácl ho složkou do boku a řekl: „Budu si vás pamatovat, vojíne. Nespustím vás z očí. Konejte svoji povinnost a šťastně padnete za vlast!“

Drobeček zaujal něco jako pozor a přihlouple zíral na podplukovníka poskakujícího v podivném waltzovém rytmu za ostatními.

Drobeček plivl na zem a řekl: „Pojďme, Emo, vypadnem!“

Vzala ho za ruku a táhla ho za sebou jako malého chlapečka, který upadl na ulici a spěchá domů, aby mu maminka bolístku pofoukala.

Potom Drobečka uložili do postele a krmili ho mlékem a suchary. Později dostal kakao a domácí buchty.

Bitevní loď a sestra Anna ho podestlaly dekami, aby mu nebyla zima. V noci, když všechno utichlo, se s Legionářem opil a celé hodiny si šeptem něco povídali. Tu a tam jsme zachytili slova jako „lovci lebek“ a „Opičí tlama“.

V sobotu večer se rozhodli „Opičí tlamu“ navštívit a probrat s ním v soukromí jeho chování. Když odcházeli, byli v nadmíru povznesené náladě a díky lahvi vodky, kterou si vzal Legionář na cestu, jejich nálada, jak se blížili cíli, ještě stoupla.

Brauna zastihli ve spodkách. Prý vypadal velmi překvapeně, zřejmě tou pozdní a neohlášenou návštěvou. Samozřejmě chvíli trvalo, než Drobečka poznal, a když se tak stalo, radost z opětovného shledání byla výhradně na Drobečkově straně. Drobeček byl nesmírně družný. Lechtal neozbrojeného Brauna nožem pod bradou, rozverně ho štípal do tváří a sliboval mu, že mu podřízne hrdlo.

Rotný Braun stačil vydal jen krátký přidušený výkřik. Kolem hrdla se mu sevřely Legionářovy ocelové prsty a vymáčkly z něj všechen vzduch.

„Chci ho vodpravit sám,“ zaprotestoval Drobeček, když začal Braun fialovět.

Paní Braunová byla horlivou příslušnicí Ženské nacistické organizace a taky na to vypadala. Objevila se ve dveřích manželské ložnice a než si stačila uvědomit, co se děje, pronikavým hlasem zavelela: „Tady bude ticho, okamžitě!“

Navzdory zatemnění ulic, stačila trocha osvětlení k tomu, aby si všimli, že má na řídkých vlasech na hlavě papírové natáčky. Aby zahnala večerní chlad, omotala si kolem krku vlněné dámské kalhotky. Měla na sobě zánovní světle růžovou flanelovou noční košili. Na nohou měla ponožky wehrmachtu. Noční košile, stejně jako všechno ostatní, patřila někdejšímu majiteli bytu, židovské vdově, která zemřela v Neuengamme.

Převzetím bytu se paní Braunové splnilo přání, kterým se zaobírala již drahnou dobu. Od chvíle, kdy vdovu a její tři děti sebralo SS, uplynuly tři roky. Zatčení proběhlo tak rychle, že si matka s dětmi sebou nestačila nic vzít. Jen to, co měli v tu chvíli na sobě. A jelikož je sebrali ve tři hodiny ráno, moc toho nebylo.

Paní Braunová byla při tom. V holinkách a kožené bundě. Nejmladšímu dítěti se na schodech zula botička. Když chlapeček vyšel na ulici, mokré po dešti, rozplakal se a stěžoval si, že mu je zima. Unterscharführer SS mu dal facku a řekl:

„Tohle tě zahřeje, ty židovskej spratku!“

Paní Braunová plivla matce do obličeje a kopla jí do holeně. „Žádný strach, my už se o vás všechny postaráme, jen co dorazíme do tábora.“

Potom vešla dovnitř a začala přemísťovat nábytek staré židovské rodiny. Chtěla ho mít ustavený podle svých představ dříve, než se manžel vrátí z okrsku.

Židovku a její dvě mladší děti poslali do plynové komory. Nejstarší dítě, patnáctileté děvče, skončilo v táborovém bordelu.

Tohle všechno Drobeček zjistil skrze mnoho podivných kanálů známých pouze lidem, kteří jsou v křížku se zákonem.

Zamžoural na paní Braunovou a z jeho hrdla se vydraly zvířecí zvuky. Natáhl chlupatou ruku a popadl vychrtlého, podlého lidského hada za vlasy.

Zavřeštěla, ale jen krátce. Praštil jí hlavou o desku dveří. Tělo dopadlo s tupým žuchnutím na podlahu.

„Ta žena je ďábel,“ vysvětlil Legionáři a dupnul Braunové těžkou botou do obličeje.

Brauna uškrtil kusem ocelového drátu. Ujistil se, že je po něm, a zbožně zamumlal: „Et cum spiritu tuo,“ to jediné, co mu z římskokatolické nápravné školy v Mindenu zůstalo v paměti.

Když odcházeli, pečlivě zkontrolovali západku na dveřích.

„Mohli by přijít zloději,“ řekl. „Po ulicích se teď potuluje všelijaká sebranka.“ Potom si povytáhl kalhoty a vykročil za Legionářem.

Když se vrátili, tetička Dora před ně postavila dvě sklenky. „Ještě skleničku, chlapci?“ Řekla to, jako kdyby si jen odskočili zatančit.

„Tak na tu velkou krysu,“ řekl Legionář, když zdvihli sklenice.

Tetička Dora vypila svůj akvavit s bylinkami a dlouze, spokojeně vydechla.

„Dostali jste je?“ zeptala se, bafajíc z bílého doutníku.

Legionář se na ni podíval, mrkl, zamlaskal a zdvihl dolitou sklenici. „A na tebe, tetičko!“

Usmála se. „Na smrt těch, se kterými máte nevyřízený účty!“

Obrátili do sebe sklenice.

„Krucinál,“ ulevil si Legionář, „nic lepšího neznám. Všechno, co tě sere, z tebe rázem spadne.“

Kdyby byl někdo natolik naivní a zeptal se tetičky Dory, jestli u ní strávili celou noc, přísahala by na spásu své duše, že se od baru ani nehnuli.

Ale nezeptal se nikdo. Na Opičí tlamu se snesla temnota zapomnění.

Následujícího rána Kanaďané zaútočili na Hamburk a čtvrť, ve které Opičí tlama bydlela, se proměnila v moře plamenů.

Drobeček se podíval na Legionáře a prohlásil: „Ještě štěstí, že jsme se včera rozhoupali, Pískošlape! Teď už by bylo pozdě a my si už nikdy nečichli ke kytkám věčnosti ze zahrady Alláhovy.“

„Vážným věcem by ses neměl posmívat,“ napomenul ho jemně Legionář.

„Musíte navázat kontakty,“ řekla tetička Dora. „Bez nich to nejde. Jako bez vitamínů.“

„Fešák Paul“ byl dobrý kontakt. Posílal lidi na šibenici, nebo je vyškrtl z povinné vojenské služby, podle toho, jak se mu to právě hodilo. Zadarmo ovšem pro nikoho nehnul prstem. Nevyhovět tetičce Doře se nevyplácelo. Když zavolala, přišel.

„Fešák Paul“ byl jednou z nejjedovatějších zmijí Třetí říše, ale tetička Dora vlastnila sérum proti jejímu uštknutí. Zasmála se a poškrábala se vývrtkou po tlustých stehnech, sledujíc očima odcházející fízly.

Gin, ke kterému si „Fešák Paul“ přičichl, vylila do výlevky, jako kdyby to byla žíravina.

Drobečkovi bylo ginu líto. Steinovi a četaři od dělostřelců taky.

KAPITOLA 8

SÍLA VĚTRU 11

Z NEMOCNICE nás propustili ve středu. Šéf, Oberstabsarzt doktor Mahler mával rukama a neustále něco huhlal. Když jsme si potřásli rukou na rozloučenou, podíval se nám přímo do očí a každému řekl něco pěkného.

Loučili jsme se tři dny. Drobeček se překonával v prasárnách. Holky z bordelu na něj nezapomenou, co budou živy.

Legionář a já jsme se v tetiččině Síle větru 11 sťali do mrtva. Tetička pila s námi. Tu a tam něco nesrozumitelného zamumlala a koukla na Legionáře. Kouřila jedno viržinko za druhým. Popelník byl až po okraj.

Seděli jsme v úzkém výklenku mimo dosah tlumeného červeného světla.

„Ten tvůj absint chutná jak shnilá lékořice,“ řekl Legionář.

„A ty seš marokánskej pasák,“ odsekla uštěpačně tetička Dora.

„Co budete dělat, až bude po válce?“ zeptal jsem se, aby řeč nestála. Nic lepšího mě v tu chvíli nenapadlo.

Malý Legionář dopil a luskl na Trude, holku z Berlína, aby mu dolila. Už sahala po láhvi, aby ji odnesla, ale tetička Dora ji chňapla za zápěstí a zavrčela: „Toho se nechytej!“

Její hrubá reakce Trude překvapila natolik, že se chystala něco odseknout, ale nevybíravé „Padej, krávo!“ ji rázem přinutilo ke spěšnému ústupu do barových hlubin.

„Co budu dělat, až bude po válce?“ zamumlal malý Legionář.

Bylo vidět, že usilovně přemýšlí. Napil se a chvíli tekutinu převaloval na jazyku.

„Nejdřív ze všeho ti dám pár facek za kladení blbejch otázek.“ Znovu se napil, potom sklenku pomalu obracel v ruce a sledoval barevné odrazy světla. „První dva týdny se neproberu z opice. Potom budu muset podříznout pár krků. Jestli se k tomu dokopu,“ dodal po chvilce. „A možná udělám pár rychlých kšeftů.“

„S ženským masem, předpokládám?“ vpadla mu do řeči tetička Dora.

„Vlastně proč ne?“ opáčil Legionář se zdviženým obočím. „Kšeft jako kšeft. Jsou místa, kde je ženských pomálu a nedostatek zboží žene ceny nahoru. Kdybychom se potkali před dvaceti lety, vyneslo by ti to pěknou sumičku, ty prdelatá děvko. Já bych se za prachy, co bych na tobě vydělal, parádně ožral a ty by sis mohla v nějakém alžírském bordelu užívat s celým bataliónem.“

„Sviňáku,“ byl jediný komentář tetičky Dory. „Dáme si ještě pivo?“ navrhl jsem.

Dali jsme si další pivo a přimíchali do každé sklenice dvojitý absint.

„Čistí to ledviny,“ prohlásila tetička Dora.

„A až bych se nacucal a prodal pár štětek,“ pokračoval Legionář, „a až bych podříz krk pár chlápkům se špatnejma konexema, na druhý straně oceánu bych ze sebe hezky tiše udělal penzistu a žil zbytek života jako boháč. Někde, kde nejsou žádný zasraný policajti.“ Ta představa ho rozesmála.

„Tomu sám nevěříš,“ řekla tetička Dora a zapálila o dohasínající viržinko další.

„Co ty o tom můžeš vědět, merde? Proč bych tomu neměl věřit?“ Legionář se dostával do ráže. „Sacré nom de Dieu, proč bych nemohl prodávat kurvy? I tebe bych možná udal, i když tak nanejvýš za sou.“

Tetička Dora se neurazila. „Jsi blázen. Mám ti říct, co uděláš, když pro tebe tahle Hitlerova válka skončí? Zapadneš do prvního francouzskýho verbovacího úřadu a podepíšeš jim smlouvu na dvacet čtyři let!“

Legionář se na ni podíval. Hleděl na ni dlouho. Dlouhá jizva táhnoucí se mu z čela přes nos rudě žhnula, jako kdyby z ní měla každým okamžikem vytrysknout krev. Pomalu vyklepal nedokouřenou cigaretu do misky se slanými tyčinkami.

U otáčecích dveří něco zašustilo. Závěs před šatnou, závěs z korálků navlečených lastur, jaké jsou k vidění v jižním Španělsku a na Filipínách. Tetička Dora ho kdysi dávno dostala od jednoho bocmana, který se později utopil v Severním Atlantiku na palubě bitevní lodi Bismarck.

Jednoho večera tenhle bocman zařval gestapákovi do očí: „Seru na tebe i na tvýho Adolfa!“

Současně mrštil sklenici do tváře lovci lebek, který vytáhl pistoli. Tetička Dora stojící opodál máchla punčochou s kamenem. Tupá rána. O dva dny poději našli gestapáka v příkopě na druhém konci Hamburku.

Následujícího dne bocman zvedl kotvy. Když se vrátil, přinesl tetičce Doře šňůry s lasturami. Pověsila je před šatnu jako zavěs. Když ji spolu věšeli, tetička prošlápla židli se sedadlem z rákosu. Moc se tomu tehdy nasmáli. Potom si oba dali tupláka.

Bocman odjel do Kielu. Dostal povolávací rozkaz. To bylo v roce 1939. Než vyplul na moře na palubě bitevní lodi pojmenované po velkém státníkovi, viděli se jen jednou.

Když umíral v ledové vodě, křičel a nadával. Racek mu vyklovl oko a makrela nebo kdovíco mu ukouslo kus spálené nohy.

„Zasraná tlačenice!“ byla jeho poslední slova (v angličtině) před smrtí.

Legionář si usrkl piva.

„To si myslíš?“ Řekl to takovým zvláštním hlasem.

„Alfréde,“ řekla tetička Dora nezvykle něžným hlasem, který jí vůbec neseděl. „Zůstaň se mnou. Budeš moct vylehávat v posteli, jak dlouho budeš chtít, a ožírat si držku, kdy tě napadne. Vlastně, až zahodíš uniformu, nebudeš muset být do konce života střízlivý.“

Byly to slzy, co se lesklo v očích té drsné ženy, nebo to jenom tak vypadalo? Ty oči, průzračné jako voda a chladné jako oči kobry chvíli předtím, než se zakousne králíkovi do šíje. Ano, tetička Dora plakala. Stiskla Alfrédovi Kalbovi ruku. Alfréd Kalb učinil totéž. Měli spolu spoustu společného. Hostinská a veterán, který se mohl pochlubit patnácti roky služby v africké poušti. Ke stolu přistoupil důstojník. „Co si to tu šuškáte?“ zazubil se a spiklenecky dloubl do tetičky loktem.

Legionář vyskočil a jednou ranou ho srazil k zemi. Kopl mu do obličeje a posadil se.

„Děvče,“ zašeptal vroucně. „Buďme dospělí a nezačínejme s žádnými pošetilostmi. Oba víme svý. Žádnej růžový nesmysl nás nečeká. Ty patříš sem, mezi šlapky, otrapy a chlast, a já do pouště, s kvérem přes rameno. Ale až jednou opravdu zestárnem, pošleme si pohled a setkáme se. Potom si najdeme klidné místečko a koupíme si bar jen se sedmi stoličkami.“

Tetička Dora se zhluboka nadechla a láskyplně na něj pohlédla.

„Alfréde, my dva se baru se sedmi stoličkami nikdy nedočkáme. Jednoho dne se udusíš na červeném písku a slunce z tebe vysaje všecku tvoji špinavou krev, a já umřu na delirium tremens.“

Trude, berlínská holka, přistoupila ke stolku a něco tetičce pošeptala.

„Táhni k čertu,“ zavrčela na ni tetička Dora. „Nevidíš, že nemám čas!“

„Ale to je zrzavý Bernard,“ omlouvala se Trude.

„A co má být?“ vykřikla tetička Dora a mrštila po Trude sklenici. Trude rychle vycouvala.

Legionář vstal, přinesl několik lahví a něco namíchal. Výsledek přelil do pivní sklenice a přisunul ji k tetičce Doře.

„Pij, děvče. Všichni máme bojovou náladu. Nemysli, že tomu unikneš.“

Rozječela se siréna ohlašující letecký poplach. Další se přidaly vzápětí.

„Poplach,“ řekl někdo. Jako kdybychom to nevěděli.

Několik hostů odešlo. Úředník s obličejem malého defraudanta tvrdil, že se chce dostat domů dřív, než tu budou.

Většina z nás se ani nehnula a pila dál. Vojáci, stejně jako civilisté. Holky i paničky.

Jedna taková plavovlasá panička se vyptávala na kryt.

Vypadala dobře, měla vysoké podpatky a přiléhavou sukni po kolena. Punčochy našedlé barvy. Velmi průhledné. Žádná obyčejná bardáma.

Dopadly první bomby. Domem otřásla série výbuchů.

Potom zaduněla protiletecká palba. Zřetelně jsme rozpoznali zvuk vybuchujících dělostřeleckých granátů.

„Slyšíte Tomíky?“ řekl někdo.

Zaposlouchali jsme se. Ano, slyšeli jsme je. Vysoké bzučení těžkých bombardérů kroužících nad Hamburkem.

„Tomíky si strčte do prdele!“ vykřikl desátník s medailí Omrzlého masa na prsou. „Měli byste vidět ruské bojové piloty, to byste se možná něčemu přiučili, vy hrdinové z balíkova!“

„Komu říkáš hrdinové z balíkova?“ zařval pobouřeně nějaký poddůstojník a výhrůžně se postavil. Celou hrud’ měl zaplácanou cinkajícími válečnými medailemi. Místo nosu měl díru zakrytou černou klapkou.

„Kde se můžeme schovat?“ zakřičela plavovláska. „Tady, zasmál se někdo a poklepal na prázdnou barovou židli. Na domy a ulice dopadaly další bomby.

„Vsadím se, že si zrovna dělají do kalhot!“ zazubil se námořník s páskou Ponorkového tažení a vsunul holce ruku pod šaty.

Holka mu dala ruku kolem krku a zašeptala: „To se nedělá, námořníku!“ Jinak ale nic nenamítala.

Dáma, která se domáhala úkrytu, vyšla z lokálu, následovaná nervózním, poněkud přitloustlým pánem.

Domem zalomcovala hromová rána. Síla větru 11 zakvílela jako raněné zvíře. Žárovky hrozivě zablikaly.

„To byla šupa,“ zasmál se námořník. Přitlačil holku zády k baru. Holka hlasitě zapištěla.

Dáma s korpulentním pánem se přiřítili nazpátek.

Když si utírali boty o předložku, jakoby se omlouvali.

„To je hrůza. Shazují bomby,“ vykřikla žena. Vypadala roztomile. Rozcuchané vlasy a červené skvrny na tvářích. Evidentně ještě nedostala příležitost seznámit se blížeji se smrtí.

„Opravdu bomby?“ opáčila jízlivě tetička Dora. „A já myslela, že nám házejí věnce.“

Žena se posadila na prázdnou barovou stoličku. Nad šedou punčochou bylo vidět pruh obnažené kůže. Zmateně se rozhlédla. Tělnatý chlapík usedl na židli uprostřed místnosti a namáhavě odfukoval.

Námořník odstrčil holku stranou a namířil si to k to dámě v šedých punčochách. Dlouhá páska kolem jeho čepice byla pryč. Holka mu ji zřejmě servala.

Bez jediného slova jí položil velkou ruku na stehno. Rozhořčeně vykřikla a stáhla si sukni pod kolena. Seděla ale na vysoké barové židli, a tak jí to nebylo moc platné. Námořník se potácel. Jeho hnědé oči se smály.

„Dejte mé manželce pokoj!“ vykřikl korpulentní pán a vstal ze židle.

My ostatní jsme mlčky přihlíželi. Manželka! Přivedl sem vlastní manželku. Musel to být úplný imbecil.

Námořník ho neviděl. Znovu se naklonil nad ženou a zašeptal něco o „posteli“.

„Dejte mé ženě pokoj, námořníku!“ zakřičel rozhořčeně tlouštík.

„Proč?“

„Protože je to moje žena!“

„To je tvůj manžel?“ zeptal se skepticky námořník a znovu se nad ni naklonil.

„Ano, to je můj manžel. A dejte tu ruku pryč. Nechci s vámi nic mít.“

„To přijde samo, žádný strachy, jen co se trochu líp poznáme. Vdaný paničky, to je moje!“

Tlouštík uchopil námořníkovu ruku. „Neřekl jsem vám snad jasně, že je to moje žena!“

„A co má bejt?“ zašklebil se opilý námořník. „Rozhod jsem se, že se vyspím s tvojí ženou. Chápeš, brácho?“ Posunul ruku výš. Plavovláska mu vrazila facku. Zachechtal se, pořádně si lokl piva a zahalekal: „Přesně podle mýho gusta. Trocha trucování, to je ono, a zítra v U-189 na moře!“ Rozpřáhl náruč a důvěrně zašeptal: „Můj poslední výlet!“

Při dalším výbuchu se na nás ze stropu snesl jemný poprašek rozdrolené omítky.

Námořník zdvihl oči. Přitáhl ramena ke krku a spokojeně se usmál.

„Tohle mimino nebylo zas tak daleko. Ale mě zasáhnout nemůže. Já totiž za chvíli vyplouvám na poslední cestu. Kartářka mi řekla, že se udusím v čelní torpédový kabině. U-189 je šrot. A velitel, poručík von Grawitz, je idiot!“ Stočil pohled k Legionáři. „Hej, ty s tím s rozbitým ksichtem, znáš toho idiota von Grawitze? Chlapa, co nosí na tom svým pštrosím krku Rytířskej kříž jako symbol vděčnosti za všecky ty, co utopil v Severním Atlantiku?“

„Drž hubu,“ řekl Legionář a pokračoval v tlumené konverzaci s tetičkou Dorou. Byl zrovna uprostřed rozvláčného popisu polévky ze žraločích ploutví, jak ji podávají v Damašku.

Když bomba vybuchla, tlouštík sebou pleskl zpátky na židli. Teď byl znovu na nohou a cupital k manželce a námořníkovi. Nafoukl se a nasadil rádoby výhrůžný výraz. Námořník stál, v ruce plnou sklenici piva, a zvědavě si bledého mužíčka prohlížel.

„Přikazuji vám, abyste nechal mou ženu na pokoji,“ zakdákal. „A okamžitě se omluvil,“ dodal se sevřenými pěstmi.

„Merde, est-ce-que c’est possible? Ten imbecil se sere do mariňáka,“ rozesmál se Legionář.

„Co je nám po tom?“ zamumlala tetička Dora a vyfoukla mračno dýmu. „Trude, další bečku!“

Námořník vychrstl pivo tlouštíkovi na hlavu, sklonil se nad ženou a divoce ji políbil. Tlouštík nejdřív zavrávoral, potom se rozpřáhl a dal námořníkovi ránu na čelist, chrlil ze sebe proud nadávek, kterým nikdo z nás nerozuměl.

Jeho manželka zaječela. Chlapík se ohnal a praštil námořníka znovu. Podařilo se mu převrhnout námořníkovo čertvě nalité zázvorové pivo, které se hrozně těžko shánělo. To námořníka rozzuřilo. Zařval „sabotáž“ a kopem do břicha poslal korpulentního džentlmena k zemi.

Dostal další pivo, ovšem zázvorové už nikoli. Popadl dámu do náruče, zaklonil ji a s mlasknutím jí vtiskl hlučný polibek. Kopala a bránila se tak, až se jí znovu vyhrnula sukně.

„Nádherný nohy,“ vykřikl četař od pěchoty a zatlesklal. „Vysaď ji na bar a ber ji! Ještě si tě přitáhne jako holky v Tripolisu, uvidíš.“

Manžel byl znovu na nohou. Byl nepříčetný vzteky. Popadl židli a chtěl ji námořníkovi rozmlátit o hlavu, ale namísto toho zasáhl svoji ženu, která se bezhlesně skácela na podlahu jako hadrová panna.

Námořník ji překročil a trhnutím si narovnal přiléhavou tmavomodrou blůzu. Jako torpédový člun se přihnal k tlouštíkovi.

„Kruci, chlape, teďs mě nasral,“ vyštěkl a dal tlouštíkovi prudkou ránu za ucho. Tlouštík dopadl obličejem k zemi.

Belgičan ho vyhodil na ulici.

„To je ale idiot,“ rozčiloval se mariňák z podmořské lodi. Položil ženu na barový pult. „Uhodit dámu!“

Jedna noha klimbala přes okraj.

„Skoč na ni!“ vykřikl četař. „Ukaž se!“

„Zavři hubu, prase,“ zafuněla tetička Dora.

„Proč ne?“ zeptal se četař, hlava mu vyčnívala z vedlejšího výklenku. Měl na sobě košili s krátkým rukávem, Všechno na něm plandalo. Na čele měl široký bílý obvaz. Páchl vojenskou nemocnicí a pivem.

Dveřmi se vpotácel policajt.

Belgičan vrhl letmý pohled na tetičku Doru, ale když od ní nepřišel žádný varovný signál, zůstal sedět a předstíral, že spí. Pod jeho křeslem ležela punčocha s pískem.

„Celá Kirchenallee je v jednom ohni,“ oznámil nám policajt. „Nezůstane tam jediný trám.“

Sundal si přilbu. Po bledé tváři se mu táhly černé pruhy. Uniforma mu čpěla kouřem.

„Hergot, to je horko!“ ulevil si a objednal si tupláka. Vypil ho naráz. Hřbetem ruky si utřel ústa. „Venku na ulici leží nějaký tlusťoch a něco blábolí. Toho jste vyhodili vy?“

Nečekal na odpověď a namísto toho ukázal na ženu sténající na barovém pultu. Třepala hlavou.

„Dostala ránu do hlavy?“

„Jsi nějak zvědavý, he?“ vykřikl četař a škrábal se na nohy. „Chceš si to se mnou rozdat, policajte?“

„Ne, probůh,“ zakroutil hlavou policista a znovu si utřel ústa. Rozmazal si saze po celém obličeji.

„Ty kryso,“ zafuněl četař, rozmáchl se a minul.

„Sedej na zadek, pěšáku, dobře?“ vyzval ho trpělivě policista. „Děsnej žár,“ ulevil si znovu. „Dej mi ještě jedno, Hude. Člověk v tom kouři dostane žízeň.“

Jedna z holek před ním plivla na zem. „Parchante,“ zasyčela a znovu si uplivla.

Policajt nereagoval.

„Říká, že seš parchant, slyšíš? A víš, co říkám já?“ zašklebil se vyzývavě četař s obvázanou hlavou. „Že seš vůl. Ne, ty seš něco daleko horšího.“ Rozhodil ruce a vševědoucně pokýval hlavou. „Lezeš do zadku těm náckovskejm sviním. Tak co, rozdáme si to?“

„Přestaň, pěšáku. Nebudu se bít s raněným.“

Četař se zakymácel a zvedl ruku k ráně. Ztratil balanc a dopadl na barový pult. Trude ho odstrčila a četař se svalil na zem.

S námahou se postavil na nohy, popadl láhev a praštil policajta do hlavy. Policajt s řevem odskočil, vytáhl pistoli a vztekle zakřičel: „Co je, ksakru, přeskočilo ti?“

„Jo,“ rozchechtal se četař. „Jsem totální magor!“ Začal hrabat po kapsách. Nakonec vytáhl kus papíru a vrazil ho policajtovi pod nos. Ten jen nechápavě vykřikl: „Co to…“ Rozmazal si krev po hlavě. „Papíry na hlavu! Opravdický, nefalšovaný papíry na hlavu! Máš štěstí. Kdybys je neměl, tak bys byl teď mrtvej. Dostal bys kulku přímo mezi oči.“

„Hajzle,“ zamumlal četař a odpotácel se do svého koutku, kde ho přivítala dvě děvčata.

Trude podala policajtovi ručník. Vytřel si do něj hlavu. „To je holomek! Taková drzost!“

Námořník znovu zajel rukou pod plavovlásčinu přiléhavou sukni. „Jen ji trochu polechtám. Uvidíte, jak se hned probere,“ zašklebil se.

„Jaký má bombarďáky?“ zahulákal četař s papíry na hlavu.

Námořník jí škubnutím stáhl sukni. „Růžový,“ zařval blaženě při pohledu na ženskou zadnici v těsných kalhotkách. Plácl ji. „Tak vstávej. Zítra vyplouvám na moře, můj poslední velkej výlet. Hainz už se do Hamburku nevrátí!“

Další ohlušující výbuch. Z polic se začalo sypat sklo. Světla zhasla. Nějaká holka začala ječet. Četař se dal do zpěvu:

Denn wir fahren

seit vielen Jahren

mil grauen Haaren

gegen Engel–land…

„Chtělo by to trochu světla,“ zavolal někdo z opačné strany místnosti.

„A taky piva,“ přidal se další.

„Chceš přes držku?“ vykřikl četař.

Policajtská helma se odkutálela do rohu, odkud se ozývalo bombardování.

Námořník políbil dámu. Šťastně se usmíval.

„Tak dělej, na co čekáš?“ vykřikl četař. „Předvěď se, krucinál!“

„Máš recht, kámo. Je nejvyšší čas,“ zabručel námořník. „Je to můj poslední výlet.“ Začal nadávat. Něco se mu zřejmě nedařilo. „Teď poznáš, kdo je to mariňák!“

„Bravo, námořníku. Pusť do ni torpédo a pak ji vyhoď za tím šaškem.

Žena vykřikla. Vykřikla a zasténala. Legionář se smál. Tetička Dora se smála.

„Rundu piv pro svatební hosty,“ vykřikl někdo.

Všichni jsme se smáli a pili na zdraví námořníka a jeho dámy.

„Neumíš se trochu chovat, děvko?“ ozval se z temnoty námořníkův hlas.

„Tohle je moje poslední cesta. Zítra v noci bude U-189 na dně moře.“

Trude přinesla svíčku. V jejím mihotavém světle jsme na podlaze zahlédli něco tmavého.

Někdo začal hrát na klavír. Potom se ozval dlouhý, pronikavý ženský křik. „Ty hajzle! Okamžitě nech tu dámu na pokoji!“ zařval policista.

„Sklapni, tlučhubo,“ odpověděl námořník. „Tohle je moje poslední příležitost.“

Tetička Dora se postavila a jistým krokem se vydala do tmy.

Od klavíru se ozvalo:

Za chvíli je to za náma,

Jó, beze všech žertů

Adolf a celá jeho Strana

Půjdou spolu k čertu

„Ticho,“ zařval policajt zalykající se vztekem. Po podlaze přeletěl kužel světla a zastavil se na námořníkovi a dámě v krátké sukni. Nadávající policajt se sklonil k námořníkovi a nekompromisně ho od ní oddělil. Námořník začal divoce mlátit rukama kolem sebe. Nepříčetně zařval a rozběhl se ke dveřím. Belgičan byl smeten z cesty.

„Stát!“ zakřičel policajt. „Stát nebo střelím.“ Odjistil pistoli.

Námořník se vypotácel po schodech nahoru na ulici. Uslyšeli jsme praskot ohně. Na ulici se právě vznítil rozteklý asfalt. Plameny vyšlehly k nebi. Zář jako při vypouštění vysoké pece. Někdo se sháněl po písku. Stíny se prodloužily. Nic, jen světle žlutý, nesmírně ostrý jas. Ulice hořela. Celá Bremerreihe hořela.

Tetička Dora si zapálila bílé viržinko, od začátku náletu už dvacáté. Legionář začal broukat: „Blíží se smrt, blíží!“ Námořník z ponorky hořel – pomalu se rozpouštěl na scvrklou mumii. Sežehlá, vysušená loutka.

Žena, kterou před svou poslední cestou znásilnil, seděla na zemi a nevidomýma očima zírala před sebe. Houpala se ze strany na stranu. Z hrdla se jí vydral dlouhý, tlumený výkřik. Začala tlouct hlavou o zeď. Rychleji a rychleji, jako rozjíždějící se vlak.

Četař s papíry na hlavu se hlasitě smál.

Tetička Dora ženu pleskla hřbetem ruky po tváři. Čtyřikrát, a velmi silně. Žena se utišila. „Carl je mrtvý;“ zašeptala. Znovu začala křičet. Poskakovala po podlaze jako kuře s odseknutou hlavou. Potom začala zpívat jakousi církevní píseň. Její hlas vystoupal do kvílivých sopránových výšin. Jakoby se snažila překřičet burácení leteckých pum.

„Pomátla se,“ odtušil bezruký poddůstojník od ženistů. Ruku mu spálil plamenomet při ústupu z Charkova.

Tetička Dora plivla na podlahu a krátce pohlédla na zpívající ženu. „Vyneste ji zadem,“ nařídila a kývla na Belgičana a pasáka Evalda.

Další bombardovací vlna zasáhla domy. Výkřiky udusila záplava ohně, která před sebou smetla všechno, co jí na druhé straně Hansaplatzu stálo v cestě. Obrovský vysavač spolykal vše, dobré i zlé.

Tetička Dora přinesla pečené kaštany. Namáčeli jsme je do solničky uprostřed stolu.

Policajt sebral přilbu, nasadil si ji na hlavu a rozešel se ke dveřím. Událost s námořníkem ho rozzuřila. V tentýž okamžik vešla do lokálu hlídka tajné policie. Čtyři esesmani a SS Oberscharführer. V pohledu, který na strážníka upřeli, se zračil radostný úžas. Jeden z nich si pohrával se zásobníkem samopalu. Usmíval se přitom, ale opravdový úsměv to nebyl. Spíše spokojené předení kočky, když má před sebou myš, která zapomněla, kde má díru.

SS Obefscharführer dlouze hvízdl.

„Kohopak to tu máme? Špinavého poldu. Zalezlého do teplíčka za komínem, eh? Řekl bych, že náš příchod ti moc radosti neudělal. Takový už je život. Plný překvapení. A co takhle podat hlášení?“

Policista se narovnal a vychrlil ze sebe: „Policejní četař Krüll, okrsek patnáct, Hauptbahnof, vykonávající mimořádnou obchůzku. Nic zvláštního se nestalo.“

Bezpečnostní hlídka se rozesmála. Oberscharführer se poškrábal malíčkem za uchem.

„Představivost rozhodně není tvůj problém, starouši.

Polovina Bremerreihe je fuč a ty mi říkáš, že se nestalo nic zvláštního. Přímo nad schody leží dva velké škvarky,které byly ještě před nedávnem lidmi. Stále chceš tvrdit, že se tu nic zvláštního nestalo?“

Hlídka se znovu zasmála.

Legionář vyplivoval skořápky kaštanů. Tetička Dora si zapálila další viržinko. „Pověsit!“ vykřikl četař s papíry na hlavu.

SS Oberscharführer s úsměvem natáhl ruku. Policajt mu beze slova podal služební rozkaz a knížku. SS Oberscharführer šedou brožurku lhostejně prolistoval.

Služební rozkaz nečetl. Nato si oba dokumenty vložil do náprsní kapsy.

„Zdá se, že se nemůžeš dočkat kulky do hlavy, co, starouši ?“

Policista zamrkal a něco zamumlal do vousů.

„Vojenský soud si na tobě smlsne,“zašklebil se Oberscharführer a cvrnkl policajta prstem do nosu.

„To jsme my,“ upřesnil s úsměvem esesák, co připomínal kočku. Oberscharführer pokýval hlavou.

„On si dovolí vysedávat v bordelu, zatímco my ostatní vykonáváme führerovy rozkazy!“ Chodil v kruhu kolem policisty a pečlivě si ho prohlížel. Vytáhl mu z pouzdra mausera a strčil si ho do kapsy. „Přesně takového jsme hledali. Uděláme z tebe odstrašující příklad. A teď rypákem ke zdi, hni sebou!“

Chlap, co vypadal jako kočka, doslova zářil. Postrčil policistu samopalem a zamával mu hlavní pod nosem. Celou dobu ho hltal očima.

„Budeš viset, platfusáku. A na prsou ti bude klimbat cedulka s jediným slovem: DEZERTÉR.“

Jeho čtyři kumpáni vybuchli smíchy.

„A kolem krku ti uvážeme kradený kabanos, kleptomane,“ zahlaholil Oberscharführer. Přešel k barovému pultu.

„Pět tupláků, a hoď sebou,“ poručil Trude.

Tetička Dora vytáhla viržinko z pusy a postavila se.

Mrkla na Trude a ta zmizela v zadní místnosti s telefonem. Tetička Dora se postavila na místo za barem. Prudce potáhla z dlouhého viržinka.

SS Oberscharführer na ni pátravě pohlédl. Při pohledu na malou, baculatou ženu s krutýma očima, které se na něj dívaly jako na mouchu na stěně, jakoby znejistěl.

„Pět tupláků,“ zopakoval hlasitě.

Tetička Dora si pomalu vytáhla viržinko z úst a vyfoukla mu kouř do obličeje.

„Co tady hulákáš? Nejsme hluchý.“

„Tak sem s těmi pivy.“

„Kdepak,“ zaznělo jako výstřel z devítimilimetrové pušky.

Zdvihli jsme oči. Legionář se zlověstně usmál. Líně se postavil a přesunul se na barovou židli vedle Oberscharführera.

„Chytrák, co?“ prohodil a kývl hlavou k muži vedle sebe. Tetička zavrtěla hlavou.

„Hovno chytrák. Vůl to je.“

„Kdo je u tebe vůl, ty stará couro?“ vykřikl Oberscharführer.

Tetička Dota mu znovu vyfoukla dým do očí.

„Ty, hošánku, kdybys to měl v hlavě aspoň trochu v pořádku, tak bys v tuhle chvíli byl i s těma tvejma poskokama daleko odsud.“

Objevila se Trude. Nepatrně kývla hlavou k tetičce Doře a vrhla na esesáky škodolibý pohled.

SS Oberscharführer se dostával do ráže.

„Chceš nám vyhrožovat, ty pošahaná děvko? Zdá se, že je načase, aby sis udělala výlet na velitelství. Tam si tě osobně podám tak, že na to do smrti nezapomeneš.“

Jeho muži se divoce rozesmáli. Ten, co připomínal kočku, položil samopal na bar. Legionář ho prstem odstrčil. Samopal s třísknutím dopadl na zem.

„Co je, do prdele?“ zavřeštěla Kočka. Legionář vycenil zuby a nasadil krutý úšklebek.

Tetička Dora znovu zabloudila pohledem k Trude, která znovu kývla hlavou, aby ji uklidnila.

„Seber tu stříkačku,“ nařídil SS Oberscharführer svému podřízenému. Otočil se k tetičce Doře. „A teď ty piva, a fofrem, jinak se obsloužíme sami.“

„Nic nedostanete,“ řekla pevně tetička Dora a položila lahev na druhou polici odshora.

„Co má tohle k čertu znamenat? Nejsme ti snad dost dobří?“

„Ode mě jednoduše nic nedostanete, ačkoli jsem si jistá, že to, za co jste placení, děláte skvěle.“

Oberscharführer se naklonil přes barový pult a s potlačovaným vztekem zasípal: „Pět tupláků, ty zasraná stará mrcho, a HNED!“

Chlap-kočka nehlučně proklouzl za barový pult. „Jestli nechceš připálit paruku, dělej, co ti ,Oberschar’ říká.“

Četař s papíry na hlavu se postavil a opilým krokem se dopotácel k baru.

„Chce si to někdo rozdat!“ zaškytal.

Oberscharführer ho změřil netečným pohledem, potom se uplivl a sykl: „Ztrať se, ty slintale!“

Četař se kymácel jako strom ve větru. Všichni jsme čekali, že spadne, ale kupodivu se udržel na nohou. Naklonil se těsně k Oberscharführerovi „Vidím, že potřebuješ masáž jako sůl.“

SS Oberscharführer udeřil jen jednou – rukojetí své osmatřicítky. Četař šel k zemi a z nosu mu valila krev. Padl jak podťatý.

„To by stačilo!“ vykřikla tetička Dora a odložila své bílé viržinko. „Jestli vás pět odtud hezky rychle nevypadne, dostanete se do daleko horší šlamastyky, než o jakou si koledujete!“

Sebrala samopal kočičího muže a s výrazem, který nesnesl námitek, mu ho hodila do klína. „Tohle je barový pult. Slouží k různým účelům, ale že to není zbrojnice, pozná i úplný idiot, jasný?“ Začala kapesníkem oprašovat pult, koutkem oka vrhajíc krátké pohledy k otáčecím dveřím.

Legionář se chystal něco říct. Dostal se jen k „merde“.

„Ty buď zticha a starej se o sebe!“ sykla tetička Dora.

„Jak myslíš, ty stará kurvo,“ zařval Oberscharführer.

„Však my už si to s tebou vyřídíme jinak. A až skončíme, z téhle dupárny nezůstane kámen na kameni.“

Ve vzteku kopl četaře ležícího v bezvědomí na podlaze do obličeje. Obvaz se svezl z hlavy a pod ním se ukázala dlouhá, čerstvá pooperační jizva. Na několika místech byla prasklá a vytékala z ní voda. Čouhalo z ní maso. Drenáž vypadla ven.

Jedna z holek se k němu sklonila. „Ach, Hansi, Hansi, chudáčku!“

S námahou ho odtáhla zpátky do výklenku. Esesáci se natřásali smíchy. Oberscharführer pokrčil rameny. „Tu holčičku vezmeš sebou. Potřebuje vyprášit kožich. A teď ty piva!“

Belgičan u dveří zakašlal. Tetička Dora zvedla hlavu a usmála se.

V otáčecích dveřích stál malý muž s nápadnými rysy, kabát stažený v pase. Kolem krku měl několikrát omotanou bílou šálu. Na rukou bílé rukavice a na hlavě světle šedý diplomat. Jeho oči, to už bylo jiný kafe. Vodnaté a mrtvolně netečné.

Tetička Dora si zapálila další viržinko, luskla prsty a řekla: „Dobrý večer, Paule.“

Malý muž přikývl. „Heil Hitler!“

Udělal několik kroků vpřed. Jeho špičaté černé boty zaskřípaly. Vytáhl cigaretu a vsunul ji do neobyčejně dlouhé cigaretové špičky s náustkem ze slonoviny.

Esesáci a všichni hosté na něj fascinovaně hleděli. Ukázal cigaretovou špičkou na SS Oberscharführera, který teď seděl na vysoké barové židli, jednu nohu volně ve vzduchu.

„Co tady děláte?“

Oberscharführer byl zmatený. Nevěděl, jak se má zachovat. Vyskočit a odříkat hlášení, anebo jen zařvat: „Co je ti po tom, manekýne, kdo si myslíš, že jsi?“

Přednost by dal samozřejmě tomu druhému, ale ostrý hlas malého muže se mu zdál nějak povědomý. Připomínal mu kasárna a temné chodby na policejním velitelství. Jako kdyby ho něco ochromilo. Zkušenost ho naučila, že legrační hadry civilistů mohly leckdy ukrývat ty nejneuvěřitelnější věci.

Ač mu to nebylo příliš po chuti, sklouzl ze židle a ne příliš svědomitě, bez slyšitelného klapnutí, srazil podpatky. Ani jeho hlášení nebylo možné označit za vojenské. Řekl, že prováděl běžnou prohlídku, při níž přistihl tohoto podezřele vyhlížejícího policistu, kterého podezříval z dezerce.

Malý muž vrhl apatický pohled k policistovi stojícímu u stěny.

„Váš příkaz k prohlídce.“

SS Oberscharführer nervózně zašoupal nohama. Zamrkal, jako to dělal vždy, když nevěděl kudy kam.

Ruka v bílých rukavicích s dlouhými prsty podobnými malým hád’átkům setrvávala natažená ve vzduchu. „Váš příkaz k prohlídce, Oberschar!“

„Nemám, Herr…“

Spočinulo na něm překvapené oko, levé oko zasazené v bledém, pochmurném obličeji. Pravé oko, prázdné a vodnaté, zíralo do prázdna. Bylo z porcelánu. Nebyla to bůhvíjak zdařilá imitace, ale malý muž s ní byl spokojený. Když jeho oběti oko zaregistrovaly, byly zmatené jeho mrazivou netečností. Bylo stejně chladné a necitelné jako rozum a duše, které se za ním skrývaly.

„Co tím myslíte? Mám to chápat tak, že nemáte žádný příkaz k prohlídce, Oberscharführere?“ zeptal se s předstíraným překvapením.

„N–ne, Herr…“ Zřejmě si nevěděl rady s hodností.

Stále netušil, s kým má tu čest.

To věděl jen jediný člověk – tetička Dora.

S mírným koktáním pokračoval. „Napadlo nás, že v tomhle chlívě určitě najdeme někoho podezřelého.“

Malý muž povytáhl koutky úst. Zřejmě to měl být úsměv, ale připomínalo to spíše nechutnou grimasu.

„Kdo je to ,my’? A co myslíte tím ,chlívem’? Protože jediné prase tady jste vy, Oberscharführere, a vy jste přišel teprve před chvílí.“

Dlouhá odmlka. Všichni čekali na Oberscharführerovu odpověď. Kdesi v dálce dopadaly bomby. „Ztratil jste snad hlas? Ptal jsem se, kdo je to ,my’?“

„Hlídka, Herr…“

Znovu ten pokřivený úsměv.

„Vy jste její velitel, Oberscharführere?“

„Ano, Herr…“

„No vida! To znamená, že za toto protiprávní a neomluvitelné chování jste zodpovědný vy. Samozvané razie a akce tohoto typu podléhají vojenskému soudu! Máte na to snad jiný názor, Oberscharführere?“

„Ne, pane.“

„Hm. No vida. Stále jste mi neodpověděl na otázku, jestli zodpovědnost padá či nepadá na vaši hlavu.“

Oberscharführer polkl a znovu nervózně zašoupal nohama. To už měl paty zcela u sebe a prsty natažené podél švů kalhot. Už dávno pochopil, že tenhle malý civilista byl mnohem důležitější, než vypadal.

Tetička Dora blýskala skleničky a očividně se dobře bavila. Legionář si něco mumlal jen tak pro sebe.

„SS Oberscharführer Brenner se hlásí k odpovědnosti za akce této hlídky.“

Malý muž povytáhl obočí. Živé oko mírně potemnělo.

Mrtvé chladně zíralo před sebe.

„O tom si promluvíme na velitelství, Oberscharführere! Teď vypadněte, vy i vaši muži.“

„Kde se mám hlásit, pane?“

Malý muž obcházel lokál a neodpovídal. Když nahlédl do několika potemnělých malých výklenků s plápolajícími svíčkami, ukázal na policistu stojícího u stěny s rukama založenýma za krkem.

„Toho muže vezměte sebou, Oberscharführere.“

Oberscharführer se v pozoru otáčel, aby stál neustále čelem k malému muži v černém kabátě s opaskem. „Kde se máme hlásit, Herr…?“

Žádná odpověď. Zdálo se, že malý muž jeho otázku neslyšel. Stál u baru a díval se na lahve stojící v semknutých řadách na dvou nízkých policích pod zrcadlem jako prapor při nástupu.

Tetička Dora předstírala, že ho nevidí. Snažila se vydrhnout skvrny na pultu. Trude, holka z Berlína, mu nalila sklenici ginu. Přičichl si.

„Holandský,“ zamumlal.

Hrál si se sklenicí, zadumaně pozoroval čirou tekutinu, jako kdyby čekal, že se z ní něco vynoří. Broukal si ,Židovská krev se rozteče’.

Položil nedotčenou sklenici na pult, několikrát ji otočil, znovu si k ní přičichl a zamumlal: „Z Amsterdamu. Keizersgracht.“

Potom si přičichl ještě jednou, krátce kývl hlavou a vstal, aniž by se napil. Rychlým krokem došel ke dveřím. Při odchodu položil Ewaldovi ruku na rameno.

„Stav se za mnou zítra ve 12:10. Adresu ti dá šéfová.“ Z pasákova obličeje vyprchala všechna barva. Větřil problémy. Pozvání malého muže bylo příliš nenucené.

Muž se ve dveřích otočil k Oberscharführerovi. „Jsem kriminální rada Paul Bielert, důstojník velitelství tajné policie, oddělení 4, II A.“

A byl pryč.

„Tak to je pech,“ vysoukal ze sebe překvapený Oberscharführer. „Sám Fešák Paul.“ Podíval se na svůj doprovod. „A jsme v prdeli! Příští zastávka: centrální sektor Východní fronty.“

Kopli do policajta, srazili ho pažbami pušek k zemi, jako kdyby za to mohl on. Začali vyhrožovat Belgičanovi a uplivovat před Ewaldem, ale tetičce Doře neřekli ani slovo. Byly věci, které jednoduše nechápali.

„Jestli se pokusíš o útěk, použijeme zbraň,“ křikli ještě na strážníka a vícekrát jsme je neviděli.

Tetička Dora poručila všem drink podle vlastního gusta. Většina z nás si dala tuplované pivo. Spořádali jsme další misku pečených kaštanů.

Zazněl konec poplachu. Dlouhý, ječivý zvuk sirény se nesl po celém městě. V ulicích houkaly a rachotily požární vozy. Všude zuřily požáry.

Do Síly větru 11 zavanul pach spáleného masa. Mohl to být spálený dobytek, ale my věděli, že to jsou lidé.

Četař s papíry na hlavu se už neprobral. Zemřel v náručí holky, co se prodávala za máslo a kávu, které měly v téhle době větší hodnotu než cihly zlata.

„Sacré nom de Dieu,“ vykřikl Legionář. „Tomu říkám bouřlivý večer.“ Koutkem oka se podíval po tetičce Doře, která seděla vedle něj a popíjela gin s hořkými kapkami. „Kdo je Bielert a jak jsi k němu přišla?“

„Zvědavej?“ Tetička se usmála. „Paul Bielert je velký zvíře na hamburským velitelství tajný policie. Kriminální rada. Jeho podpis může člověka poslat navždy do výslužby bez jakýchkoli úředních formalit, aniž by musel žádat soudce o povolení výjimky. Taky z něj udělali velké zvíře u SS. Sturmbannführer, nebo něco takovýho.“

„A s takovým ty se stýkáš?“ zafuněl Legionář. „Fuj!“ Tetička Dora mu nevěnovala pozornost a pokračovala. „Kdysi dávno, když byl Paul jen malý ničema na vyšetřovacím oddělení – jsem mu trochu pomohla.“ Začala si dlouhým párátkem šťourat v zubech. „Nebýt mě, fešák Paul by přišel o hlavu a nikdy by se z něj nestalo tohle velký hovno, kvůli kerýmu si jiní pouštěj do gatí.“ Nepřestávala se probírat v kaštanech zalezlých mezi zuby. „Samozřejmě jsem se pojistila.“ Tiše se zasmála. „Kdo bere do rukou zmije, musí mít účinný sérum.“

Legionář si zastrčil tužku do ucha a začal se zuřivě škrábat. „Sacrebleu, ty na toho jedovatýho skrčka něco máš?“

„To si piš,“ přikývla tetička Dora a kladla důraz na každé slovo.

„Hm,“ protáhl zamyšleně Legionář. „Jen doufám, že to není zdraví škodlivý. Co když si fešák Paul vezme do hlavy, že tě odkrouhne, koťátko, abys na něj jako mrtvá nic neměla? V jeho postavení bych se já osobně dvakrát nerozmýšlel.“

Tetička Dora vyfoukla kouř a znovu se zasmála. „Pověz mi, Alfréde, máš mě za malou přitroublou husičku z grotesek?“

„Merde, to ne, kdepak. Nejsem vůl. Kdybych byl husa, tak by mi už dávno někdo zakroutil kejhákem. Ale ten Bielert, nebo jak se ten chlap jmenuje, vypadal jako někdo, kdo se nezastaví před ničím. Já osobně bych o něm nic kompromitujícího vědět nechtěl.“

Tetička Dora se rozesmála. Ještě nikdy jsem neslyšel tak srdečný smích. „Kdyby byl někdo takový idiot, že by mi chtěl šlapat na paty, vytáhla bych z almary všechny mrtvoly a kat by měl za chvíli tolik práce, že by nevěděl, kam dřív skočit. To by se teprv rozhejbaly kšefty. Já tuhle válku přežiju, o tom nepochybuj. Až Adolf dostane na frak, budu nejspíš jediná, kdo bude na věži Svatýho Michala s několika ušmudlanejma štětkama vyhlížet zákazníky.“

Jedním lokem vypila sklenici ginu a prohrábla si prsty černou paruku.

„Co o něm vlastně víš, hergot?“ zeptal se Legionář.

„Proč bys to měl vědět?“ Nedbale se poškrábala na prsu.

„Politika?“ vyzvídal Legionář.

„Co jinýho,“ zasmála se tiše Dora. „Snad si nemyslíš, že by vraždy a podobný nesmysly pro takový lidi něco znamenaly? Politika, to už je jinej materiál. Blebtneš něco politickýho a Adolf ztratí všecek smysl pro humor.“

Mlčky jsme popíjeli.

Policista, který si přišel svlažit zakouřené hrdlo, byl předveden před zvláštní soud a celá záležitost byla během dvaceti minut vyřízena. Soudce, starý páprda, vynesl za svou kariéru tisíce rozsudků. Krátce po převzetí moci byl zbaven úřadu, neboť se za Výmarské republiky až příliš horlivě projevoval. Práce soudce ho velmi povznášela. Člověk se cítil tak úžasně důležitý, když mohl z výšin soudcovské stolice nade vším rozhodovat. Leštil kliky nových vládců v Berlíně tak dlouho, až mu dali flek. Potom ale přišla válka a on měl najednou více práce než mu bylo milé. Jeho žena mu většinu případů předčítala při obědě. Spoustu z nich podepsal, aniž by si přečetl jediný řádek.

Po válce odešel do penze, aby ve svém domečku v Aumühle pěstoval tulipány a karafiáty. Na štítku na dveřích stojí: Heinrich Weslar, soudce ve výslužbě. ,Ve výslužbě’ je skoro nečitelné, zato ,soudce’ bije už z dálky do očí. Štítek je mosazný a glancuje se dvakrát denně.

Bydlí pět minut od železniční stanice blízko Bismarckova pomníku – kdyby k němu chtěl třeba někdo skočit na návštěvu.

Den, kdy vynesl rozsudek nad chudákem strážníkem, měl opravdu plné ruce práce. Kromě karafiátů a tulipánů pěstoval taky masožravé rostliny a zrovna si vzpomněl, že měly už před hodinou dostat mouchy. Kdyby se nedostal včas domů, mohlo by jim to přivodit smrt.

„Jménem führera propadá obviněný za zbabělost a pokus o dezerci hrdlem. S ohledem na jeho dlouholetou službu u civilní policie, soud rozhodl, že nebude zkrácen o hlavu, nýbrž zastřelen na vojenském popravišti.“

Jeho „Heil Hitler“ doletělo jen do poloviny soudní síně. Nato byl padesátiletý policista po třiceti letech služby odveden dvěma vězeňskými dozorci. Brečel a v úzké chodbě za soudní síní se zhroutil docela, takže ho museli do cely odnést. Než ho nákladním vozem převezli do Fuhlsbüttelu, dostal uklidňující injekci.

Snažili se ho podepřít, když ho v Putlos postavili před terčový násep, ale pořád jim padal. Jeden z nich si myslel, že zemřel strachy ještě dříve, než mu tělem proletělo dvanáct kulek z dvanácti karabin.

Jeden z policejních střelců ho zasáhl do obličeje. Nevypadalo to hezky. Budilo to přílišný dojem násilí, tedy něčeho, co k vojenskému soudu nepatřilo.

Policejní poručík, který popravčí četě velel, soptil. Prý že střelit ho do obličeje byla špinavost, zvláště když byl odsouzenec z jejich vlastních řad.

Dával jim kapky celou cestu až do Hamburku.

Jednotka byla potrestána předčasnou výměnou střelecké gardy a o dva týdny později byli muži odesláni konvojem do Polska, aby se zapojili do války s partyzány. Jedné tmavé noci byla rota odvelena do lesa severně od Lvova. Dva nákladní vozy uvázly v bahně a ve chvíli, kdy měli plné ruce práce s vyprošťováním, vyšlehl z temného lesa bezpočet modrých nelítostných plamínků. Nejprve vyšlehly zleva, potom šikmo zprava. Nakonec přímo zepředu.

Celé to trvalo rovných čtrnáct minut. Když všechno utichlo, bylo slyšet jen praskání hořících náklaďáků a sténání raněných.

Z lesa vyšly postavy ve venkovských šatech a začaly kopat do zabitých a raněných. Tu a tam třeskl výstřel z pušky nebo pistole.

Partyzánská skupina poručíka Vasilije Poloněva zmizela v rozlehlém hvozdu stejně tiše, jako se z něj vynořila.

Všech sto sedmdesát pět zabitých příslušníků vojenské policie byli už starší muži, kteří coby řadoví policisté strávili spoustu let na pochůzkách po ulicích Hamburku, Lübecku a Brém. Neměli nejmenší tušení, že kdesi na východě žije fanatický zabiják jménem Vasilij Poloněv, specialista v partyzánské válce, poručík a velitel jednotky Rudé armády s označením X 103 B.

Střet byl krátký a drastický. Krátce nato doručil listonoš pozůstalým úhledný lístek tohoto znění: „Rotmistr Schultze nebo Meyer padl v boji za führera a Velkoněmeckou říši. Führer vám děkuje.“

Mnozí by bývali do novin raději napsali „S hlubokým zármutkem“, ale to strana výslovně zakázala. Německá žena musí být pyšná, že její muž položil za führera život. Stejně tak děti musí být pyšné, že přišly o otce. Být Němcem neznamená být jen manželem, otcem, synem či bratrem, ale především vojákem a hrdinou. Proto se Němec narodil. Proto žil.

Heil Hitler!

Dát najevo zármutek by bylo neněmecké. Mohlo to být interpretováno jako sabotáž či snad projev poraženectví. Při čtení úmrtního oznámení se ovšem člověk občasnému mrknutí neubránil:

S pýchou v srdci jsme obdrželi oznámení,

že náš syn, poručík v záloze,

Heinz Müller, narozený 3. května 1925,

příslušník 44. pluku pancéřových granátníků,

padl 19. června 1944 v hrdinném boji

za našeho Führera.

Gudrun a Hans Müllerovi

Večer co večer zůstávalo u Müllerových zhasnuto. Dmuli se pýchou potmě.

O tři týdny později přišla podlouhlá obálka. Osobní oddělení, Vrchní velení armády, Berlín. Byla v ní peněžní poukázka na 147 marek a 25 feniků. Vojenský dík za oběť.

Starý Müller nevydržel a řekl, co si o pozůstalostní almužně myslí. Na pýchu přitom docela zapomněl. Něco z toho, co řekl, pochytil protiletadlový verkšuc. Příštího dne se objevili dva elegantně oblečení pánové.

Přišli z velitelství tajné policie.

Následoval lidový soud. Obžaloba z protistátních projevů. Sabotáže obranyschopnosti státu. Protiněmeckého chování. Urážky führera a podněcování ke vzpouře.

Potom transport do Plötzensee. Jednoho mživého listopadového rána hlavní pomocník říšského kata sťal Müllerovu pyšnou hlavu.

Paní Müllerová, která s antisociálem Hansem Müllerem žila, byla poslána do Ravensbrücku na převýchovu.

Pekelný řev a úpění tisíců hrdel zahlcených hrůzou.

Bomby padaly jako kroupy. Smažené brambůrky v ulicích byly ještě nedávno lidmi.

Dovolávali se Boha, ale Bůh byl němý.

Kostel Svatého Mikuláše se proměnil na hučící moře plamenů. Farář se snažil zachránit všechny oltářní relikvie. Spadl na něj velký kamenný krucifix a zlomil mu páteř.

Všechno bylo v plamenech. Hamburk se potápěl. Seděli jsme a popíjeli v přízemí vojenské nemocnice. Hamburská smetánka a partajní bosové oslavovali v podzemní restauraci u Baumwall.

Paul Bielert pátral po vrahovi.

Tu noc okrádači mrtvol slavili žně.

KAPITOLA 9

NOČNÍ NÁLET

NĚKOLIK zatoulaných těžkých leteckých bomb dopadlo i do blízkosti vojenské nemocnice. Mládežnická ubytovna naproti Landungsbrücke byla smetena z povrchu země. Jekot, ohlušující výbuch a mračno prachu sahající až do oblak – a ubytovna byla pryč. I s orlíky, i s nástěnkami Hitlerovy mládeže, i se všemi chlapci z přízemí. Stejný osud potkal i devět dvanáctiletých orlíků obsluhujících dvoucentimetrové protiletecké kanóny.

To vše zmizelo, jako když zručný kouzelník mávne hůlkou: Elá hop a ejhle, hromada prachu. Jen potlesk chyběl.

Jedno křídlo vojenské nemocnice, naproti Bernhard Nocht-Strasse, bylo zničeno. Zbyly tam zkroucené části železných postelí připomínající roztrhané vodovodní potrubí. Taky jedna holá noha utržená v koleně. Sedělo na ní hejno bzučících černomodrých much. Tlusté, dobře krmené masařky.

Na ulici ležela ruka, drsná dělnická ruka s černými nehty. Na jednom ze zahnutých prstů se leskl laciný prstýnek.

„Nějakej maník přišel o pracku,“ řekl Drobeček a ruku odkopl. Dva hubení psi se za ní rozběhli.

„Merde, mon camarade,“ řekl Legionář. „Válka pokračuje. Ale konec už je blízko. Z rajchu je teď fronta.“

Před pivovarem Sankt Pauli seděla nad kanálem nějaká žena a plakala. Byla celá zaprášená. Na sobě měla jen kombiné, holé nohy, a kolem ramen kus deky. Kdysi to byla krásná červená pokrývka. Když jsme ji míjeli, Drobeček zrovna vykládal nějaký vtip. Hlasitě jsme se zasmáli.

Žena se zlomila v pase a křečovitě se třásla. Plakala. Plakala sama. Jako mnoho dalších. Smáli jsme se Drobečkově pikantní historce a jí si nevšímali.

Z Hamburku se vydalo na sever obrovské procesí. Gastarbajtři. Nikdo se je nepokusil zastavit. Policejní sbory se zhroutily. Pod paží nesli balíčky, na ramenou svázané deky. Šinuli se přes Neumünster a dál po mostě na Rendsburg směrem k hranici. Německé války měli po krk.

Přešli hranici, aniž by je někdo legitimoval, a kráčeli stále dál. Nekonečný, hrůzou ochromený had.

Hlídky SS stály jako omámené a tupě přihlížely.

Německo hořelo. Hamburk se třásl. Na sever proudily řeky potkanů. Byly jich tisíce. Pryč od toho všeho, pryč z pekla plamenů.

Náš odchod z vojenské nemocnice se z jakéhosi záhadného důvodu odsunul.

Drobeček ležel natažený na odpočívadle schodů. My ostatní jsme seděli.

„Mně to připadá jako nějaká životní pojistka. Ani bych se nedivil, kdyby Východní fronta nakonec přišla k nám, namísto my k ní. To bude pro Ivana slavný den. Holky se začnou učit po rusky a taky po rusky šoustat.“ Zdvihl nohu a vypustil jedno ze svých speciálních trubačských čísel. Znělo to jako Den posledního soudu.

Chlípně lapil za nohu ošetřovatelku běžící nahoru po schodech.

„Co takhle si na noc trochu zašoustat, fenolová tetinko?“

„Prasáku,“ sykla a snažila se ho kopnout do obličeje.

„Jsem zasnoubená. Budu se vdávat.“

„Tím líp,“ zazubil se Drobeček. „Kdo si jednou lízne krve, už s tím nepřestane.“

Znovu vykopla. Drobeček zařval smíchy.

„Ukážu ti celý arzenál, ty podkožní cuchto. Drobeček je vždy připraven na veliké výkony. Stav se a uvidíš! Zeptej se Emy, ta ti řekne, co Drobeček dokáže!“

Pustil ji. V tu ránu byla pryč.

Dostali jsme příkaz, abychom pomohli odklízet trosky, ale člověk, který to měl na povel, neměl s jednáním s veterány zkušenosti. Byla to nová vrchní sestra s velkým drdolem barvy starého Parkerova pera. Hubená nafoukaná fašounka. Zlatý partajní emblém na jejích šedých šatech opovržlivě shlížel na méně nápadné, zato opravdové označení zdravotních sester. Mluvila jako nachlazený dromedár.

„Vy čtyři tam, do práce, ulejváci! Vezměte si lopatu a odkliďte sutiny na trojce!“

„Jen jednu lopatu?“ zeptal se Drobeček.

„Mlč, mizero!“ vyštěkla hubená ženská a černou špičkou prstu na noze poklepala po podlaze. Legionář se nenuceně postavil a vykročil do chodby.

„Voila, pojďme, hoši!“

„Tady se mluví německy!“ zaječela za ním.

„Naser si,“ odsekl nestoudně Drobeček, vstal a vydal se za námi.

Vrchní sestra s nadávkami zmizela na schodech. Malá sestřička, která incidentu přihlížela, varovně zašeptala: „Na Matyldu si dávejte pozor! Má bratra u gestapa. Jejího otce zabili ve třiadvacátém. Jedno její slovo a je s vámi ámen!“

Legionář se otočil k Drobečkovi tyčícímu se za jeho zády.

„Připomeň mi, že mám připsat na Portův seznam Matyldu.“

„Se ví!“ Drobeček vycenil zuby.

„Proč to děláte?“ zeptala se udiveně malá sestřička.

Legionář jí vzal bradu do dlaně a řekl: „Merde. Až přijde den zúčtování, na nějaký dlouhý vyšetřování nebude čas. Prostě to vyřídíme hned, jak někoho z nich potkáme.

„Proboha,“ vyjekla malá sestřička. „Vy jste antisociální revolucionáři?“

Willy Bauer, řidič náklaďáku a chlap jako hora, vybuchl smíchy. Drobeček zaržál a hrábl nohou.

Sestřička zavrtěla hlavou a vyjeveně na nás zírala. Krátce poté důvěrně sdělila jedné své kamarádce: „Dávej si pozor, co říkáš, Gréto, revolucionáři shromažďují jména. Asi je načase vyskočit z rychlíku. Blíží se konečná.“

Sestra Gréta se hlasitě rozesmála. „Ale já v tom rychlíku nikdy nejela, miláčku. Fotr byl víc jak čtyři roky v koncentráku. Dal se moula k Německé národně lidové straně a neuměl držet hubu. SS Heinrich je má za socialisty horních vrstev. Takže já se díky pošetilosti velevážené hlavy naší rodiny ničeho bát nemusím.“

„Škoda, že já nemůžu říct to samý. Ale bohužel, fotr je majorem u SA pluku Feldherrenhalle a dva bráchové slouží u SS pluku Das Reich.“

Mlčky pokračovaly v dezinfekci podkožních jehel a stříkaček.

Po chvilce malá sestřička zamyšleně řekla: „Možná bych to měla nahlásit šéfce. Když se občan setká s antisociály nebo zaslechne podvratné poznámky, je koneckonců jeho povinností to nahlásit.“

Kyprá sestra Gréta na ni, dříve než odpověděla, dlouze pohlédla. „Nedělej to, Margareto. Znamenalo by to tvoji jistou smrt, až půjde Adolf do pekel. Na tuhle občanskou povinnost je nejlíp honem zapomenout. Nevidíš, neslyšíš, nemluvíš.“ Otočila se a odešla. Při odchodu ještě poznamenala: „Když se tím budeš řídit, máš aspoň šanci, že z toho vyjdeš celá a zdravá. Jíst, spát, šoustat a držet hubu. Hlavně to poslední.“

Sestra Gréta slouží ve vojenské nemocnici dodnes. Čtyři roky pečovala o raněné vojáky wehrmachtu. Zavírala jejich strnulé oči, píchala jim morfium, když je popadlo šílenství, když sebou mlátili a vřískali, spala s nimi, když na to měla chuť, pila, když měla pocuchané nervy. Jednu dobu dokonce brala morfium. Aby se jí ulevilo.

Dva roky se starala o anglické vojáky. Píchala jim injekce, nadávala jim a měla s nimi pletky stejně jako předtím s Němci.

Doktor Mahler, hlavní lékař, chvíli cestoval. Alespoň se to říkalo. Pravda byla ta, že pánové nahoře ho chtěli zlikvidovat, protože se nebál. Ale vrátil se a stále chodí po těch dlouhých chodbách a rozhazuje rukama.

Vojáky vystřídali civilisté. Do nemocnice zavítaly exotické a neznámé choroby.

Z ošetřovatelky Gréty z Červeného kříže se stala Krankenschwester. Staniční sestrou být nechtěla a tak dál píchala jehly, vylévala podložní mísy a měnila prostěradla jako dřív. Čas od času se setkala se svým bývalým pacientem – Němcem, Norem, Dánem, Angličanem, černochem z Konga, Arabem z Alžíru nebo Legionářem z Indočíny třesoucím se zimnicí. Když se tak stalo, smála se a popíjela s nimi v malých útulných hospůdkách. Její pohostinnost šla někdy tak daleko, že s nimi sdílela jednu postel.

„Jsme jen lidé,“ říkala. „A času máme méně, než si myslíme.“

Sestra Gréta byla výborná ošetřovatelka. Mnozí se na dívali spatra a s úšklebkem prohlašovali: „Flundra bez morálky.“ Ale více jich říkalo: „Báječná holka.“

Jestli se do toho města na Labi někdy dostanete, zajděte si dolů na Landungsbrücke. Když se odtud podíváte nahoru k Reeperbahn, nalevo od Hafenkrankenhausu, uvidíte tam starý zastrčený špitál. Není to ledajaký špitál. Najdete v něm sestru Grétu. Pokud jste ten správný člověk, zajděte s ní na skleničku a pozdravujte ji od tisíců neznámých mužů v zeleném a khaki.

Malá Margareta se oběsila jednoho klidného květnového dne roku 1945. Zemřela hloupá, jako byla vždycky. Byla velmi morální. Příliš často běhala donášet nadřízeným, zapomínajíc na Grétino ,Nevidíš, neslyšíš, nemluvíš.’ Kde by se taky mohla dostat ke třem svatým opicím, východnímu symbolu moudrosti?

Nechť odpočívá v pokoji! I se spoustou jí podobných spolutrpitelů.

Namísto odklízení jsme sešli do přízemí za zdravotníkem desátníkem Petersem na partičku očka. Hráli jsme několik hodin, zatímco štěkna Matylda velela úklidovým manévrům. Jak řekl Legionář, kdybychom uklízeli s nimi, pomáhali bychom těm, které jsme neměli rádi.

Peters už počtvrté shrábl výhru. Vytáhl z odpadkového koše štangli salámu a rozřezal ho na čtyři díly. K salámu jsme pili devadesátiprocentní etylalkohol ředěný vodou. Byli jsme v pohodě, protože jsme byli naživu a to bylo v Hamburku čtyřiačtyřicátého roku to hlavní.

„V noci se vrátí,“ prohlásil Peters a zhltl kus salámu. „Myslíš?“ řekl Drobeček a vyhlédl oknem na Labe s pokroucenými troskami Stülckenwerft tyčícími se do vzduchu.

Peters sebevědomě přikývl. „Vrátí se. Mají příliš hodně benzínu, příliš hodně bomb a příliš hodně mládenců, co maj rádi lítání.“

„Ale těchhle idiotů s tím přiblblým odznakem na límečku máme taky dost,“ namítl Drobeček. „Po křídlech jsou starý coury jako divý.“

„To je fakt,“ řekl Peters, „jenže my pro ty pošuky nemáme letadla a oni jo.“

„Za chvíli nebudou mít co kropit,“ poznamenal Legionář.

„Přesně tak,“ přitakal Peters. „Pak začnou bombardovat trosky a když vybombardujou i ty, začnou nanovo a budou v tom pokračovat tak dlouho, dokud tu bude pobíhat jediná negrilovaná kočka. A hned potom pošlou paragány.“

„Ksakru,“ zavrčel Legionář a vynesl krále. Bauer se zasmál a praštil esem o stůl. „Oko,“ zahlásil.

Drobeček ukázal na misku, ve které plavalo něco těžko popsatelného. „Co je to?“ zeptal se s nataženým krkem.

Peters zdvihl hlavu. „Slepý střevo. Zanícený slepý střevo.“

Drobeček se postavil a s velkým zájmem si ho prohlížel. Zapískal na psa ležícího pod rentgenovým přístrojem. Čouhala z něj jen špička žlutého čumáku.

„Fuj, prase,“ ušklíbl se Legionář při pohledu na psa polykajícího kousek lidského střeva.

„To nerozchodí,“ řekl Peters. „Uvidíš, že to vyblije.“

„Proč?“ zeptal se Drobeček.

„Chceš se vsadit? Litr tvýho šnapsu proti mejm třem salámům?“

„Jak myslíš,“ odpověděl Drobeček, jistý si svým vítězstvím. „Dyž se chceš těch salámů mermomocí zbavit.“

Podali si ruce a když po pěti minutách pes lepé střevo nezvrátil, řekl si Drobeček o výhru. Dostal ji.

Bez meškání uhryzl z každého salámu řádné sousto, jako kdyby se bál, že o ně přijde.

„Čokl jeden mizerný,“ zaklel Peters a pohrozil pěstí žlutému vořechovi, který hladovým pohledem sledoval, jak se Drobeček nacpává.

Najednou se pes postavil. Tělem mu projela křečovitá vlna a – na zemi leželo slepé střevo.

„Naval to zpátky!“ zařval radostně Peters a vrhl se po tom, co ze salámů zbylo. „Nemohl se koukat, jak se cpeš.“

Drobeček zrudl jako rak. Plivl po psovi.

„Ty hnusnej žlutej parchante! Chcípáku zasranej! Nacpu ti to zpátky do chřtánu!“

Než se Petersovi podařilo uzmout Drobečkovi poslední salám, Drobeček si stačil naposledy ukousnout. Chytil psa za zátylek a vrazil mu čumák do zvratku. Zvíře hrabalo drápy po zemi a zuřivě se bránilo.

Legionář zaklel a řekl Drobečkovi, aby s tím okamžitě přestal.

Peters v záchvatu velkorysosti přenechal Drobečkovi jeden salám a důvěrně nám sdělil, že na sedmém oddělení leží dělostřelec, který sežere kdejakou havěť.

„Fuj! To bych rád viděl,“ řekl Bauer.

„Tak půjdem nahoru a podíváme se na toho dělostřeleckýho ptáčka zblízka,“ navrhl Drobeček.

„Žere žáby?“ zeptal jsem se. „Jednou jsem viděl Rusa, který za štamprli polykal žáby.“

„To je hovno“ vložil se do toho Legionář, kterého ze zásady nic nepřekvapilo. „Já viděl chlapa, co polykal sklo a všelijakej sajrajt, až měl hrdlo v jednom ohni.“

„Ještě že ne prdel,“ zasmál se Drobeček. „Pojďte, půjdeme toho dělostřelce vyzkoušet. Musí sežrat dvě žáby a žiletku a když ne, dostane po hubě.“

„Já jen doufám, že jednoho dne nepotkáš někoho, kdo dá po hubě tobě,“ pravil varovně malý Legionář.

„Takovej se ještě nenarodil,“ odvětil sebejistě Drobeček.

Vzali jsme to přes zahradu. Drobeček našel, ke své velké rozmrzelosti, jen jednu žábu. Zato objevil žížalu.

„Prase,“ komentoval to Legionář.

Dělostřelec byl malý, podsaditý, svalnatý horník, který měl lopaty místo rukou. Pod nechápavým nízkým čelem se mu ježil prorostlý chumáč obočí, zpod kterého na nás tupě zírala dvě černá očka. Když se ho Peters zeptal, jestli by dokázal sníst žábu, pyšně se ušklíbl.

„Sežeru všecko, ale ne zadarmo.“

„Jestli ne, dám ti jednu do zubů,“ oznámil mu Drobeček a zamával mu pod nosem svou velkou pěstí.

„Na tvým místě bych držel hubu,“ řekl dělostřelec.

„Na mě nemá nikdo, ani ty, obludo.“

Drobeček vztekle srazil pěsti.

„Slyšeli ste to? Slyšeli ste, co mi ten buran řekl? Já toho zmetka zabiju! Nadělám z něj prejt a hodím ho sežrat tomu žlutýmu čoklovi!“

„Nic ti nebrání, abys to zkusil,“ ušklíbl se dělostřelec, zcela nedotčen Drobečkovými emocemi.

Drobeček po něm skočil, ale Legionář ho zadržel. „Merde, nech ho na pokoji. Žádný výtržnosti, ne tady!“ Drobeček se bojechtivě rozhlédl.

„Todle nestrpím! Musím ho zabít, jinak puknu! Musím ho uškrtit, musím!“

„Buď zticha,“ prohlásil rezolutně Legionář. „Vyřídíš si to s ním, až se potkáte ve městě.“

Dělostřelec se se smíchem otočil ke svým kumpánům. „Řekněte jim o mně něco, chlapi, ať ten chromý vůl sletí zpátky na zem.“

Jeden horský myslivec se zvedl a přišoural se k nám. Nesrozumitelnou hatmatilkou nám sdělil: „Emil zlomí holýma ruka nohu od stolu. Porazí pěstí krávu.“ Máchl rukou a poslal pomyslnou krávu k zemi. „Udělá takhle a kráva je v limbu. Zdvihne ze země dělostřeleckého koně i s postrojem.“

Drobeček opovržlivě zafrkal a přešel k velkému trojdílnému oknu. Uchopil rám a párkrát za něj zkusmo škubl. Potom zatáhl celou silou. V pokoji se ozval hlasitý praskot a skřípění a na Drobečka se začala sypat omítka a cihly. Vzápětí tam stál s velkým okenní rámem v rukou. Vítězoslavně se rozhlédl a rozevřel prsty. Rám dopadl na dlažební kameny dole v zahradě. Zespod se ozvaly výkřiky a nadávky.

Pacienti na oddělení hlasitě protestovali. Dělostřelec jen kývl hlavou a postavil se. Uchopil velký stůl uprostřed podlahy, utrhl mu nohu a zlomil ji o okraj postele.

Drobeček pokrčil rameny. Popadl postel i s pacientem a zdvihl ji nad hlavu. Pacient zakvičel strachy. Drobeček mrštil postel a všechno, co na ní bylo, na dělostřelcovu postel a zcela ji zdemoloval. Potom přešel k jedinému umyvadlu v místnosti, vytrhl ho ze stěny takovou silou, že mu kolem uší létaly šrouby, a hodil jím po vyšklebeném dělostřelci.

„Chceme tady klid!“ zařval z postele rotný. Drobeček se otočil. „Máš ho mít, chlapče!“ Ubalil mu dvě rány do hlavy a rotný ztratil vědomí.

„Rozházel jsi mi postel. Myslím, že bys ji měl uklidit,“ řekl dělostřelec a ukázal prstem na nepořádek kolem sebe.

„Ty hajzle,“ zařval Drobeček, „zamotám ti střeva tak, že ti je vlastní matka nerozmotá!“ S vrčením přistoupil k dělostřelci, který stál uprostřed pokoje, jako by se ho celá záležitost netýkala.

Drobeček mu dal jen tři rány. Dělostřelec šel k zemi, hubu otevřenou v němém úžasu. Než se stačil postavit, Drobeček ho kopl do obličeje.

Legionář se k nám otočil a kývl hlavou. Společně jsme Drobečka popadli a vytáhli ho z místnosti.

„Za tohle půjdeš bručet,“ prorokoval Drobečkovi Peters. „Prásknou tě. Určitě tě prásknou. Hlavně kvůli tomu oknu a umyvadlu.“

„Jo, a proč? Takovejch oken a umyvadel ještě dneska vyletí do vzduchu. Musel jsem těm frajírkům ukázat, s kým mají tu čest.“ Vytáhl žábu z kapsy a hodil ji na stůl jedné ze sester.

Popadl ji amok.

„Zavři hubu, ty oficírská pelešnice,“ okřikl ji mírně Drobeček, „nebo ta tvoje prdel zažije takovej výprask, že budeš mít pocit, že tě mele celá vojenská akademie.“

Vrátili se, přesně jak říkal Peters. Doutnající ohně dostaly ze vzduchu čerstvou dávku fosforu a rozhořely se nanovo.

Další oběti. Bosé děti batolící se dolů po schodech, aby ve vlhkých sklepích zemřely jako krysy.

Někde poblíž přístavu, kousek od Admiralstrasse, se plahočila skupina vězňů, aby se ukryla v blízkém skladišti. SS hlídka přitom dělala hrozný kravál a popoháněla je pažbami pušek a biči.

Zaječení přímého zásahu, který je dostal, neslyšeli. K všudypřítomnému zápachu krve, sanytru a spáleného masa přibyla velká kaluž krve a živé břečky.

Beznohý esesman se s brekem doplazil k vězni s rozpáraným břichem. Umřeli jeden druhému v náručí. Našli i společný hrob v ohni ženijních plamenometů.

Po Monckebergstrasse se plížila postava muže naklánějícího se nad každou nalezenou mrtvolou. Zablýskl se nůž, na zem dopadl prst a v objemné kapse zmizel další prsten. Temná, přízračná postava přelétla k další mrtvole. Čtvrté tělo se pohnulo a vykřiklo. Úder ohořelou deskou, zasténání. Mrštné prsty spěšně prohledaly chvějící se tělo. Peněženka, pas, dva prsteny a náprsní taška.

Další tělo. Musel co nejefektivněji využít paniky a hrůzy. Hansaplatz, Kaiser Wilhelm-Strasse, okolí AIsteru – všude stejný pohled.

Na rohu Alter Wall a Rodingsmarkt se ozval nervy drásající ženský křik plný nepříčetného děsu. Skočila na ni malá, přihrbená postava muže. Kolem krku se jí sevřely ocelové prsty. Podrazil jí nohy. Upadla na zem. Vzrušené prsty zajely pod přiléhavou sukni a roztrhly průsvitné prádlo. Žena zoufale kopala nohama, ale proti silnému, pevnému tělu neměla naději.

Do ucha jí zazněla horká, uklidňující slova a po tváři zakmital vlhký jazyk.

„No tak, nech mě to udělat, prosím! O co jde? Nic se ti nestane. Co ti to udělá!“ Měl skoro až láskyplný hlas. „Pak tě nechám běžet!“

Riskla to. Lepší než smrt. Vzlykala, sténala a vyděšeně naříkala. Vysoko nad nimi se rozsvítil vánoční stromek. Od alsterského kanálu k nim doléhal zvuk bublající vody. Vysoko ve vzduchu se v oslepující bílé záři vznášely ručičky zaměřovačů. K nebi stoupaly plameny a prach. Země se chvěla jako oběť pod tělem násilníka.

Mladá žena byla na cestě do krytu, když narazila na zvrhlého šakala číhajícího ve tmě.

Nebreč, napomínala se v duchu. Ničemu se nebraň, jinak tě zabije.

Dopadla bomba. Nevnímali to, necítili prach, který se na ně sypal. Opatrně, něžně jí stáhl dlouhou punčochu, přejel po ní rty, políbil ji a zabořil do ní tvář. Dech se mu zrychlil. Ve světle okolních plamenů se mu v očích leskl skelný pohled. Kousl ji do tváře, popadl ji jednou rukou za vlasy a druhou jí omotal punčochu rychle kolem krku a zatáhl. Zachrčela a začala divoce kopat nohama a rukama.

Smál se.

Rty jí zmodraly. Oči vylezly z důlků. Ústa se otevřela. Potom její tělo ochablo a znehybnělo – byla mrtvá.

Uškrcená vlastní punčochou.

Kalhotky si zastrčil do kapsy.

Uklidnil se. Podíval se na znesvěcenou mrtvolu a usmál se. Padl na kolena a sepnul ruce.

„Ó Pane, Bože všemohoucí. Jsem tvůj nástroj. Ďábel byl potrestán, jak jsi přikázal!“

Potom se postavil, sklonil se nad mrtvolou a nožem jí na čele vyřízl kříž. Hlasitě se zasmál a zmizel za zuhelnatělými trámy a hromadami trosek.

O chvíli později našli zavražděnou dvě ženy. Zpanikařily a s křikem se daly na útěk.

Byla to v krátkém čase pátá zavražděná žena. Případ převzalo od kriminálky gestapo. Vyšetřování se ujal kriminalrat Paul Bielert, „fešák Paul“, patron tetičky Dory.

Stál v černém kabátě a bílých rukavicích nad mrtvolou. Mlčel. Z koutku úst mi visela dlouhá stříbrná špička. Na rukávu mu zůstalo trochu popela. Pečlivěho oklepal a přiložil k nosu navoněný kapesník.

Jeho muži poskakovali kolem jako smečka hafajících teriérů. Vydávali rozkazy, přeměřovali, fotografovali.

Doktor se postavil. Starý a ošuntělý, typický policejní lékař.

„Než ji uškrtil, byla znásilněna. Ty řezné rány byly způsobeny až po smrti.“

„Že byste mi místo těch nesmyslů raději řekl, kdo to udělal? Budu muset zvážit, zdali by vám neprospěl výlet na Východní frontu!“

Otočil se zády k doktorovi a pomalu kráčel ulicí k Neuer Wall, kde na něj čekal jeho mercedes. Nic neviděl, nic neslyšel. Jeho mozek pracoval na plné obrátky. Tentýž mozek, který během své služby u tajné policie vynalezl většinu jejích ďábelských mučících metod.

Bylo to už dlouho, co se tento mozek, který několik let před válkou pomohl dostat na šibenici Edgara André, zabýval něčím smysluplným.

Ve čtvrtém patře policejního velitelství na Karl Muck Platz se sčítali mrtví a ranění. Přesný počet mrtvých a pohřešovaných se nikdy nezjistil, ale stovka sem nebo tam nehrála v policejní statistice žádnou roli. Seznamy sestavovala stará, zanedbaná policejní písařka. Po nekonečném dohadování dospěli k číslu 3418 mrtvých a přibližně stejně tolik raněných. K tomu velký počet pohřešovaných. Mnoho těl bylo při odklízecích pracích sežehnuto na uhel plamenomety ženistů.

Vyřazené karty byly seřazeny podle abecedy a vyhotoveny stohy úmrtních listů i s kopiemi. Další útok mohl začít.

Civilizovaná společnost musí mít všechno pod kontrolou.

Fešák Paul seděl s několika kolegy v čísle 367 ve třetím patře. Studovali fotografie zavražděných žen. Nejmladší bylo šestnáct, nejstarší třicet dva. Všechny měly na čele krvavý kříž, všechny byly zardoušeny punčochou a při každé vraždě si vrah sebou odnesl kalhotky oběti.

„Je to voják,“ prohlásil z ničehož nic Paul Bielert a postavil se.

Jeho tři kolegové na něj udiveně pohlédli. Esesman si oblékl kabát a natáhl si na ruce bílé rukavice. Když vycházel z policejního velitelství, v koutku úst mu klimbala dlouhá, stříbrná špička.

Dlouhé hodiny procházel kouřícími ulicemi, u nosu navoněný kapesník. Tu a tam velkého muže z Karl Muck Platz provázely ostražité pohledy a servilní pozdravy kolemjdoucích.

Zašel k tetičce Doře, prohodil pár slov s děvčaty a pasáka Ewalda seřval tak, až pod ubožákem podklesávala kolena. Pokračoval dál po Nauer Wall.

S blížícím se večerem vstoupil do luxusní restaurace na Baumwall situované několik podlaží pod úrovní země. Zvenčí připomínala spíše staré, polorozpadlé přízemní vetešnictví, ale stačilo, aby návštěvník sešel dvě ramena příkrých betonových schodů a nestačil zírat. Před jeho očima se otevřel nový svět. Podzemní sály s automatickou ventilací a klimatizačním zařízením. Stoly prostřené bílými ubrusy, na nich ten nejkvalitnější porcelán a stříbrný servis, ukryté v útulným místnůstkách a intimních výklencích. Kouzlo podkreslující barevné stolní lampičky. Čalouněné klubovky a těžké koberce na podlaze a po chodbách. Vrchní ve fraku a číšníci v lesklých bílých sakách s červenými klopami obsluhující usměvavé, elegantní hosty.

V těchto luxusních podzemních restaurantech neexistovaly jídelní či nápojové lístky. Stačilo vyslovit přání. Od něj se potom odvíjela cena.

Spoře oděná dáma převzala Bielertův kabát a klobouk a fešák Paul se nonšalantně svalil do křesla uprostřed místnosti. Když si objednával křepelčí na houbách s hranolky, ani se neobtěžoval zdvihnout oči ke klanějícímu se číšníkovi. Na pití si objednal láhev oppenheimerského. Číšník si zapsal objednávku, aniž by přitom pohnul brvou.

Paul Bielert se opřel do křesla a jal se prohlížet početné návštěvníky. Elegantní důstojníci wehrmachtu v šedozelených uniformách. Námořní důstojníci v tmavomodrých uniformách s blýskavými zlatými prýmky. Letci v šedomodrých vycházkových uniformách s lesklými bílými náprsenkami. Černě odění důstojníci SS s oslnivým nákladem stříbra na límečcích a ramenou. Partajní funkcionáři v pompézních zlatých uniformách oplácaných takovým množstvím zlata a stříbra, že by jim záviděl i polní maršál jeho výsosti císaře France Josefa. Dámy v nákladném hedvábía kožešinách, napohled zcela bezstarostné a vesele se bavící se svými partnery.

Ve společnosti dvou velmi nevázaných dam seděl admirál, na jehož krku se, s mečem a dubovými ratolestmi, houpal Železný kříž, a vedle něj Pour le Mérite z první světové války.

Když se Paul Bielert setkal s admirálovým blahosklonným pohledem, opovržlivě zafrkal. Kdyby admirál věděl, jaké myšlenky se SS Standartenführerovi Paulu Bielertovi v tu chvíli honí hlavou, roztřásl by se jako osika. Však počkej, hejsku! Až dosáhneme konečného vítězství a tvoje tupá hlava se skutálí do koše, tak ti ten plechový krám na krku bude houby platný.

Fešák Paul nemohl horní vrstvy, důstojníky a junkery ani cítit. Dal to jasně najevo po nezdařeném pokusu o atentát z dvacátého července, kdy jako Gruppenführer přešel pod přímé velení šéfa gestapa na Prinz AlbrechtsStrasse, Kaltenbrunnera.

Usilovně přežvykoval křepelčí pozůstatky na talíři a ani trochu mu nevadily blahosklonné úsměvy, které k němu vysílali ostatní hosté. Mezi jeho silnými zuby praskaly ptačí kosti. Tu a tam kousek vyplivl nebo otevřel ústa a začal se šťourat vidličkou v zubech. Několikrát si i slabě říhl.

Kolemjdoucí muž v civilních šatech a s dámou v závěsu ho zdvořile, skoro až pokorně, pozdravil. Paul Bielert nedbale kývl hlavou, aniž by se obtěžoval vzdát se na okamžik křepelčího stehna, které si oběma rukama držel u úst. Když byli oba v bezpečné vzdálenosti, muž partnerce zašeptal diskrétně do ucha: „Vysoký důstojník gestapa! Ví bůh, co ho sem přivádí!“

Do místnosti vstoupil stranický potentát v uniformě barvy nezdravých lidských výkalů následovaný třemi dámami a jejich společníky. Majetnickým gestem objednal láhev koňaku a plácl jednu z dam na kroutící se pozadí. Její partner nejprve nakvašeně zdvihl obočí, ale když si uvědomil, odkud plácnutí přišlo, usmál se a přihlouple kývl hlavou.

Tentýž postup uplatnil partajník i vůči tanečnici majora letectva. Major zaprotestoval a nepříliš přesvědčivě mu pohrozil fyzickým násilím. Partajník se jen ušklíbl a podíval se na majorův služební kříž blýskající se opuštěně na jeho šedomodrých prsou. „Zřejmě se nemůžete dočkat, až padnete hrdinnou smrtí,“ řekl. Kulatý obličej majora letectva nabral barvu. Jeho dáma se usmála a podívala se na partajníka.

„Ještě něco?“ zeptal se provokativně.

Major zrudnuI ještě více a několikrát otevřel a zavřel pusu jako ryba na suchu. Potom se napřímil a tiše řekl: „Ještě se uvidíme!“

„Tím si buďte jist,“ odvětil partajník. Vrátil se s dámami zpátky k baru, posadil se na barovou židli a s výrazem svrchovaného panovníka se rozhlížel po místnosti.

Fešák Paul si bílým ubrouskem utřel ústa a objednal si moka kávu.

Stoupající a klesající kvílení sirén přicházelo z veliké dálky. Těžké ocelové dveře s plynovým vzduchovým uzávěrem byly zavřené. Hořící svět neměl dovnitř přístup. Z dunění pum zbylo jen nepatrné chvění podlahy.

Číšníci obsluhovali dál, jakoby se nic nestalo. Beze spěchu a beze strachu. Tiše a rozvážně. Pro lítost nad těmi, kteří zůstali v ulicích, zde nebylo místa. Nad lidmi tančícími mezi hořícím asfaltem, křičícími hrůzou. Nad lidmi válejícími se ve vlastních střevech. Nad dětmi rozplývajícími se v oslnivém světle hořícího fosforu.

Profesionální orchestr hrál sentimentální taneční melodie. Zde jste mohli tančit s požehnáním partaje. Hosty tvořila výhradně hamburská smetánka. Na odhalených ženských šíjích se třpytily šperky. Na pěstěných prstech se blýskaly prsteny čítající v markách hezkou řádkou nul.

V okolních ulicích vysoko nad hlavami hostů číhaly lidské přízraky sužující město při nočních náletech v naději, že elegantní podzemní restaurant dostane přímý zásah. Okrádači mrtvol by ve vzniklé panice slavili hody. Byli mezi nimi i takoví, kteří nosili na klopě hákový kříž.

Jedna dáma ukázala na skupinu smějících se, popíjejících, tančících hostí a zašeptala svému partnerovi: „Co pak nemají srdce? Neví, že zápalné bomby udělají z jejich světa hromadu popela?“

Její společník, postarší důstojník SS, si vložil do úst šťavnatý kousek tmavého masa a upil ze sklenky červeného vína. „Dnes je hlava důležitější než srdce, drahá. Lidé bez srdce mají větší šanci přežít.“

Ústřední chodbou pomalu procházela krásná dáma ve světle modrých šatech a v lodičkách. U Bielertova stolku se zastavila a usmála se na něj.

„Ahoj Paule. Ty tady?“

Paul Bielert, oči přimhouřené, mezi rty pohupující se stříbrnou cigaretovou špičku, kývl hlavou a ukázal na křeslo na protější straně stolu. „Sedej, Alžběto. Posaď se, trochu si popovídáme.“

Alžběta se posadila. Dala nohu přes nohu a povytáhla si šaty, vystavujíc na odiv své štíhlé, krásně tvarované nohy v průsvitných punčochách. „Soukromě nebo úředně?“

Fešák Paul si upil ze své sklenice a stáhl rty. V živém oku se zlověstně blýsklo.

„Já jen úředně, Alžběto. Je válka.“

„Já si to uvědomuji, Paule,“ zasmála se kysele.“I když jsem v ní přišla jen o muže a tři bratry.“ Zapálila si cigaretu. „A syna,“ dodala zamyšleně. „Jen o jednoho syna. Uvědomuješ si, co to znamená, Paule?“

„Nic, Alžběto, zhola nic. Jediné na čem záleží, je naše konečné vítězství. Smrt za Führera by mělo být nejzbožnějším přáním každého německého muže či ženy. Není smysluplnější smrti a ostatní by ti měli závidět. Ne každý se může pyšnit pěti padlými hrdiny!“

Chvíli strnule zírala na jeho porcelánové oko. „Hrdiny?“

„Ano, hrdiny padlými v boji za našeho Führera!“ Při slově „Führer“ se napřímil.

Nuceně se zasmála. „Malému Fritzovi bylo sedm. Spadl na něj trám a zlomil mu páteř. Můj chlapeček, můj malý Fritz. Ty jsi neslyšel, jak plakal!“

„Žádné vítězství se neobejde bez slzí, Alžběto. To je zákon přežití. Musíme trpět, abychom přežili. I Führer zažívá těžké chvíle.“

Hrála si s kroužkem na ubrousky. Číšník přinesl sklenici vína. Usrkla si.

Když po chvíli přinesl kávu, důvěrně se naklonil k Bielertovi a řekl: „Nad Barmbeckem and Rothenburgem se posledních dvacet minut žení čerti. Prý je to jedna z nejsilnějším bombardovacích vln.“

Paul Bielert povytáhl obočí nad svým umělým okem. „Proč mi to říkáte, číšníku? Viděl jste to na vlastní oči?“

Číšník sebou poplašeně trhl. „Ne, pane. Zaslechl jsem to. Všichni o tom mluví.“

Paul Bielert si usrkl kávy.

„Fámy, nic víc,“ poznamenal ledovým hlasem. „Šíření nepodložených zpráv je zločin stíhaný lidovým soudem, jste si toho vědom? Mimochodem, proč nejste v uniformě? Jak se na vás dívám, překážkový závod s těžkým kulometem na rameni byste určitě zvládl!“

Číšník změnil barvu. Pěstěnou rukou se chytil za hrdlo. Vypadalo to, jako kdyby se mu nedostávalo vzduchu. Nakonec ze sebe vysoukal: „Neodvedli mě kvůli srdeční vadě, pane.“

„Srdeční vadě!“ zopakoval posměšně Bielert a hlučně se zasmál. „Co to je, srdeční vada? V dnešní době zhola nic. Rukama střílíte, očima míříte. Nemám pravdu, příteli? Se srdcem to nemá nic společného. A s vyhledáváním cíle si nemusíte dělat starosti. Najde si vás sám. Dopravíme vás, spolu s vaším churavým srdcem, přímo na pozice, přímo do zákopů. Stačí jen zahájit palbu! Takové máme možnosti, příteli, tak proč naší pěchotě neprokázat drobnou laskavost? Na drtivou většinu pozic se musí pěchota trmácet po svých plochých nohou. A simulant jako vy má tu drzost vykládat něco o slabém srdci!“ Bielert si vložil dlouhou cigaretovou špičku mezi zuby a zasyčel: „Dokud to vaše srdce nebude na čtyři kusy tady na talíři, nic takového jako slabé srdce neexistuje, je to jasné? Víte, co jste, drahý příteli? Sabotér obranyschopnosti své vlasti. Nechutný, poraženecký, protispolečenský živel!“

Číšník vyslal prosebný pohled k funkcionáři u baru. Jejich oči se setkaly.

Partajník se postavil, narovnal si uniformu a zpupně vykročil k Bielertovu stolu. Číšník stál, vyděšený na smrt, a nehýbal se.

„Co se tu děje?“ zeptal se žoviálně partajník, přátelsky plácl číšníka po zádech a blahosklonně se na Bielerta zazubil. Fešák Paul se ledabyle opřel do prostorné klubovky a přehodil nohu přes nohu. Opatrně, aby si nepomačkal puky.

„Tento pán mi vyhrožuje lidovým soudem a frontou,“ hlesl číšník vyděšeně.

„Ale, ale,“ zabručel partajník a vysunul svou kulatou tvář s chlípnými ústy směrem k Paulu Bielertovi lhostejně potahujícímu z dlouhé cigaretové špičky. „Vy nevíte, že tento hoch je můj přítel?“ Varovně zakýval zdviženým prstem. „Jestli tady někdo pojede na Východ, obávám se, že to budete vy! Vaše doklady!“

Paul Bielert se škodolibě ušklíbl a v jeho zdravém, vodnatém modrém oku se hrozivě zablýsklo. Připomínal hada hypnotizujícího svoji obět. Pomalu, nesmírně pomalu, vložil ruku do kapsy, vytáhl legitimaci a mezi dvěmi prsty ji přidržel partajníkovi před nosem. Partajník při pohledu na červenou gestapáckou legitimaci s hodností SS Standartenführer a Kriminalrat tajné policie zkoprněle sklapl podpatky.

Bielertův pohled na okamžik sklouzl ze straníka k číšníkovi. „Váš východní itinerář podrobně prodiskutujeme zítra dopoledne v 10:15 v místnosti číslo 338 na velitelství na Karl Muck Platz, pánové.“ Ledabylým mávnutím ruky je propustil a pokračoval v konverzaci s Alžbětou.

Oba muži zaslechli, jak jí říká:

„Se simulanty se nepárám.“

„A co ty, byl jsi na frontě?“ zeptala se.

„Na té, kterou máš na mysli, ne. Já válčím na jiné,“ odvětil lakonicky Bielert. „Adolf Hitler,“ při pouhém vyslovení vůdcova jména se napřímil, „potřebuje schopné muže přímo zde, muže, kteří se postarají o to, aby všechno klapalo jako dobře namazaný stroj. Muže, kteří nemilosrdně zatočí se zrádci a protispolečenskými živly a dohlédnou na to, aby epidemie poraženectví nezničila ducha hrdinného německého národa. Nemysli si, že je to snadný úkol, má milá. Musíme zatvrdit svá srdce. Musíme být stejně tvrdí jako Kruppova ocel. Musíme se oprostit od veškeré dětinské lítosti a přecitlivělosti. Věř mi, já ani nevím, co srdce je!“

Podívala se na něj. „Tomu bych věřila.“

Stranický potentát byl rudý vzteky.

„Dostal jsi mě do pěkné šlamastyky, Teo. Normální člověk se někomu takovému na hony vyhne – a co uděláš ty? Dáš se s ním do řeči, idiote! Gestapo pozná na sto honů i takový vůl, jako jsi ty.“

„Ale Petře, ty ses s ním přece začal hádat,“ protestoval chabě Teo.

„Zavři hubu,“ zuřil partajník a třepal sevřenou pěstí nešťastnému číšníkovi před nosem. „Nic neříkej a drž hubu. Tak to dopadá, když člověk vytáhne z ulice pitomce jako ty. Ale teď jsi…“ Ve výmluvném gestu obrátil palec směrem k zemi. „Do týdne budeš ve výcvikovém táboře pěchoty v Putlos nebo v Sennelager a svoje slabé srdce si můžeš strčit víš kam. Ať tě ani nenapadne se ke mně hlásit. Neznám tě. Nikdy jsme se neznali!“ Dal si zavolat ředitele. Chvíli si něco šeptali, vrhajíce krátké pohledy k Teovi Huberovi stojícímu u studeného pultu.

Ředitel horlivě přikývl. „Milerád, Herr Ortsgruppenleiter. Samozřejmě, Herr Ortsgruppenleiter. Tady mají místo jen příjemní a slušní zaměstnanci. Bud’te ujištěn, Herr Ortsgruppenleiter.“

Bývalý přítel Teo Hubera si spokojeně mnul ruce. Ukázal prstem na číšníka leštícího talíře.

Ředitel znovu přikývl a přihnal se k Huberovi. Na tváři měl nekompromisní výraz, který nasadil vždycky, když se něco „dělo“. Zdvižená spodní čelist, vysunuté lícní kosti a divoký chomáč nachmuřeného obočí. Když se takhle poprvé uviděl v zrcadle, doslova plesal radostí, jak ukrutným a nadlidským dojmem působí, když si tuhle masku nasadí. Promnul si své měkké bílé dlaně a zahrnul Teo Hubera proudem nadávek.

O deset minut později měl číšník sbaleno a úzkým kovovým schodištěm pro zaměstnance opouštěl podzemní ráj přepychu. Ocelové dveře se za ním výsměšně zabouchly.

Vešel do pekla.

Hamburk byl v plamenech.

Lehl si za hromadu sutin a brečel. Otřásaly jím poryvy sebelítosti. Bolelo ho srdce. Po tvářích mu stékaly slzy lítosti nad ztrátou nádherného světa, který byl pro něj dnešním dnem navždy uzavřen.

O šest týdnů později seděl obrněný myslivec Teo Huber v ruské chatrči, kouřil ušoulanou machorku a unaveně rozmlouval se třemi ruskými rolníky a hrstkou spolubojovníků.

Pili vodku a hráli karty. Nejmladší z nich, sedmnáctiletý chlapec, laškoval s místní děvuškou. Plácali se po stehnech a buráceli smíchy. Nikdo z náhradní posádky obrněných myslivců, která den předtím dorazila, ještě nebyl na frontě.

Nocí se ozvalo táhlé zabručení připomínající nářek raněného zvířete.

Všichni ztichli a podívali se k umouněnému obdélníčku okna vysoko na stěně. Potom zaslechli tlumené hřmění.

„Predsměrtnyj čas,“ zašeptala drobná ruská dívčina laškující se sedmnáctiletým německým vojákem. Dělostřelecká píseň smrti.

„Bože,“ stačil ještě vykřiknout jeden z vojáků. Třiceticentimetrová střela zanechávající za sebou brázdu jako hurikán, rozervanou cestu, sražené ovocné stromy, smetenou studnu, roztříštěný chlév s dobytkem.

Lidé v domě nic z toho neviděli. Zaslechli řev a zahlédli řítící se stěny a strop. Vdechli paralyzující výpary.

A bylo po všem.

Sedmnáctiletý voják proletěl vzduchem a nabodl se na pahýl zlomeného stromu. Několikrát se zatočil jako vrtule, zamával rukama a nohama a dlouze, pronikavě zavřeštěl. Potom zemřel.

Teo Huber, bývalý číšník, ležel zády na trámu a strnule třeštil oči do tmy. Těžké ruské dělostřelectvo drtící německé zásobovací linie přehlušilo jeho křik.

Oběma rukama si přejel po břiše. Kde měl dříve pánev, nahmatal jen hlubokou díru. Kašovitou, rosolovitou díru, do níž se vklínil beztvarý kus ocele o velikosti podšálku.

Znovu dlouze, hlasitě zasténal. Skrze třesoucí se prsty mu proudila krev.

Ztichl. Bolest jakoby na okamžik ustoupila. Přitáhl si zpola utrženou nohu k tělu a unaveně opřel hlavu o příčný trám. Vypadal, jako kdyby spal.

Za chvíli vykrvácím, blesklo mu hlavou.

V naivní naději, že krvácení zastaví, vtlačil ruce hluboko do zející rány.

Znovu vykřikl. Dům se bortil. Zoufale se bránil pohřbení zaživa.

Noha upadla. Ležela v kaluži sražené krve a cárů masa.

Vzlykal a monotónně sténal. Tělem mu projela divoká křeč. Ruce mu ztěžkly. Vědomí ho pomalu opouštělo.

Zemřel napůl šílený bolestí.

V Hamburku pod Baumwall se tančilo dál.

Tu a tam se stalo, že se některý z hostí ředitele zeptal: „Povězte, nepracoval tady náhodou číšník jménem Teo?“

Ředitel zamyšleně nakrčil čelo. „Teo? Ne, na nikoho takového si nevzpomínám.“

A tak byl Teo Huber zapomenut. Skončil na hnojišti východně od řeky Memel. Mrtvola se srdeční vadou. Teo Huber nikomu nescházel.

Objevil se nový Teo. „Lovec hrdinů“ se o to postaral. V přestrojení nastražil sítě ve vojenských nemocnicích, strážných praporech, policejních jednotkách, továrnách a úřadech. Uvázli v nich invalidé, starci i chlapci.

„Kupředu, kamarádi!“ zpívali do kroku vojáci ve výcvikových táborech. Jejich sadističtí poddůstojníci jim většinou přikázali zpívat“ Es ist so schon, Soldat zu sein.“

„Sláva Velkoněmecké říši! Sláva Adolfu Hitlerovi!

Sláva hrdinné smrti!“

Fešák Paul neustával v pátrání. Byl všude. Jednoho dne seděl na policejní stanici číslo třicet dva, spolu s náčelníkem kriminálky popíjel koňak a díval se na Reeperbahn. Chvíli jen tak seděli a nudili se, potom nařídili prohledat dvě zadržené. Prohlídka trvala několik hodin.

Když Paul Bielert odcházel ze stanice, bylo mu poněkud horko a taky byl mírně unavený. „Prohledané“ ženy byly propuštěny. Něco za něco.

O tři dny později došlo k další sexuálně motivované vraždě tentokrát na Hein Hoyer-Strasse, několik metrů od Reeperbahn. Nedaleko nemocnice.

Kriminalrat Paul Bielert běsnil. Povolal tucet specialistů a s pohrůžkami je, smečku policejních psů, vypustil do terénu.

„Bez výsledků se mi neopovažte chodit na oči!“ řval na ně. „Máte na to pět dní, ani o vteřinu déle. Toho, kdo pro mě do té doby nebude mít nic nového, čeká rychlý přesun k SS Lehrdivision do centrálního sektoru Východní fronty, kde si může v bažinách kvákat podle vojenských předpisů.“

Vyšetřovatelé se po dvojicích odplížili z velitelství na Karl Muck Platz.

Šestou obětí byla sestra z naší nemocnice. Mladá holka, jednadvacet let. Byla zavražděna stejným způsobem jako ty před ní.

Matka, ministr a nacistická přetvářka, ti měli jeho zločin na svědomí.

Zabíjel, aby konal dobro. Byl přesvědčen, že slouží Bohu.

Tisíce společných modliteb s jeho sobeckou matkou se proměnily v černou oponu zatemňující světlo rozumu.

Všechno, co mu ta praštěná teoložka řekla, se mu navždy vrylo do mozku a zatemnilo jeho chápání světa.

A když na něj došlo, nebylo nikoho, kdo by pro něj měl pochopení.

Stejně jako tolik dalších padl za oběť nesmyslné, nelítostné policejní štvanici, která byla sama sobě důvodem k existenci.

Drobeček zabíjel. Legionář zabíjel. My všichni jsme zabíjeli. Ovšem jako legální vrahové státu. Z morálního hlediska malý, nicméně velmi podstatný rozdíl – nikoli však pro ty, kdo byli zabíjeni.

„Nikdy jsem nikoho nezabil,“ prohlásil kdysi jeden slavný muž, „ale spousta úmrtních oznámení mi udělala velkou radost.“

KAPITOLA 10

SEXUÁLNÍ VRAH

TY KALHOTKY našel Heinz Bauer.

Nejdřív jsme se tomu smáli a předháněli se v oplzlých poznámkách. Potom nám ale Paul Stein vrazil pod nos noviny. S úžasem jsme četli: Stejně jako v případě předešlých obětí si neznámý brutální vrah i tentokrát odnesl z místa činu kalhotky zavražděné.

„To mě poser!“ vykřikl Bauer zmateně zírající na ruksak, ve kterém prádlo našel. Rychle jsme je spočítali. Šest! Počítali jsme znovu. Bylo jich šest.

Malý Legionář dlouze hvízdl. „Saperlotte! Šestery majtky – šest mrtvol! To sedí, kurva!“

Drobeček natáhl krk a zvědavě nakukoval do velkého šedého ruksaku vedle postele. V ruksaku vylo několik balíčků žitných sucharů a taky nějaké letecké podvlíkačky přesně podle předpisů úhledně složené orlem nahoru.

„Jaks je našel?“ zeptal se Drobeček a strčil nohou do ruksaku.

Heinz Bauer zavrtěl hlavou. „Že já vůl do toho báglu strkal nos! Hledal jsem něco na psaní a nahmátl něco měkkýho, co mi nějak povědomě smrdělo.“

„Nekecej, prasáku,“ pravil s hraným pohoršením Drobeček. „Začuchal jsi reformy. Proto jsi Georgemu vlezl do báglu.“

Kromě nás pěti na oddělení nebyl nikdo. Všichni ostatní dělali rajóny nebo byli na prohlídce.

„Ježíšikriste, co teď budeme dělat?“ zeptal se Bauer a zoufale se rozhlédl.

„Chceš říct, co budu dělat,“ opravil ho Stein. „Ty hadry jsi našel ty, ne my. My se do cizích věcí neserem.“

„Kurvo proradná,“ vybuchl Bauer. „Takže si to mám vyžrat sám, jo? Bodejť, jak ty by ses někomu mohl hrabat ve věcech, že, Jidáši? Ani bych se nedivil, kdyby ti na zádech vyrostla křídla!“ Předklonil se a zabodl do Steina výhružný pohled. Stein zamrkal a svěsil ramena, jako kdyby očekával potíže.

Bauer se škodolibě zašklebil a namířil na něj svůj špinavý ukazovák.

„Takže pan poctivec se nikdy nehrabe v cizích věcech, co, kryso? A vůbec jsi to nebyl ty, kdo Drobečkovi štípl kvit, když jsme tehdy byli za kurvama? Co povíš teď, chytráku, ha?“

Drobeček vyletěl a zařval: „Při svatým Mojžíšovi, Abrahámovi a Jakubovi taky, takovou sviňárnu sem ještě neviděl!“ Chytil Steina pod krkem a s pěnou u huby zařval: „Ty chcípáku jeden, tak ty ses vůči Drobečkovi dopustil svatokrádeže?“

Stein něco nesrozumitelně zachrčel.

„Popíráš to?“ zařval Drobeček a ubalil mu facku. „Nutíš mě, abych použil násilí? Mě, který násilí nesnáší?“ Stein zavrtěl hlavou.

Drobeček na něj plivl a mírným, leč hrozivým tónem, řekl: „Zneužil’s moji důvěru. Hrozně jsi mě zklamal. Ani nevíš, jak to bolí.“

Stein bezmocně visel v Drobečkových rukou. Od země ho dělilo třicet centimetrů.

„Že někdo pase a zabíjí děvky mi nevadí,“ zahřměl vztekle Drobeček, „ale muset být na cimře s někým, kdo okrádá vlastní kamarády, fuj, hnus!“ Zatřepal Steinem, že mu hlava poletovala sem a tam jako špatně přišitá bambule. Zaklel, pustil ho na zem a ještě jednou po něm plivl. „Za trest pro mě musíš ukrást tři flašky kvitu, a to co nejrychlejc, jasný, kriple?! Moje trpělivost je u konce, a jestli mi dojde úplně, Kristus a všichni jeho svatí ať sou k tobě milostiví, protože já nebudu!“ Sebral z podlahy jedny kalhotky a přičichl si k nim. „Hele, furt z nich táhne kunda!“

„Buď zticha,“ řekl Legionář a otočil se k Bauerovi sedícímu zvadle na posteli. „Tak co? Voláme poldy?“

„Fízly?“ vyskočil Bauer. „Přeskočilo ti? Kdo si myslíš, že jsem? Myslíš, že budu donášet nějakejm zasranejm fízlům?“

Legionář přikývl. „To sem čekal. Ale něco udělat musíme. Nějaké návrhy?“

Bauer bezmocně zavrtěl hlavou.

„Takže ti nebude vadit, když ti řeknu, co teď uděláš?“

Legionář, nečekaje na odpověď, vytáhl z boty dlouhý ruský nůž a hodil ho Bauerovi. „Udělej s ním, co je třeba, abychom to měli co nejrychlejc z krku.“

Bauer držel dlouhý, široký nůž v ruce a bloudil pohledem od čepele k Legionáři sedícímu se zkříženýma nohama a s cigaretou v ústech na posteli.

„Ty chceš, abych George zapíchl? Něco takovýho ode mě nemůžeš chtít.“

Legionář na něj udiveně pohlédl. „Jsi tak blbej nebo vypatlanej, mon camarade? Mám to snad za tebe udělat já? Nebo Sven? Nebo Stein? Nebo snad Drobeček? Ty hadry jsi našel ty. Je to tvoje starost. Ale protože jsi nám o tom řekl, je to částečně i naše starost. Proto trváme na tom, že se s tím musí něco udělat. Za policajty s tím nemůžeš, to je bez debaty. Policajti hrajou už dávno za jinej mančaft. Musíme to vyřídit sami. Georgeho je třeba zneškodnit. Na svobodě by pobíhat neměl. A zavřít ho nemůžeme, protože nejsme policajti. Zabil šest ženskejch. Jo, mohli bychom si říkat, že při tom, kolik lidí dnes přijde o kejhák, to nestojí za řeč. Pravda, jenže tohle je něco jinýho, a navíc jsme tu malou sestru znali. Byla něco jako náš kámoš. Tím, že ji odkrouhl, udělal něco, co se nedá jen tak prominout, protože byla i jeho kámoš. Takže je jasný, že s tím musíme něco udělat.“

Bauer zavřel oči. Byl bílý jako křída. „Já Georgeho prostě nemůžu jen tak zabít! Mně nic neudělal. To, co ode mě chceš, je vražda. Mohli by mě chytit a popravit – dát mi hlavu na špalek, kurva.“ Při té představě se otřásl hrůzou.

Legionář vstal, pomalu došel k Bauerově posteli, vytrhl mu nůž z ruky a vsunul si ho zpátky do boty. „Posero!“ zavrčel. „Zasloužil bys podříznout spolu s ním!“

Bauer se kolébal ze strany na stranu. Cítil se mizerně. Divže samým studem nezalezl před Legionářem pod postel.

Drobeček se velkoryse nabídl, že Georgemu milerád podřízne hrdlo.

Legionář se k němu otočil a dlouho na něj mlčky hleděl. Potom se znovu posadil na postel zkoumavě přejížděl pohledem od Bauera k Drobečkovi a nazpátky.

„Milles diables! Chceš ho snad podříznout jen tak, pro radost, nebo proč?“

Drobeček se prostoduše zasmál. „Stejně ho někdo sejme – je to přece vrah šlapek. Hnusnej. Takže proč bych to nemohl bejt já, kdo ho vypraví do nebíčka? Jakej je v tom rozdíl?“

„Máš pocit, že na tom není nic špatnýho, když ho zhasneš?“ zeptal se Legionář, hlavu obrácenou k Drobečkovi stojícímu uprostřed místnosti a úporně se snažícímu udržet na čele sklenici vody, jak to viděl u jednoho žongléra.

Drobeček s hlavou zvrácenou a sklenicí hrozivě se kymácející na čele odvětil: „Proč, co by na tom mělo být špatnýho? Je to šmejd, tak co? Sám’s to řekl, Pískošlape.“

Legionář vybuchl smíchy.      

„Monte la-dessus! Ty seš vážně neuvěřitelnej!“ burácel smíchy Legionář a svalil se zády na postel. „Protože George je šmejd, tak ty mu kliďánko podřízneš krk.“ Pomalu se postavil. Otočil k Drobečkovi, tvář zbrunátnělou smíchem, a řekl: „V zájmu budoucího pokolení upřímně doufám, že zemřeš hrdinskou smrtí dřív, než tahle válka skončí.“

Vytáhl zpod matrace láhev nějakýho utrejchu a skoro polovinu vyzunkl. Než mi ji podal, krátce se rozhlédl. Napil jsem se a poslal ji dál. Zamyšleně, jakoby sám pro sebe zamručel: „Bon, takže ty bys Georgeho rád sejmul?“

„Mám ti to říct ještě potřetí?“ vykřikl mrzutě Drobeček a vztekle chňapl po sklenici na čele, která se nechovala tak, jak se od ní očekávalo. Otočil se k Steinovi. „Budu ještě dlouho čekat, až se uráčíš šlohnout pro Drobečka nějaký chlast, kryso?“ Kopl do světle modrých kalhotek ležících na podlaze. „A jak dlouho tady budou ležet tyhle hadry a provokovat slušné lidi ke kurvení?“ utrhl se na Bauera.

Bauer sebral kalhotky ze země a nacpal je Georgemu zpátky do batohu. Pečlivě ho zavázal a zastrčil pod postel.

Legionář seděl na posteli a hrál si se třemi kostkami.

Házel je do vzduchu a znovu je chytal, jednou na hřbet ruky, podruhé do dlaně.

„Kristovy rány,“ zachrčel Bauer a natáhl ruku. „Dej sem ten nůž. Naporcuju ho tak, že ho vlastní máma nepozná!“

Legionář zdvihl oči. Na jeho úzkých, krutých ústech zasazených ve zjizvené tváři se objevil sotva znatelný úsměv. Beze slova vytáhl z boty sibiřský nůž s ostřím po obou stranách a podal ho Bauerovi. Když si ho Bauer strkal pod polštář, byl bledý jako stěna.

Za hlasitého smíchu vešel na oddělení George s ostatními pacienty. V ruce nesl velký koláč. Dostal ho od jedné ze sester. Malého jednadvacetiletého vojína od dělostřelectva, který vypadal na šestnáct, všechny sestry milovaly.

„Dejte mi někdo nůž, ať ho můžu nakrájet,“ zavolal.

Když Bauer vytáhl zpod polštáře sibiřský nůž a podal ho Georgemu, po tváři se mu rozlil nehezký úsměv.

„Tu máš, brácho. S tímhle nakrájíš všecko, koláč, děvku, co tě napadne!“

George na okamžik vteřiny ztuhl. Potom vyprskl tím svým chlapeckým smíchem, vzal si nůž a začal koláč krájet.

„Jde se mnou někdo za děvkama?“ houkl ženista Erich.

Vzal si od Georgeho kousek koláče a nacpal si ho celý do pusy. Nato začal stínovým boxingem knokautovat řadu pomyslných protivníků.

Drobeček chvíli stál a mlčky ho sledoval. Legionář nepatrně kývl hlavou. Jakmile se Erich Drobečkovi přiblížil na dosah, dostal drtivou ránu pěstí. „Neplýtvej energií, supermane!“ zavelel zvučným hlasem Drobeček. „Posbírej drobný a utíkej Drobečkovi pro pivo, jinak poznáš, co je to opravdickej box!“

Erich se zaskučením přistál na posteli Thomase Jensena ze severního Schleswigu. Thomas vstal a přemístil se na vedlejší postel. Nikdy se do ničeho nemíchal. Prý byl dobrovolník z devětatřicátého, ale sám to nikdy nepotvrdil, ani nevyvrátil. Jediné, co jste z něho dostali, bylo: „Proč?“ Každému bylo ale jasné, že se mu stýská po domově.

Dobrovolník nedobrovolník, měl prostě války plné zuby. Mezi lidmi se dokonce šuškalo, že si tu ruku rozstřílel na kusy sám, a že jen o fous unikl prokurátorovi. Když se ho člověk zeptal na něco osobního, jednoduše přestal mluvit.

Legionář Drobečkovi nařídil získat informace od vrchní sestry, která o Thomasovi dozajista věděla všechno. Tuhle příležitost ovšem Drobeček promarnil během dvaceti vteřin, když klidně řekl:

„Emo, Pískošlap mi řekl, abych se tě zeptal na Thomase Jensena, víš, toho troubu ze severního Schleswigu. Protože jestli je to fakt dobrovolník, tak zaslouží na prdel, ale jestli se fakt picnul naganem, tak si zaslouží flašku koňaku. Musíš na to diskrétně, říkal Pískošlap, aby se nedomákl, co máme za lubem.“

Vrchní sestra vrhla na Drobečka dlouhý, hloubavý pohled. Potom pokývala hlavou, aby ho uklidnila. Drobeček dostal svoji flašku koňaku a šli do postele.

Když se později spolu vrátili na oddělení, vrchní sestra beze slova přistoupila k Legionáři, který klidně spal a nevěděl o světě, popadla ho pod krkem, zvedla ho z postele a praštila s ním o zem.

„Ty marokánskej hade! Tak ty budeš Drobečka navádět k fízlování! Ty padouchu!“ Ve vzteku do něj kopla, načež se obrátila a odešla. Nejdřív ovšem pohladila Drobečka po tváři a řekla: „Neboj se, zlatíčko, maminka už si tě ohlídá!“

Drobeček se samou radostí div že nezauzloval a posílal za ní jeden vzdušný polibek za druhým. Když za ní zapadly dveře, zahulákal na celý pokoj: „Svatý Mojžíši, Bože Všemohoucí, takhle rozpálený koule Drobeček ještě neměl!“

Legionář se postavil a přistoupil těsně k láskyplně se culícímu Drobečkovi. „Většího vola svět neviděl. Cos jí krucinál řekl?“

Drobeček kopl do postele a vyslal k Legionáři zářivý úsměv. „Já vím, Pískošlape, posral jsem to. Celý sem to nějak poplet. Dycky když fakt o něco jde, tak to pomotám.“

„Svatá slova, u Alláha, svatá slova!“ řekl Legionář a rezignovaně zakroutil hlavou.

„Nejdeš se mnou do ptačí klícky vybírat holátka?“ otočil se Bauer s tvrdým pohledem k malému dělostřelci. „Taková dvacetiletá postelová sportovkyně by byla pro tebe akorát.“

George se zasmál.

„Kdepak, to není nic pro mě. Já se držím slov doktora Goebbelse – mladí vojáci se musí od alkoholu, žen a tabáku držet stranou.“

Bauer se šťáral v zubech sibiřským nožem, který mu George vrátil.

„A má pravdu. Ženský jsou jen na obtíž. Člověk od nich může chytit syfla. Nejlepší by bylo všechny je zlikvidovat, nemyslíš?“ Zaburácel smíchy a udělal nožem výmluvné gesto. „Rozpárat je, takhle?“ Znovu zaryčel smíchy.

George přestal jíst. Seděl s koláčem v ruce a s pusou otevřenou zíral na řehtajícího se Bauera máchajícího Legionářovým nožem nad hlavou.

„Proč to říkáš?“ zeptal se tiše.

„Protože si myslím, že děvky jsou jen na obtíž. Co ty na to?“

„Já ti nerozumím,“ odpověděl George. „Takhle ses nikdy nechoval.“

Odložil nedojedený koláč na stůl a chvíli neklidně přecházel po místnosti. Před Bauerem se zastavil.

„Já proti ženám nic nemám. Ty, který znám, jsou na mě hodný. Tak jako byla moje matka. Pamatuju si, že když jsem byl malej, chodila mi dávat dobrou noc. Bylo to nádherný! Teď je mrtvá. Spálená fosforem. Ale je v nebi.“

„Kde je, to ví jen Bůh,“ pravil bezcitně Bauer. Už se nesmál. Zašilhal k Legionáři, který seděl na posteli a hrál si se třemi kostkami, jakoby se ho to vůbec netýkalo. „Ty sis nikdy nehrál v bordelu na prasáka?“ zeptal se Bauer a zlomyslně se naklonil nad stolem.

Stein si začal pískat. Byl nervózní. Stejně jako my ostatní měl pocit, že Bauer zachází příliš daleko.

„Ne,“ zaječel, spíše než odpověděl, George. „Je to hnusný. Nesnáším to, nechápeš! Jste zvířata, odporný zvířata, když takhle uvažujete o ženách! A ženy jsou nástrojem ďábla, když to chtějí taky!“

Bauer zděšeně ustoupil před Georgeovým zdivočelým pohledem. V očích malého dělostřelce se zračilo šílenství.

George se chytil za vlasy a škubal za ně, jako kdyby si je chtěl vytrhnout. Potom se skácel na postel, zakryl si rukama obličej a celý se roztřásl divokými vzlyky.

Oddělení ztichlo. Užasle jsme zírali na malého vojáka. Jen nás pět vědělo, co se děje.

Drobeček se postavil, povytáhl si kalhoty a šinul si to k Georgeovi.

Legionář vyskočil jako panter, drapl Drobečka za rameno a pevným hlasem řekl: „Pojď, Drobečku, zajdem na pivo!“

Drobeček se blaženě usmál a překvapeně se ujistil: „Zveš mě na pivo?“

Legionář přikývl a táhl Drobečka ke dveřím.

„Nemám ho nejdřív dorazit?“ zeptal se prostoduše Drobeček a ukázal palcem za rameno na vzlykajícího George, který naštěstí nevnímal.

Já a Stein jsme šli s nimi.

Když jsme se za pár hodin vrátili, na oddělení už panoval klid. George seděl v sesterně a pomáhal žákyním rozmotávat obvazy. Jejich smích bylo slyšet už z dálky.

Bauer ležel na posteli a zíral do stropu. Koutkem oka na nás pohlédl a zamumlal: „Dneska v noci. Musí to být.“

Legionář přikývl. „Čím dřív, tím líp.“

Posadili jsme se a popíjeli. Činili jsme tak zcela bezostyšně bez ohledu na nemocniční prohibici. Drobeček byl nahoře u vrchní sestry.

Bylo už pozdě a my jsme byli pořádně pod parou, když vešla vrchní sestra, nikoli v plášti, nýbrž v měďnatě zeleném županu. Něco takového ještě nikdy neudělala.

Tiše jako myška došla k Bauerově posteli, natáhla ruku a chraptivě zašeptala: „Dej to sem!“

„Co?“ zeptal se polekaně Bauer.

Sklonila se k němu a šeptem, aby neprobudila spící pacienty, řekla: „Ty víš moc dobře! Sem s tím!“

Bauer se postavil a nechápavě se na ni podíval. „Přísahám, že nevím, o čem je řeč!“

„Tak ty nevíš? Buď rád, že jsem to já a ne vojenská policie.“ Vrazila ruku pod polštář, vytáhla Legionářův útočný nůž a zastrčila si ho pod župan. Nato vyplula z pokoje, aniž by o někoho zavadila pohledem.

„Ten osel jí to vykecal!“ vybuchl Legionář.

„Co teď kurva budeme dělat?“ zeptal se Bauer, vrhaje kolem sebe divoké pohledy.

„Co se děje?“ ozval se ze tmy něčí hlas.

„Co je ti do toho?“ usadil ho Legionář.

Bylo pozdní ráno, když se Drobeček vrátil na pokoj. Byl v povznesené náladě a rámusil.

Legionář mu něco pošeptal, oba se zvedli a pokračovali v rozhovoru na záchodě. Když se vrátili, Drobeček byl skoro střízlivý a mírně rozpačitý.

Legionář se svalil na postel a zapálil si cigaretu. Mlčel a na naše zvídavé otázky nereagoval. Mozek mu pracoval na plné obrátky.

Vizita v čele s šéfem, Oberstabsarztem doktorem Mahlerem, probíhala jako obvykle. Vrchní sestra Ema měla na tváří přísný, úřední výraz, ale ani jediným pohledem nedala znát, že se v noci stalo něco nezvyklého.

Když se doktor Mahler zeptal nového pacienta, dělostřelce s amputovanou rukou, jak se cítí, tázaný se přihlouple zašklebil a řekl:

„Dobře, pane řezník, kurevsky dobře! Byl jsem v pajzlu, popil koňáčku, hlásím, že se mám kurevsky dobře, pane polní řezník! Rozchod!“

Všichni jsme ožili v očekávání výbuchu. Doktor Mahler se ale na dělostřelce jen dlouze podíval a poplácal ho po rameni.

„To jsem rád, Fishere, že se máte tak dobře. Kéž bychom to mohli říct o všech.“

Legionář se na mě podíval a poklepal si prstem na čelo.

Vrchní sestra odcházela jako poslední. Ve dveřích se otočila a zkřížila pohled s Legionářem. Chvíli se jeden druhému vpíjeli do očí. Ti dva měli něco společného. Otrlý voják a otrlá vojenská sestra. On štíhlý a šlachovitý, ona kyprá a statná.

Dveře se s rázným bouchnutím zavřely.

George se prohraboval v ruksaku. Zdvihl oči a proletěl pátravým pohledem po pokoji. Znovu se podíval do ruksaku. Potom, jako by dospěl k rozhodnutí, ho zašněroval a zasunul hluboko pod postel. Několikrát chvatně přešel od okna ke dveřím, znenadání se zastavil, hlasitě vykřikl a vypotácel se z pokoje.

„Co ho to k čertu popadlo?“ zeptal se Legionář Bauera, který ležel na posteli a cucal kvašák.

„Nemám tušení. Asi mu přeskočilo.“

„Obrátí se a rozdrtí vás,“ zařval dělostřelec Leo Fisher. Zalykal se nepříčetným smíchem a vykřikoval: „Rozdrtí vás a pěkně pomaličku. Rozmačkaj vám kosti. Kupředu, hurá! V boji nejsme nikdy sami! Jsme myslivci na tancích, nejhorší prasata na světě!“ Další záchvat šíleného smíchu.

„Drž hubu!“ okřikl ho Prušák od východu, který schytal dávku z ruského samopalu do břicha.

Leo na něj nejprve vrhl čtverácký pohled, potom srazil podpatky a zapištěl: „Rozkaz, pane generál, zavřeme hubu! Věřím ve Svatou trojici a ve vítězství! Jménem Adolfa Hitlera, amen!“

Prušák se pozvedl na loktech a udiveně na Lea pohlédl. Dělostřelec tiše skuhral.

„Ten se snad dočista zbláznil!“

Legionář kývl hlavou na Drobečka a postavil se. Drobeček vykročil za ním jako stín. Čistě pro případ. Před Leem se zastavil. Dělostřelec stál nehnutě v pozoru a plakal.

„Pohov,“ zavelel Legionář. Leo udělal půlkrok vpřed a uvolnil se. Zíral přímo na Legionáře, ale zřejmě ho nevnímal.

„Spát,“ zavelel Legionář. Leo se skokem přenesl ke své posteli, postavil se před ní do pozoru a zavolal:

„Baterie na místě, pal! Zbývající osádka, kryjte se!“ Dalším obřím skokem přistál v posteli. Překulil se na záda a ležel, ani nedutal, oči zapíchnuté do stropu.

„Tak tohle jsem ještě nežral,“ zvolal Prušák. „Ten chlap je totální magor!“

Krátce poté, co nám donesli oběd, se otevřely dveře. Objevil se v nich silný zrzavý muž v tyroláčku, a v těsném závěsu za ním snědý chlapík ve špinavě šedém plstěném klobouku naraženým hluboko do čela.

„Heil!“ zasalutoval ryšavec.

Patnáct mužů se zájmem zvedlo hlavy od kopřivové polévky. „S tím jdi do prdele,“ odvrkl na půl huby Prušák.

Ryšavec se ušklíbl. „Zastav se někdy, budoucí hrdino, a já ti tak zakouřím pod koulema, že ti to vydrží na celou zimu!“

„Děláte sbírku pro Armády spásy?“ zeptal se Drobeček zvědavě pokukující po obou civilistech.

Ryšavec vybuchl smíchy.

„Sbírku pro Armádu spásy? To se ti povedlo! Kdepak, mladej. Sbírku děláme, ale ne hader!“ ProhnuI se smíchy a plácl snědého kolegu, který zachovával nezvykle vážnou tvář, po rameni.

Legionář si je pozorně prohlížel. „Policie?“ zeptal se s přimhouřenýma očima.

Ryšavec přikývl.

„Správně. Jsme z kriminálky. Neříkejte, že jste takové jako my ještě neviděli. Který z vás, utahaných hrdinů, je George Freytag? Příslušník 76. pluku protiletadlového dělostřelectva?“

Podívali jsme se na George sedícího u stolu. Byl bledý jako křída.

Zrzavý policajt se před něj postavil.

„Tak co, andílku, ty jsi George Freytag?“

George bezhlesně otevřel a zavřel ústa.

Ryšavec se k němu s úsměvem naklonil. „Ztratil jsi hlas, hochu? Snad ne ze strachu před strejdou z kriminálky? Třeba ti neseme dobrou zprávu. Co když ti nějaká bohatá tetička“ co zrovna natáhla brka, odkázala majlant? Jestli máš čisté svědomí, nemáš se strýčka z kriminálky proč bát.“

George se třásl jako ve smrtelných křečích a nevydal ze sebe ani hlásku.

Na oddělení chvíli panovalo mrtvolné ticho, než se jím znovu rozduněl policistův bas. „Takže ty si se strejdou povídat nechceš? To je škoda. Nebude ti vadit, když si prohlédneme tvoje zavazadla, abychom se ujistili, že jsi ten šťastný dědic, kterého hledáme?“

Nečekaje na odpověď, dřepl si a vytáhl zpod postele Georgeův ruksak.

„To ne,“ zavřeštěl George. „To je moje, to nemůžete!“ Ryšavec se zasmál.

Jeho snědý kolega stál jako skála za Georgeovými zády a bedlivě ho sledoval.

Ryšavec se začal prohrabovat v ruksaku. Pod rozepnutým černým koženým kabátem zasvítil světlehnědý kožený opasek, od kterého se k rameni táhl popruh pouzdra v podpaží ukrývající těžkou osmatřicítku.

George hypnotizovaně přihlížel, jak ryšavec vyhazuje pečlivě poskládané vojenské prádlo z batohu. Po podlaze se rozkutálela plechovka marmelády a za ní letěla fotka šedovlasé dámy.

„Matko!“ vykřikl George, oči na fotce.

Na podlaze přibylo několik učebnic. Následovala bible. Nůž v pouzdře. Takový, jaký nosí na opasku finští vojáci.

Ryšavec pomalu vytáhl nůž z pouzdra ze sobí kůže a krátce pohlédl na lesklou ocelovou čepel s hlubokou drážkou na krev.

„Tvoje, že, přítelíčku?“ Zastrčil nůž do kapsy svého černého kabátu.

Potom vzal mezi palec a ukazováček bílé kalhotky a zdvihl je do vzduchu, abychom si je mohli prohlédnout. Následovaly modré kalhotky. Potom zase bílé. Celkem šestery.

Postavil se. Kývl hlavou směrem k Georgeovi. Jeho žoviálnost byla tatam. Byl to policejní trhač, který zaštěkal: „Konec komedie! Ty holky jsi zabil ty! Zapíráním si jen přitížíš. Jdeme!“ Kývl hlavou ke dveřím. Každý popadl George za jedno rameno.

„Pusťte mě! Jsem nemocný! Mám horečku!“ zaječel zoufale George a snažil se kopáním vysvobodit sevření dvou velkých mužů.

„Uklidni se,“ řekl ten tmavý. Byla to první slova, která za celou dobu pronesl.

Ještě dole na schodech George křičel: „Pusťte mě, pusťte mě! Mám horečku!“

Když vůz krátce nato zastavil na Reeperbahn, Georgeovi se podařilo svým strážcům vytrhnout. Hnal se po Glacis Chaussee, přeskočil plot kolem stadionu, oba policisté v patách.

„Stát!“ zakřičeli za ním. Celkem třikrát, jak nařizovaly směrnice. Potom za Georgem zapraskaly výstřely. Bylo to jako letmý polibek. Kulky ze dvou automatů ho zvedly do vzduchu, na krátký okamžik ho podržely a mrštily jím o zem.

Zaryl prsty do černé země a něco zachrčel.

Ryšavec ho špičkou boty obrátil na záda. „Tím jsme skončili. Je po něm. Teď rychle s tělem za fešákem Paulem.“

Rozjeli se na policejní velitelství. Snědý policista řídil. „Tomu říkám štígro!“ zašklebil se ryšavec. „Pro nás dva fronta nebude!“

„Muž, kterého bych dokázala milovat, se ještě nenarodil,“ prohlásila tetička Dora.

„Láska k jednotlivci je barbarství,“ odvětil Legionář.

Věty, které oba řekli už dříve. Stali se dětmi snícími o ráji se sedmi barovými židlemi a závěsem z lastur.

Tetička Dora chtěla, aby dezertoval, jenže na tak naivní akt šílenství byl Legionář už příliš starý a chytrý. Vlak odjel a oddělil je jako tolik dalších.

Válka pokračovala zuřivěji než kdy předtím. Vzteklý pes, který se urval z řetězu.

KAPITOLA 11

TRANSPORT NA FRONTU

DŮSTOJNÍK železničního vojska, kapitán, se podíval do našich papírů a stručně řekl: „Transport Berlín – Varšava – Lemberg, nástupiště čtyři.“

„A je to v prdeli,“ povzdechl si Legionář.

Kapitán se na něho podíval a s úsměvem poznamenal:

„Zřejmě máte všechny důvody říkat totéž co Caesar, když překročil Rubicon!“

Legionář se ušklíbl. „Alea iacta est!“

Kapitán na malého zjizveného vojáka vrhl překvapený pohled. „Vy jste student, desátníku?“

„Ne, svatá svině z druhého pluku cizinecké legie,“ ušklíbl se Legionář. Kapitánův úžas mu viditelně dělal dobře.

„Možná nevíte, co to znamená?“

„Ale vím,“ ujistil ho uštěpačně Legionář. „To samý co ve vojáckým slangu: Žofka to dostala!“

Kapitán zrudl a mávnutím ruky nás odvelel dál.

Kráčeli jsme po nástupišti a Drobeček se zeptal: „Co měla znamenat ta věta, kterou si řekl tomu stříbrnýmu?“

„To, co jsi slyšel. Žofka to dostala!“

Drobeček se zastavil a zabučel smíchy. „To mě musíš naučit! Až se vrátíme k našim, vyzkouším to nejdřív na rotmistrovi Edelovi. Už se těším, jak bude ten mezek otvírat hubu!“ Posunul si lodičku do týla, ještě jednou zabučel a vyrazil na nástupiště.

Zahlédl v davu Bitevní loď, která se ke všeobecnému překvapení přišla rozloučit s Drobečkem. Srazili se jako párek bitevních slonů.

Vlak obležený vojáky připomínal nenasytného obřího hada.

Podíval jsem se na velké nádražní hodiny. Černá netečná vteřinová ručička obíhala po ciferníku minutu za minutou stále dokola. Za chvíli bude po všem.

Prušák od východu a Thomas Jensen se vlekli po nástupišti s těžkou pěšáckou výstrojí na zádech.

Stein s Bauerem se vyklonili z kupé a řvali na nás, že mají pět fleků. Podali jsme jim bágly oknem.

Sestra z Červeného kříže se nás zeptala, jestli si dáme kávu.

Do plechových hrníčků jsme dostali horkou tekutinu, která spíše než kávu připomínala polévku vařenou v jutovém pytli. Dopili jsme.

„Nastoupit!“ zařval počtvrté transportní důstojník.

Nikdo nereagoval.

Několik vojáků bylo násilím vtlačeno do vlaku.

Drobeček vyjel po roťákovi od vojenské policie.

„Zmiz, hňupe!“ houkl na něj.

Roťák zamručel, zaprskal několik výhrůžek, ale udělal, co mu bylo řečeno. Dostat se do potyčky při transportu na frontu nebylo v jeho zájmu. Ze zkušenosti věděl, že z toho mohou vzniknout ty nejnepředstavitelnější potíže. Při odjezdu tohoto typu vlaků bývají nervy napjaté k prasknutí.

„Alfréde!“ zavolal ženský hlas.

Legionář se obrátil na obrtlíku a spěšně vykročil k jednomu ze stánků, u kterého stála tetička Dora, límec vyhrnutý až k uším.

Položila malému Legionáři ruku na rameno. „Přinesla jsem civil,“ oznámila mu tiše. „Jdi se na záchod převléknout, honem. Tebe nedostanou!“

Legionář zamrkal.

„Doro, ty stará mrcho, neřekli jsme si nic pošetilého! Znáš lovce lebek stejně dobře jako já. Šanci má tak jednu z tisíce, a to kdoví jestli, a kdyby tě se mnou chytili, půjdeš rovnou do lochu.“

„Z jejich kriminálu strach nemám.“

„Ale z jejich kulek bys měla.“ Vytáhl z kapsy novinový výstřižek. Poslední zprávy z Volkischer Beobachter.

Četla mlčky a pohybovala přitom rty.

POZOR NA DEZERTÉRY A ZBABĚLCE

Vyzývám německý národ a německé ženy obzvláště, aby se měly na pozoru před zbabělci pokoušejícími se v kolonách uprchlíků přeběhnout z východu na západ. Nesmíte mít k těmto podlým zrádcům žádné nemístné ohledy. Muži, kteří zběhnou od jednotek naší armády, válečného letectva či válečného námořnictva si nezasluhují ani kůrku suchého chleba.

Na vás, naše hrdé, národně-socialistické německé ženy, spočívá více než na komkoli jiném břemeno svaté zodpovědnosti za obranu národa proti těmto živlům.

Konejte svoji povinnost. Nenechejte se těmito protispolečenskými živly uchlácholit, nenechejte se ovlivnit a při sebemenším podezření je bez milosti vydejte spravedlnosti. Nemějte slitování, ať už by to byl neznámý muž nebo váš vlastní manžel, bratr či syn.

Dejte jim najevo své opodstatněné opovržení. Přinuťte je znovu se chopit svých občanských povinností. A když je nepřivedou k rozumu vaše slova, přizvěte si k pomoci vojenskou policii, která už ví, kterak ztrestat bezcharakterní zrádce, pro něž slovo čest ztratilo smysl a pro něž v naší národně-socialistické Velkoněmecké říši není místa.

Heinrich Himmler

SS Reichsführer

Vrchní velitel policie

Ministr vnitra

Nejvyšší velitel Pomocného vojska

Tetička Dora přikývla.

„Prase. Ale počkej, jednoho dne dojde i na tuhle černou bestii, věř mi!“

„A na nás taky,“ odvětil vyschlým hlasem Legionář, „leda bychom tohle šílenství přežili, a to můžeme jen tak, že zapadneme do řady. Tiše a bez povykování. A když to půjde, nedělat nic.“ Vzal jí bradu do dlaně. „A starat se o to, abychom měli v kapse platný papíry, proti kterým nic nezmůže ani podrobná prohlídka vojenský policie!“ Ukázal na opodál stojícího četaře. Vypadal jako hroch. „Vidíš toho chlápka s půlměsícem? Umírá touhou sbalit pár dezertérů a pověsit jim na krk papírovou ceduli. Poslouchej, děvče, ale ty pláčeš! Copak to je? Tetička Dora přece nepláče!“ Nemotorně jí setřel slzy z nalíčených tváří.

„Pitomče,“ vzlykala, hlavu na jeho rameni. „Budu ti psát, Alfréde, každý týden.“ Pohladila ho po zjizvené tváři.

Podívala se na vlak vyfukující bílá mračna páry a napadlo ji, že vypadá jako nenažraný šrotovací stroj na maso, kosti a krev.

Zdvihla oči k Legionáři. „Kam vás odvážejí, co myslíš?“ Než odpověděl, zahleděl se k viaduktu s rachotícími tramvajemi.

„Dědek v posledním dopise psal, že pluk stojí někde u Oršy v centrálním sektoru. Orša je křižovatka na hlavní cestě po trase Minsk – Tula – Moskva. Vlastně pokračuje dál na Sibiř a končí až v Kolymě, kde teď naši kamarádi od Stalingradu otročí v dolech.“

Orša, pomyslela si. Jméno. Neznámé jméno. Tečka na mapě. Špinavý a nekonečně smutný flíček na těle obrovité Rusi. Místo, kudy pochodují tisíce vojáků. Muži v zeleném a hnědém, z nichž se většina už nikdy nevrátí domů. Pohladila ho po ruce, které krutý osud kázal mačkat kohoutek kulometu a působit jiným smrt a zkázu. Mohla by je naučit zacházet s šejkrem.

„Alfréde,“ zašeptala s pohledem upřeným do jeho nehezké, zjizvené tváře. Její bezcitné oči byly plné slz. „Copak nechápeš, že tě miluju, pitomče. Ty všiváckej pouštní šakale. Miluju tě, Bohu přísahám! Sama nevím proč. Když mi bylo dvanáct, tak mě nějakej chlap znásilnil. V patnácti se mi to líbilo. Ted’ mě to už nezajímá. Budeme se mít rádi jako dva, kteří toho o světě vědí dost, aby se na lidi kolem sebe mohli dívat jako na prasata, pokud se nepředvedou jinak. Oba víme, že život je dlouhej a trapnej karneval a jediný, co se v něm od tebe vyžaduje, je správná maska. Budu na tebe čekat, Alfréde, i kdyby to mělo trvat třicet let! Jednoho dne z toho zlýho snu procitneme a vypaříme se někam, kde si zřídíme slušnej lokál s holkama, šnapsem a pivem!“

Legionář se zasmál. „A kde by to jako mělo být? V Tibetu?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, v Brazílii. Mám tam sestru, která vede legální nevěstinec. Tam je ta správná půda pro nás dva. Žádný lovci lebek. Žádný gestapo. Člověk tam může volně dýchat.“

Lotte, drobná zdravotní sestra, která prošla führerovou školou Svazu německých dívek, přihopsala na perón a připevnila na dveře jednoho z vagónů smrkovou větvičku. Viděla to v jednom válečném filmu. Cípem kapesníku si utřela oči. To taky viděla ve filmu. Potom políbila nejbližšího vojáka na tvář, zaklonila hlavu jako valkýra a hlasem blížícím se extázi zajásala:

„Můj hrdino, můj neznámý hrdino! Díky ti, že za nás, německé ženy, bojuješ, a že nás chráníš před sovětskými zrůdami.“

Pěšák se šviháckým obličejem, kterého políbila, se na ni podíval, opovržlivě zafrkal a křikl: „Táhni k čertu, oficírská káčo!“

Lotte zrudla. „Sviňáku!“ zasyčela. „Však počkej, zařídím ti výlet na východ!“

Odpověděl jí hromový smích kolemstojících vojáků. Pěšák ji plácl po zadku.

„Utíkej domů a připrav se na vítěze. Už jsou na cestě!“

Lotte zaskřípala zuby a dala se na ústup. Servala smrkovou větvičku ze dveří vagonu a připevnila ji na dveře o tři vagony dál, kde, jak se domnívala, si její ratolest zasloužili více. Přistoupila k četaři vojenské policie a něco mu říkala. Ten jen pokrčil rameny a odstrčil ji.

Rodina přišla vyprovodit sedmnáctiletého chlapce, kterého povolali k výcvikovému praporu v Polsku.

„Buď hrdý a statečný,“ křičel jeho otec, z něhož se vyklubal vládní rada. „Nezapomeň, že musíš dělat čest své rodině!“

„Doufám, že od tebe brzy dostaneme dopis, vnuku,“ zaskřehotal bělovlasý muž v plukovnické uniformě z doby před první světovou válkou, „ve kterém nám sdělíš, že tě führer vyznamenal Železným křížem.“

„Co nejdříve nám pošli fotku v uniformě,“ zapištěla matka a střelhbitě smetla z víčka zrádnou slzu.

Manžel na ni káravě pohlédl skrz monokl. „Německé ženy nepláčou, Louise!“ Pastor v naškrobeném bílém Hrnečku a absurdní buřinkou na hlavě matku objal a úlisně zamečel: „Musí to být úžasné – vysílat syna do boje proti barbarským nepřátelům, kteří hrozí obsazením naší vlasti!“

„Obsazením naší vlasti? Co tím myslíte?“ opáčil jeden z členů rodiny v hnědé uniformě. „Copak führer dost jasně nevysvětlil, že je třeba vyrovnat silně zvlněné frontové linie?“

„Budeme je vyrovnávat tak dlouho, až budeme mít za prdelí Říšské kancléřství,“ zabručel tiše v obavě, aby ho snad partajník nezaslechl, roťák stojící v kupé nad nimi.

Páter neklidně zamrkal a přejel prstem po naškrobeném límečku. S nervózně poskakujícím ohryzkem obrátil k partajníkovi svá úlisná očka.

„Pan okresní předseda mě zřejmě špatně pochopil. Mínil jsem tím, že naši nepřátelé obsazují Ukrajinu, která je podle führerových slov také součástí naší vlasti.“

„Kdy a kde to führer řekl?“

Páter se na něj podíval a řekl: „Führer to řekl mnohokrát a stejně tak ministr propagandy, který ve Volkischer Beobachter mnohokrát napsal, že Velkoněmecká říše bude sahat až ke Kavkazu, tedy k místu, kde se v dané chvíli nacházejí naši nepřátelé.“

Okresní předseda neuznal pastora, který uklonil hlavu a složil ruce na břiše, hodna delšího pohledu.

„Myslím, pane vikáři, že by vám prospělo udělat si malý výlet na východ a pomoct našim hrdinům vyhnat nepřítele za hranice Velkoněmecké říše.“ Když partajník uviděl, jak pastorovi strachem podklesla kolena, rozzářil se jako sluníčko.

Podél vlaku se vlekla, skoro až plížila, šedá postava. Když Bauer zjistil, o koho jde, neubránil se výkřiku nadšení. Byl to Ewald, tetiččin pasák, v pracovní uniformě. Před třemi dny, jako tolikrát předtím, vstoupil do šedivých dvířek na Karl Muck Platz vedoucích do velitelství gestapa. Po dlouhém čekání ho esesák v černé uniformě uvedl do Bielertovy kanceláře.

Bielert seděl na kraji stolu a v ruce držel složku s několika popsanými stránkami, které mu Ewald jako obvykle přinesl.

Bielert poklepal složku prstem. „Kolik z toho jsou lži a výmysly?“

„Nic, Herr Brigadenführer, všechno je to čistá pravda!“

„To Herr vynech. Tady je to jen Brigadenführer, pamatuj si to, donašeči,“ zavrčel Bielert.

Bielert nadával, vyhrožoval, křičel a Ewald stále nic nechápal.

Nakonec Bielert vytáhl bílý papír přeškrtnutý červenou čarou a vrazil ho Ewaldovi pod nos.

„Tady mám tvůj povolávací rozkaz k trestaneckému pluku. Jednou jsi už voják byl, že – celých šest týdnů!“

„Ano, Brigadenführere,“ zahalasil Ewald a srazil podpatky, jak ho to kdysi naučili na buzerplace v Grafenwöhru. Při té vzpomínce mu po zádech přeběhl mráz. Raději kriminál než pěšácká kasárna, dušoval se tehdy. Ta radost, když vyšlo najevo, že seděl za „nezákonné obohacování“.

V dobách mobilizačního úpadku byl odveden díky administrativnímu přehmatu, „kterého wehrmacht hluboce litoval“. Okamžitě byl vyřazen z armády a zapadl ho víru rozkoší hamburského podsvětí. Teď už tak útlocitní nebyli.

V dnešních dobách se na frontě našlo využití i pro takového jako on. Existovaly spousty trestaneckých pluků, které se rády ujmuly ničemů Ewaldova ražení.

Bielert se k němu naklonil a zašeptal: „Jedna možnost by tu byla, můj malý příteli!“

Ewaldův obličej se rozsvítil nadějí. Před tím nejděsivějším, co se mu mohlo přihodit, se už cítil v bezpečí. Stal se z něj práskač, aby se dostal z kriminálu. V gestapáckých sítích se díky Ewaldovým hlášením mrskal úctyhodný počet ryb. Za to, že z něj udělali Brigadenführera, mohl Paul Bielert koneckonců děkovat právě Ewaldovi, který zcela nevědomky narazil na stopu něčeho opravdu velkého.

„Udělám všechno, co budete chtít, Brigadenführere,“ vykoktal ze sebe Ewald a vrhl na Bielerta servilní pohled.

Bielert se škodolibě usmál. „Já od tebe nechci nic. Máš dvě možnosti: nástup k trestaneckému praporu, anebo předvolání k vojenskému soudu za protispolečenskou činnost!“

Ewald zatajil dech. „Vojenský soud!“ zasténal. „Ale jak můžu být předveden před vojenský soud, když jsem nic neudělal? Do politiky jsem se nikdy nezapletl.“

„Opravdu?“ řekl Bielert a ukázal na složku na psacím stole. „A tohle je celé o lístcích na máslo a kávu, he? Kdepak, drahý příteli. Vězíš až po krk v politickém bahně.“ Otočil se ke dveřím. „Geige, Potzi!“ zařval.

Do kanceláři se vtlačili dva hromotluci v černých uniformách SS.

„Zařiďte, aby se tenhle mizera dostal před vojenský soud,“ řekl stroze Bielert a ukázal na Ewalda stojícího uprostřed kanceláře, jektajícího zuby a třesoucího se jako osika.

Oba pořízci přistoupili k Ewaldovi a popadli ho každý z jedné strany. „Tak pojď malej,“ řekl jeden z nich s ledovým klidem.

„Ne, to ne,“ vykřikl Ewald, „to mi nemůžete udělat, Brigadenführere! Vždycky jsem udělal přesně to, co jste mi přikázal. Udělám všechno, co budete chtít!“

Bielert se smál.

„Ale já po tobě nic nechci, kryso. Jediné, co chci, je mít jistotu, že ten tvůj odporný ksicht už víckrát neuvidím.“

Ewald vřískal jako pominutý. On, který nikdy neměl s nikým slitování, teď spadl přímo do kotle pekelného. Byl natolik hloupý, že ve svém předešlém hlášení zmínil jméno tetičky Dory, a přitom věděl, že Bielert je tetiččin osobní strážce.

„Tak dobrá, obstarejte mu uniformu a s prvním transportem ať je pryč.“

A tak se teď Ewald plížil podél vlaku v uniformě bez nárameníků a insignií na límci. Bielert se nespokojil jen s tím, že ho poslal k trestaneckému pluku, ale rovnou do polního výcvikové střediska pro trestance praporu 919 v Brest-Litevsku.

Kdyby Ewald tušil, do čeho jde, pravděpodobně by v tu chvíli vzal nohy na ramena a snažil se přežít v hamburském podzemí coby dezertér. Coby dezertér by měl totiž lepší vyhlídky, že z toho vyvázne živý, než coby příslušník nejnechvalněji proslulého útvaru německých ozbrojených sil. Nováčky u tohoto praporu přijímal štábní poddůstojník Neuring slovy:

„Zřejmě si myslíte, že si tady u devět set devatenáctky můžete zachránit kůži, ale mýlíte se. V 11:55 budete podle předpisů popraven střelou do zátylku.“

Lovci lebek pobíhali kolem vlaku, na prsou se jim blýskaly plechové odznaky moci. Křičeli a vyhrožovali vojákům, kteří ne a ne nastoupit.

Malý Legionář objal tetičku Doru a přitiskl ji k sobě. „Bon, už musím. Tahle válka by neskončila dobře, kdyby v ní chyběl desátník Alfréd Kalb z druhého cizineckého pluku. Co kdyby ji pak Hitler vyhrál! To by se nám dvěma moc nelíbilo.“

Tetička Dora se k němu znovu přitiskla. Mohutným poprsím zakryla jeho úzkou hruď. Její rty našly jeho. Držela ho ve svém sevření, jako kdyby ho nikdy nechtěla pustit.

„Alfréde,“ zašeptala. „Ty se vrátíš!“ Nebyla to otázka. Byla to modlitba. Výkřik, nebo snad příkaz Bohu. Legionář nesmí zemřít, padnout pro nic za nic.

Přikývl a přinutil se k úsměvu. „Vrátím se. U Alláha, vrátím se zpátky! Nějací zasraní Ivani přece neskolí francouzskýho desátníka z La Légion Etrangere. Když to nezvládli Kabylové.“

„Musíš mi psát, Alfréde! Jak budeš mít volnou chvilku, musíš mi napsat! Jestli o tobě nebudu nic vědět, tak zešílím!“ Vrhla se mu kolem krku a políbila ho tak divoce, že ji to samotnou vyděsilo. Měla pocit, že se kácejí dějiny. Rozplakala se. Po tvářích jí stékaly slzy a vyorávaly hluboké brázdy v silné vrstvě pudru.

„Nastoupit!“ hulákali lovci lebek. „Vlak odjíždí. Povolávací rozkazy a propouštěcí listy mějte připravené při nástupu do vlaku! Poklusem! Poklusem!“

Legionář pomalu nastoupil. Ve dveřích se zastavil. Tetička Dora přejela rukou po jeho zjizvené, drsné tváři. „Sbohem, děvče,“ řekl vyschle.

Našpulila rty v těžce vybojovaném úsměvu. „Ne, ne, ty můj Marokánče, žádné sbohem. Au revoir!“

Zasmál se. „Máš pravdu, au revoir. Brzy se uvidíme!“ Drobeček prohodil bágl otevřeným oknem. Za báglem následovala kartónová krabice se třemi jelity, krajícem žitného chleba a několika lahvemi pálenky.

„Bacha, makarónové,“ zakřičel. „Letí tvrdá munice do hajzlu.“

Načež se vrhl zpátky do náruče Bitevní lodě. Zdvihla ho ze země a políbila.

„Dávej na sebe pozor, míšo, aby ses mi vrátil v jednom kuse,“ zabručela hlubokým basem. „Potom do toho můžem prásknout a udělat si třiadvacet dětí, škaredých jako ty.“

„Krucinál,“ smál se Drobeček. „To bude ta nejfajnovější fuška mýho života! Už abychom tu válku prohráli! Třiadvacet usoplených capartů, Kristovy rány! Toho prvního zaděláme na stohu,“ vykřikl radostně. „Válet se na seně, to byl vždycky můj sen. Máš ráda vůni sena?“

„Čuně,“ pokárala ho mužným hlasem. „A co tak rovnou v kravíně? Děti se dělají v posteli, na čistém prostěradle, a ne někde ve stodole nebo na poli. Pleskla ho po tváři. „Však já už si tě obrousím, ty můj neotesanče!“

„Ještě chvíli a začne se ze mě kouřit,“ zazubil se vesele Drobeček. „Tak mě bereš, holka. Seš stejně dobrá, jako jedna z těch sexmašin ve Wienert Neustadt. A to není ledajaká mašinka, abys věděla. Tý jede celý podvozek na samomazná koulová ložiska!“ Celý se rozzářil nad úžasným nápadem, který se mu právě vylíhl v hlavě. „Emo, až bude po válce, zajdem spolu do bordelu – sama uvidíš, že nejsi o nic horší jako ty mrchy.“

„Prase,“ zavrčela Bitevní loď a dala mu pěstí do břicha, až zalapal po dechu. „Jak tě vůbec může napadnout srovnávat mě, svoji snoubenku, s kurvama a podobnou verbeží! Dej si na mě velkýho majzla!“

Drobeček uklonil hlavu. Vypadal jako nezbedný klučina. „Budeš mi to muset prominout. Džentlmen holt nejsem, však víš.“

„Já vím, míšo, já vím. A teď už jdi. Nechtěj, abych začala brečet!“

Přiběhl k nim lovec lebek – četař. „Okamžitě nastup, mezku líná!“

Drobeček se ani neobtěžoval ohlédnout. Namísto toho Bitevní loď mlaskavě políbil.

Četař pokračoval v hudrování, ale Drobeček ho ignoroval a nehýbal se z místa.

„Hele, dávej pozor, až budou Tomíci zase kydat hnůj,“ poučoval Emu. „Ne abys tu svou velkou hlavu vystrkovala na ulici!“

Usmála se. Oči jí zmizely v záhybech tuku. „Totéž platí pro tebe!“ Něžně ho pohladila po tváři zčenalé sazemi. „Ty můj roztomilý halamo,“ zašeptala, „Bůh ví, že jsi natvrdlý jako pařez, ale úžasný! A ne aby ses tam držel nějakých pochybných představ o cti a přátelství. Chci tě zpátky. Jestli ti ustřelí nohu, nic se neděje, hlavně že zůstaneš naživu.“ Na chvilku zauvažovala a pokračovala: „Vlastně by to nebylo tak špatné. Aspoň bych tě měla víc pod kontrolou.“

„Zbláznila ses? Jak bych pak zdrhal, až Ivani přidaj páru? Porta tvrdí, že ten, kdo umí nejrychlejc utíkat, má taky největší šanci, že tuhle válku přežije.“

Lovec lebek byl zpátky. Rozkročil se před Drobečkem, pěsti zapřené na bocích.

„Desátníku Nile, máme vám snad doručit písemnou pozvánku, abyste do toho vlaku nastoupil?“

Drobeček se sice neotočil, ale klidným hlasem odvětil: „To udělej, brácho, ale piš ji pomalu, a hoď ji do jedný z těch schránek, co vybíraj jednou za tejden!“

„Ani slovo, ty… ty…“ vybuchl četař, „nebo se neznám! Do vlaku, okamžitě, mizero!“ Popadl Drobečka a vtlačil ho do vlaku.

„Za dva tejdny mě máš zpátky,“ hulákal Drobeček z okna. „Opušťák na zásnuby, na svatbu – zažádám si o všechny opušťáky, co jich je!“

Když se vlak rozjel, Drobeček divže nevypadl z okna. Kamarádi v kupé ho v poslední chvíli vtáhli dovnitř.

„Pusťte mě,“ zahučel, vrhl se zpátky k oknu a vyklonil se, jak nejvíc to šlo. Narazil hlavou do železného kandelábru a z ošklivé tržné rány mu po obličeji začala stékat krev. „Hurá, mám frakturu lebky! Chovej se slušně, než se vrátím! Za chvíli jsem zpátky,“ dodal, ukazuje prstem na hlavu.

„To víš, že jo!“ Utíkala podél vlaku a masité nohy se jí míhaly jako paličky na buben. Jednou rukou si přidržovala sukni nad koleny, druhou mávala sesterskou pelerínou. Prsa jí skákala nahoru a dolů. Tvář jí žhnula. „Vrať se, medvídku, slyšíš mě? Vrať se mi!“

Tetička Dora stála u kiosku. Mávala malému Legionáři visícímu z otevřených dveří.

Asi padesátiletá žena držela v náručí tříleté dítě.

Upadla a škvrně se jí s vřískotem vykutálelo na asfalt. Ozval se zděšený výkřik vojáka ve světle šedé uniformě námořní pěchoty.

Mezi troskami Hamburku nabíral rychlost dlouhý vlak odvážející osm set kusů uniformovaného dobytka směrem k Berlínu.

„Zavřít okna,“ zařval lovec lebek razící si cestu uličkou. „Zahájíme palbu na každého, kdo otevře okno!“

„Sráč jeden,“ odfrkl si roťák od dělostřelců uvelebený v síti na zavazadla, flašku v ruce.

Z jiného kupé se ozýval zpěv:

Vrať se mi, čekám

Čekám tě stále

Vždyť jedinou útěchou

Jsi mi ty, lásko.

Na peróně zůstaly stovky přítelkyň, rodičů, žen a dětí. Dívaly se do místa, kde vlak zmizel z dohledu a kde se mračna kouře z lokomotivy mísila s dešťovými mraky.

Většina z nich se viděla naposledy.

Tetička Dora stála opuštěná u kiosku, obličej jako křída, strnulý pohled. Neslyšně pohybovala rty.

„Vrať se, Alfréde. Vrať se mi, proboha! Nezáleží na tom, v jakém stavu, třeba i o berlích, jenom se vrať!“

Bitevní loď stála až na samém konci perónu. Mechanicky mávala velkým červeným šátkem a prsa se jí divoce vzdouvala. Sípavě lapala po dechu, vyčerpaná nevšedním fyzickým výkonem.

„Můj velký, hloupý medvídku,“ zašeptala. „Ne abys tam zůstal trčet!“

Potom ta otrlá žena udělala něco, co byste nikdy nevěřili, že je schopna učinit. Začala se modlit. Složila ruce k sobě a promlouvala k Bohu. Přímo uprostřed zaprášeného železničního perónu.

„Milý Bože. Ty víš, že Ema Klotersová za tebou moc často nechodí, ale teď jsem tady. Zařiď prosím tě, ať se mi ten velkej, hloupej medvídek vrátí zpátky. Nevadí, když z něj uděláš karbanátek, jenom když zůstane naživu! Modlím se k tobě, Bože, celým svým srdcem. Přiveď mi mého velkýho, hloupýho, škaredýho medvídka zpátky živýho!“

Začalo pršet. Husté, vytrvalé mžení. Nástupiště se pomalu vyprázdnilo. Rozkvílely se sirény. Lidé se dali do běhu. V dálce dopadaly první bomby.

U východu z nástupiště stála ochromená mladá dívka. V ústech žvýkala kapesník a nepřítomně ho cupovala na malé kousky.

„Otto,“ vydechla. „Ne, Otto, ach ne!“ Znenadání z plných plic zakřičela: „Nenech se od nich zabít, Otto!“ Začala si škubat vlasy. „Hitlere, ty vrahu!“ zavřeštěla, natolik hlasitě, že se výkřik nesl přes celé nástupiště. „Jsi vrah, Hitlere, slyšíš, vrah!“

Najednou se vedle ní, kde se vzali, tu se vzali, objevili dva mladí civilisté v černých kožených kabátech. V ruce jednoho z nich se blýskl stříbrný odznak. Ti, co stáli nejblíže, ho slyšeli zasyčet:

„Gestapo!“

Když ji vlekli pryč, zuřivě se bránila a nepřestávala křičet. Zmizela v útrobách policejní stanice.

Otto, svobodník pěchoty, seděl v odjíždějícím vlaku a šeptal: „Moje Lotte, brzy se uvidíme!“ Naklonil se ke kamarádovi. „Moje žena čeká dítě.“

Jenže jeho Lotte se dítěte nedočkala. Hlásala pravdu v zemi, kde pravda zemřela.

Vlak dunivě uháněl napříč Německem. Krátce zastavoval v přeplněných železničních stanicích a nabíral masy unavených vojáků. Přelézali přes kufry, batohy, tlumoky, torny, plynové masky, pušky, samopaly, ocelové přilby, srolované kabáty a klející vojáky v šedých, zelených, modrých, černých a hnědých uniformách německých vojsk. Šestnácti až dvacetiletí námořníci v tmavě modrých uniformách s odznakem ponorkového námořnictva na rukávech. Fanatičtí příslušníci SS v šedých polních uniformách s prázdným, strnulým výrazem ve tváři, vyškolení v takzvaných Řádových pevnostech k propastné intelektuální bídě diktatury. Postarší policisté v jedovatě zelených uniformách na cestě do další pobočky vojenské policie, kteří měli být zmasakrováni divokými hordami partyzánských jednotek číhajících v záloze jako nenasytné, krvežíznivé šelmy.

Černé uniformy střelců tankových jednotek páchnoucí benzinem a naftou. Rozložití, sedlácky vyhlížející kavaleristé s křiklavě žlutými nárameníky. Vyrovnaní horští myslivci s cínovou protěží na rukávech. Dělostřelci s několika málo vyznamenáními na zelenošedých prsou. Ženisté s tvářemi smutnými jako jejich černé nárameníky, k smrti znavení nekonečnou dřinou. Zavalití a spokojení námořní střelci, šťastní, že náleží k jednotkám pobřežní stráže daleko za frontou. Průzkumníci s rozjasněnými tvářemi, kteří své historky hojně prokládali cizími slovy, aby ukázali, jací jsou světoběžníci. Drtivou většinu však tvořili pěšáci v rozedraných uniformách, živoucí protest označení „královna všech vojsk“.

Nebylo kouta, kde by se nehrály karty nebo kde by nekolovala láhev s kořalkou. Skupinka vojáků okolo policejního roťáka si mezi sebou něco špitala.

„Žloutenka je na hovno,“ ujišťoval je roťák, „s tou si na ošetřovně dlouho nepobudete. Syfilis nebo kapavka jsou taky na nic. Když s něčím takovým přijdete, tak vám prakticky uříznou ocas.“ Obezřetně se rozhlédl. Žádného nebezpečného čmuchala ale neviděl a tak znovu zapadl do kruhu vojáků. Konverzace přešla ve zmatený šepot.

„Ne, chlapi, břišní tyfus, opravdový, nefalšovaný břišní tyfus, to je to pravý. Horečka, že vám div nepukne prdel. Co jim asi tak zbyde, když jste napůl mrtví? Hladit vás po vlasech jako malýho kluka. A protože vás už vidí pod drnem, jsou na vás tak hodní, že si připadáte jako ve snu. A je to dlouhá choroba.“

„Jak ji člověk dostane?“ chtěl vědět malý hubený pěšák. „V mlíkárně, blboune,“ ušklíbl se svobodník od ženistů. Pěšák se zatvářil dotčeně.

Několik malých balíčků změnilo majitele. Policejní roťák si zastrčil do kapes objemný štůček bankovek. Záhadně se usmál a znovu se rozhlédl.

„To, co je v těch balíčcích, jednoduše rozpustíš v kafi, a pořádně si přihneš vodky. Nejpozději za dva tejdny už budeš prdět v teplý posteli a válka pro tebe nejmíň na půl roku končí.“

„Může na to člověk umřít?“ zeptal se podezíravě malý infanterista.

„Už jsi viděl něco, co by sebou neneslo žádný riziko, vole?“ zeptal se letec v elegantní modrošedé uniformě, prsa posetá metály. Bylo mu nanejvýš dvacet, ale válka v oblacích mu přidala nejméně deset let navíc. Zdálo se, že Göringovi nebeští Teutoni měli hrdinného boje už plné letky.

Když jsme projížděli Berlínem, venku panovala hluboká noc. Protiletecké sirény kvílely.

V přecpaném vlaku docházelo k bitkám o to, kdo se dostane na záchod. V páchnoucím vzduchu létala jedna nadávka za druhou.

Seděli jsme v kupé uprostřed vagonu. Legionář byl vmáčknutý mezi Drobečka a mě. Na protějším sedadle seděli Bauer se Steinem a mezi nimi se ztrácel skoro neviditelný Ewald.

Prušák z východu se hrbil na přihrádkách nad námi a vykládal vtipy.

„Co nového u Führera?“ zavolal na něj Bauer. Prušák byl skvělý imitátor.

„Jo, copak říká na současnou situaci führer?“ zašklebil se Stein.

Východní Prušák si přiložil plynovou masku k ústům namísto mikrofonu, shrnul si vlasy do čela a vysunul spodní ret – stala se z něj děsivá karikatura Adolfa Hitlera dokonce s obdivuhodně autentickým hlasem.

„Německé ženy, němečtí muži, německé děti, mí drazí rasoví bratři! Nikdy jsme nebyli konečnému vítězství blíže než nyní. Dal jsem velitelům mé armády rozkaz vyrovnat silně rozkolísané frontové linie, které ztěžují naše operace a žádají si přílišné oběti, takže naše operace teď mohou postupovat podle plánu! Mnozí nepřátelé a škůdci německého lidu prohlašovali tato opatření za ústup. Ale já vám říkám, moji drazí rasoví bratři, že moji hrdinní vojáci z dobytých pozic neustoupí ani o krok! Sovětské masy krvácejí na smrt. Stalin, ten arcilotr…“ V tomto místě se Prušákův hlas vyšplhal do takových výšin vzteklého řevu, že by Hitler zbledl závistí. „…ztratil veškeré naděje na vítězství ve válce, kterou sám rozpoutal. Moji inženýři usilovně pracují na vývoji nových zbraní, zázračných a epochálních zbraních, kterými rozdrtíme naše barbarské nepřátele. Němečtí muži, německé ženy, má hrdinná armádo, mé hrdinné letectvo, mé skvělé námořnictvo – ještě poslední nepatrné vypětí a konečné vítězství je naše! Buďte ujištěni, že hrdinná smrt vás nemine!“

Zdvihl ruku, aby zahajloval, ale vypadl z přihrádky, dopadl na ty, kteří seděli pod ním, a skutálel se na podlahu.

„Führer padl!“ zvolal Bauer.

Drobeček si balil cigaretu. Činil to velmi pečlivě, dávaje bedlivý pozor, aby nepřišel ani o jediné zrníčko tabáku. Navlhčil ji, slepil a podal Legionáři. Potom ubalil další pro mě a teprve potom začal balit pro sebe. V průběhu práce zjistil, že moje cigareta není dobře slepená, opatrně odložil vlastní, nedokončenou cigaretu, vzal moji, olízl ji a ,opravil’.

„Teď je to lepší,“ řekl, když mi ji vracel.

Drobeček během čtyřměsíčního pobytu ve vojenské nemocnici vyklepával všechny nedopalky, které se mu dostaly do ruky. Svědomitě vyčištěný tabák sbíral do pytlíku, který postupem času nabyl úctyhodných rozměrů. Špačky zachraňoval i nadále, aby zužitkoval každičké zrníčko tabáku. Nouze v minulosti ho naučila neplýtvat. Všechno lze zužitkovat. Všechno lze použít znovu.

„Myslíte, že dostanu opušťák, když do toho s Emou praštíme?“ zeptal se, přejížděje jazykem po přilnavém okraji papírku.

Legionář se rozesmál. „S tím rozhodně nepočítej! Víš, co ti na to řekne první rotmistr Edel? ,Drobečku, ty seš nenapravitelnej vůl a volové by se ženit neměli, taky proč dělat z nějaký milý slečny válečnou vdovu?’“

„Zavři zobák,“ řekl Drobeček. „Ema není žádná milá slečna, ale nádhera přetvořená do tvaru ženskýho těla a Edelovi by dokázala ubalit takovou, že by už nevstal.“

Legionář pokračoval. „A kromě toho by ti Edel řekl ještě tohle: ,Drobečku, ty se radši nech rychle zastřelit. Hrdinná smrt je totiž tvoje jediná šance, protože až skončí tahle válka, ty skončíš ve vyhlazovacím táboře jako ohrožení národní bezpečnosti.’“

Při myšlence na známý hlas, který nám měl co nevidět šlapat na bubínky, jsme se ušklíbli.

„Rotmistr Edel mi může políbit prdel,“ zamumlal nevrle Drobeček.

„To ti určitě neudělá,“ smál se Legionář.

Chvíli na to, uprostřed rozhovoru o politice, Drobeček řekl: „Stejně tomu moc nerozumím.“

„Tomu není tak těžký uvěřit,“ zachechtal se Bauer.

Drobeček s hloubavým výrazem ve tváři pokračoval.

„Koneckonců jsem jenom pitomec z polepšovny. Bylo nás devět děcek a matka na nás z vysoka srala. Fotra si pamatuju jenom vožralýho. Střízlivýho jsem ho neviděl nikdy. V polepšovně nás mlátili jako žito, a když ne oni, tak jsme se rvali mezi sebou. Má někdo z vás představu, jak to v takový katolický polepšovně chodí?“

Celou dobu maloval pažbou do vzduchu imaginární obrazce.

„Víte houby, to sem si myslel,“ pokračoval, když nikdo neodpovídal. „Tak hele, když těmhle pánbíčkářům spadne do klína nějakej úřad, stanou se z nich prvotřídní kurvy. O nějaký škole tu nemohlo bejt řeči. Stejně by vám k ničemu nebyla, tak nám to aspoň říkal ředitel. Předtím bejval farářem v Thüringenu. Prej měl pletky s varhaníkovou starou, a tak ho vyhodili. A měl pravdu, na tahání traverz nebo ke kopání příkopů jsme školu fakt nepotřebovali. Takže když jsem začal kopat za náš mančaft,“ tady se chvíli odmlčel, aby se mohl rozhlédnout kolem sebe, „řekl jsem si – nezapomeň, hochu, že seš v aktivní službě a ne v nějaký záloze. A ti, kdo maj v ruce důtky, musej mít logicky pokaždý pravdu.

A tak sem mašíroval a nečuměl vlevo vpravo. Našla se spousta takovejch, co se mě snažili zašlápnout. Ale Drobečka nezadejchalo ani sto kliků – to byli dřív zadejchaný ty poserové, co mi je počítali, přišli i o hlasivky. Řekli mi, abych dobře střílel. Rozkaz je rozkaz. Střílel jsem dobře a vyfásl střeleckou stužku. Potom nás poslali do války a řekli: Drobečku, jak se ti před hlavní něco pohne, tak je to nepřítel a ty ho musíš zastřelit. Fajn! Střílel jsem na všecko, co se pohnulo. Řekli: Bodák je na bodání. A věřte mi, já bodal a sekal na všecky strany. Řekli: Jdeš do války bránit vlast… Asi dvacet vteřin jsem koumal, proč bych měl bránit vlast, která pro mě nikdy nic neudělala? Ale kvůli mně tuhle válku koneckonců nevedli, a tak jsem teda začal bránit vlast. Bojujete proti nelítostnýmu nepříteli, proti podřadný rase, řekli nám. V pořádku, řek sem si, bojuješ proti nelítostnýmu nepříteli, proti podřadný rase. Ty nahoře to musí vědět nejlíp. Vědí toho o hodně víc než ty, Drobečku. Žádnej z nich nikdy nebyl v polepšovně a žádnej z nich nikdy nekopal příkopy. Chodili do pořádný školy a učili se jíst příborem. Na tváři mají jizvy jako důkaz, že jsou študovaný. Proto musíš, Drobečku, poslouchat, co ti říkají. Ty seš jen kus hovězího dobytka.

A tak jsem padal na rozkaz do bahna a střílel na všecko, co mi řekli. Když zaveleli ,Pozor!’, stál jsem, ani se nehnul. Když řekli: ,Padej!’ tak jsem vypad. Šest roků jsem takhle vyjukaně pobíhal, ze strachu, abych snad něco neposral.“

Čtverácky se rozhlédl.

„Jenže teď se něco stalo a mně se v hlavě roztočily nějaký divný kolečka. Zasnoubil jsem se a budu mít třiadvacet harantů. Vlezu do chomoutu s tou nejfajnovější ženskou na světě!“

Znovu se rozhlédl a mozolnatou rukou si utřel čelo. „Ale nějak mi to neštymuje,“ pokračoval. „Přemejšlím o chlapíkovi z toho druhýho mančaftu, o mužikovi z Charkova, Kyjeva, Elbruzu, Sevastopolu a všech ostatních míst, kde jsme bránili vlast. Když mu řeknete: ,Hej, Ivane Ivánoviči, proč po mně vlastně střílíš?’, tak jen nechápavě zamrká a vybafne na mě: Nemám tucha, tavarišč Fritz, ale papa Stalin to tak chce. Prásk, a máte díru v hlavě!“ Drobeček rozhodil rukama. „Není to šílený?“

Legionář se nervózně rozhlédl a přibouchl dvířka do chodbičky. „Drž zobák, debile! Chceš viset? Potom si můžeš přemítat, jestli to ty nebo Ivan chápete.“

„Přesně o tomhle mluvím!“ zařval Drobeček, pokyvuje hlavou ze strany na stranu. „Všude jinde na světě, když se má něco stát, tak ti to pořádně vysvětlej, ale tady slyšíš jen: ,Drž hubu, idiote, a dělej, co ti říkám, jinak budeš viset!’ To nechápu!“

„Na tom hovno záleží, jestli to chápeš, nebo ne,“ uťal ho nevybíravě Legionář. „Prostě dělej, co ti řeknou. Líp sobě ani mně prospět nemůžeš. Z přemýšlení ti bude leda tak na blití. Hlava na krku ti nevyrostla proto, abys ji namáhal, ale aby měla helma na čem sedět. To ti bude muset stačit.“

Drobeček pokrčil rameny. „Asi jo.“

„Já vím, co to znamená,“ prohlásil Legionář.

Stáli jsme a dívali se na dva oběšené vojáky houpající se jako kyvadla ve větru.

Lovci lebek měli plné ruce práce. Nový führerův rozkaz byl vykonán se vší razancí. Až dosud se tomu říkalo stanný soud. Teď byl v kurzu takzvaný stanný zatykač, který se vztahoval na následující zločiny:

Poraženecké výroky

Zběhnutí

Sabotáž

Urážka führera

Rabování

Okrádání mrtvých

Velezrada

„Já vím, co to znamená,“ prohlásil Legionář. „Armáda jde pomalu k čertu. Takhle končí většina válek.“

KAPITOLA 12

VOJENSKÁ TRASA

PO DVANÁCTI dnech a nocích strávených ve vlaku jsme stáli na vojenské trase v Pinsk-Gomelu jihozápadně od David Gorodku. Soudě podle oznámení na dveřích armádní pošty, náš pluk vězel někde v Petrkovu nebo Skrigalovu.

Člověk, který se někdy octl na vojenské trase, na to do smrti nezapomene. Tahle konkrétní vojenská trasa se táhla jako podle pravítka od východu k západu a od severu k jihu. Byla čtyřicet až šedesát metrů široká. Taková cesta necesta, udusaná tisícovkami kol a miliony nohou. Důležitá životní tepna armády, důležitá stejně jako aorta pro srdce: má-li organismus žít, musí tato tepna nepřetržitě pracovat. Dnem a nocí rachotily po trase tisíce motorů. Dlouhý, nepřetržitý proud. Kdyby ustal, fronta by se zhroutila.

Jedním směrem se valily dlouhé kolony s municí, proviantem, zbraněmi, obrněnými vozidly, čerstvými zálohami, balíky plnými neblahé pošty. To vše bylo nezbytné, měla-li válka pokračovat podle plánu. Druhým směrem se vlekla zničená děla, rozbitá motorová vozidla, vykuchané trosky tanků, zkroucené plechové trosky, které byly ještě nedávno stříbrnými letadly, nekonečné kolony sanitek Červeného kříže se zmrzačenými lidskými schránkami. Ani bez nich se válka neobešla.

Pro vojáky byla tato vojenská trasa vždy cestou utrpení. V zimě horská dráha, v létě nepopsatelná písečná pustina, v období dešťů a tání bezedná, nenasytná bažina připomínající mucholapku, na kterou se přilepilo všechno, co na ni dosedlo.

Seděli jsme na svažujícím se břehu řeky, pokašlávali, odplivovali si a čekali na odvoz.

Drobeček vyrazil na ,průzkum’, jak bylo jeho zvykem. „Poklady čekají,“ řekl a zmizel ve křoví. Držel se hesla, že voják, který ,neshání’, nemá dokončené vzdělání.

Byl pryč tři hodiny. Když se vrátil, táhl za sebou pytel plný proviantu.

„Zbláznil ses?“ řekl Prušák. „Nevíš, že tomuhle se říká rabování?“

„Hovno rabování,“ odvětil bezstarostně Drobeček a kousl do cibule.

„Tak co teda?“ zeptal se Bauer.

„Pud sebezáchovy,“ odpověděl klidně Drobeček a zacpal si hubu klobásou.

„Jestli tě chytnou, tak za to budeš viset,“ varoval ho Bauer.

„Posero!“ odbyl ho mávnutím ruky Drobeček. „A co si asi myslíš, že se stane, až začneme ustupovat? Jak si jednou na to ,vyrovnávání’ frontových linií zvykneme, už se nezastavíme. A ti oslové pak všecek proviant vyhodí do luftu!“ Podíval se nejdřív na Bauera, potom na Prušáka z východu. „Anebo si myslíte, že za náma přiběhne nějakej provianťáckej plukovník s pozvánkou, abychom se předtím nadlábli?“ Zdvihl nad hlavu banán a vykřikl: „Kdepak, hezky postaví stráže, no ano, abyste mu neštípli ani jedinej suchar, jedinej záprdek. Rozkaz zní – vyhodit celej krám do vzduchu. A je to. Prostě se to vyhodí do oblak. Vzpomínáte si, co udělali v Kubáni, jak si poradili s těma dvěma tisícovkama tun proviantu? Pořádná nálož, bum a bylo po starostech!“ Poplácal pytel a potutelně se usmál. „Tady mám dvou týdenní příděl. Vitamíny za vítězství!“ Zahýkal a strčil si do pusy dva banány. Slupky odhodil na cestu.

„To bys neměl,“ zakroutil hlavou Legionář. „Někdo na nich může uklouznout.“

„Právě proto sem to udělal. Co kdyby šel kolem Áda a polámal by si na nich vaz? To bych pak vešel do dějin a caparti by se o mně učili ve škole.“

„Vždycky když vidím takovou vojenskou trasu,“ řekl Bauer a dlouhým obloukem odcvrnkl nedopalek do řeky, „začne mě svědit prdel, jako kdyby se mi v ní honily tasemnice.“

„Taky že se ti tam honí,“ zamručel Drobeček a vyzývavě se Bauerovi zadíval do očí.

Drobeček se začínal nudit a pokoušel se vyvolat rvačku. Vlastní svéráznou představu zábavy.

Kdyby vedle nás nezastavil benziňák, kdo ví, jak by to dopadlo.

Z řidičské kabiny se vyklonil četař a zakřičel: „Kampak, flákači?“

„K sedmadvacátýmu tankovýmu pluku,“ odpověděl jsem. Jelikož jsem byl služebně nejstarší, postavil jsem se do pozoru.

„Tímhle tempem se tam nikdy nedostanete,“ vyštěkl. Spojař, křičelo z celého jeho vzhledu: uniforma šitá na míru, elegantní baret s vysokým dýnkem, opasek s důstojnickou pistolí – proti předpisům. Ačkoli patřil k zásobovacím jednotkám, klidně se namísto modrými šňůrami zásobovacích sborů, kterými vojáci bojových jednotek opovrhovali, vyšňořil žlutými šňůrami jezdectva.

Byl jsem jediný, kdo se postavil. Ostatní zůstali nenuceně ležet na trávě a hleděli na hafajícího četaře, který mezitím vyskočil z kabiny. Rozkročil se, dal ruce v bok a zařval: „Vstávejte, mizerové, ať už jste na nohou, a marš směr východ za hrdinnou smrtí.“

Zvedali se příšerně pomalu. Drobeček si jako nějaký pouliční prodavač přehodil ukořistěný pytel ledabyle přes rameno a četaři nevěnoval jediný pohled.

„Vy, desátníku,“ houkl četař, „co to máte za pytel?“

„Jutovej.“

Četař zuřivě zafuněl. „Moc si nedovolujte! Nezajímá mě z čeho je, ale co je uvnitř.“

„Pošta a bašta pro našeho velitele, podplukovníka Hinku,“ odpověděl klidně Drobeček.

„Ukažte!“ dožadoval se vyparáděný četař.

„Ani nápad,“ řekl Drobeček a oběma rukama sevřel hrdlo pytle.

„Cože?“ zabafal četař.

„ Gekados,“ zašeptal Drobeček a zamrkal.

„Bon,“ zafuněl obdivně Legionář.

„Jaké gekados? Co to je?“ zařval poddůstojník.

Drobeček uklonil hlavu. „Podplukovník Hinka mi řekl: ,Drobečku, na ten pytel nesmí nikdo ani sáhnout! Je to gekados. Přísně tajný. Přesně takhle mi to velitel řekl, pane četař, a dal mi ještě tohohle boxera,“ Drobeček máchl pěstí, „abych mu pytel lépe ohlídal.“

Četař zmateně mrkal a sledoval, jak se kolem Drobečka stahujeme. Vyskočil zpátky za volant a zavřeštěl: „Ať už jste pryč, marš! Upozorním na vás vojenskou policii!“

Náklaďák zmizel v oblaku prachu.

Drobeček vytáhl z pytle několik tabulek čokolády a bratrsky je mezi nás rozdělil.

Jako tlupa vagabundů, kteří nemají co na práci, jsme líným tempem vyrazili podél vojenské trasy na východ. Po deseti kilometrech plahočení jsme se unavení svalili na zem a usnuli.

Uprostřed noci nás probudilo hekání motorů. Trasa byla zahlcená transportéry, osobními vozy, děly, minomety, raketami, náklaďáky, dlouhými ženijními soupravami, obrněnými vozy, údernými zbraněmi a spoustou dalších věcí, bez kterých se armáda neobejde.

„Vypadá to, že se armáda dala do pohybu,“ vykřikl Bauer.

„Jo, na západ, zpátky od fronty,“ poznamenal Stein.

„Hej, kámo, je po válce?“ zakřičel Drobeček na štábního desátníka za volantem muničního vozu.

„Zkus hádat, blbečku,“ odpověděl mu štábní desátník a vyplázl na Drobečka jazyk. Nebýt mechanizované dělostřelecké jednotky, která se přihnala mezi nás a muniční vůz, Drobeček by mu už visel na krku.

„Co se to kurva děje?“ Bauer se nechápavě rozhlížel. „Vyrovnáváme bojové linie,“ odpověděl se smíchem Stein. „Ale měli bychom vypadnout dřív, než Ivan začne zalejvat!“

Major kráčející v čele dlouhé kolony skočil doprostřed cesty a začal nad hlavou mávat pistolí. „Udělejte místo pro můj pluk!“ zakřičel. „Zastavte! To je rozkaz, nebo vás po střílím jako psy!“

Nikdo si ho nevšímal.

Nekonečná řada vozidel se šinula dál svým tempem.

Majorův pluk musel počkat.

Po cestě pomalu postupoval velký šedý horch s hranatým, nárazníkem. V kabině jsme zahlédli uniformy štábních důstojníků.

Objevil se podplukovník vojenské policie s oddílem lovců lebek. „Uvolněte cestu pro velitele armády!“ zavelel.

Dlouhá linie se však nepohnula ani o píď. Generál jezdectva v horchu byl na čekání zřejmě příliš velké zvíře.

Lovci lebek nařídili, aby byla vozidla stojící v cestě generálovu horchu odkloněné na svah k řece. Auta se valila jedno za druhým.

„Tak to už je síla!“ zamručel Bauer. „Zrušit celou kolonu aut kvůli nějakýmu chlapovi. To mi rozum nebere!“

Malý Legionář se zasmál. „Poňáč seš v mančaftu teprv čtvrtým rokem. Počkej až s námi budeš tak dlouho jako my, pak to pochopíš.“

Bauer užasle kroutil hlavou. „Vždycky mi říkali, že generálové v týhIe válce udávají tón. Proč tady tomuhle tak hoří za prdelí?“

Legionář jen pokrčil rameny.

Lovci lebek byli připraveni odklonit vozidla po příkrém svahu k řece. Plukovník jedoucí v čele dělostřelecké kolony se strašlivě dopálil. Když podplukovník vojenské policie popadl uzdu plukovníkova koně, plukovník ho několikrát šlehl bičíkem do tváře.

„Ruce pryč od mého koně!“ zařval a stáhl koně zpátky. Kůň se postavil na zadní, zaržál a zahrabal předníma nohama ve vzduchu. Plukovník se tryskem přihnal k místu, kde stál generál, seskočil z koně a postavil se před malého muže.

Než ze sebe stačil vydat slovo, generál vyštěkl: „Kdo si myslíte, že jste, plukovníku? Jak se opovažuje bránit vojenské policii ve vykonání mých rozkazů? Myslíte si, že mám čas zdržovat se v téhle škarpě déle, než je bezpodmínečně nutné?“

„Generále,“ odvětil ledovým tónem plukovník, „já nemohu své baterie stáhnout z cesty. Naše koně jsou unavení a už bych je nikdy nedostal zpátky nahoru.“

„Co je mi po tom? Já musím pokračovat v cestě, a to hned!“

„Takový rozkaz odmítám vykonat! Moje vozidla zůstanou na cestě!“

Generál ho přeměřil chladným, zkoumavým pohledem. „Pokud okamžitě neuvolníte cestu od všech vozidel náležících vašemu pluku, tak…“

Plukovník se narovnal. Byl o celou hlavu vyšší než generál. Na krku mu visel Železný kříž. „Tak co, generále?“

Generálovy oči se proměnily ve dvě uzounké škvírky v obličeji. „Tak využiji svoji pravomoc a nechám vás předvést před vojenský soud za insubordinaci. Pro takové důstojníky jako vy není v německé armádě místa.“

Plukovník zbledl jako stěna. „Je to vaše poslední slovo, generále?“

Generál se namísto odpovědi otočil k důstojníkovi vojenské policie stojícímu kousek za ním.

„Podplukovníku Scholle!“

Plukovníkova ruka vystřelila k opasku, ve zlomku sekundy vytáhla z pouzdra pistoli a natáhla kohoutek.

Generál poplašeně ustoupil. Z jeho obličeje vyprchala všechna barva.

Policejní důstojík zůstal ochromeně stát. Na okamžik jako kdyby se na vojenské trase zastavil čas. Na plukovníkově tváři se ukázal nepatrný úsměv.

„Nemějte strach, generále. Jste příliš malý a ubohý, aby na vás čestný důstojník namířil zbraň. Ale v armádě, jakou se pyšní dnešní Velkoněmecká říše, sloužit nehodlám.“

„Chopte se ho!“ vykřikl generál.

Ale než se podplukovník a jeho lovci lebek stačili pohnout, plukovník si vložil pistoli do úst a zmáčkl kohoutek.

Ozval se tlumený výstřel. Pistole dopadla na zem. Plukovník chvíli toporně zůstával v pozoru, potom se malinko zhoupl, nejprve dozadu, potom dopředu, zlomil se v pase jako zavírací nůž a rozplácl se před generálovýma nohama na zemi.

Generál udělal čelem vzad a sedl si zpátky do auta.

Pobočník mu zabalil hubené nohy do vlněné přikrývky.

Ti, co stáli poblíž, zaslechli, jak svému prvnímu důstojníkovi říká: „Člověk by nevěřil, na jaké šašky v životě narazí!“

Dělostřelecké baterie mrtvého plukovníka začaly jedna po druhé sjíždět po svahu. Protestující koně klouzali spolu s nimi.

„Pane na nebi,“ vykřikl Prušák. „Tomu říkám stylovej odchod!“

Drobeček vyskočil a zařval: „Támhle jede náklaďák z naší divize!“

Měl pravdu. Velký nákladní vůz s plachtou a naším znakem namalovaným na zadní desce a předním blatníku – dva kříže na modrém pozadí.

„Hej, kámo,“ zakřičel Bauer. „Kam jedeš? Vzal bys nás sebou?“

„Do Kolína, vole.“

„Cože?“ vykřikl užasle Legionář.

„Seš snad hluchej? Povídám, do K-o-l-í-n-a,“ vyhláskoval.

Vojáci kolem nás začali natahovat krky. Jméno Kolín na ně účinkovalo jako bomba s chechtavým plynem.

„Slyšeli jste to? Ten magor chce jet do Kolína.“

„Hlavně nezapomeň přestoupit, protože tenhle vlak jede jen do Vratislavi!“

Vojáci se zalykali hlučným, jedovatým smíchem.

„A koupil sis na bráně lístek?“ řehtal se poddůstojník a plácal se do stehen.

„Jestli jedeš do Kolína, tak bys měl nejdřív za ševcem, protože v týhle kraksně se do Kolína nikdy nedostaneš!“

Jeden dělostřelec vyskočil na stupátko. „To se ti bude hodit propustka, abys mohl jet zkratkou!“ zakvičel a podal mu leták, který měl, přes tvrdé tresty, jimž se tím vystavoval, v kapse každý německý voják. Letáky byly vytištěny ve formě propustky. Ruští piloti je v bednách shazovali na německé pozice.

„Hodíš nás do Berlína?“ zeptal se věcně Legionář.

„Stačí když nás vyhodíš někde poblíž podzemky.“

Desátník celou dobu zachovával bohorovný klid. „Co by ne, naskočte si!“

Naházeli jsme na korbu výstroj a vylezli nahoru.

Prušák z východu se přes rozbité zadní okno řidiče zeptal: „Hele, kámo, s tím Kolínem to myslíš vážně?“

„Kurva, když to povídám?! Musím pro velitele něco důležitýho vyzvednout.“

Podal nám pověřovací papíry a my se v němém úžasů dočetli, že mu bylo ke speciálnímu úkolu přiděleno nákladní vozidlo WH 381 556, trasa po ose Lvov, Varšava, Vratislav, Berlín, Dortmund a Kolín nad Rýnem.

„Svatá panno matko Boží, to se mi snad jen zdá!“ vykřikl Bauer. „Tohle je ta nejpraštěnější věc, co jsem v týhle válce viděl. Poslat starou rachotinu tisíce kilometrů pro něco!“

„Je to něco důležitýho?“ zeptal se Drobeček. „Něco jako čistý prádlo?“

„Jo, velitel chce mít sebou svoje oblíbený ponožky.“

Na korbu se vyšplhali další vojáci.

„Válka brzo skončí,“ řekl špinavý poddůstojník a přes bočnici vyplivl žlutý, tabákový proud slin.

„Jak to víš?“ zeptal se štábní desátník v tankistické uniformě.

„Včera mi volal Adolf.“ Poddůstojník se opatrně rozhlédl. „Prej je to gekados, že je po válce!“

„A proto v ní pokračujeme?“ nadhodil malý, bledý svobodník pěchoty.

„A víte, proč už se Adolf neukazuje na frontě?“ zeptal se štábní desátník.

„Ne, proč?“

„Protože má strach, že budeme křičet: Budeme tě následovat, führere!“

„Vždyť jsme to křičeli vždycky,“ řekl Bauer.

Štábní desátník se na něj zkoumavě podíval. „Ty seš z dědiny, co?“

„Drž hubu, debile,“ zavrčel Bauer.

Štábní desátník si ale z Bauerova výhrůžného tónu nic nedělal a pokračoval.

„Adolf se bojí, že za ním půjdem až do Berlína!“

Osmnáctiletý pěšák ve zbrusu nové uniformě a s odznakem Hitlerovy mládeže na prsou se postavil. Obličej měl zsinalý rozhořčením.

„Zakazuji vám takto mluvit! To je šíření poraženeckých nálad a napomáhání nepříteli! Žádám, aby mi všichni přítomní sdělili svá jména a služební hodnosti. Jako národní socialista je mou povinností vaše podvratné řeči nahlásit.“

Stein chytil hocha pod krkem a praštil s ním zpátky na korbu.

„Co kdybys raději držel hubu, chlapečku! To je ale kus vola! Však počkej, my už ti zavřem hubu!“

Chlapec začal křičet o pomoc. Abychom ho přehlušili, začali jsme zpívat:

Ja, das Temperament,

Ja, das Temperament,

Das lieght mir

so im Blut!

„Bože, jsme v prdeli!“ zařval štábní desátník. „Před námi Rusové, za námi Strana! Pomoc! Jsme obklíčeni!“

Drobeček zařval, přeskočil bočnici a pádil se někam schovat.

„Mille diables!“ vykřikl Legionář a byl pryč. Vojáci hromadně utíkali pryč od vozidel jedoucích po vojenské cestě.

„Raty,“ houkl Prušák a horempádem se hnal z auta.

Letěly na nás tři ruské stíhačky. Jejich rychlopalné kulomety v mžiku vyčistily silnici. Zděšeně jsme se přitiskli k zemi.

Ucítili jsme náraz chladného větru – nízko letící letadla duněla stále silněji. Na křídlech se jim třpytily rudé hvězdy. Vypadalo to, jako by se nám vysmívaly.

„Ježíšikriste!“ zaklel od volantu desátník. „Mám sebou šest tisíc litrů benzínu. Jestli se do nás trefí, tak máme funus i s ohňostrojem a bengálským ohněm!“

Tři letadla se otočila a řítila se zpátky. Ve vzduchu poletovala lidská těla vymrštěná vybuchujícími granáty.

Pár zelenáčů začalo po stíhačkách naivně střílet z pušek a lehkých kulometů.

„Začíná to bejt na pováženou,“ zamumlal Prušák a ještě pevněji se přimáčkl k zemi.

Legionář se začal zvedat. Zůstal klečet a zíral na cestu posetou hořícími vozidly.

„Doktora!“ ozývalo se odevšad. Byli jsme k těm výkřikům hluší, skoro jsme je nevnímali.

Prušák stáhl Legionáře zpátky do díry. Stačil ještě vykřiknout „Svině!“ a z nebe se na nás přiřítila šestice letadel, jedno po druhém. Blížila se střemhlavým letem k zemi – šest tlustých čárek na obloze.

„Mají nás na mušce!“ blesklo mi hlavou, když jsem klouzal na dno díry.

Jedna skupina vojáků, ženistů, na magistrále nepostřehla nebezpečí řítící se z oblohy. Poručík si na nich právě vyléval zlost. Řval na ně, aby se seřadili…

Z křídel bojových letounů vyšlehly plameny – dračí dech velkorážních kulometů. V tentýž okamžik začala hlína na cestě poskakovat, jako kdyby na ni z nebe dopadaly pytle s kamením.

Výkřiky. Kletby.

Nad hlavou se nám přehnaly nízko letící smrtonosné stroje. Poručík za nimi výhružně mával pěstmi. Letadla se v dálce nad plání otočila a řítila se zpátky.

Poručík se zlomil v pase. Z krku mu vytryskl gejzír krve. Jeho hlava se kutálela po cestě jako kopací míč. Oči měla široce otevřené. Opuštěná brigadýrka ležela o kus dál.

Osmnáctiletý pěšák ječel a potácel se na pahýlech nohou. Obě chodidla mu to useklo těsně nad kotníky. Nechával za sebou krvavou cestu. Kouřilo se z něj.

Mezi vojáky vypukla panika. Udělali to nejhorší, co v dané chvíli mohli udělat. Rozběhli se po cestě.

Byl to běžný letecký masakr. Stíhačky pálily do chvějících se těl jednu dávku za druhou.

V naší díře přistál poručík v černé uniformě pancéřových sborů.

„Ohlsen,“ vybafl, když popadl dech. Byl to typický vyšší důstojník se samopalem na rameni a hrudí pokrytou metály.

Legionář zdvihl hlavu a zadíval se na něj. „Bon, Kalb.“

Země kolem nás dostávala bičem. Všude plameny. Déšť plamenů.

Letadla znovu zaútočila.

Tiskli jsme se jeden k druhému a k zemi na dně jámy. Potom nás uši trhající výbuch vykopl na světlo. Opřela se o nás vlna horkého vzduchu. Cesta se proměnila v ústí sopky chrlící záplavy ohně.

„To byl můj benzin,“ zasténal desátník.

A aby bylo dílo zkázy dovršeno, z letadel vypadla další série bomb. Vzduchem začaly létat kusy vozidel. A bylo po všem. Stíhačky zmizely za východním obzorem. Na jejich stříbrných trupech se odráželo slunce. Pomalu jsme se postavili a vydali se k magistrále s hromadami ohořelých mrtvol.

Velení se ujal plukovník letectva. Dostali jsme rozkaz vyčistit magistrálu od zničené techniky.

Desátník, který měl namířeno do Kolína nad Rýnem, smutně koukal na spálený vrak svého nákladáku.

„To je šílené,“ řekl. „A papíry zůstaly v autě.“

Vojáci, kteří nepatřili k žádné jednotce, vytvořili ,smíšený’ prapor.

Drobeček sebou stále tahal svůj pytel. Každého z nás podaroval banánem. Svobodník od dělostřelců Drobečka požádal, jestli by mu taky jeden nedal. Řekl mu ,kámo’.

„Komu tu říkáš kámo, ty leteckej nedomrdku? A když se mnou mluvíš, máš mě oslovovat pane desátníku, aby bylo jasno!“

V naší rotě byly zastoupeny snad všechny zbraně – od námořnictva až po frontové piloty. A taky všechny osové národnosti: Rumuni, Madaři, Bulhaři, finský desátník, Jugoslávci, italský desátník – bersaliér s kohoutím perem na lodičce.

Drobeček se samozřejmě neudržel. Praštil polského lovce lebek helmou po hlavě a provokativně vykřikl: „Vystup, zrádče!“

V rotě sestávající z pětadvaceti procent z dobrovolníků z okupovaných zemí jako Ukrajina, Československo a Jugoslávie takové prohlášení vyvolalo značný rozruch.

Poručík Ohlsen se snažil uklidnit rozbouřené vášně a utišit hlasité projevy těch, kteří se Drobečkovým výrokem o ,zrádcích’ cítili dotčeni. Kozák z Tbilisi spustil lámanou němčinou pokřik a začal se ohánět nožem. Drobeček se rozchechtal a křikl na Legionáře pochodujícího vedle poručíka Ohlsena v čele roty.

„Pískošlape, chtějí mě naporcovat, protože jim říkám pravdu. Mám je zabít?“

„Máš se chovat slušně,“ houkl přes rameno Legionář.

Poručík Ohlsen se rozesmál. Snažil se v Drobečkovi, kráčejícímu s pytlem přes rameno uprostřed zástupu a tyčícímu se nad celou rotou, vzbudit respekt.

Kozák se chtěl Drobečkovi dostat do zad, ale Drobeček ho popadl za široký, tuhý nákrčník a přitáhl si ho před sebe.

„Přede mě, prcku. Abych tě měl na očích a moh ti pomoct, kdybys třeba uklouz na vlastním soplu!“

Polák v uniformě polské pomocné policie se kozáka zastal.

„Nech ho na pokoji. Je to dobrovolník a bojuje za národní socialismus, stejně jako ty nebo já!“

Drobeček se sehnul a s otevřenou hubou zblízka civěl polskému policajtovi do obličeje. Prohlížel si ho, jako kdyby si nebyl jistý, jestli má před sebou člověka nebo zjevení.

„Ty máš snad na játrech filcky! Za nic takovýho, o čem ty žvaníš, nebojuju, to teda prr! Já bojuju za to, abych si zachránil krk, a za nic jinýho! Už jsi slyšel o Kolymě, hňupe? Jestli ne, tak si počkej a určitě tam skončíš. Denně budeš žrát smradlavý ryby a Drobeček se bude v Brémách pěkně nacpávat anglickejma biftekama!“

„Drž hubu, hajzle!“ zařval Polák a pohnul samopalem. Drobeček ho plácl dlaní do krku a Polák šel k zemi.

Z hrdla mu vycházely chrčivé zvuky.

„Sebeobrana, podle předpisů,“ ušklíbl se Drobeček. V rotě to nebezpečně zahučelo.

Drobeček se postavil v celé své výšce.

„Jestli chce někdo spáchat sebevraždu, stačí přijít a Drobeček mu rád vypomůže.“

Do ramene ho zasáhl kámen. Koutkem oka si stačil všimnout, že pachatelem je Čech v uniformě protektorátní policie.

Drobeček zavrčel a pomalu, beze spěchu, přistoupil k vyděšeně couvajícímu muži.

Přitáhl si ho k sobě a spiklenecky zašeptal, jako kdyby mu sděloval státní tajemství: „Seš normální? Chceš prdět do hlíny? Anebo jak si mám vyložit, když hážeš šutry po ctihodném desátníkovi, Odzbrojených sil Velkoněmecké říše?“ Vzápětí zařval jako tur: „Vřede!“

Popadl vyděšeného, skoro paralyzovaného muže za krk, zvedl ho nad hlavu a zahodil mimo cestu.

Potom se netečně odšoural na své místo v útvaru, mezi mě a Prušáka.

„Banda potrhlá,“ ulevil si a rezignovaně zakroutil hlavou. „Měli bychom vypadnout dřív, než na Josefovy pláně padne noc. Takovou bandu jsem ještě neviděl. Prašivci!“

Dal se do zpěvu:

Včera na hedvábných polštářích,

Dnes s kulkou v prsou,

Zítra v mrazivém hro-ó-ó-ó-ó-b-ě.

Závěrečné slovo trvalo v jeho podání déle než celý popěvek. Nato si odplivl a trefil se polskému policajtovi přímo do obnaženého místa na krku.

O tři dny později jsme došli do Proskurova, kde náš smíšený prapor rozpustili a každý se musel starat sám o sebe.

V Proskurově jsme se setkali s prvními projevy nového, ,drsnějšího’ přístupu. Na dvou telefonních sloupech viseli dva staří pěšáci. Na prsou měli cedulku a na ní červenými písmeny stálo:

Příliš zbabělý

na obranu vlasti!

Na okamžik jsme se zastavili a prohlíželi si je. Viseli uprostřed tržiště a houpali se ve větru jako kyvadla kukaček.

„Pro tyhle válka skončila,“ poznamenal hlubokomyslně Prušák.

„Je lepší držet se v řadě,“ usoudil Stein. „To má člověk aspoň slabou naději, že z toho vyvázne živý.“

„Voila,“ pravil Legionář. „Já vím, co to znamená. Dobrý znamení. To samý se dělo v horách Rífu, když to legie měla každou chvíli zabalit. Znamení neodvratného konce.“

S těmito povzbudivými slovy jsme pokračovali v cestě.

Na noc jsme se ubytovali v budově, která připomínala spíše stodolu. Když jsme vstoupili dovnitř, do nosu nám pronikla těžká vůně zatuchlé slámy a shnilých brambor.

„Serem na to,“ řekl rezignovaně Prušák, „aspoň se trochu vyspíme.“

„Tady je plno,“ zavrčel hlas ze tmy.

„To máš blbý,“ zahřměl Drobeček, „protože pro nás se najít místo musí, chápeš? A ty poletíš jako první.“

„Drž hubu, hajzle!“ ozvala se ze tmy ostrá odpověď.

Drobeček se vřítil do temnoty jako lokomotiva. Následovaly výkřiky a kletby.

Potom proletěli kolem nás první dva smolaři. Během několika dalších minut bylo dost místa pro všech sedm. „Tomu říkám důslednost!“ smál se tiše poručík Ohlsen. „Drobečku, jsi to ty?“ ozvalo se dál ze tmy.

Legionář rozsvítil polní svítilnu a ke svému překvapení před sebou uviděl Ewalda, pasáka tetičky Dory.

Drobeček se postavil. „Svatá panenko matko Boží, ty seš tu taky?“ Otočil se k Legionáři, který věznil Ewalda v kuželu světla. „Ne že bych byl línej, Pískošlape, ale to plahočení s bandou zrádců mě krapet zmohlo. Jak si trochu dáchnu, dostane Ewald, co si zaslouží.“

Legionář přikývl a posvítil na ostatní spáče.

Drobeček nadšeně zaryčel a rozběhl se přes postavy spící na zatuchlém seně. Svítilna zhasla, protože ji při startu vyrazil Legionáři z ruky.

Ze tmy jsme slyšeli, jak zachrochtal a spokojeně vykřikl: „Hrome, taková šťavnatá rajčátka!“

Slyšeli jsme, jako poskakuje mezi nadávajícími vojáky a sem tam některého přišlápne. Potom pronikavý ženský výkřik a chvíli nato Drobečkův extatický řev:

„Mám na rožni masíčko. To je žúžo!“ Několik žen začalo protestovat.

„Rychle sem, kluci. Ubytoval se tu pojízdný bordel!“

Někdo rozsvítil svítilnu. Kapitán. Drobeček dostal zpucung.

To, co měl Drobeček za pojízdný bordel, byla ošetřovatelská jednotka Červeného kříže a telefonní operátorky letectva. Drobeček byl k neutišení. Skoro jsme museli požít násilí. Poručíkovi Ohlsenovi se nakonec kapitána, který Drobečka ujišťoval, že to nahlásí jako pokus o znásilnění, podařilo uchlácholit.

Krátce po půlnoci nás probudil pořadový dusot vojenských bot. Zablýskala světla. Kruté hlasy se dožadovaly služebních knížek a pochodových rozkazů.

Před námi vyrostly žulové kvádry lovců lebek. Byli po zuby ozbrojení. Jejich půlměsíčité odznaky se ve tmě zlověstně leskly. Odznak, který v sobě skrýval větší nebezpečí než nepřátelské kulometné hnízdo.

Rozespalými řadami se šířil strach. S Ivanem se člověk mohl domluvit, ale s německým lovcem lebek nikoliv. Německá vojenská policie byla zosobněním zla a brutality.

Za chvíli měli první oběť. Poddůstojníka dělostřelectva. Zuřivě se bránil a vykřikoval:

„Nechte mě být! Pusťte mě! Tak mě přece pusťte, kamarádi! Snad mě nechcete zabít?“ Na chvíli zmlkl a potom tiše zaúpěl: „Snažte se mě pochopit, kamarádi! Mám děti. Tři děti! Ženu mi zabili při náletu. Musím k dětem. Vrátím se, určitě se vrátím!“

„Zavři hubu, svině,“ okřikl ho policejní četař. Jeho půlměsíc blikal jako světelná morseovka vysílající signál smrti.

Dělostřelce najednou popadl amok. Jako kdyby v jeden okamžik zešílel.

„Pusťte mě, vy zkurvený svině, bratrovrazi!“ Vztekle kopal kolem sebe a rozdával rány pěstmi. „Já nechci umřít! Mám tři děti. Nemají matku! Já nechci umřít!“

Takové výjevy byly ovšem pro lovce lebek na denním pořádku. Beze slova se do něj pustili. Jeden z nich nakopl poddůstojníka mezi nohy. Poddůstojník zachroptěl a zlomil se v pase. Chvíli se svíjel na zemi, potom najednou vyskočil a vrhl se na nejbližšího policajta, kterého nenadálý útok srazil k zemi.

Strach ze smrti propůjčil poddůstojníkovi sílu divoké šelmy. Hryzl policajta do obličeje a zařval jako tur.

Ostatní lovci lebek se kolegovi v nesnázích vrhli na pomoc. Začali do poddůstojníka dělostřelectva bušit pažbami samopalů. Jeho tvář se proměnila v beztvarou krvavou hmotu, ze které vycházelo sténání a kapaly slzy.

Vhodili ho na náklaďák stojící před stodolou a lhostejně pokračovali v kontrole.

Policejní rotmistr pečlivě přezkoumal naše papíry. „Tankový pluk pro speciální úkoly,“ zamručel. Podíval se na Legionáře a vrhl zdrcující pohled na Drobečka. Potom jeho oči zabloudili ke mně, k Prušákovi a zastavily se na Steinovi.

„Hm, takže jste si udělali malou okliku, co, vy utahaní hrdinové? To vypadá na nedovolené opuštění bojové jednotky!“

Po zádech nám přeběhl mráz. Věděli jsme, že stanný soud omluvy nezajímají. Na ty měli létající váleční soudci příliš málo času. Jejich desetiminutová slyšení končila pro odsouzené buď odvlečením před popravčí četu, nebo oběšením na stromě.

„Poslední útvar?“ zavrčel nasupeně.

„Záložní armádní nemocnice číslo devatenáct, Hamburk,“ vysypal ze sebe Legionář.

„A teď jste tu, vy mrchožrouti! Udělali jste si projížd’ku po ruských jezerech, eh? Asi jste si mysleli, že konec války je na spadnutí, eh?“ Ukázal ke dveřím a zavolal na poddůstojníka stojícího v pozoru, samopal v pohotovosti. „Postarejte se o tuhle sebranku. Podezření z dezerce! Ven, poklusem!“

Hlavou mi blesklo: Je po všem. Koutkem oka jsem se podíval na Drobečka s Legionářem. Byli bledí, ale když vybíhali z noclehárny, popoháněni surovým policejním poddůstojníkem, na tváři měli netečný výraz.

Rozkázali nám nastoupit do náklaďáku. Na plachtě byl čerstvý maskovací nátěr.

Hned za námi nastoupily dvě telefonní operátorky.

„Místo pro dámy,“ ušklíbl se lovec lebek a stříkl do obličeje jedné z nich proud tabákových slin.

Když chtěla otočit hlavu, zuřivě zařval: „Ani se nehni, kurvo! Na kroucení tvým krkem jsou tady jiní, to hned poznáš!“

Z domu vyběhly čtyři sestry. Četař jedné z nich podrazil nohy. Další policajt jí kopl do zadku. Hlasitě vykřikla.

Z náklaďáku se ozýval hluk.

„Drž hubu, ty dezertérská svině,“ zařval nadporučík s policejním odznakem třpytícím se na prsou.

Dva lovci lebek vlekli k náklaďáku skučícího Ewalda, pasáka tetičky Dory.

„Bon,“ řekl Legionář, „vypadá to, že celá německá armáda vzala roha. Už to nebude dlouho trvat a přijde si nás vyzvednout Ivan. Hned, jak se to stane, přecházím k Rusákům, abych mohl tyhle policajtské hajzly likvidovat.

Dovnitř nakoukl policejní poddůstojník. Nic neviděl a tak se spokojil se zaštěknutím: „Zavřete huby, všiváci!“

Tři naplněná nákladní auta odvezla úlovek do bývalé věznice GPU ve středu města. Tam nás uvítali kopanci a ranami pěstí.

Všechny cely byly plné. Od šedivých, vlhkých stěn se odrážely nadávky a modlitby.

Malý tankista vykřikoval do chodby svoji nenávist k Hitlerovi, Himmlerovi, Stalinovi a válce. Vyhrožoval obrovi v policejní uniformě, že mu zakroutí krkem, jestli za ním vleze do cely.

Jedna z telefonních operátorek ze sebe strhla každičký kousek oděvu a nabízela se strážci na chodbě.

„Pojď dovnitř. Udělám všechno, co budeš chtít. Jenom když mě potom necháš jít,“ zašeptala důvěrně.

Ruská dívka, která si musela vybrat mezi zastřelením a poskytnutím přístřeší dvěma německým zběhům, fanatickým hlasem zakřičela: „Ať žije Stalin! Ať žije Sovětský Svaz! Smrt Hitlerovi!“

„I tobě, děvko,“ řekl lovec lebek.

Na opačné straně chodby klečel kapitán a tiše se modlil. Nevím, kde všude na světě lidé vzývají boží jméno, ale v poslední válce znělo všude. Vězňové ve stovkách žalářů prosili Boha o milost. Slyšel jsem divizního generála modlit se k k němu o pomoc proti Rusům, když jeho protitankové pluky skládaly zbraně.

Adolf Hitler vykřikoval boží jméno ve svých projevech a modlil se za jeho ochranu pangermánské říše, zatímco jeho esesmani věšeli boží služebníky ve vyhlazovacích táborech, kněze, kteří zase šířili jeho jméno mezi opuštěnými, zavšivenými baráky, dokud jejich volání nezadusila konopná smyčka.

Esesáci, u kterých našli nakradené zlaté zuby a kteří byli některým z mnoha válečných tribunálů odsouzeni k smrti, se s brekem obraceli k Bohu o pomoc. Měli tím samozřejmě na mysli, aby je znovu oblékl do esesáckých uniforem.

Jenže Bůh byl hluchý. Neslyšel odsouzence v bývalé věznici GPU. Neslyšel kněze pod šibenicí ve vyhlazovacím táboře. Nepomohl generálovi proti T-34. A neulevil v bolestech ani pacientům s amputovanými končetinami ve vojenské nemocnici.

Bůh byl hluchý.

Malý Legionář věděl, co říká, když prohlašoval: „Nabitý samopal a pár ručních granátů je lepší než štos biblí i s kurátem.“

Jednoho po druhém nás odvlekli před vojenský soud, který zasedal v kanceláři bývalého šéfa GPU.

Každému položili stejnou úvodní otázkou: jméno, věk, jednotka. Krátká porada mezi třemi soudci a šelestění papírů. Rovných šedesát vteřin. Potom malý soudce s brýlemi bez obrouček vyštěkl další otázku.

„Chcete něco říct na svou obhajobu?“

A než mohl obviněný něco kloudného říct, soudce mu vzal slovo.

„Nedůležité, to všechno už známe.“

Další šeptání mezi třemi soudci. Potom bouchnutí razítka a rychlý podpis předsedajícího soudce.

„Jménem führera a německého lidu odsouzen k smrti zastřelením. Další!“

Jeden za druhým. Hodinu za hodinou. Vůdcové Třetí říše si mysleli, že takto lze vyhrát válku.

Na opačné straně chodby se na schodech vedoucích nahoru ozvalo chraptivé: „V zástupu za mnou!“

Přicházela popravčí četa. Bleskovou rychlostí otevřeli náhodně vybranou celu. Vězni nikdy nevěděli, kdo bude další na řadě.

Jednu sestru, měla už přes padesát, museli na dvůr vynést. Vrhla se na zem a odmítala vstát. Potom ji přivázali k nejbližšímu kůlu, ruce vysoko nad hlavou. Tři krátké povely. Dvanáct výstřelů.

Na malé nádvoří byl vyvlečen další odsouzenec. Takto to, s krátkými přestávkami, probíhalo celý den a celou noc. Popravčí četa se střídala každou hodinu.

Jednoho kapitána odvlekli za nohy, Chytal se každé kovové tyče, zábradlí, všeho. Vždycky ho kopli do rukou, až vypadaly jako dva pahýly krvavého masa. Řval jako raněný tur. Zastřelili ho vleže.

Ewald nepříčetně ječel, když si pro něj přišli. Nějakým způsobem se mu podařilo jim vyklouznout a proběhnout několik poschodí. Nakonec přeskočil zábradlí ve čtvrtém patře a po dopadu si na dně šachty zlomil obě nohy.

Přivázali ho k nejbližšímu kůlu a zastřelili.

Řidič náklaďáku, který měl namířeno do Kolína, ale s náklaďákem přišel i o všechny papíry, přijal svých dvanáct kulek ve stavu podivného otupění.

O dva dny později ho jeho pluk prohlásil za nezvěstného, jenže to už bylo pozdě.

Než nás pět stačili postavit před soud, museli nás lovci lebek, ke svému velkému zklamání, propustit. Přišel si pro nás poručík Ohlsen s papíry od pluku, které dokazovaly, že jsme pod jeho velením a nejsme žádní dezertéři.

Odpochodovali jsme směrem k Drubnu, kde na nás čekal náš pluk.

Cizí četař bez míření vypálil dávku po neviditelném protivníkovi na kraji lesa.

Odpověděla mu záplava kulek vířící prach kolem díry, ve které jsme leželi.

Četař znovu zmáčkl spoušť a vyprázdnil zásobník do křovisek u lesa.

„Pitomec,“ zavrčel Legionář a vytrhl nervóznímu četaři samopal z rukou. „Neumíš střílet?“

Legionář se vysoukal z díry, tiskl se k zemi jako koroptev. Zdvihl samopal a vypálil do každého křoviska krátkou dávku.

Z houští se zvedlo několik postava dalo se na útěk, ale Legionář je přesně cílenými výstřely všechny skolil. Potom vyměnil zásobník a pálil dál.

KAPITOLA 13

ZPÁTKY NA FRONTĚ

V PÁTÉ ROTĚ nás přivítal první rotmistr Barth, přezdívaný „Tlusťoch“. Drobeček ho později přejmenoval na „Bachratce“.

Jeho malá nevraživá očka si nás bedlivě prohlížela zpod velké, nepravidelné kavaleristické čapky, která z něj v jeho očích zřejmě dělala důstojníka. Těkal pohledem zleva doprava a zpátky.

To, co viděl, mu očividně dělalo starosti. Na jeho prasečí tváři naskákaly nespokojené vrásky. Připomínal rozmazlené dítě, které každou chvíli začne vřeštět a bouchat pěstičkami do misky s kaší. Vysunul masitý spodní ret a zabubnoval prsty po zápisníku vyčuhujícím mezi třetím a čtvrtým knoflíkem jeho kabátu.

Pokýval hlavou, jako kdyby se potvrdila jeho nejhorší podezření. „Vaše jméno?“ vyjel na Prušáka.

„Otto Büllow.“

„Ne, opravdu? Nejste vy ten admirál ponorkové flotily Lichtenstein?“

„Ne,“ řekl dobromyslně Prušák. „Jenom desátník.“

„Nepovídejte!“ zašeptal užasle Tlusťoch. „Kdežto já, vážený pane desátníku, jsem jen bahno u vašich nohou, he?“ Tlusťoch strčil svoji velkou hlavu Prušákovi rovnou před nos a čekal na odpověď.

„Ne, vy jste první rotmistr.“

„To si piš, že jsem, ty neandrtálče. K tvojí smůle, ty vyblitej opičí mozku. Kdo jsi? Tvoje jméno?“ Poslední otázku zařval malému podsaditému Prušákovi zblízka do obličeje. Jeho hlas se nesl mezi ponurými vesnickými chatrčemi a rozbíjel se o šedivý, tíživý závoj mlhy.

„Pane první rotmistře, desátník Otto Büllow se po propuštění ze záložní vojenské nemocnice číslo devatenáct v Hamburku podle rozkazu hlásí do služby u páté roty dvacátého sedmého pluku.“

„K zemi!“ zavrčel úsečně Tlusťoch. Prušák se střelhbitě vrhl do bláta a zaujal pohotovostní polohu s oběma patami přitisknutými k zemi.

Tlusťoch si ho pozorně prohlížel. Potom mu šlápl na zadek a zařval: „Řekl jsem k zemi, dolů, ty platfusácká vodní kryso!“

Potom se nafoukl před malým Legionářem, ale dříve než stačil něco říct, Legionář srazil paty a způsoben typickým pro všechny vojenské veterány zakokrhal:

„Pane první rotmistře, desátník Alfréd Kalb hlásí návrat ze záložní vojenské nemocnice číslo devatenáct. v Hamburku.“

Barth na něj vrhl rychlý pohled, dvakrát ho obešel a zůstal stát za Legionářovými zády, čekaje na sebemenší pohyb jeho prstu.

Nic. Legionář stál pevně a nehybně jako skála, jak to dokáže jen voják s mnohaletou praxí.

Barth sundal Legionáři baret a stručně poznamenal: „Vlasy příliš dlouhé, v rozporu s předpisy. K zemi, ty afrikánskej parchante!“

„A kohopak to máme tady?“ zahřímal a dotkl se prstem mého ramene.

„Vlajkonoš Sven Hassel hlásí návrat ze záložní vojenské nemocnice číslo devatenáct v Hamburku, pane první rotmistře.“

Zatáhl za můj opasek. „Příliš volný. V rozporu s předpisy. K zemi!“

Steinovi se přihodilo totéž. Vynadání a následné „K zemi!“ Poslední slova zněla jako výbuch granátu.

Nakonec se nafoukl před Drobečkem, který byl stejně vysoký a široký jako on, jenom s tím rozdílem, že to, co na Barthovi tvořilo rozklepané maso a špek, byly na Drobečkovi svaly, které se mu při sebemenším pohybu rozvlnily pod kůží. Nad plochým břichem se mu klenula široká hruď. Jeho tvář nebyl ani tak lidský obličej jako spíš jeho karikatura – úzké obočí, pod ním dvě malá, lišácká očka, placatý, hrudkovitý nos poznamenaný nesčetnými šarvátkami, zkřivená ústa popírající veškeré známé zákony anatomie.

Tlusťoch se na něj zadíval, jako kdyby nemohl uvěřit svým očím. „Co je to za ksicht, proboha? Může být ještě něco hnusnějšího? Fuj!“

„Taky mě to zaráží,“ řekl Drobeček, zaklonil hlavu a bezstarostně se zasmál. „A mimochodem, říkají mi Drobeček, i když se tak ve skutečnosti nejmenuju. Moje matka, ta stará děvka, si usmyslela, že se budu jmenovat Wolfgang, po Mozartovi, tom klavíristovi, dyby se náhodou ukázalo, že mám hlavu na noty. Pak přidala Leo, po tom prolhaným ruským čmáralovi, kdybych se náhodou chytil pera. Ale protože šecko ukazovalo na to, že ze mě vyroste jen velkej smrad, tak matku, čert aby ji vzal, napadlo dát mi ještě jméno Helmut, jako ten polní maršál von Hindenburg. Všecky ty dle jména si ale nikdo nezapamatuje, a tak se to celý zkrátilo na ,Drobečka’. Po fotrovi, po tom blbečkovi, se jmenuju Creutzfeldt, s ,cé’ jako cumel.

Jinak mám ještě hemeroidy, potí se mi fajfky a občas mi smrdí z huby. Vy jste první rotmistr Barth a já budu za chvíli ležet vedle ostatních, takže se nemusíte namáhat s vydáváním povelu. Ještě byste mohl z toho řvaní ochraptět, jak se to přihodilo jednomu dozorci ve Fühlsbüttelu, kde jsem si odkroutil tři měsíce za poctivou vloupačku do hokynářství na Grosse Freiheit. Když jsem vyšel ven, tak jsem mu za to vyčinil tak, že si připadal jako rajčatovej protlak.“

Drobeček se pomalu složil vedle nás.

Jediný Bůh věděl, co se v tu chvíli Tlusťochovi honilo hlavou. Jeho mozek vykazoval všechny příznaky paralýzy. Během své dlouhé služby se s ničím podobným nesetkal. Zkrotil tolik tvrdých a domýšlivých hlav, že by se jich nedopočítal, ani kdyby chtěl. Sebevědomí kreténi s vysokoškolským titulem předvádějící v brýličkách bez obrouček své nabubřelé dušičky, kteří pod jeho velením ryli držkou v zemi tak důkladně, že se z toho nikdy docela nevzpamatovali. Tlusťochova pověst daleko přesáhla hranice divize. Prvnímu rotmistrovi Barthovi se takto ještě nikdo odpovědět neodvážil, dokonce ani ve snu ne.

Zafrkal.

„Co?! Zpocené nohy, hemeroidy, zkažený dech! Co je to za vola!“ Zavrtěl v hlavou v rozpacích. Nato začal řvát a nadávat, což byl běžný způsob, jakým si poddůstojníci ventilují přílišný vztek. Člověka při řvaní většinou něco napadne.

Tlusťoch řval a nadával drahnou dobu. Drobeček ho se zájmem sledoval. Jako kdyby v duchu tipoval, jak dlouho mu to vydrží.

Tlusťoch hnal Drobečka špinavou vesnickou uličkou.

„K zemi, parchante!“ vřískal. „Poklusem klus, raz dva, raz dva! Na místě! Přískokem vpřed! Hrom a peklo, však já tě naučím, zmetku! Než s tebou skončím, tak se ti bude kouřit z uší! K zemi! Plazením vpřed! Vztyk! Přískokem! Poklusem klus, raz dva! K zemi! Padesát kliků! Rychleji, ty lenivé prase!“ Celá vesnice se otřásala jeho zvířecím rykem.

Drobeček se ušklíbal, vrhal se k zemi, vstával a zase se ušklíbal. Drobeček běžel, ale ten úšklebek tam byl stále. Stál v pozoru a šklebil se. Přeplazil po břiše potok, na druhé straně vyšplhal na břeh a ani na chvíli se nepřestal šklebit.

Nebyl to Drobeček, kterému úšklebek vyprchal ze tváře, ale Tlusťoch, kterému došel dech.

„Vždycky, když vidím tuhle šarži,“ zasyčel plivající Tlusťoch, „tak se mi obrací žaludek. Podle mě, každý, kdo se dožije desátníka, je na světě moc dlouho.“

Znovu si odplivl a zkřivil obličej.

Na chvíli bylo ticho. Tlusťoch hlasitě přežvykoval svůj tabákový žvanec a díval se na Drobečka celého zmazaného od bláta a stojícího v pozoru.

Dívali se jeden na druhého. Co si v tu chvíli oba mysleli bylo těžké odhadnout, jisté bylo jen to, že to nebyly přátelské myšlenky. Drobeček promluvil jako první.

„Desátník Dro-“ zarazil se a spěšně se opravil, „Wolfgang Creutzfeldt žádá o dovolenku, pane první rotmistře. Třítýdenní svatební volno,“ pokračoval s úsměvem. „Praštím do toho s jednou herdek babou jménem Ema. Ema je totiž moje snoubenka, pane první rotmistře. Opravdickej kus baby.“

Tlusťochovi došel dech. Celý ztuhl a čelist mu upadla jako rozbitý poklop, když vypadne z pantů.

„Cože žádáš?“ vykoktal ze sebe.

„Dovolenku,“ culil se Drobeček. „Na chomout, pane první rotmistře.“

Z Tlusťochova obličeje vyprchala všechna barva. Začal se kymácet jako uhranutý. Vytřeštil oči, posunul si baret do týla a bezmocně zíral do prázdna v Drobečkově obličeji. Došel na hranici svých možností. Za pár vteřin měl nadejít konec světa. Bylo to prostě nepochopitelné. Nemohla to být pravda. Chlap, kterého celou půlhodinu prohání jako psa, se před ním docela klidně postaví a chce opušťák. Chlap, co se poslední čtyři měsíce poflakoval v armádní nemocnici. Který o vlas unikl vojenskému tribunálu. Ne, to nemůže být pravda. Něco takového je prostě nemožné. Nevojenské. Nekázeňské. Kdyby to byla pravda, všechny vojenské předpisy můžou jít v tu ránu k čertu! Ale… je to pravda, kristepane! Má ho přímo před sebou, i s tou jeho žádostí! A ten dobytek se ještě usmívá! Odporný, přiblblý úsměv, který dokáže člověka dohnat k šílenství. A k tomu má tu drzost stát jako na promenádě před ním, před prvním rotmistrem Herbertem Barthem, kterému v poddůstojnické škole v Berlíně přezdívali „Železný Barth“, před nejtvrdším prvním rotmistrem celé čtvrté tankové armády.

Stál tam s otevřenou hubou a celý se třásl. V jeho napuchlých tvářích se střídaly návaly krve.

Nakonec se pevně se rozkročil, připomínal přitom protitankový zátaras, se kterým pohne leda nálož dynamitu. Za jeho ústy se rozevřela kouřící propast a z hlubin té propasti se ozval zvuk. Ne výkřik, ba ani řev. Zvířecí, nelidský, táhlý.

Stejně museli ryčet Kimbrové, když se převalili přes Dunaj do Noricum a začali loupit, vypalovat a znásilňovat.

Závěr byl ovšem stejně neúčinný jako samotný divoký začátek.

Někde vprostřed svého běsnění si Tlusťoch všiml, že se Drobeček usmívá. Stál tam a usmíval se. První rotmistr, stejně jako všichni veteráni, věděl, že starého desátníka neuhoní. Ovšem ať ho proháníte, jak dlouho chcete, nikdy se přitom usmívat nezačne. Jakmile k tomu dojde, ocitáte se v nebezpečí života. Úsměv je symptomem počínající duševní choroby pod pokličkou bujícího šílenství, které lze zastavit jen dobře mířenou dávkou ze samopalu. A než by se k ní dostal, zbyly by z něj krvavé cáry roznesené po celé vesnici.

Zlostně se na Drobečka podíval a docela tiše řekl:

„Padejte, zmizte, všichni! A už mi nechod’te na oči, leda jako položky na seznamu pohřešovaných!“ Ukázal na Drobečka. „A ty si mě nepřej ještě někdy potkat!“ Udělal čelem vzad a prakticky utekl do kanceláře.

Na pozice, kde první a třetí prapor bojoval v roli pěchoty, jsme dorazili společně se zásobovací četou.

Pluku jako obvykle chyběly tanky.

Josef Porta při pohledu na Drobečka dostal hysterický záchvat smíchu.

„Pusinko moje,“ zahalekal rozjařeně, „tak ty ses mi vrátila zpátky, holubičko moje přežraná?“

Drobeček zamručel cosi o „rozmlácený hubě“ a o „vojákovi na baterky“, ale Porta si ho nevšímal a rozplýval se dál.

„Vidět tě zase tady je to nejlepší, co mě za dlouhou dobu potkalo. Jediný, co to může trumfnout, je představa, že to tentokrát schytáš do makovice a ne do prdele jako posledně. To si oblíknu sváteční uniformu a zhulím se jako opice.“

Drobeček začal hrozivě máchat rukama, ale Porta měl dost rozumu, aby si od něj udržoval odstup.

„Co tvoje prdel, Drobečku, nescvrkla se ti po tý operaci?“ halasil. „Prej že máš teď jen půlku prdele, je to pravda?“

„A tobě nezůstane žádná, až tě chytnu!“ zahučel Drobeček, shýbl se a hodil po chechtajícím se Portovi prázdnou nábojnici. Porta tak tak stačil před letícím kusem oceli uhnout a zachovat si lebku v jednom kuse.

Přišel k nám Dědek. Klátil se přitom jako námořník.

„Zpátky v sajrajtu,“ přivítal nás svým strohým, leč srdečným způsobem a mohutně potáhl ze staré fajfky s víčkem. „Müller je mrtvej. Ivan ho dostal. Našli jsme ho tři dny po útoku – to sem vám chtěl říct.“

Prušák zdvihl obočí. „Nataženýho mezi dvěma břízkama?“

„Bodejť,“ přikývl Dědek. „Hugo Stege dostal opušťák. Je někde v Berlíně i když oficiálně v Dortmundu. Něco s holkou, o který psal v posledním dopise.“

„Co je to za kundu?“ zeptal se Drobeček. Vysmrkal se mezi prsty a otřel si je vzadu o kalhoty.

Nikdo se nenamáhal s odpovědí. Debatovat s Drobečkem o ženách byla ztráta času.

V předklonu jsme procházeli spojovacím zákopem do bunkru první čety.

Zasvištěla kulka. Nějaký poddůstojník krátce vykřikl a svalil se na zem. Těsně pod okrajem helmy přímo mezi očima, měl dírku.

„Sibiřskej ostřelovač,“ řekl Porta.

Legionář do mrtvoly dloubl nohou. „Voila, ten cítil leda tak klepnutí do čela.“

Společně jsme odtáhli mrtvolu na konec zákopu a skutáleli ji ze svahu. Zdvihlo se přitom trochu prachu.

„Amen,“ řekl Porta. Pokračovali jsme v cestě do bunkru.

Jak jsme tak večer dřepěli v bunkru a hráli očko, přišel za námi poručík Ohlsen. Převzal rotu po poručíku Harderovi, kterého před pár dny zabili. Posadil se na bednu s plynovými maskami a jednoho po druhém si nás prohlížel.

Porta mu podal feldflašku s koňakem. Ohlsen vrazil palec do hrdla čutory, obrátil ji a napil se, stejně jako jsme to dělali my. Odkašlal si a dlaní si utřel pusu.

„Beiere,“ obrátil se na Dědka. „Vy a vaše první družstvo si v noci uděláte výlet. Jestli chcete, můžete předat velení někomu jinému. Od pluku přišel rozkaz získat zajatce.“

„Svatá matko z Kazaně!“ vybafl vztekle Drobeček a mrštil kartami o stůl. „Fronta na chvíli ztichne a lampasáci do ní musí hned začít šťourat!“

Poručík Ohlsen se rozesmál. „A kdo říkal, že jdeš taky, Drobečku?“

„Boha, dyť já musím, poručíku. Kdo by na tyhle unavený hrdiny jinak dával pozor? Jen se koukněte tady na Julia Heideho. Je to úplnej idiot a všechno posere, když mu za zadkem nestojí Drobeček, aby mu dal včas přes držku.“

Dědek si začal upínat opasek. Malý Legionář se postavil. „Zůstaň tady, Dědku. Já je povedu. Ty máš ženu a děti a lidi jako ty budou po válce potřebný.“ Máchl rukou po nás ostatních. „Drobeček, Porta a tihle se hodí leda do popelnice. Když natáhnem brka, žádná velká škoda to nebude.

Dědek zavrtěl hlavou.

„Mýlíš se, Pískošlape. Já jdu, a ne s jedničkou, kterou chce poručík Ohlsen, ale s dvojkou, a já ji povedu. Vlajkonoš Paust zatím převezme velení čety.“

„Svatý Mojžíši,“ zasténal Prušák. „Připadám si jak v klubu hrdinů! S vámi si člověk užije!“

„Zavři tu nevymáchanou konigsbergskou hubu, nebo ti nakopnu sraní,“ pohrozil mu Porta.

V jedenáct jsme stáli v zákopu připraveni na odchod. Velitel pluku, podplukovník Hinka si nás přišel osobně pohlídat.

Drobeček se rozčiloval.

„Doktor Mahler říkal, že si mám dávat bacha, protože

jsem kapánek opožděnej, ale jak vidno, tady je to každýmu putna. Kdo se ujme velení, když se něco vysere? Drobeček? To je mi teda pěkně zasraná válka!“

„Stačí, Drobečku, stačí!“ smál se podplukovník Hinka. „Ta tvoje huba tě jednou přivede na šibenici!“ Seřídili jsme si čas.

„Jedenáct devět přesně,“ řekl Hinka a nastavil hodinky. Ze sektoru napravo od nás se ozývala dělostřelecká palba. Slabá palba k udržení nepřítele ve střehu.

„To je sektor 104. střeleckýho pluku,“ řekl Legionář, sledující pohledem dlouhý ocas rakety.

Drobeček seděl na okraji zákopu a cpal se jelitem se suchary.

Tam ho zahlédl Tlusťoch, který dorazil spolu se zásobovací četou. Chvíli stál a díval se, jak žere. Potom vybuchl.

„Bůh ti pomáhej, ty neomalená opice, jestli přijde hlášení, že se ztratil třeba jen jeden suchar. Pak o tu svoji hovězí hlavu přijdeš.“ Zhluboka se nadechl. „Bude to nejkrásnější den v mým životě, až tě za rabování předvedu před vojenskej soud. A ten nižší trest než rozsudek smrti nevyměřuje.“

„Zajisté, pane první rotmistře,“ zazubil se Drobeček, hubu plnou sucharů, a vsedě srazil paty. Tlusťoch otevřel pusu a zase ji zavřel. Nasadil vyšetřovatelský tón. „Kdes vzal ty suchary?“

Drobeček znovu srazil podpatky, aniž by změnil svoji pohodlnou polohu na okraji zákopu.

„Od jedný děvky z Dubrasny, pane první rotmistře. Poslala mi je po jednom kozákovi-Vlasovci na grošovaný herce.“

„Tvoje drzost nezná mezí,“ zafuněl Tlusťoch. Rád by řekl víc, ale zradil ho hlas, a tak spěšně odešel. Měl nepříjemný pocit z pohledu, který na něj upíral podplukovník Hinka. Jako kdyby říkal: Co kdybyste se i s vašimi údernými jednotkami pohnuli dopředu? Už jen ta představa Tlusťochovi naháněla hrůzu. Co mohlo tuhle důstojnickou opici vést k tomu, aby sem do první linie, přibral prvního rotmistra? Jako kdyby tu velící poddůstojník měl něco na práci. Taková blbost! Tihle oficírští cucáci si o sobě mysleli bůhvíco. Ale kdepak, to staří ostřílení poddůstojníci, ti byli páteří armády. Nebyl snad Führer obyčejný poddůstojník, nic víc, nic míň? A nevyzrál snad nad všemi těmi zlatými bažanty? Při představě generálů stojících v pozoru před poddůstojníkem se Tlusťoch neubránil jedovatému úšklebku.

Podplukovník Hinka se na něj udiveně podíval a zeptal se ho, čemu se směje.

Tlusťoch zaváhal. „Vzpomněl jsem si na něco legračního, pane veliteli.“

„Nepovídejte?“ opáčil Hinka. „Něco jako úderný oddíl v plné polní?“

Poručík Ohlsen se usmál. „Třeba by se k nim chtěl první rotmistr připojit?“

Drobeček zaskučel smíchy. „Aby si nasral do gatí!“

Hinka Drobečka zpražil pohledem. „Buď tak hodný a buď zticha a ušetři nás svých hloupých poznámek. První rotmistr je tvůj nadřízený. Na to nezapomínej!“

Drobeček srazil paty a zaskřehotaI: „Se ví, pane velitel, na to se zapomenout nedá. Bohužel.“

Hinka měl co dělat, aby zachoval vážnou tvář. „Dej si pozor!“ zabručel s obtížemi.

„Připraven, Beiere?“ zeptal se poručík Ohlsen a poklepal Dědka po rameni.

Drobeček se postavil vedle Dědka, lehký kulomet držel v ruce před sebou jako lopatu. Podplukovník Hinka rezignovaně zakroutil hlavou. Neřekl ale ani slovo. Bavit se s Drobečkem o vojenských předpisech bylo jako hrách na stěnu házet.

„Zákopovou výstroj držte v rukou, aby nerachotila,“ nařídil Dědek, „a mějte jeden druhého stále na očích, aby se nikdo neztratil.“

Překulili jsme se přes okraj zákopu a plazili se územím nikoho k ruským pozicím.

Bezhlučně jsme proklouzli kolem střílen, protáhli se drátěným zátarasem a opatrně se plížili do tmy prostírající se před námi jako sametová stěna. Já s Legionářem za Dědkem, za námi Drobeček s Portou. Heide táhl za sebou pytlík se svazkem ručních granátů, kdyby se nám do cesty připletly nějaké bunkry. Supěl, jako kdyby měl astma, dělal to vždycky, když měl strach.

Všude kolem nás panovalo zlověstné ticho. Země dýchala. Z močálu stoupala pára a ve vzduchu bylo cítit vůni spáleného dřeva.

Zůstali jsme sami se smrtí číhající kolem nás. Dědek si upravil popruh a zkontroloval, jestli se mu nezasekl zásobník samopalu. Heide přejel rukou po granátech v nohavicích.

Prušák mával lopatkou před obličejem.

Drobeček vytáhl cigaretu.

„Chceš z nás nadělat hejno andělů, blbče?“ zašeptal Legionář.

„Jdi do piče,“ zamumlal polohlasem Drobeček. „Držte huby, volové,“ zašeptal podrážděně Dědek. Bauer položil hlavu na pytlík s granáty.

„Tohle nikdy neskončí,“ zašeptal skepticky. Leželi jsme namačkaní za malým pahorkem a pozorovali ruské pozice. Byly nepříjemně blízko. Stačilo natáhnout ruku a měli jste ji v minovém poli nepřítele.

Drobeček postavil kulomet a koukl na Dědka. „Jak se chceš dostat přes minový pole?“

Legionář se hryzl do rtu. „Než řekneš švec, lítáme v mracích.“

Zaslechli jsme nějaký zvuk. Slabý cinkot. Všechny svaly v těle se nám napjaly.

„Do prdele!“ zašeptal Porta. Dloubl do Drobečka.

„Dávej bacha nalevo!“

Další zacinkání a tiché zaklení. „Job tvoju mať!“

„Ivan osobně,“ zašeptal radostně Drobeček. Dědek ho vztekle nakopl. Nic mu ale neřekl, přestože měl určitě sto chutí to udělat. Přitiskli jsme se k zemi a zatajili dech. Drobeček se chopil kulometu.

Ve tmě se blýskaly Portovy oči. V ruce držel nůž. Stein odšrouboval víčko granátu. Porcelánový kroužek slabě cinkl.

Ze tmy se ozval smích.

„Mme diables!“ zašeptal Legionář, „však on tě ten smích přejde.“

Několik metrů od nás se vynořily čtyři tmavé postavy.

Stačilo natáhnout ruku a měli jsme své zajatce. Bez problémů, bez zbytečné paniky. Vypadalo to tak jednoduše.

„Po nich!“ hlesl Dědek.

Kočičím krokem jsme se neslyšně připlížili ke čtyřem postavám, které neměly nejmenší tušení o blížícím se nebezpečí. Slyšeli jsme jejich tiché hlasy a tlumený smích.

Ticho noci najednou prolomil praskot a krátký výkřik. Heide se probořil do nějaké díry.

Ve stejném okamžiku události nabraly spád. Čtyři Rusové vyskočili na nohy a s vřeštěním „Germanci, Germanci!“ prudce vyběhli k ruským pozicím.

Drobeček vyskočil, zařval a hranou krátké zákopové lopatky bacil nejbližšího Rusa přes rameno. Z ruských pozic zasvištěly světlice a celou zemi nikoho zalilo zářivé světlo.

Heide, který se stačil vyškrábat z díry, skočil za kulomet a pokropil ruské pozice soustředěnou palbou.

Někdo se na mě vrhl. Stačil jsem jen zahlédnout sešklebený mongolský obličej a skoro až dětský hlas zaskřípal: „Pjos!“ Ty pse! Poslal jsem do širokého obličeje s šikmýma očima tři kulky ze své osmatřicítky. Převrátil se na záda a zůstal ležet. Z ruské strany se ozvaly tlumené výstřely těžkých zbraní a minometů.

Brandta, našeho vrchního zásobovače, zasáhla ruská lopatka. Skácel se k zemi. Z otevřené rány na krku a rameni mu prýštila krev.

Kvůli tomu jsme ztratili hlavu. Pustili jsme se do nich hlava nehlava, docela jsme zapomněli na náš úkol: přivést zajatce.

„Pomóšč! Pomóšč!“ křičel opodál ležící raněný Rus.

„Máme zajatce?“ zafuněl Dědek, když jsme zase leželi namačkaní v díře a lapali po dechu. „Bez zajatců se vrátit nemůžem, to vám je snad jasný.“ Tázavě pohlédl k ječícímu ruskému vojákovi. „Co tamten?“

Drobeček lhostejně pokrčil rameny. „Je slabej. Trochu sem ho pocuchal. Lopatku mám celou zvohejbanou, jak jsem do něj bušil“

„Idiote!“ rozlítil se Dědek. „Musíš fakt všechno posrat, pitomče? Chytneš Rusa a hned ho musíš zabít. Proklínám den, kdy jsme tě fásli.“

„Tak se poserte!“ vyletěl Drobeček, nedbaje na skutečnost, že jeho křičení mohou zaslechnout Rusové. „Dycky to vyžeru jenom já! Kdybych vám někdy přitáh ruskýho maršála, tak se budete vztekat a nadávat mi do blbců, že sem nepřived Stalina aj s Molotovem! A až za nějakej čas spustíme naši revoluci a já pověsím SS Himmlera, budete mi nadávat do tupejch hovad, že sem neoběsil Adolfa!“ Vztekle praštil oběmi pěstmi do hlíny, načež se vztyčil a hlasitě zařval: „Ale nebojte se, ufňukanci, všecko je v cajku. Drobeček teď půjde za Ivanem a přivede vám vašeho plukovníka. Možná potom budete konečně spokojení!“

„Drobečku!“ vykřikl zděšeně Dědek. „K zemi!“

Rozštěkalo se několik ruských samopalů. Kolem Drobečka prolétlo několik stopovek. Drobeček mával samopalem nad hlavou a lhostejně utíkal dál.

Zmizel ve tmě, ale jeho řev jsme slyšeli pořád. „Ten magor dočista zešílel, kurva!“ zasténal Dědek.

„Musíme ho chytnout dřív, než skočí Ivanovi do zákopu.“

„Tohle je ta nejblbější banda v celým vojsku a já musel skončit zrovna u ní,“ postěžoval si odevzdaným hlasem Heide.

„Ses nějak rozkecal,“ ušklíbl se Porta a rozběhl se za Drobečkem.

Našli jsme ho v díře po granátu, jak chystá z granátů bunkrpugét. Řvali jsme na něj a nadávali mu tak vehementně, že nás muselo být slyšet na míle daleko. Napůl dementní Drobeček pro změnu hulákal na Ivana. Střelba na obou stranách utichla. Rozhostilo se napjaté ticho. Rusové si nejspíš mysleli, že nám přeskočilo.

O hodinu později jsme seskočili do zákopu, kde už nás čekal podplukovník Hinka. Pěnil, jako kdyby měl vzteklinu a jebal Dědka, že jsme nesplnili rozkaz a nepřivedli zajatce.

„Celá tahle rota je banda tupců. Nejhorší v celé armádě,“ běsnil. „Ještě si promluvíme!“ udělal čelem vzad a vypařil se, aniž by podal poručíkovi Ohlsenovi ruku.

Drobeček stál opřený o stěnu zákopu.

Následující noc dostala rota rozkaz vyslat za nepřátelské linie dvě čety, aby zjistily, co vlastně Rusové zamýšlejí.

Když se poručík Ohlsen snažil veliteli vysvětlit, že to bude pravděpodobně stát většinu mužů život, Hinka se rozprskal jako rachejtle.

„Kdo si myslíte, že jste, poručíku?“ burácel. „Válka je fakt a povinností vojáka není zachránit si život, ale bojovat. Divize mi nařídila provést průzkum za liniemi nepřítele a rozkaz musí být vykonán, ať to stojí, co to stojí. Jedině záleží na tom, aby se z pětašedesáti mužů vrátil aspoň jeden a podal hlášení o tom, co se tam děje. Závisí na tom tisíce životů.“

Poručík Ohlsen se pokusil něco říct, ale podplukovník Hinka ho nemilosrdně uťal.

„Nesmíte si to tak brát, poručíku. Čest a podobné nesmysly. Rozkaz je rozkaz, a jako takový je ho nutno uposlechnout, pokud ovšem nechceme čekat, až nás v nějakém průchodu v Torgavě obejme smrt. Dokud nosíte na hlavě ocelovou přilbu, zapomeňte, že je i na něco jiného. Jsme poslední ubohý zbytek z celého sedmadvacátého. Snažte se na to nezapomínat! Do šesti hodin očekávám vaše hlášení, poručíku. Konec!“

Poručík Ohlsen zůstal stat se sluchátkem v ruce. Ve tváři měl beznaděj, snad čekal, že se Hinkův strohý hlas ozve znovu.

Z ruské strany k nám už delší dobu doléhalo hučení motorů, ale naši průzkumní letci nic nezahlédli. Rusové měli vždycky všechno perfektně maskované. Jejich pracovní čety zametly každičkou tankovou stopu a velení se rozhodlo sáhnout ke staré osvědčené metodě: pěšímu průzkumu.

V morku našich veteránských kostí jsme cítili, že se něco děje.

„Tohle ticho se mi nelíbí,“ řekl Dědek. „Něco se chystá, něco velkýho. Ivan si tam vzadu nahrabal hromady materiálu.“

Prušák z východu si opovržlivě odfrkl. „Chystaj se na německou vysokou.“

„Proč vlastně musíme na ten průzkum?“ zamručel Heide. „Jak se má vyprat špinavý prádlo, tak to odsere první nebo druhá četa, nebo taky celá pátá rota.“

„Protože seš vypatlanej vůl,“ vysvětlil mu to Porta, „sloužíš ve zvláštní jednotce, u který se počítá s tím, že v ní nezůstane jediná neprostřelená palice. Dycky sem věděl, že seš jen vygumovaná chlupatá vopice, ale že seš až tak blbej, to sem teda netušil.“

„Na tvým místě bych držel hubu, zmrde!“ vykřikl Heide a vytáhl nůž. „Jednou tě sejmu, na to dej krk!“

Porta se už chystal skočit Heidemu po krku, ale Dědek ho zastavil.

„Že vás to nekonečný hecování a rvačky furt baví! Co kdybyste si to nechali pro Ivana!“

„A stali se hrdinama Velkoněmecký říše,“ zafrkal Porta. „Už to vidím! V Postupimi by visely naše ksichty a pod nima by zlatejma písmenama stálo: ,Hrdinové ze sedmadvacatýho.’ Abysme se z tý naší vlastní statečnosti nakonec neposrali!“

„Já statečnej sem,“ ozval se Drobeček a výhrůžně potřásl hlavou. „Mám víc kuráže než kdokoli v týhle válce, abyste věděli,“ vřískl a jednou ranou přerazil pažbu ručnice. „To samý udělám se svejma nepřátelama. A ty seš jeden z nich, Julie Heide Židojede,“ řekl a otočil se k velkému, svalnatému Juliovi Heidemu.

V ten moment vstoupil do bunkru poručík Ohlsen. „Přišlo pár dopisů,“ řekl a hodil na sbitý stůl malou hromádku papíru. „Je tam i jeden pro tebe, Drobečku.“ Drobečkovi úžasem spadla čelist.

„Dopis pro mě?“ vykoktal ze sebe a skoro až bázlivě pohlédl na špinavou šedou obálku, na které bylo tužkou, neohrabaným dětským písmem napsáno: desátník Wolfgang Creutzfeldt, záložní tanková jednotka č.11, Paderborn. Odesílatel nebyl zřejmě delší dobu s Drobečkem v kontaktu. Z paderbornské posádky Drobečka odveleli více než před čtyřmi roky. V Paderbornu pod adresu připsali číslo naší polní pošty: 23745.

„Svatá matko kazaňská!“ hlesl Drobeček. „Todlenc je první dopis, co sem v životě dostal. Dyť ani nevím, jak se taková věc otvírá.“

„Ale jdi,“ řekl poručík Ohlsen, „to určitě zvládneš.“

Drobeček nemotorně roztrhl prstem obálku a vytáhl z ní kus šedého balícího papíru počmáraného neumělým písmem.

Zděšeně jsem přihlížel, jak se Drobeček pomalu a toporně prokousává textem a jak mu z obličeje mizí všechna barva.

Julius Heide povytáhl obočí a opatrně se zeptal:

„Špatný zprávy, brácho?“

Drobeček neodpověděl a dál hypnotizovaně zíral na dopis.

Heide do něj dloubl loktem. „Co se stalo, brácho? Z čeho seš tak vytočenej, he? Tak mluv, tváříš se jak pod šibenicí.“

„Co je ti tom?“ rozzuřil se Drobeček. „Vyptávám se tě snad já na tvoje průsery?“

„No tak, klídek,“ uklidňoval ho Heide. „Co seš hned nasranej? Myslel sem to dobře, chápeš, vole?“

Drobeček zavřeštěl, popadl Heideho pod krkem a mrštil s ním o zeď. Vytáhl nůž a vrhl se na něj.

„Teď chcípneš, ty hnido!“

Legionář mu bleskurychle podrazil nohy. Svalil se těsně před Heideho, který strachy nebyl schopen pohybu.

Drobeček se střelhbitě otočil a vrhl na Legionáře rozzuřený pohled. „Za tohle ti utrhnu hlavu, ty arabskej gigolo!“

Legionář se neurazil, jen si tiše zapálil papirosu.

„Z toho chlapa nikdy nebude džentlmen,“ zamumlal Heide. „Pořád někomu nadává.“

„Ani nechci,“ zařval Drobeček. Vstal a odebral se do nejvzdálenějšího kouta místnosti. Cestou sebral ze země dopis, na koleně ho vyhladil a začal ho znovu pročítat.

Dědek se posadil vedle něj. Ze zbytků starých novin ubalil dvě cigarety, jednu podal Drobečkovi, druhou si vzal sám.

„Můžu ti nějak pomoct, kamaráde?“

„Jo,“ zavrčel Drobeček, „že se do mě nebudeš srát, dokud mi Ivan neprovrtá hlavu.“ Postavil se, odstrčil Dědka stranou, zmačkal dopis a zahodil ho. Při odchodu kopl u dveří do pytle s ručními granáty, až odletěl na opačnou stranu bunkru. Poddůstojníkovi, který mu stál v cestě, dal takovou ránu do břicha, že ztratil balanc a se zasténáním se svalil na zem. Kopl do něj a vyzývavě se k nám otočil. „Ještě slovo, vy posraný hrdinové, a jednomu po druhým vám zakroutím krkem!“

Sebral ze země kulomet, hodil ho po nás a zmizel v zákopu.

Dědek zavrtěl hlavou, zdvihl dopis ze země a narovnal ho. „To musí bejt docela hustý psaní, že ho to takhle rozhodilo.“

„Je to vylízanej magor,“ zamručel Heide a mnul si pochroumaný krk.

„Jako ty,“ řekl Porta.

„Můžem ho nahlásit a zbavit se ho,“ ozval se jeden z rekrutů, desátník Trepka, jehož otec byl plukovníkem pěchoty.

„Ty bys to udělal?“ zeptal se ho se zájmem Heide.

„No a proč ne?“ odpověděl Trepka a přešel ke stolu. „Ten surovec je zločinec a patří už dávno za mříže.“

Legionář francouzsky zaklel a podíval se na Dědka.

„Ty bys Drobečka nahlásil?“ ujišťoval se Heide a nespouštěl z Trepky oči.

„Jestli chcete,“ řekl Trepka. Vytáhl kus papíru a začal psát.

Heide mu nakukoval před rameno.

„To je bezva hlášení,“ liboval si Heide. „Dej ho veliteli pluku a já ti zaručuju, že mu vylezou oči z důlků!“

„Kdepak veliteli,“ vyvedl ho z omylu Trepka, „tohle musí dostat politruk. Až nás vystřídají.“

Strčil napsané hlášení do kapsy. Hlášení, které pro Drobečka znamenalo rozsudek smrti.

Dědek si mě a Legionáře pokynem zavolal k sobě. Podal nám Drobečkův dopis. Společně jsme četli:

Drahý synu Wolfgangu,

mám v nohách revma ale píšu ti stejně protože chci abys věděl že už nejsi můj syn i když jsem tě porodila. Proklínám ten den! Tvůj otec ten lotr byl jen hnusný opilec ale ty jsi tisíckrát horší. Jsi kriminálník a tvoje ubohá matka za to musí pykat. Včera jsem od paní Beckerové dostala vlněné ponožky. Paní Beckerovou si určitě pamatuješ. Pomáhala mi umístit tě do toho ústavu kde pracují naši dobří bratři a sestry v Kristu. Chtěla pro tebe jen to nejlepší jako chce pro každého. Ale ty ses zachoval jako nevděčník a utekl jsi odtud a to jen kvůli jednomu výprasku, který sis určitě zasloužil. Vždycky jsi byl holomek a budižkničemu. Milostpáni a milostpaní u kterých jsem uklízela ti taky chtěli pomoct. Jak jsem se styděla když si zelináři Müllerhausovi ukradl ze zástěry marku. Škoda že když jsi tehdy policejnímu četaři Grünerovi vypil mléko že tě nezmlátili víc abych už měla od tebe pokoj. Vymlouval ses že jsi měl žízeň holomku jako kdyby takovému spratkovi jako ty nestačila obyčejná voda. Co já tvoje ubohá matka toho pro tebe udělala. Ten den kdy tě brali do polepšovny jsi dostal nové dřeváky a dva páry ponožek a ani revma v rameni mi nezabránilo abych tě neseřezala vždycky když jsi to potřeboval. A to bylo každý den. Všechny ty kaňky co vidíš jsou slzy tvojí nebohé matky. Na tvojí pracovní kartě se píše že jsi recidivista a pan disponent Apel takový milý a hodný pán říká že dostanu práci jedině když ty budeš mrtvý ale ty jsi antisociální živel a koule na revmatických nohou svojí matky ale kdybys byl mrtvý tak by to znovu přezkoumali říká pan disponent Apel. Abys věděl mám nový červený kabát Wolfgangu s krásnou šedou kožešinou na límci. Moc mi sluší. Pan Breining který mi ho dal říká to samé. Takže buď hodný chlapeček Wolfgangu a dopřej svojí ubohá matce aspoň trochu radosti a honem se nechej zabít. Tam v Rusku to určitě není problém. Všichni říkají jak je to snadné. Jenže ty to schválně neuděláš lumpe protože chceš svoji matku stále trápit. A taky už nemáme žádný koks. A je to tvoje vina. Tak mi to řekli na přídělovém. A když jsem jednou byla na pošťě zaplatit čtyři marky za něco po čem ti nic není ty mizero tak mi pan Schneider víš ten u přepážky číslo 3 kde se platí peníze řekl:

Ten váš holomek je stále naživu paní Creutzfeldtová?

Jako všichni jemnostpánové co znám říká jak je hrozné že tě musím mít na krku blbče. Tvojí ubohé matce je zima Wolfgangu. A protože je tu taková zima moje revma je stále horší. Přikládám si už tři kočičí kožky. Angličani každou noc shazují bomby a i když se člověk ve sklepě dozví hodně nového stejně se mi tam nelíbí. Včera se mi podařilo vyměnit lístek na máslo za lístek na kávu. S paní Kirseovou z druhého patra. Teď už ale buď hodný synek Wolfgangu a rychle se nechej zabít abych mohla zajít na přídělové a říct jim: Můj syn Wolfgang Helmut Leo Creutzfeldt zemřel za führera a vlast. Kolikrát se tak rozpláču když si představím jak jsme se mohli mít dobře kdybys býval poslušnej syn a vstoupil do Strany jako Carl paní Schulzeový z třetího patra. Ti co mají tu šedivou kočičku s bílým ocáskem kterou jsi hodil do Labe. Z Carla je teď velikej pán. Často dostává dovolenou. Je z něj SS Unterscharführer a má spoustu metálů. Paní Schulzeová říká že viděl i führera a jednou mu vynadal SS Himmler. Bude z něj veliký člověk když se stýká s takovými významnými lidmi. Paní Kirseová si to taky myslí. Jeho matka je na něho moc pyšná. Když přijel naposledy na dovolenou přivezl jí prsten a náhrdelník Z opravdickýho zlata s takovým červeným kamínkem a taky deset lístků na máslo a kus vepřovýho. Ty šperky dostal od jednoho antisociála takovýho co vykořistujou nás chudý Němce aby té sketě zachránil život. Ale věř mi SS ví jak s takovýma špatnýma lidma zatočit. Carl nám o tom vykládal. Měli jsme štěstí že nám Bůh seslal führera aby s tím udělal pořádek. Volá mě paní Schulzeová Wolfgangu. Půjdu si nahoru pro kávu. Buď hodný chlapec ty opilče a umři jako hrdina aby tvoje ubohá matka., mohla dostat koks. Pusu ti posílat nebudu ty darebáku. Porodit tě bylo tak hrozně těžké ale kdepak ty a nějaké ohledy.

Tvoje dobrá matka

paní Louise Creutzfeldtová

rozená Weidnerová

Bremer Chaussée 65

Svým kamarádům řekni, aby mi poslali fotku tvýho hrobu až budeš mrtvý abych ji mohla ukázat panu disponentovi Apelovi.

„U Alláha, to není máma, ale hnusná stará svině,“ vykřikl Legionář.

Dědek se sevřenými čelistmi přikývl.

„Musíme Drobečka najít dřív, než se něco stane!“ Heide chtěl vědět, co je v dopise napsáno.

„Proč se nezeptáš Drobečka?“ řekl Dědek a zastrčil umaštěný dopis do kapsy.

Našli jsme ho u otlučeného dělostřeleckého bunkru. Když nás uviděl, nakvašeně zamručel.

„Četl jsem tvůj dopis, Drobečku,“ řekl Dědek. „Tvoje máma je pěkná svině!“

Drobeček bafal papirosu. Namísto odpovědi se odkudsi z hlubin jeho hrudi ozvalo hluboké dunění, jako když se medvěd chystá zaútočit.

„Moje máma je zasraná kurva zkurvená. Jednou mě nabonzovala policajtům, že sem vybral mizernej automat na cigarety. A to sem jí dal tři krabičky. Jenže ta stará mrcha chtěla celou polovičku, a když sem jí řekl, že to teda ne, tak mě práskla. Když u nás gestapáci našli časáky, co po sobě nechal jeden z jejích šamstrů, docela klidně jim řekla, že jsou moje a přitom všichni, co mě znali, mohli odpřísáhnout, že s takovým sajrajtem sem si nikdy nehrál. Pokaždý je to to samý. Sežeru helmu, jestli si zas brzo nepospíší do gestapa a nenakrmí je tam dalším výmyslem. Teď si vzala do hlavy, že musím chcípnout. Sám si to četl.“ V očích pod hustým obočím se mu zlověstně blýskalo. „Jak vidíš, Dědku, narodil sem se jako pes, vyrost sem jako pes, honili mě jako psa a teď mě chtěj jako psa voddělat!“

Dědek ho poplácal po rameni.

„Klid, Drobečku. Je pravda, že když tě k nám kdysi dávno strčili, tak ses bůhvíjak neuvedl a taky’s nás dostal do spousty průserů. Časem jsme si tě ale oblíbili. A i když tě podplukovník Hinka nebo kapitán Barring furt pucujou za to, že seš takový prase, mají tě ve své podstatě rádi a kdyby ti esesáci jeli po krku, určitě se za tebe postaví.“

Legionář sevřel pěst a kamarádsky Drobečka dloubl do břicha. „Až tahle válka jednou skončí, můžeš jít se mnou, když nebudeš mít kam!“

„Tak ty nevěříš, že to, co řekla Ema, myslela dovopravdy? Že to řekla jen tak?“

„To ne, kdepak. Ta to určitě myslela doopravdy, ale stát se může cokoli, znáš to,“ uklidňoval ho honem Legionář.

„Bože, jak já se těšil, když mi Ohlsen dal ten dopis. Byl to první dopis, co jsem kdy v životě dostal a já si říkal kruci, Drobečku, teď je z tebe opravdickej džentlmen, když jsi dostal opravdickej dopis s opravdickým razítkem a se vším. Lámal sem si hlavu nad tím, kdo si moh dát tu práci, aby mi ho napsal. A pak tohle!“

„Neměl by sis to tak brát,“ vložil se do toho Julius Heide. „Kolik lidí napíše dopisy, který nikdy neměly skončit ve schránce. Vsadím se, že tvoje máma toho v tuhle chvíli už lituje.“

„Myslíš?“ opáčil pochybovačně Drobeček. „To by byla kurva krása, kdyby to tak bylo.“

V tu chvíli se stalo něco, co kdyby nám někdo řekl, tak bychom ho měli blázna. Drobeček, s těma jeho ledovýma očima, se dal do pláče. Drobeček, jehož oči se nikdy neusmály, ani když se celý zbytek jeho těla otřásal smíchem. Slzy vykrajovaly v jeho umazaném obličeji světlé pěšinky.

Julius Heide mu dal ruku kolem ramen.

„Hergot, Drobečku, nech toho, jinak se rozbulím taky. Moje máma dělá ty nejlepší palačinky na světě, a až bude po válce, tak je u nás můžeš futrovat po kvantech. A můžeš spát v mým brlohu. Budeme se střídat na seně. Na svoji matku, tu starou svini, se vyser. Nestojí za to, abys kvůli ní řval, a když ti někdo bude chtít ublížit, bude mít co dělat s Juliem Heidem. Když si my dva stoupnem zády k sobě, tak roznesem celou tankovou armádu.“

Ale Drobeček plakal dál, až nám srdce usedalo.

Dali jsme mu kořalku. Dali jsme mu cigarety. Dali jsme mu obrázky s holkama, takový, jaký rád sbíral. Na okraji zákopu se před ním kupily dárky jako při narozeninách.

Prušák mu dal svůj zavírák a s knedlíkem v krku řekl:

„Na, vezmi si můj nůž!“

Ale Drobeček nebyl k utěšení. Bolesti a křivdy nastřádaných let si konečně prorazily cestu na povrch. Za celé jeho dětství mu nikdo nepopřál dobrou noc, nikdo ho nepohladil po vlasech. Tak se nezachází ani se psem.

Kolemjdoucí poručík Ohlsen zůstal stát a s užaslým pohledem v očích se zeptal, co se děje.

Dědek mu beze slova podal dopis. Ohlsen si ho přečetl a pomalu zakroutil hlavou.

„Lidská sprostota nezná hranic,“ řekl tiše. Povzbudivě plácl Drobečka po rameni. „Hlavu vzhůru, chlapče! Máš ještě nás, svoje kamarády. Tenhle dopis ukážu veliteli.“

Velitelství divize pořádalo večírek. Víno rozvazovalo jazyky.

Nikdo se nepokoušel skrývat své opovržení vůči vládě. V očích důstojníků byla složena z lidí, kteří jim nesahali po paty.

„Kde by Strana bez nás byla?“ zeptal se velitel dělostřeleckého pluku a rozhlédl se po kruhu důstojníků s vysokými válečnými poctami na prsou.

Jako většina vyšších důstojníků, i oni se hned stavěli do opozice, když vycítili konspirační náladu. Patřilo k dobrým zvykům vyjadřovat své výhrady vůči Straně, ale kritická vyjádření jim vlastní nebyla. Ta pramenila ze soukromých zájmů.

Žádné zásadnější výhrady vůči Straně totiž neměli. Pouze nelibě nesli skutečnost, že Strana neuznávala suverenitu branných sil.

Ani proti Hitlerovi a jeho válce v podstatě nic nenamítali. Jen neradi přihlíželi, jak si bývalý desátník přisvojuje roli svrchovaného vojenského stratéga.

Aristokratickému štábnímu důstojnictvu šlo jednoduše o to vyhrát válku, přestože skutečnými vítězi by se stali Hitler a jeho Strana.

KAPITOLA 14

ZA LINIEMI NEPŘÍTELE

TĚSNĚ před půlnocí jsme byli venku a čekali na hodinu H.

„Mimořádný příděl chlastu a půldenní volno,“ zamručel Josef Porta, „znamená, že ste v pěkný rejži. Ovšem trojitá porce chlastu znamená že sme v prdeli!“

Divize změnila svůj polední rozkaz a namísto dvou čet se měla do hloubkové průzkumu zapojit celá pátá rota. Rota se měla rozdělit na dvě nezávisle operující jednotky.

„Z tohohle se mi nikdo nevrátí,“ kroutil hlavou poručík Ohlsen.

Legionář horečnatě pucoval svůj kulomet, novou rychlopalnou MG 42.

„S takovýmhle kropítkem si člověk aspoň nepřipadá tak úplně v prdeli,“ pravil a smetl ze závěru zrnko prachu. „S takovýmhle kanónem je hned dvakrát veselejší, i kdyby se to tam Rusákama jen hemžilo.“

„Vrať se na zem, srandisto,“ zamručel Prušák. „Řeknem si to za takových šest sedm hodin, jestli si to bude mít kdo povídat!“

Byli jsme celí v maskovacím. Od helmy až k bagančatům. Vypadali jsme jako astronauti. Nekonečná řada po zuby ozbrojených zcela stejných mužů.

„Třicet vteřin,“ zaskřehotal poručík Ohlsen. Stál mezi Legionářem a Drobečkem, samopal převěšený přes rameno, v ruce stopky.

„Vpřed!“ zavelel a my se vybatolili přes okraj zákopu.

„Ještě že s nima nemusím,“ prohlásil nadporučík granátníků. „Tohle nedopadne dobře.“

„Nestraš,“ ušklíbl se Porta a vyrazil za Legionářem a Heidem.

Jednotlivá družstva postupně mizela v temnotě. Abychom odvrátili pozornost nepřítele, v sousedním sektoru se ozvala krátká dělostřelecká palba.

„Bacha na sosáky!“ houkl Drobeček. „Jsou tady miny. Tyhle krámy cejtím na deset metru.“ Protlačil se na čelo družstva a vedl nás po minovém poli. „Kupředu, hrdinové! Hurá za Drobečkem!“

„Kristepane, zavři tu tlamu,“ okřikl ho Dědek. „Hulákáš, že tě je slyšet na míle daleko!“

„Nenadávej mi,“ varoval ho Drobeček. „Nebo chytnu rapla a začnu volat Ivana!“

Prošli jsme ruskými liniemi a dorazili k vesnici ležící sedm osm kilometrů za frontou.

Byl to Porta, který skvěle maskované tanky objevil.

„Svatá matko kazaňská!“ vyjekl Drobeček. „Celá armáda T-34!“ „Jestli se daj do pohybu, tak nestačíme odcvaknout hovno od zadku,“ přidal Prušák.

„Držte huby,“ zafuněl Dědek a nervózně se rozhlížel.

„Nač ty vášně, pánové?“ ušklíbl se Porta. „Za chvíli z nás může bejt hustej vzduch!“

„Ježíšikriste, jen se na ty T-34 kouknu a už mi naskakuje husí kůže!“ vykřikl Stein. „Musí jich být nejmíň stovka.“

„Jestli chcete poradit,“ začal Drobeček, „tak bych to vzal přímou čarou k našim liniím. Smrdí to tu Zubatou.“

„Máš pravdu,“ řekl Legionář. „Padáme vodcaď, a fofrem. Co jsme potřebovali vidět, jsme viděli.“

„Tak jo,“ zabručel Dědek. „Mizíme!“

„Já už mám sedmimílový boty nazutý,“ zakřenil se Drobeček. „Jen hezky za mnou a za chvilku jsme doma, žádnej strach.“

„Většího sraba jsem ještě neviděl,“ posmíval se desátník Trepka. „Utíkat před méněcennou rasou, taková ostuda!“

Drobeček si pozorně prohlédl Trepkův arogantní junkerský obličej se dvěma nevraživýma, pichlavýma očima. Zafuněl.

„Jestli chceš zůstat a poklábosit s méněcennýma, tak si posluž. Co se mě týče, já hrdina bejt nehodlám.“

„Přestaň se vybavovat a pohni se,“ pobídl Drobečka Legionář.

S Drobečkem a Portou v čele jsme pelášili lesem. Jejich neomylný instinkt nás vedl po úzkých, častokrát zarostlých pěšinách a zvířecích stezkách.

Ve chvíli, kdy jsme vyšli z lesa do otevřeného terénu, ve vzduchu zasvištěly čtyři zelené světlice a proměnily noc na přízračnou scenérii. Naše tváře najednou vypadaly, jako bychom si je půjčili od mrtvol.

Bleskurychle jsme se vrhli k zemi. Les kolem nás najednou ožil, jako kdyby neviditelná ruka zmáčkla tajné tlačítko.

Z temnoty se ozvalo praskání rozkazů a skřípot. Vzduch se naplnil řevem a rachocením stovek motorů.

Slyšeli jsme řinčení těžkých tankových pásů. Země pod námi se třásla – samohybné dělostřelectvo a Tlusťoch – 34 se v bojové formaci valily vpřed.

„Svatá Brigito!“ vykřikl Drobeček a skoro se postavil. „Ať visím, jestli nejsme uprostřed jejich shromaždiště. Za to může ta zasraná černá kočka, co mi ráno přeběhla pod nohama. Však já tý vyšklebený potvoře příště ukážu!“

„Pako,“ sykl Trepka, „nechce se mi věřit, že to máš v hlavě v pořádku.“

Drobeček otočil hlavu a přiložil pěst k Trepkově bradě. Trepka se okamžitě stáhl.

„Jo!“ zavrčel Drobeček. „Tak se mi zdá, že si budeme musel promluvit, vojáčku!“

„Co budeme dělat?“ zakňučel granátník Schmidt s očima přikovanýma k té části lesa, odkud se dunění ozývalo.

„Hezky lež a počítej hvězdy,“ poradil mu Legionář, „a až se my ostatní zvedneme, nezapomeň se zvednout taky.“

„Kdy chcete vypadnout vy, je vaše věc,“ pravil Drobeček, „ale já se pakuju hned, poněvadž za chvilku tady bude rusácká pěchota a s ní pif paf do zátylku. Slíbil jsem Emě, že se vrátím domů, takže s váma zůstat nemůžu.“

„Jak víš, že přijde pěchota?“ zeptal se pochybovačně Trepka.

„Tak blbě se může ptát jen guma!“ zafrkal Heide. „Ještě se musíš hodně učit, chlapečku. Za tankama jde obvykle pěchota, a jestli nás tu najdou, chci vidět, jak velkej budeš hrdina.“

„Potom nám pomáhej Bůh,“ dodal Bauer.

„Tam jsou,“ řekl Porta a ukázal k okraji lesa.

Z lesa vycházela v řadě ruská pěchota.

Chvíli nato se tanky rozjely k německým liniím. „Pa pa, hrdinové, Drobeček odchází.“ A byl pryč. Za ním Dědek s Portou. Potom já s Legionářem. Trepka se snažil zadržet Heideho, ale stačil krátký úder pažbou samopalu a byl volný.

K nebi se svištěním vyletěly další Světlice.

Ruská pěchota za našimi zády řvala: „Urá! Za Stalina!“ a pálila, kam se dalo.

Z ruských zákopů se valila jedna vlna hnědých pěšáckých uniforem za druhou.

Fronta ožila a kolem nastalo peklo. Zemi trhaly a kuchaly projektily všech kalibrů. Německé a ruské dělostřelectvo se předhánělo ve zdokonalování pekelné scenérie.

Legionář a já jsme jedním skokem přistáli v hluboké díře po granátu. Ještě byla teplá. Dole ležely nedefinovatelné lidské pozůstatky, ale co na tom. Hlavně že jsme našli úkryt proti kulkám.

Někdo mi skočil na záda. Zařval jsem hrůzou. „Zavři zobák, hňupe!“ ozval se za mnou Drobeček.

Byl celý od krve. Střetl se blízka s Ivanem.

Chřestění tankových pásů se blížilo.

„Některej z T-34 si nás musel všimnout,“ zašeptal Drobeček. „Ležte, dokud ho nebudeme mít na hřbetě, potom ven.“

Odporný zvuk chřestících pásů stále sílil. Cítil jsem, jak mi po páteři leze ochromující vlna hrůzy, ale věděl jsem, že kdybych vyskočilo vteřinu dřív, znamenalo by to jistou smrt.

Legionář kmital rty jako králík. Ve strachu zabořil prsty hluboko do hlíny. Drobeček působil dojmem, jako by se ho to vůbec netýkalo. Najednou zařval: „Teď!“ Na okraji kráteru se ukázal čumák T-34.

Jak jsme se dostali ven, nevím. Naše nohy to nějak vyřešily za nás.

Tank projel kráterem a drtil všechno, co bylo uvnitř. A jel dál.

Přistáli jsme v další díře. Leželi jsme rozpláclí na dně a otevřenými ústy lapali po dechu. Naše maskovací uniformy byly příliš těsné, jako kdyby se nás rozhodly uškrtit.

Drobeček svázal dohromady šest ručních granátů a udělal z nich jeden extra silný protitankový granát. „Já vám dám,“ mumlal při tom. „Nějakej zajebanej stalinovskej potěr bude Drobečkovi bránit, aby se vrátil k Emě!“

Blížil se rachot pásů dalších tanků.

„Už mám toho po krk!“ zavřeštěl jsem.

„Tak pošli Žukovovi telegram, aby s tím na chvíli přestal, že toho máš plný kecky,“ řekl ironicky Legionář. Vysunul hlavu nad okraj kráteru, aby se podíval na blížící se tank.

Tank zastavil. Motor běžel naprázdno a věž s hlavní se otáčela a zkoumala terén. Po chvilce těžký diesel zavyl znovu.

Znovu to hrůzu nahánějící chřestění ocelových pásů. Uslyšeli jsme řinčení a výkřik. Z hlavně vyletěla střela a kulometné hnízdo vyletělo na sloupu ohně do vzduchu.

Drobeček se s vítězoslavnou grimasou rozpřáhl. Neforemný těžký balíček v jeho ruce začal praskat.

„Dělej, kruci,“ zařval Legionář a hypnotizovaně zíral na Drobečkovu ruku.

Trvalo to nesnesitelně dlouho, než granátovou kytku konečně odhodil na cíl a zapadl zpátky do díry.

Vtlačili jsme obličeje do bláta. Exploze nám rvala uši.

Kolem nás se vyrostlo moře plamenů.

„Teď můžem vypadnout, pánové,“ prohlásil Drobeček a na chvilku spočinul triumfálním pohledem na hořícím tanku. Z poklopu střelecké věže visel chlap a nelidsky křičel.

Legionář mu samopalem zavřel hubu. „Nový druh anestetika,“ zamručel.

Poručík Ohlsen vyběhl z lesa jako my ostatní. Hned za ním běželo v chumlu patnáct rekrutů.

Jeden T-34 si jich všiml. Zaplály reflektory a zachytily je v kuželu oslepujícího světla.

„Utíkejte,“ vykřikl poručík Ohlsen. Ale nikdo ho neslyšel.

Z výmolu, do kterého zapadl, viděl, jak červenomodré a zelené stopovky zdvihly patnáct nováčků ze země.

Četař Schneider uháněl ke ztichlým německým liniím. Kousek před ním dopadl patnácticentimetrový tříštivý granát. Oslnivá záře. Četař Schneider dopadl ve třech kusech na zem.

Poddůstojník Grunert a tankový střelec Hauber se octli v zorném poli T-34 kroužícím po bojišti a pátrajícím po cvičných cílích pro své kulomety.

Haubera zasáhla stopovka. Proletěla mu hrudí. Zastavil se, dopadl na tvář a hlasitě zachrčel. Jeho ruce a nohy tloukly o zem. Přejel ho tank. Zapraskaly kosti a zpod těžkých pásů doslova vystříkly cáry masa. Vypadalo to, jako když auto projede kaluží.

Poddůstojník Grunert zůstal zkameněle stát před ocelovou příšerou. Roztáhl ruce, jako kdyby ji chtěl zastavit.

T-34 se důstojně pohupoval na pásech, jako kdyby se chystal ke čtverylce. V kloubu levého pásu visela Hauberova ruka. Jako kdyby mu mávala. Ze dvou předních válců kapala krev.

Grunertovi divže nevyskočily oči z důlků. Motor zařval a zakvičely převody. Válečný stroj se obřadně uklonil.

Grunert zapištěl a dal se do běhu. Upadl. V následujícím okamžiku se přes jeho nohy převalilo padesát pět tun oceli a proměnilo je na kaši. Sunul se po rozervané zemi a vlekl za sebou dva kašovité pahýly.

Zpozoroval ho ruský pěšák, zaklel a poslal mu do zad krátkou dávku. Grunert se s chroptěním svezl k zemi a zůstal ležet. Pěšák mu jen roztříštil rameno.

Poručík Burgstadt, zástupce velitele, zpanikařil a naběhl na minu. Roztrhla mu břicho. Pravá noha mu zůstala těsně pod kolenem viset na několika šlachách. Když ho našli dva ruští pěšáci, dřepěl a oběma rukama si držel břicho ve snaze udržet vylézající střeva. Mezi prsty mu prýštila krev. Ústa měl dokořán, ale nevycházel z nich žádný zvuk.

„Pjos!“ vyštěkl jeden z Rusů a prostřelil mu nos.

„Čort germanskij,“ řekl druhý a probodl hruď devatenáctiletého poručíka trojhranným bajonetem. Udělal to záměrně velice pomalu. Jeho sestru mělo na svědomí SS. Pověsili ji v Charkově. Držel se hesla, které proklamoval Ilja Erenburg: „Zabíjejte, bolševičtí vojáci veliké Rusi! Dejte průchod své nenávisti, střelci Rudé armády! Haste svoji žízeň po pomstě v německé krvi!“

Ušklíbl se na svého druha a křikl: „Davaj!“

Třetí četa pod velením nadrotmistra Dorna pobíhala sem a tam jako stádo zmatených ovcí. Tři T-34 po nich zahájily palbu.

Snažili se krýt v jedné z jam namačkaní jeden na druhého. Od okraje lesa k nim vyrazila ruská pěchota.

Četař Dorn úsečně zavelel. Tři kulomety začaly po Rusech pálit. T-34 po nich vystřelil několik tříštivých granátů.

Postavili se a zdvihli ruce nad hlavu, nedbali na četařovy výhrůžky, že je dá do hlášení pro zbabělost.

Ruští pěšáci se postavili také. Zdvihli samopaly a udělali si z vyděšené třetí čety cvičné terče. Přestali, až dopadl poslední muž.

„Teď víme, co můžem čekat,“ řekl Dědek. „Zbývá jen jedno: dostat se co nejrychlejc zpátky na čáru a postřílet všecko, co se nám postaví do cesty!“

Josef Porta seděl na okraji zákopu, v ruce velkou plechovku piva. Poučoval Drobečka o spojitosti mezi hovězím a zvýšenou potencí. Přednášku podbarvoval výmluvnými gesty, aby Drobeček pochopil, co znamená slovo potence. Přerušila ho dlouhá, dunivá salva ze stovek děl.

Byla to tak gigantická rána, že Porta i s plechovkou přistál Drobečkovi na hlavě. Drobeček seděl se zkříženýma nohama na dně zákopu.

Během několika málo minut byl celý zákopový systém k nepoznání.

Z nebe se vyrojily záplavy střemhlavých bombardovacích letadel. Vybuchly napalmové bomby. Ruské dělostřelectvo chrlilo z lesa do německých linií smrt a zkázu.

Země přestala existovat. S ní nebe, slunce, tráva. Ze světa zbyly jen výbuchy, výkřiky, řev, sténání a vřískot. Mrtví se znovu a znovu vznášeli do vzduchu.

Kolem živých a mrtvých svištěly tisíce granátových střepin.

Divize přestala existovat.

KAPITOLA 15

PARTYZÁNI

DVACET sedm kilometrů jihozápadně od původní německé frontové zóny stály pozůstatky páté roty. Někteří muži z těch zbývajících dvanácti vojáků seděli, jiní polehávali. Byli to: poručík Ohlsen, Tlusťoch, Porta, Drobeček, Legionář, Dědek, Bauer, Prušák, Stein, Heide, Trepka a já.

Drobeček žvýkal mladou větvičku a pokoušel se tím zahnat palčivou žízeň.

Poručík Ohlsen zestárl za jednu noc o deset let. Jeho zapadlé oči podlité krví strnule hleděly do prázdna.

„Dvanáct mužů,“ zasténal. „Z dvou set pětadvaceti! Co ted’ proboha budeme dělat?“ Vrhl na nás zoufalý pohled.

„Poručíku!“ vyrazil ze sebe Tlusťoch. „Dovolte mi předložit návrh.“

Poručík Ohlsen mávl rukou v unaveném gestu. „Ven s ním, rotmistře.“

„Navrhuji, abychom společně přešli k Rusům!“

Drobeček vybuchl smíchy. „Hele, našeho velícího poddůstojníka ta válka nějak zmohla,“ zakřičel na Legionáře sedícího na vývratu. „Myslí si, že od Ivana dostane lehárokúru!“

„Buďte tak laskav a zavřete hubu, desátníku!“ načepýřil se Tlusťoch.

Drobeček se mu otevřeně zašklebil do obličeje.

„Tímdle návrhem ses zbavil veškerejch práv mi velet, ty tlustý prase, mně ani nikomu jinýmu tady, jasný?“

Tlusťoch polkl. Obrátil se k poručíkovi Ohlsenovi. „Poručíku, žádám aby byl tento muž okamžitě postaven před válečný soud za vzpouru!“

„Vrať se na zem, Tlusťochu,“ vložil se do toho Julius Heide, „a zamysli se trochu. Ale jestli o to tak stojíš, Drobeček a já ti zřídíme válečný soud jedna dvě. Větví je tady habaděj.“

„Poručíku, tohle je vzpoura!“

„Mýlíte se, rotmistře,“ odpověděl mu ostře Ohlsen.

„Pravda je ta, že svým návrhem přeběhnout k nepříteli jste se provinil hned ve třech bodech proti vojenskému řádu, za což vás porota tohoto mužstva může poslat na šibenici.“

Tlusťochovi spadla čelist.

Drobeček se zašklebil a pošimral ho za uchem. „Už se těším, jak budeš kvičet, až tě budu věšet, bachratče.“

„Nech ho, Drobečku,“ řekl Dědek. „Vždycky to byla svině. Teď navíc zbabělá. Vyřídíme si to s ním, až se jestli se – vrátíme zpátky.“

Ohlédl se k vojenské trase, po které se Rusové valili k západu na Lvov – Brest – Litevsk a Toločino. Znělo to jako bouřka. Rachot tanků, řvaní motorů, chřestění pásů a ržání koní. Vzadu artilerie s duněním dalekonosných děl. Blíž a blíž.

Porta s Drobečkem našli velitelské skladiště, ale zůstalo toho jen málo: čtrnáct plechovek piva, devět balíčků sucharů; pár rozmáčených sušenek a kočka. Z kočky se všem zvedal žaludek, s výjimkou Drobečka a Porty, samozřejmě. Drobeček si posunul tvrďák z čela a pohrdavě se usmál.

„Šak vy přijdete k rozumu, slečinky.“ Mávl rukou k lesu. „Támhle to chrastí má takovejch sto kilometrů a je v něm plná prdel partyzánů. Za pár dní budete šilhat hlady. Budete chodit s otevřenou hubou a myslet jen na to, kde sežrat nějakou čičinku.“

„Ty hovado,“ vykřikl Trepka, každičký rys jeho uhlazené tváře mu pokroutil hnus. „Jak mohli někomu jako tobě dovolit nosit uniformu, nemluvě o zbrani, je mi naprostou záhadou.“

Drobeček se otočil na obrtlíku a zasyčel: „Ještě jedno slovo, chlapečku, a je po tobě. Panimaješ, mrňousi?“

Trepka zbledl, vrhl po Drobečekovi nenávistný pohled a něco nesrozumitelného zamumlal. Hmátl po pistoli, ale potom si všiml Heideho hadího pohledu, a vzdal to.

„Nerozdělíte zásoby poručíku?“ zeptal se Drobeček a hodil pytel poručíkovi Ohlsenovi. Kočku držel v ruce jako zabitého králíka.

Poručík přikývl. Rozdělil zásoby na dvanáct stejných dílů a šel tak daleko že jsme všichni dostali čtvrtinu sušenky.

Když byly zásoby rozděleny, Drobeček nás jednoho po druhém změřil pohledem. Zatočil kočkou nad hlavou.

„Takže nikdo z vás nemá zájem ani o kousek týhle micinky?“

Nikdo neodpověděl.

„Jak chcete, rozmlsanci,“ pokračoval, „ale ať nikoho z vás ani nenapadne pak za mnou dolejzat a žebrat o stehýnko.“ Vytáhl z kapsy tabatěrku. „A tady máme tabáček, každý ráno ubalím dvanáct retek a kdo bude chtít, může si přijít. Ale ne, abyste si mě pletli s Ježíškem. Není to dárek, ale půjčka. Za každou celou dostanu čtvrtinu navíc!“ Výhružně zamával pěstí. „A pro vaši informaci, todlencto je můj právník a todlencto,“ zdvihl druhou pěst, „vykonavatel a počítejte s tím, že exekuce následuje vzápětí. Panimaješ?“

„Kolik máme munice?“ zeptal se poručík Ohlsen a zdvihl oči.

„Kurevsky málo, pane poručíku,“ odpověděl Porta a udělal žabku na jezírku. Oblázek se pětkrát nebo šestkrát odrazil od klidné hladiny. „Ale na kulku do hlavy pro každýho z nás by to mělo stačit.“

„Ty kecy si nech od cesty,“ vybuchl Ohlsen. Přistrčil Dědkovi tři bedýnky s municí. „Tyhle jsou plné. Co kulomet? Rychtyk?“

„Jo,“ odvětil úsečně Dědek a zašoupal nohama, jako kdyby se k smrti nudil.

„Slyšíte to!“ zahulákal Porta. „Tři bedny prachu a opravdickej kulomet! Jestli tuhle válku nevyhrajem, tak nemáme právo říkat si Teutoni, potomci Nibelungů.“

Poručík Ohlsen předstíral, že Portovy posměšné řeči neslyší. Obrátil se k Dědkovi: „Jaké další zbraně máme?“

Dědek šťoural větvičkou do mraveniště.

„Tři samopaly, z toho jeden rusáckej. Sedmnáct ručních granátů. Jeden plamenomet a jeden minomet bez střeliva,“ odpověděl mechanicky Dědek.

„Svatá panenko ze Sankt Pauli!“ zajásal Porta a řehtal se na celé kolo. „S tím se ubráníme celý armádě! Jen aby se naši nedomákli, jak jsme nebezpečný, jinak zdrhnou i před náma!“

„Zavřeš konečně tu svoji nevymáchanou držku?!“ zařval Ohlsen. „Tyhle kecy nám hovno pomůžou. Co kdybys nám namísto toho poradil, jak se přes partyzánské území dostat zpátky k německým liniím? Někde musí být nová fronta.“

„Promiňte, že vám do toho zasahuju,“ ozval se Drobeček, „ale řekl bych, že fronta se teď tvoří někde kolem Berlína.“

„To jsou protistátní řeči!“ vykřikl Trepka. „V souladu s führerovým rozkazem číslo osm žádám ustanovení válečného soudu!“

„Jste normální, Trepko? Vy si opravdu myslíte, že tady, za ruskými liniemi, máme na takové nesmysly čas?“

Trepka srazil podpatky a s fanatickým leskem v očích zakokrhal: „Pane poručíku, jedná-li se o šíření poraženeckých nálad nebo zradu může každý německý voják, bez ohledu na hodnost, žádat ustanovení válečného soudu!“ Podal Ohlsenovi písemné udání na Drobečka.

Poručík Ohlsen ho mlčky přečetl a roztrhal. Trepka stál před ním sebejistý a rovný jako pravítko. Ohlsen ho zpražil pohledem.

„Na vašem místě bych na tohle udání rychle zapomněl. Zdá se, že se představou válečného soudu zabýváte už delší dobu.“

Drobeček seděl na pahýlu stromu mezi Portou a Legionářem. Vyskočil a na lesy zařval: „Uvidíme, jak moc se našemu generálskýmu holátku bude chtít hnát Drobečka před soud, až nás sebere Ivan. O tom tvým krysáckým hlášení jsem beztak věděl, od Julia Židojeda.“

„Přestaň hulákat!“ napomenul Drobečka ostře Ohlsen. „Nebo pofičíme do Kolymy, ani se nenadějem.“

„Saperlotte!“ zafuněl Legionář. „To radši Saharu než Sibiř.“

„Jdi se bodnout s tou tvojí Saharou, Sibiří a čert ví čím ještě. Josef Porta má namíříno na Bornholmerstrasse v Berlíně.“

„A jakpak se tam chce Josef Porta dostat?“ opáčil posměšně Ohlsen.

„Půjčíme si od Ivana náklaďák. Lepší než pěšourem,“ odpověděl nenuceně Porta.

Poručík Ohlsen se podíval na Dědka a zavrtěl hlavou. Dědek pokrčil rameny.

„Šílenství,“ zamručel.

Porta se postavil, hodil si samopal na rameno a vykročil do lesa.

Drobeček si naložil bedýnky s municí a jako věrný pes ho následoval.

Poručík Ohlsen znovu zavrtěl hlavou. „V zástupu za mnou!“ zavelel.

Dlouhé hodiny jsme se prodírali houštinami jehličnaté severské džungle. Povykovali jsme, nadávali, prali se mezi sebou, ale pud sebezáchovy a strach z toho, co by nás čekalo, kdybychom se dostali Rusům do rukou, nás poháněl dál.

Porta s Drobečkem a jejich neomylný vlčí instinkt nás vedl přes křoviska a bažiny, až jsme čtvrtého dne po nepředstavitelných útrapách před sebou spatřili několik ohňů.

Vyděšeně jsme se skrývali mezi borovicemi a krom Porty s Drobečkem nebyl mezi námi nikdo, kdo by netoužil po tom držet se od ohňů co nejdál. Nakonec poručík Ohlsen před Portou s Drobečkem kapituloval, ačkoli je v hloubi duše musel oba považovat za šílence.

„Kde jsou ohně, tam jsou Ivani,“ vysvětloval Porta, „a kde jsou Ivani, tam jsou náklaďáky. A náklaďák se nám šikne, nebo ne? Pojďme, Drobečku, omrknem to.“

Zmizeli ve tmě. Dědek s poručíkem Ohlsenem nadávali jako dva špačci.

Když se po dvou hodinách vrátili, dřepli si do vysoké trávy k našim ležícím postavám. Drobeček si posunul bouřku z čela. Doslova zářil nadšením.

„Škoda, že sme se nepotkali dřív, Josefe Porto. Jen si představ, co všecko bysme spolu na takovým Reeperbahn dokázali. Ty bys balamutil a Drobeček mydlil.“

„Skvostný vozítko,“ zamumlal Porta.

„O čem to mluvíte?“ zeptal se netrpělivě poručík Ohlsen.

„O terénním ótéčku nacpaným kanystrama s takovou spoustou benzinu, aby nás dovezlo až na Bornholmerstrasse!“

„A posádka?“ zeptal se poručík Ohlsen s pohledem upřeným do temných korun stromů.

„Nestojí za řeč,“ řekl Drobeček ohánějící se po komárech. „Osm podělanejch tatarů, co dřepěj kolem uhelný pánve a nasávají. Panimaješ?“

„Maj v sobě nejmíň tři litry vodky,“ řekl Porta, „co čmajzli některýmu ze svých provianťáků, to je jistý.“

Drobeček se tiše zasmál. „A teď tam sedí a chlemtají, jako kdyby bylo po válce. Vsadím se, že vím, co si myslí: Němčoury, tu nacistickou chátru, jsme svinským krokem zahnali zpátky do Polska.“

Porta se nahlas zasmál. „A, my jim tu jejich obrněnou krasavici šlohnem rovnou pod nosem. Z toho se poserou!“

Chvíli jsme leželi a nic neříkali. Člověk až cítil, jak všichni usilovně přemýšlejí.

Porta si ubalil papirosu.

Poručík Ohlsen se po chvilce postavil. „Tak jo, jdem si pro něj.“

A za nepřátelskými liniemi, mohlo začít jedno z těch nesčetných dramat, o kterých se oficiální hlášení nikdy nezmiňovala. Jedinými důsledky těchto střetů byla jména vyškrtnutá ze seznamu důstojníků a mužstva.

Desátník Vasilij Rostov a tankový střelec Ivan Skoljenkij z třicáté čtvrté tankové brigády si šli ke svému spanilému, nově nabytému transportéru pro pár kousků uzeného skopového, když jim hrdla sevřely ocelové prsty.

Svět před jejich očima pomalu pohasínal a novému armádnímu vozidlu jakoby narostla křídla. Vasilij ještě stačil přiložit ruku ke krku a dotknout se ruky, která ho škrtila. Potom umřel.

Ivan před sebou uviděl své dvě děti. Přelud trval jen chvilku. Chtěl na ně zavolat, ale jeho ústa nevydala ani hlásku. Trochu zaškubal nohama. Legionář zesílil stisk. Ivan byl mrtev.

Porta s Drobečkem si na černé tankistické kabáty rychle navlékli blůzy obou mrtvých, nasadili si ruské přilby a vyměnili si se zbytkem oddílu několik spěšných instrukcí. Nato jsme se všichni připlazili k ohýnkům, kolem kterých se rýsovaly siluety zbylých členů posádky.

„Job tvoju mať,“ zaklel hlasitě Porta.

Rusové kolem ohně se zasmáli. Jeden z nich zavolal:

„Pohněte s tím. Čekáme.“

„Hned to bude, chlapečku, hned to bude,“ zašeptal Legionář. „za chviličku budeš doma v zahradě Alláhově!“

Připlížili jsme se z kouřící strany uhelné pánve v naprosté tichosti jako hejno zmijí. Julius Heide si nachystal ocelovou smyčku. Legionář si masíroval zápěstí ruky, ve které držel maurskou dýku. Dědek zkoumavě obracel v ruce krátkou zákopovou lopatku. Každý si naposled ohmatal svoji osobní zbraň.

Ve světle ohýnku se zableskly čepele lopatek a nožů. Když se zabodly do těl tankových střelců, ozvalo se žaludek zvedající chroptění.

Julius Heide skočil po četaři. Vrazil mu obličej do žhavých uhlíků a pustil oběť teprve tehdy, až se přestala hýbat.

Poručík Ohlsen začal zvracet.

Celé se to událo neuvěřitelně rychle a v naprosté tichosti, bez nároku na hrdinství. Užasle jsme zírali na mrtvoly ruských tankistů. Jeden z nich držel v ruce kus chleba. Druhý převržený ešus. Zelí se mu rozlilo po prsou.

„Jediné oko nezůstane suchý, až do vsi dorazí zpráva o jejich hrdinské smrti,“ odříkal s úšklebkem Stein. Špičkou boty dloubl do četařovy mrtvoly.

Dědek seděl na zemi a kolébal se jako dětský koník, hlavu v dlaních. Byl bledý jako mrtvola. Jeho zakrvavená lopatka ležela opodál. Poručík Ohlsen zvracel žluč.

Ti dva si na to nikdy nezvykli.

Drobeček s Portou pustili zabité vojáky z hlavy a skočili do zánovní obrněné mašiny. Porta za volant. Drobeček za kulomet.

Když Julius se Steinem zjistili, kolik je na voze zbraní, z korby se ozýval jeden nadšený výkřik za druhým. Transportér byl plný munice – pro dva kulomety a jeden z těch jedinečných ruských minometů.

Porta zakvičel radostí a túroval motor, až se hory třásly. „Tomu říkám extrovní kočár, ha?“ rozplýval se. „Takovej nenajdeš v celý německý armádě!“

Ohlsen s Dědkem byli v tu ránu v transportéru.

„Ty ses dočista pomátl, chlape!“ zanadával Ohlsen. „Tenhle randál je slyšet až k trase. Okamžitě tomu uber!“

„To nepůjde, pane poručík,“ zahulákal Porta. „Ivan ještě žádnej tichej motor nevyrobil. Takovej randál dělaj všecky jeho mašiny.“ Udělal otočku. Pásy zachřestily po vyhaslém ohništi a mrtvolách tankistů. „Ivane Smradoviči, tady Josef Porta, z boží vůle desátník Hitlerovy poražený armády!“

Šlápl na brzdy. Pod pásy to zamlaskalo a do vzduchu vyletěly kusy hlíny. Když zapnul reflektory, poručík se znovu rozječel.

„Vypni ta světla, chlape, a hlavně drž hubu, to je rozkaz!“

„Ale pane poručík, jestli udělám, co mi nařizujete, tak se daleko nedostanem. Teď už nejsme podělaný Němčouři, ale nebojácní Ivani. Vyhráli jsme válku, roznesli nácky na kopytech a zahnali je až do Polska. Za chvíli budem v Berlíně, kde maj opravdický porcelánový hajzlíky. Tak co bysme jeli potmě a drželi huby, gospodin poručík? Světla na plný pecky, plnou prdel světla! Matička Rus se raduje! Vítězství je naše! Proletariát je neporazitelný! Ať žije tatíček Stalin! Job tvoju mať!“

Poručík Ohlsen se podíval na Dědka a ukázal si prstem na čelo. Myslel si, že se Porta zbláznil.

Porta řídil jako posedlý a těžký transportér se řítil nocí. Seděli s Drobečkem v řidičově kabině, na sobě ruské kabáty a na hlavách ruské přilby. Tu a tam jsme míjeli tábořiště, to když byla cesta příliš úzká a my nemohli nikam odbočit. Porta jen šlápl na plyn a zdvihl zaťatou pěst v pozdravu novodobých ruských bohatýrů, a vousatí, divoce vyhlížející a zpola uniformovaní mužové na nás mávali, hulákali a máchali zbraněmi nad hlavou.

„Uráá Stalin! Ať žije Rudá Armáda!“ vykřikovali vítězstvím opilí partyzáni za naším transportérem.

„Do Varšavy a Brest-Litevska!“ hulákal na ně Porta.

„Pryč s Germanskij! V Berlíně se budem umejvat a srát do beden z porcelánu!“

„Odlož nám tam jednu, brat gospodin,“ povykovali za námi na rozloučenou partyzáni.

Transportér rachotil nekonečným lesem a hodiny ubíhaly v monotónním řinčení pásů. Když jsme přes den zastavili, zamaskovali jsme transportér tak, že jste od něj mohli stát metr a neviděli ho. Polovička dřepěla na stráži u kulometů a minometu a polovička spala.

Někde v hloubi toho lese měla zatím partyzánská jednotka pod velením poručíka Rudé armády plné ruce práce s něčím, co by se dalo nazvat válečný soud. Padla jim do rukou mladá Ruska, původem odněkud od Volhy. Děvče si do té doby vydělávalo úřednickými pracemi na byt a stravu v německém štábu pluku. Potom vypukla ofenzíva. Chaos. Panika. Že si na ni nikdo ze štábu nevzpomněl zřejmě nebyla náhoda. Takových jako ona byla všude spousta. Červené prýmky důstojníků dělostřelectva na tyhle dívky spolehlivě zabíraly. Poslední věc, kterou ve vesnici zahlédla, bylo mračno prachu zdvihající se za odjíždějící kolonou.

Rychle si sbalila věci do několika pytlů, přehodila si je přes rameno a vydala se po vojenské trase na západ. Kolem ní pochodovaly proudy německých vojáků pod knutou všudypřítomné a nelítostné vojenské policie. Padala. Vstávala. Klopýtala. Plakala. Několik kilometrů se směla držet třmenu jednoho krajana, kozáka.

Potom kozák zrychlil a ona už s ním nedokázala držet krok. Klopýtla a upadla. Kůň se vzepjal, kozák se ohnal bičem, zařval „Ničevo!“ a plivl po ní. Popohnal koně a odcválal po válečné trase i se sluncem odrážejícím se na červeném dýnku jeho brigadýrky. Krátký úsek se vezla na náklaďáku polní kuchyně. Nějaký poručík ji vyhnal. Než se nadála, na magistrále se objevili vojáci její země. Utekla se schovat do lesa, v němž měla více nepřátel, nepřátel o mnoho nebezpečnějších, než byli ti na trase.

Dlouhé hodiny seděla v houští a strachem se neodvažovala pohnout.

Časně zrána vběhla do rukou dvěma zarostlým partyzánům. Dotáhli ji před poručíka–gardistu Turjece, velitele oddílu. Byl to vysoký, štíhlý muž, premiant třídy vojenské akademie v Omsku. Ve čtrnácti letech udal svoji matku za protirevoluční názory. Zabil ji padající kámen v Sib-Chicagu poblíž Novosibirska.

Když vedoucí komsomolské jednotky Pjotra Turjece zpravilo matčině smrti, Turjeca jen pokrčil rameny. „Má, co si zasloužila.“

Byl inteligentní, fanatický a uměl se rychle se rozhodovat.

Když uviděl, jak dva jeho muži vedou Marju do tábora, okamžitě zaregistroval její wehrmachťácké ponožky, šedý svetr se zeleným lemováním a charakteristický zelený šátek.

Na tváři se mu objevil ledový úsměv.

„Zrádce!“ zasyčel. Plivl jí do tváře a praštíl jí beranicí. „Jak se jmenuješ? Co tady hledáš? Odkud jsi přišla?“

Ta rána ji dodala odvahy. Probudila v ní příznačnou urputnost jejího lidu. Olízla si krev tekoucí po tváři; její krásné oči se zúžily.

„Porodila mě máma, ty hňupe!“ zavřeštěla mu do tváře. „A utíkám před Němci. Ty, který se schováváš v lese a zabíjíš ze zálohy, zřejmě nemáš ponětí o tom, co se ted’ v našich vesnicích a na cestách děje!“

„Tak takhle to chceš hrát, holčičko?“ Zavolal si svého zástupce, štábního četaře Igora Poltoněka, malého Kalmyka, kozáka, který si vždycky dopřál toho, nač měl právě chuť, bez ohledu na kohokoli a cokoli. Srazil před poručíkem podpatky a zasalutoval.

„K vašim službám, gospodin lejtěnant!“

„Postarejte se o tu děvku,“ zavrčel poručík na kozáckého poddůstojníka s nohama do O. Poltoněk se spokojeně, spiklenecky ušklíbl a dívku odtáhl.

Mlátili ji. Zlomili ji dva prsty. Muchlali se s ní.

„Tak tys na nás chtěla donášet svým německým přátelům, Marusjo?“ zašeptal Turjeca.

„Nět,“ zasténala dívka.

„Chtělas nás špehovat?“ sykl a divže ji nezakroutil krkem. Chytil ji za prsa a zmáčkl tak silně, až vykřikla.

„Kurvila ses s frickama, ty zrádná svině.“ Kopl do ní.

Servali z ní šaty. Přehodili ji přes větev. Visela tam jako pytel brambor, zatímco oni jí nožem nařezávali kůži a vtírali do drobných řezných ran sůl.

Potom ji sundali.

Přiznala, že zaprodala svou vlast. Vrazila Rudé armádě nůž do zad. Vysmívala se tatíčkovi Stalinovi. Táhla s Vlasovci.

Přinutili ji pít. Lili jí vodku z láhve na obličej. Poručík krčil rameny.

„Dělejte si s ní, co chcete.“ A odešel.

Kalmyk Igor Poltoněk se na ní vrhl. „Marusjo!“ sípal. Když se ukojil, vypálil ji rozžhaveným hřebíkem na čele hákový kříž.

Odřízli jí všechny vlasy a hodili je do ohně. Potom ji poplivali a odešli.

Když za úsvitu vyrazili na cestu, jednoduše ji tam nechali ležet. Turjeca se Igora zeptal, jestli je mrtvá. „Jo,“ zalhal Kalmyk. Myslel si, že ve vlhkém lese brzy umře, ale neumřela. Narodila se u Volhy a lidé z toho kraje jen tak snadno neumírají.

Když přišla k sobě, v třeštící hlavě jí tepala jediná myšlenka: než zemře, musí zabít Kalmyka Igora.

Vrávoravou chůzí, vzlykající, se vydala na cestu. Instinkt ji vedl na západ.

Třetí den ji zastihl sedící na vyvráceném stromě, jak se modlí a prosí o vlastní smrt. Nejhorší bolesti zmizely a spálené čelo přestalo štípat, avšak dolehla na ni nesnesitelná, smrtelná únava.

Aby utišila žízeň, žvýkala výhonky stromů. Žvýkání bylo bolestivé, protože měla od ran rozviklané zuby a opuchlá ústa.

Najednou zaslechla zavrčení a v tentýž okamžik jí hrdlo sevřely něčí prsty a stáhly ji z kmene. Zkamenělá strachem zírala do Drobečkova špinavého loupežnického obličeje vyčuhujícího zpod ruské přilby.

„Baba!“ zařval. „Baba s cejchem na hlavě!“ „Hňupe!“ zasyčel Dědek, který se, následován Legionářem, mezitím připlazil z houští. „Dyť tu chudinku udusíš! Pusť ji!“

Drobeček se postavil a pomohl Marji vstát. Samozřejmě přitom přejel rukama po jejím dobře stavěném těle, které namísto šatů pokrývaly jen cáry.

„Svatá matko Kazaňská,“ rozplýval se Drobeček. „Fajnová micinka!“ Mrkl na Dědka s Legionářem. „Hodíme si kostkou, kdo na ni hupsne první, he?“

„Prase,“ okřikl ho Dědek. „Zavedeme ji k Ohlsenovi.“ „Klidně ji obstarejte první vy,“ nabídl jim velkoryse Drobeček. „Vsadím se, že už se nemůže dočkat.“

„Zavři hubu. Jestli se jí dotkneš, tak tě odprásknu.“ Dědek varovně zvedl hlaveň samopalu.

Drobeček nešťastnici ohmatával jako slípku, které se chystáte odseknout hlavu.

„Šmarjá, ještě chvilku a chytne mi opasek,“ zafuněl roztouženě. „No tak, Dědku, buď kámoš a nechej chudáka Drobečka trochu si zašpásovat. Nadřel se na to dost. Proč jste na mě všichni tak zlí? A ten dopis od mojí matky – tý děvky, to už si zapomněl?“ dodal.

„Prostě se jí nedotkneš,“ rozhodl Dědek. „Poručík ji musí vyslechnout.“

„V pořádku,“ nedal se odradit Drobeček, „no tak s ní uděláme předběžný vyšetření. Jako to dělaj policajti, když někoho seberou, aby ho trochu načali, než si člověka vemou fakt do parády.“

„Nezkoušej to na mě, Drobečku. Přestaň kecat a šlapej!“ Když zapadli do smrkového lesa, Drobeček znenadání vztekle zařval: „Job tvoju mať!“

Marja hystericky zapištěla. Dědek se vyděšeně otočil.

„Ta kurva nemá kalhotky. Zrovna sem to prověřil.“

Otočil se zpátky k dívce a zazubil se. „Tak co, zahraješ si s Drobečkem na moj ljubimyj, he?“

„Nech těch sviňáren!“ zaprskal Dědek a pohrozil Drobečkovi samopalem. „Její kámoši partyzáni můžou být někde poblíž a ty myslíš jen na to jedno!“

Krytí Dědkovým samopalem napochodovali do tábora.

Když Porta zaregistroval Marju v rozedraných šatech a Drobečkův chlípný výraz, významně hvízdl. Než ale stačil říct, jak to vidí, Drobeček zatroubil:

„To je matrac, co, ty polstry a vůbec, he? A nemá majtky! Prdel pod těma hadrama má vyšklebenou jako prasnice, když začuchá kance. Opravdickej kus. Jako stvořenej pro mě.“

Poručík Ohlsen vyskočil. „Co jste jí provedli?“ podíval se přísně na Dědka.

Dědek na něj upřel své klidné modré oči. Neodpověděl.

Poručík Ohlsen zahanbeně sklopil hlavu. „Promiňte, Beiere. Přirozeně k ničemu nedošlo, když jste tam byl vy.“ Neohrabaně natáhl k Dědkovi ruku. Dědek ji přijal a se smutným úsměvem stiskl.

Dívka byla podrobena výslechu.

Zpočátku jí vyhrožovali. Svastika vypálená na jejím čele ale mluvila jasně. Nebylo důvodu pochybovat o pravdivosti jejích slov.

Mluvila přerývaně. Převyprávění toho, co se jí přihodilo, jí zabralo hodinu a půl.

„Kde jsou ti partyzáni teď?“ chtěl vědět poručík Ohlsen. Marja ukázala k východu. „V ljesu.“

„Je jich hodně?“ zeptal se Dědek.

„Da, „Marja pokývala hlavou. „Vy rychle pryč. Davaj, davaj! Spát ne!“

„Ne,“ řekl poručík Ohlsen. „Jedem!“

Dívku jsme usadili mezi Portu a Drobečka a přes čelo jí přetáhli ruskou pěšáckou lodičku. S šikmýma očima vypadala jako mladý kavkazský voják.

Julius Heide jí podal samopal.

Když ucítila v rukou chladnou ocel, na tváři se jí objevil krutý úsměv. „Udělat pomsta. Zastřelit Kalmyk Igor. To a nic jinak,“ řekla lámanou němčinou.

Porta pokrčil rameny.

„To je ten poslední, koho bych ti radil hledat, holka, zvlášť když seš teď s náma. Umírala bys hodně pomalu, počítám tak dva tejdny.“

Dlouhé hodiny jsme se prodírali úzkou lesní cestou. Marja nám při každé zastávce vyprávěla svůj příběh. Vyprávěla nám věci, ze kterých jsme začínali vidět rudě.

Poručík Ohlsen ji vždycky přerušil a hnal nás dál. Co se přes nás přehnala ruská ofenzíva, stal se z něj jiný člověk. Neměli jsme se ani kdy vychcat.

„Třese se na plech,“ zavrčel Porta.

Ale nebyla to pravda. Poručík Ohlsen po hrdinství netoužil.

„To jeho postrkování mě pěkně sere,“ zamručel Heide. „Jediný vysvětlení je, že si chce kolem krku pověsit nějakou cínovou sračku.“

Uprostřed našeho reptání k nám přistoupil Ohlsen a svalil se vedle nás na zem. Jako kdyby slyšel, o čem jsme si povídali, řekl:

„Asi si myslíte, že se honím za medailí. Ale tak to není. Jen se chci dostat ven z tohohle zatracenýho lesa. Existují jen dvě věci, které mě ženou kupředu: stesk po domově a touha přežít.“ Vytáhl z náprsní kapsy peněženku a podal nám malou fotku. „To je Inge a Gunni, moje žena a můj kluk. Je mu sedm. Naposledy jsem ho viděl před třemi roky.“ Plivl na zem. „Jak vidíte, můj spěch pramení z čistého sobectví. Z týhle zkurvený země se sám nikdo nedostane.“

Chvíli jsme seděli a mlčeli. Zdálo se, že čeká, že něco řekneme.

Heide začal tiše broukat:

Dlouhá je cesta domů

Dlouhá, předlouhá…

„Můžete mi být k užitku stejně jako já vám,“ pokračoval poručík Ohlsen. „Máme na vybranou. Zhebnout jako otroci v nekonečný tajze, nebo se s pomocí druhých dostat domů. Žádný bombastický kecy o boji za Führera a Velkoněmeckou říši. Jediné, o co nám jde, je dostat se domů. Hlavně nechcípnout v nějakým zasraným lese.“

Porta zdvihl oči.

„Přežít to chceme všichni, o tom nikdo nepochybuje! Stejně jako to chtějí přežít naši kolegové na opačný straně. Ale zmákne nás to jen pár.“

„To protože jsme hovada z hovad narozenejch a chovanejch na porážku,“ řekl Legionář. „S tím rozdílem, že máme o něco málo vyvinutější pud sebezáchovy než ostatní spoluhovada. Jsme jako vlci rafající po noži, který je stejně zapíchne.“

„Řekl bych, žes na to kápnul,“ pokýval hlavou Heide. „Jsme stádo dobytka. Příliš zbabělí, abychom se na to vysrali.“

„Ne!“ zařval poručík Ohlsen. „To je přesně ta chyba. Musíme uvažovat a chovat se tak, jako uvažuje a chová se SS, když jde o Hitlera, jako se chovají strážné oddíly NKVD, když myslí na Stalina. S tím rozdílem, že objektem našeho snažení, našich pocitů je nezlomná vůle přežít, děj se co děj. Musíme být připraveni se těmi lesy a horami třeba i prohryzat, abychom se dostali domů!“ Setřel si pot z čela a nakopl ocelovou přilbu.

Dědek se zhluboka nadechl.

„Nechci vám brát iluze, ale nemyslím si, že se někomu z nás podaří vrátit domů. Na mě čeká dílna, žena a tři děti, ale já vím, že už mě nikdy neuvidí.“

Poručík Ohlsen popadl Dědka za blůzu a přitáhl ho k sobě. „Takhle nesmíš uvažovat, Dědku,“ zašeptal skoro až prosebným tónem. „Tady uvnitř musíš věřit, že se domů dostaneme. Je skoro po válce. Musí být. Rusové si s námi dělají, co se jim zlíbí. Naši rekruti stojí za hovno. Máme nedostatek zbraní. Munice. Benzinu. Drancujeme, abychom se najedli. Vojenská policie nás honí jako psy. Doma nám bombardujou domy a naši italští spojenci jsou na tom stejně jako my tady. Je to jen otázka několika týdnů nebo měsíců a celý tenhle prasečák se zhroutí jako domeček z karet.“

„Jo, a potom ke slovu přijdou superřezníci,“ řekl posměšně Legionář. „Protože na kom jiným, než na nás, vojácích, se vítězové asi tak pomstí? Snad si nemyslíte, že přežijem jen proto, že válka skončí? Naženou nás za ostnatej drát a nechaj nás vyhladovět, až se začnem navzájem požírat.“

„Ne, to se nestane!“ vykřikl Ohlsen. „To neudělají.“

„A kdo je zastaví?“ zeptal se Julius Heide.

„Můžou nás použít,“ bránil své představy zoufale Ohlsen.

„Hovno,“ řekl Legionář. „Kdo by chtěl zaměstnat takový opotřebovaný, hladový zabijáky, jako jsme my? Jsme pro ně jenom přítěž. Čím dřív budem prdět do hlíny, tím líp. Zapomněli jsme totiž makat.“

„To není pravda!“ zařval Ohlsen. „Nemůže být. Já se hned zítra můžu vrátit do kanceláře. A jak rád! Stejně jako tady Dědek do svého truhlářství.“

Legionář pokrčil rameny a vyfoukl prach z uzávěru svého samopalu.

„Zůstaňte v armádě jako já. Máte co jíst, kde spát, co na sebe, prachy na chlastání mimo službu a taky to hlavní: okamžitou smrt, když vás to přestane bavit.“

„Armáda, fujtajbl! Nic pro mě,“ pravil povzneseně Porta. „Prdel nad vodou udržím i bez týhle všivý bandy.“ Zamlaskal, zdvihl prst a rozhlédl se, jako kdyby se nám chystal sdělit státní tajemství. Potom spikleneckým hlasem pokračoval: „Víte, co udělám? Pochytám pár šlapek, tak jako lovci lebek chytaj dezertéry, potom jim zkopu šunky a uložím si je do nějakýho nóbl bordelu – kterýmu budu šéfovat, samosebou. Uvědomujete si, kolik vám takový kundy můžou vydělat?“ Hřbetem špinavé ruky si přetřel ústa a posunul si hedvábný cylindr z čela. „To budou časy, pánové! Už teď cejtím, jak se věci dávaj do pohybu!“

„Prase,“ ušklíbl se Ohlsen a uplivl si.

„Pročpak, pane poručík?“ zeptal se nechápavě Porta, odháněje cylindrem komáry. „Holkám to nevadí, tak proč si z oboustrannýho potěšení neudělat výnosnej obchod? Je jen pár ženských, který by si tuhle profesi nechtěly vyzkoušet. Jenom k tomu nemaj odvahu a příležitost.“

„Ježíšikriste!“ zavyl Drobeček. „A mohl bych ti dělat vyhazovače? Ani mě nemusíš moc platit, jenom dyž si budu moct vyzkoušet zboží, jak to na mě přijde.“

„A to bude často, he?“ nadhodil Heide.

„Přiměřeně.“ Drobeček rozvážně pokýval hlavou a olízl si rty. „Kdybych věděl jistě, že je na Sibiři dost kund, vrazil bych si oba palce do prdele a dojel tam na loktech, ani bych v Omsku nemusel přesedat!“

Načež nám Porta ve vší vážnosti začal přidělovat posty ve své budoucí živnosti – všem kromě poručíka Ohlsena a Dědka.

Dva dny nato jsme narazili na lovce lebek.

První je uviděl Heide. Byl s Drobečkem a Marjou v lese na průzkumu. Hledali partyzány. Instinkt nám říkal, že jsou nablízku.

Drobeček udělal ďábelskou grimasu a připravil si ocelovou smyčku, ale Heide mu dal signál, aby zalehl.

Když jsme tam došli my s poručíkem Ohlsenem v čele, lovci lebek – byli tři – nejdřív jen valili oči, když nás spatřili. Potom začali po svém. Měli upravené uniformy, takže našinec nepoznal, že to jsou lovci lebek a měl je za obyčejné pěšáky.

Jeden z těch tří, velký a podsaditý nadporučík, který mohl mít takových padesát, šedesát let, vyzval poručíka Ohlsena, aby mu ukázal pochodový rozkaz. Ohlsen úžasem doslova otevřel hubu.

Chvíli bylo ticho. Potom policejní důstojník znovu vyštěkl.

„Ztratil jste snad hlas, poručíku? Anebo si stojíte na vedení? Chci vidět vaše papíry, abych zjistil jakým právem se potulujete po těchto lesích.“

„Ježíši, toho chlapa snad pokousal vzteklej pes,“ vybuchl Heide.

„Drž hubu, sráči,“ zařval policejní důstojník a hrozivě přitom vytrčil bradu. Hlaveň jeho samopalu mířila poručíkovi Ohlsenovi na prsa.

V tu chvíli prořízl ticho ostrý hlas přicházející z křovisek za jejich zády.

„Odhoďte ty flinty!“

Empíci v tu ránu pustili samopaly na zem, jako kdyby se jim vznítily v rukou.

„Pracky nahoru, a fofrem,“ pokračoval hlas ze křoví.

Tři páry rukou vystřelily k nebi. Porta s Legionářem vyšli ven. Porta s kulometem přes rameno. Legionář nadporučíka nakopl.

„Na kolena, parchante. Nakrmím ti kulky olovem.“ Podsaditý důstojník s funěním klesl na kolena.

Dva poddůstojníci dostali od Drobečka po facce. „Vy dva taky na kolena!“

„Nechte je na pokoji!“ rozkázal poručík Ohlsen. „Za tohle mi zaplatíte,“ zavrčel výhrůžně nadporučík, který se ani nepokoušel ukrýt vztek. „Vztáhnout ruku na příslušníka vojenské policie při výkonu povinnosti se podle paragrafu 987 trestá smrtí.“

„A dezerce oběšením, pokud vím,“ odvětil suše poručík Ohlsen.

Lovci lebek nemohli tušit, co jsme se od Marji dozvěděl, a to, že je s námi, už vůbec ne.

Ve štábu zaslechla, jak se domlouvají, že přeběhnou k Rusům převlečení za obyčejné pěšáky. Naplánovali si to tak, že počkají, až se přes ně dostane ofenzíva, potom počkají, až to za frontou ztichne a budou se vydávat za komunisty. Na jejich falšovaných papírech někdo odvedl skvělou práci. Taky se domlouvali, že přejdou přes hory na Balkán. Marja věděla i to, že mají kapsy plné nevyplněných rozkazů s falšovaným podpisem nějakého generála. Nadporučík měl k dispozici zvláštní rozkaz, který měl jemu a jeho společníkům otevřít většinu dveří a odstranit z cesty ty nejhorší překážky.

„Tak panáčkové chtěli vyskočit z hnojáku?“ Porta vycenil na nadporučíka zuby a dloubl ho nožem.

Ze rtů obézního důstojníka se ozvalo zachrčení. „Za tohle mi zaplatíš!“

„Co ty mi všecko nepovíš?“ ušklíbl se Porta. „To se uvidí ráno, ale já bych to tipoval, že tou dobou už budeš mít vychladlou prdel, hošánku. Drobeček čeká jen povolení, aby ti mohl zavřít klapky.“

„Drž hubu, Porto,“ zaklel Ohlsen. „Prohledejte je,“ dodal stroze.

„Protestuji!“ zavřeštěl nadporučík. „Prohledat důstojníka je urážka na cti!“

„Hovno urážka,“ zamručel Drobeček. „Jenom příprava na provaz.“

Porta se zlomyslně zasmál. „Řekl bych, že zažívat to z druhý strany je pro ně dost nezvyklý. Ale buďte v klidu, uděláme to jako profíci, na nic nezapomenem. Až vás bude Drobeček škrtit, dovolíme vám stát. Vezme si na vás lanko a podrží vás nejmíň deset čísel nad zemí, dokavádě nevypustíte ty svoje smradlavý dušičky.“

„Řekl jsem ti, abys držel hubu, Porto!“ okřikl ho Ohlsen. Dědek podal poručíkovi papíry, které jsme u nich našli, mezi nimi tři nevyplněné rozkazy s generálským podpisem.

„Řekl bych, že nic víc vědět nepotřebujeme,“ řekl poručík Ohlsen a zamával kompromitujícími dokumenty lovcům lebek pod nosem. Jeho hlas zněl unaveně.

„Můžu je teď uškrtit, pane poručík?“ zašklebil se radostně Drobeček a vytáhl z kapsy dlouhý kus ocelového drátu s dřevěnými držadly na obou koncích – nástroj tiché popravy.

„Ať tě to ani nenapadne,“ zaprskal zlostně Ohlsen. „Tihle tři se s námi vrátí na naše linie. Dokud tady budu velet já, tak na takzvané stanné soudy rychle zapomeňte,“ obrátil se výhrůžně k ostatním.

Heide s Tlusťochem dostali rozkaz zavést zajatce k transportéru, kde jsme jim svázali ruce za zády.

Když uviděli Marju, zbledli jako křída. Pomalu k nim přistoupila, před robustním důstojníkem se zastavila, plivla mu do obličeje a zasyčela:

„Čort!“

Poznala v něm svého ,milého’ ze zastrčené boudy u vojenské trasy. Div že ji neuškrtil, když se mu bránila. Vrazil jí ruce pod šaty, funěl a sípal a z koutků mu kapaly sliny, jak se po ní sápal. Na prsu jí zůstaly hluboké otisky po jeho zubech. Ale zvrhlík to nebyl. Jen tupý sedlák v důstojnické uniformě překypující chlípnou žádostivostí. Zvíře v lidské podobě, ale ne zvrhlé. Ne sexuálně zvrácené individuum. Jen tupý a nezkušený násilník.

Když se ukojil, předhodil ji svému štábnímu četaři. Marja se nevzpouzela.

Tučné rty štábního četaře jí do ucha slintaly nejapná slova lásky. Zřejmě to považoval za součást znásilnění. Ležela jako socha. Pozvracela se. Partyzánský poručík nebyl tak zlý. Ten byl zuřivý a krutý, ale štábní četař byl odporný. Lidská žumpa.

Na týle robustního štábního četaře přistál kámen. Marja se chechtala jako hyena.

Drobeček jí podal další. „Tref se mu do ksichtu!“ Marja se s pláčem zhroutila k zemi. Kámen jí vypadl z ruky.

Drobeček zakroutil hlavou, nebyl schopen pochopit, co Marji brání četaře zabít. Pokrčil rameny a kopancem poslal četaře břichem k zemi. Chvíli stál a rozjímal nad velkou hroudou ležící mu u nohou. Potom pečlivě zamířil a rozvážně kopl ležícího muže mezi nohy.

K vrcholkům stromů černého lesa se vznesl dlouhý zvířecí výkřik. Mohutné tělo se smrštilo jako prasklá pružina.

Přiběhl poručík Ohlsen a začal nadávat. Drobeček stál v pozoru a čekal, až se mu sprška nadávek přelije přes hlavu.

Svázaný nadporučík seděl na zemi vedle transportéru a rozhořčeně prskal:

„To je vědomé týrání. Perverzní sadismus. Ale já se postarám, aby byl ten muž popraven. Použil hrubého násilí vůči mému štábnímu četaři, poddůstojníkovi ve službě. Za to mi zaplatíte.“

Nikdo z nás se neobtěžoval s odpovědí. Po návratu k pluku ho a jeho dva podřízené čeká krátký proces: dezerce, padělání vojenských dokumentů a zbabělost v boji.

Byl to Dědek, kdo zjistil, že vězni zmizeli. Došlo k tomu krátce před úsvitem. Když jsme si uvědomili, co se stalo, nechtělo se nám tomu věřit.

Stráž měl Tlusťoch. Ležel v bezvědomí vedle stromu, ke kterému byli vězni přivázáni.

Poručík Ohlsen byl vzteky bez sebe. Snažil se ho vyslýchat, ale jediné, co z Tlusťocha dostal, bylo, že najednou spadl, ani nevěděl jak. Když mu Ohlsen za usnutí ve službě pohrozil válečným soudem, Tlusťoch se s brekem zapřísahal, že nespal a jeho prasečí trup se přitom celý natřásal.

„Vypadá to, že nám pláchli,“ ušklíbl se Drobeček a podíval se na Portu s Legionářem, kteří seděli na zemi a žvýkali bulvy tuřínu, Marja mezi nimi.

Dědek si je, jednoho po druhém, pozorně prohlédl. Potom beze slova pokýval hlavou, přehodil si samopal přes rameno a vydal se do lesa.

„Seš náš kamarád, Dědku?“ zavolal za ním Porta. Dědek se mlčky otočil. Potom šel dál.

Zrovna jsme končili s balením, když se Dědek vrátil.

„Našel jste něco?“ chtěl vědět Ohlsen.

„Jo,“ odpověděl stručně Dědek s pohledem upřeným na Portu s Drobečkem, kteří stáli u transportéru a hráli kostky. Každý úspěšný hod oslavovali bouřlivým smíchem.

„Stalo se něco?“ zeptal se poručík Ohlsen a sledoval Dědkův pohled.

„To si právě nejsem jistej.“

Přiloudal se k nim Legionář. Maurskou dýkou si čistil nehty.

„Co se děje?“ Mezi úzkými rty mu klimbala cigareta.

„Byl jsi v noci vzhůru?“ zeptal se ho Dědek.

„Aby ne,“ odpověděl Legionář. „Celý noci nespím a dělám lumpárny.“

„Nevšiml sis něčeho?“

„Ne, ani ne, byl jsem příliš ospalý,“ zasmál se Legionář. „Marja spala blízko tebe?“

„Jo, mezi mnou a Portou.“ V jeho hlase zazněla sotva slyšitelná výhrůžka. „Co maj znamenat ty gestapácké manýry?“

„Našel jsem je,“ řekl Dědek.

„Cože?“ Ohlsen otevřel hubu.

„Skvělý,“ ušklíbl se Legionář, vyhodil nůž do vzduchu a znovu ho zachytil. „To abysme je tentokrát raděj hned šoupli na strom.“

„To nepůjde,“ ozval se tiše Dědek. „Už tam jsou.“ Ohlsen zrudl. „Zaveďte mě k nim a Bůh pomáhej těm, kdo to udělal!“

Všichni kromě Tlusťocha jsme se vnořili do lesa.

Těla jsme našli o kus dál. Fialové tváře měly pokryté mravenci. Velká masařka si mnula křídla o nadporučíkovo strnulé oko. Děsivá podívaná.

Porta se sklonil k nadporučíkovu zohavenému břichu. „Todle museli udělat partyzáni,“ prohlásil.

Dědek na něho zkoumavě pohlédl.

„Taky mě to napadlo, ale když jsem si všiml, co mají v zubech, vzpomněl jsem si, co nám vyprávěla Marja, a v hlavě mi něco cvaklo.“ Obrátil oči k Legionáři a s důrazem na každém slově pokračoval: „Nedělaly to samé ženy v horách Rífu?“

Legionář se zazubil od ucha k uchu. „No jo, vypadá to, že tihle partyzáni od nich něco pochytili.“

Poručík Ohlsen se zhluboka nadechl a položil Dědkovi ruku na rameno. „Mysleme si, že to byli partyzáni. Těm třem se podařilo utéct a vzápětí vběhli partyzánům přímo do náruče.“

Dědek přikývl. „Lidi dokážou být hrozný zvířata!“ zašeptal.

„Ti partyzáni jsou ale grázlové!“ zařval rozjařeně Drobeček.

Dědek byl skokem u něho. Popadl ho za límec. „Jestli tu hubu ještě jednou otevřeš, tak tě na místě odprásknu!“

Drobeček vyjeveně otevřel pusu, ale neřekl nic.

Legionář postával na místě, házel nožem do vzduchu a po očku Drobečka s Dědkem sledoval.

„Ti tři si beztak nic lepšího nezasloužili,“ utrousil. „Je přece válka!“

Dědek se k němu otočil. „To myslíš vážně?“

Legionář přikývl. „Jo, a taky si myslím, že až se vrátíme na čáru, měl bys zajít za psychoušem.“

Dědek se unaveně zasmál a letmo pohlédl na poručíka Ohlsena stojícího vedle něj.

„Bezvadný nápad! Normální lidi půjdou pod zámek a sadistickým vrahounům se bude třepat rukama!“

Legionářův nůž se zabodl do stromu těsně nad Dědkovou a Ohlsenovou hlavou.

„Zdálo se mi, že tam vidím veverku,“ usmál se Legionář.

„Dobře, že se ti netřese ruka,“ polkl Dědek, ještě by tě žralo svědomí.“

Odcourali jsme se zpátky k transportéru a mlčky dobalili. Když jsme později toho dne zastavili u potoka, Drobeček hodil svoji ocelovou strunu do hloubky. Nic lepšího nemohl udělat, komentoval jeho počin Porta.

Dědek byl u toho taky. Odplivl si, ale neřekl nic.

Legionář se zašklebil a začal Drobečka ujišťovat, že bude mít stejně brzo novou.

Tlusťoch seděl na pařezu. Hlava mu třeštila a klel jako špaček. Nedokázal pochopit, jak se tři vězni svázaní jako čuníci, mohli osvobodit a omráčit ho.

„Já to prostě nechápu,“ mumlal. „Sedím, čumím na ty tři bídáky a najednou mi v hlavě vybuchne granát!“

„Musel ti to udělat některej z těch partyzánů,“ pokýval hlavou Drobeček a nahmatal na Tlusťochově hlavě bouli velkou jakou slepičí vejce.

Porta přejel rukou po Tlusťochově hlavě. „Hm, čekal sem větší.“

Následujícího rána jsme se dostali k řece. Ukryli jsme se a počkali na noc.

Tlusťoch a Trepka byli jediní, kdo neuměli plavat.

„Můžeš se mě držet,“ nabídl Drobeček Trepkovi. „Dotáhnu tě na druhou stranu.“

„A co já?“ zeptal se zkroušeným hlasem Tlusťoch. Když mu Porta poradil, ať teda zůstane na tomhle břehu, všichni se jen usmáli.

Těsně před půlnocí se ozval výstřel. Krátký výstřel z karabiny ráže nula devadesát osm.

O kus dál v lese jsme našli Marju. Měla hlavu napadrť. Hlaveň pušky si strčila do pusy a palcem u nohy zmáčkla kohoutek.

„Mrcha podrazácká!“ vykřikl rozhořčený Drobeček. „Když už se rozhodla natáhnout brka, mohla nám před tím dát, kráva jedna.“

„Hovado!“ zafrkal Dědek.

Drobeček se nasupil, nakopl dlouhou ulomenou větev a ztratil balanc. Jeho vztek neznal mezí.

Při odchodu Drobeček nadzdvihl Marjiny šaty, zakroutil hlavou a překvapeně Portovi oznámil:

„Krucinál, tahle si taky nasrala do gatí. Nechápu proč se všichni poserou, když zhasínaj. To se fakt poserou strachy?“

Porta si posunul cylindr z čela a poškrábal se po zátylku.

„To bych neřek. Spíš to prostě zfušujou, protože o tom ví hovno. Jako když chceš vypustit tichošlápka, a předtím se nažereš loupanýho hrachu a vepřovýho z churavý svině. To se pak dějou věci!“

Poručík Ohlsen zaslechl konec jejich rozhovoru a vynadal jim do dobytků a prasat. Hleděli na něj s výčitkou v očích a cítili se do hloubi duše uraženi.

O půlnoci jsme přeplavali řeku. Trepka uprostřed rychlého proudu začal panikařit, ale Drobeček ho v pořádku dopravil na druhý břeh.

Udání bylo zapomenuto. Trepka dospěl.

Heide a Porta plavali s Tlusťochem, který funěl jako postřelený hroch.

Ruský obrněný transportér skončil v močálu u řeky. Uvnitř odpočívala Marja.

K vlaku jsme jeli všichni. Malý nekrytý čtyřsedadlový volkswagen měl co dělat, aby pod tíhou deseti mužů nevypověděl službu.

Heide s Drobečkem leželi vpředu na kapotě. Drobeček dvakrát vypadl.

Na počest poručíkova odjezdu jsme Ohlsenovi všichni tykali.

Vlak se rozjel.

Stáli jsme tam a mávali, dokud poslední obláček kouře nezmizel za obzorem.

Poručík Ohlsen seděl zamyšleně u okna. Neviděl spálené stromy, trosky, vyhořelá auta, ani rozbité lokomotivy odpočívající na železničním náspu.

Viděl jen lnge a Gunniho. Žaludek měl zkroucený blížícím se štěstím.

lnge, Gunni, lnge, Gunni, zpívala kola.

V úžase zíral na rozplývající se mrak a před očima měl manželčin hřejivý úsměv a její rozesmáté oči. Uslyšel Gunnin hlas.

„Tati, ten mráček utíká. Vrací se domů na nebe, že?“

KAPITOLA 16

SHLEDÁNÍ

PORUČÍK Ohlsen dostal dovolenou. Poprvé po třech letech. Zářil radostí, když se s námi loučil.

Když vlak ve Vratislavi zastavil, do kupé přistoupil jeho známý. Po nadšeném přivítání mu dávný přítel pošeptal do ucha něco, co znělo velmi lákavě.

„Až budeme v Berlíně, můžeš se mnou do Darlemu. Mám na starosti jeden takový divadelní soubor. Obslužný divadelní soubor,“ dodal a hlučně se zasmál. „Je to fakt něco. Těch buchet!“ Zamlaskal, obrátil oči ke stropu a rukama k sobě přitáhl imaginární ženské tělo. „Moře chlastu. Gejzíry šampaňskýho. Hromady kaviáru. Všechno, na co si vzpomneš. Šéfuje tomu jeden SS Obergruppenführer.“ Znovu se hlučně zasmál.

Poručík Ohlsen se zasmál také, ale tiše.

„Já chci jen jedno, Heinrichu – být co nejrychleji doma u Inge a mýho kluka.“ Neubránil se radostnému tlesknutí. „Nejraději bych vyskočil z vlaku a běžel napřed.“

Heinrich se rozesmál. „Já ti rozumím, ale stejně, ukaž se někdy. Máme tam jednu černovlasou čarodějku, která to umí na třiatřicet způsobů. Když s tebou skončí, cítíš se jako vykastrovanej hřebec. Měl bys vidět, co tam máme za hochy, i když esesáky. Ti se neserou s ničím a s nikým. Když se někomu něco nelíbí,“ luskl významně prsty „a hotovo. Žádný otázky, nic, jako bys zahodil zátku od piva.“

Poručík Ohlsen zavrtěl hlavou. „Netušil jsem, že jsi ve Straně nebo u SS.“

„Taky že nejsem, hergot. Ale co? Raději půjdu těm, co tomu šéfujou, na ruku, než abych hnil kdesi v zákopu. A i kdybych chtěl, myslíš, že bys proti nim něco svedl?“

„Nepověsili ti v Buchenwaldu bráchu?“ zeptal se udiveně Ohlsen.

„Jo, taky fotra,“ přitakal bezstarostně Heinrich, „ale za to já nemůžu. Byli to pitomci, chtěli si hrát na hrdiny, a teď po nich nikdo ani nevzdechne. Vyletěli na nebe komínem, protože zapomněli včas vyskočit z kočáru. Já s Liselotte jsme byli chytřejší. Nepřehlédli jsme stoupající Hitlerovu hvězdu a ve správným okamžiku ze sebe udělali řádný občany.“

„Tak dej bacha, ať z toho Hitlerova kočáru vyskočíš dřív, než se vyklopí.“

„Buď klidnej,“ řekl se smíchem Heinrich. „Dneska SS. Zítra NKVD nebo FBI. Dokud hačám pěkně nahoře, je mi úplně fuk, jak se jmenujou. Takovej moula, abych plaval proti proudu, jsem nikdy nebyl. Když je v módě hulákat ,Heil,’ v pořádku, hulákám ,Heil.’ A jestli budu zítra muset obrátit kabát a křičet ,Zelená fronta’, budu křičet, až mi prasknou plíce. Jestli ti můžu radit, Bernte, pojď se mnou a v životě už frontu neuvidíš!“

Poručík Ohlsen zavrtěl hlavou.

„Obávám se, že nejsem dost chytrý, abych včas poznal, kdy se obrátí vítr.“

Byl už večer, když dorazili do Berlína. Na Schlesischer Bahnhof se rozdělili. Předtím dal Heinrich poručíkovi Ohlsenovi svoji adresu a se smíchem se rozběhl po nástupišti k východu.

Poručík Ohlsen nastoupil na tramvaj na Friedrichsstrasse. Když na důvěrně známé zastávce vystupoval, přepadl ho náhlý děs. Děs, který mu bránil se nadechnout.

Starý milicionář mu toporně zasalutoval, ale poručík Ohlsen se zmohl jen na své obvyklé, vlídné, kývnutí hlavou.

Přistoupil k němu kapitán jízdy. Ohlsen s přátelským výrazem ve tváři zasalutoval. Kapitánova ústa se usmívala, ale jeho oči byly kousavě modré, stejně jako dragounské výložky na jeho čepici a límci.

„Herr kamarád,“ zašišlal, „dovolte mi vás upozornit na fakt, že disciplína vyžaduje, aby důstojník zdravil své podřízené vojenským způsobem, v žádném případě jako jejich dobrý známý. To hraničí se sabotáží, Herr kamarád.“ Kapitán dragounů zasalutoval a kývl hlavou. „Příjemnou dovolenou! Pozdravujte hrdiny v zákopech!“ Potom obrat, zacinkání ostruh, a kapitán bodře odtančil. Kudy šel, tudy zdravil. Jeho způsob vedení války.

Poručík Ohlsen otřel potní pásku své polní čapky a pohledem kapitána vyprovázel. O kus dál zastavil četaře. Poručík Ohlsen zakroutil hlavou, zdvihl své dva pytle a sešel po schodech na Friedrichsstrasse.

Byl unavený, strašlivě unavený. Něco mu říkalo, že už sem nepatří. Stala se z něj válečná bestie.

Popadl ho strach. Strach, že malý Legionář měl nakonec pravdu. Sklopil zraky na zaprášenou, vybledlou černou uniformu, na obnošené boty s vyšmajdanými podpatky, na řadový opasek s pouzdrem – s černým pouzdrem na osmatřicítku, nikoli s elegantním hnědým pouzdrem na mausera, jaké nosili týloví důstojníci. Byl podivnou směsicí obyčejného vojáka a důstojníka. Důstojnické na něm byly jen stříbrné nárameníky.

Zhluboka se nadechl, přejel si rukou přes oči a zašeptal: „Berlín, můj Berlín!“

Uviděl před sebou Drobečkův hrubý obličej. Viděl, jak kope do ležícího lovce lebek. Viděl, jak se do stromu za jeho a Dědkovými zády zabodává Legionářův nůž – jednoznačné varování, aby se na popravu policajtů dál nevyptávali. Po vzpomínce na tři zohavená těla mu přejel mráz po zádech. Viděl Marju ležící u řeky v kaluži krve. Zaplašil vzpomínky a rozhlédl se. Tma probouzela beznaděj. Kráčel kolem trosek a provázel ho skřípot rozbitého skla. Na zdech četl nápisy křídou: „Máma je u tety Anny v Bergenwalde.“ „Müllers ze třetího je naživu. Ptejte se u Strýčka Thea.“

Pospíchal dál, aby nepromarnil jedinou minutu ze tří krátkých týdnů, po které směl být znovu člověkem. Co týden, to rok na frontě. V duchu uviděl Ingin vzkaz: „Gunni je mrtvý. Ptej se u našich.“ Slabostí se rozvzlykal. Dal se do běhu.

Lidé se neotáčeli. Pohled na utíkajícího, plačícího muže nebyl v Berlíně ničím nezvyklým. Tady plakaly i zdi a kameny.

Žádný vzkaz tam nebyl. Nebylo tam nic. Dům zmizel. Jako by tam nikdy nebyl. Byl srovnaný se zemí.

Shodil z ramen jeden pytel a zakryl si rukama obličej. Sténal, vzlykal a klel. Přál si, aby tu byli s ním. Jeho muži. Uřvaný Drobeček. Rozvážný Dědek. Užvaněný Porta. Rýpal Heide. Nemilosrdný Legionář. Všichni. Jeho komando smrti.

Ucítil na rameni něčí ruku. Zamazanou, rozpraskanou dělnickou ruku. Zdvihl hlavu a pohlédl do ošlehané, vrásčité tváře porostlé jednodenním strništěm.

„Pan Graup!“ vykřikl překvapeně, podávaje starému muži ruku.

„Tak ses vrátil, Bernte,“ zabručel muž, „a je z tebe poručík. Tvoje žena a chlapec jsou v bezpečí. Trvalo tři dny, než jsme je vykopali. Devatenáct jsme jich zachránili. V sobotu, je to dva týdny, ulici kompletně vybombardovali. Žena ti o tom nepsala?“

Poručík Ohlsen zavrtěl hlavou.

„Inge moc nepíše. Má hodně práce.“

„To jo.“ Muž vyplivl žvanec tabáku. Jeho slova jakoby v sobě něco skrývala.

„Kde jsou?“ vykoktal ze sebe poručík Ohlsen.

„U tvého tchána, nebo spíš v domě tvého tchána. Prý ho povolali. Než tam půjdeš, nejdřív zespodu zavolej. Pro jistotu,“ zavolal za ním muž, ale poručík Ohlsen běžel a neslyšel.

„Inge, Inge,“ ozýval se v něm šepot. „Žiješ! Díky bohu! Žiješ!“

Děda vyplivl další kus tabáku.

„Škoda ho,“ zamručel. „Ale ten četař předevčírem byl na tom hůř. Ženu a pět dětí mu zabili a teď sedí v Plötzensee za urážku Říše.“ O nohy se mu otřela kočka. Poškrábal ji za ušima. „Máš štěstí, holka. Po tobě jdou jenom hafani.“

Poručík Ohlsen se přiřítil zpátky na Friedrichsstrasse a nasedl na vlak do Hallensee. Na Kurfürstendamn si nevšiml generála a málem se mu to vymstilo. Vypjal se a nechal se zasypat gejzírem nadávek. V duchu si přitom opakoval:

„Jsou naživu, Inge a Gunni jsou naživu. Tomu hňup jako ty nemůže rozumět. Jsou naživu.“

„Ano, pane generále, disciplína na frontě nestojí za nic.“ Jsou u tchána. „Ano, pane generále, pozdrav je povinnost, základ vítězství a úspěšného průběhu vojenských operací.“ Děkuji, Pane, že jsi je ušetřil.“ Ano, pane generále, důstojník, který nepozdraví v souladu s vojenskými řády, je k ničemu.“ Už aby tě jedna z těch anglánských bomb poslala na samý vršek Brandenburské brány. „Ano, pane generále, už se to vícekrát nebude opakovat. Děkuji, pane generále, že mi to pan generál protentokrát odpustí.“ Ty starej sklerotickej hňupe, už abyste prohráli, ať vás může Ivan pořádně nakopat. „Ne, pane generále, nechci, aby moje dovolená skončila. Ano, pane generále, nejsem hoden důstojnické uniformy.“

Tři generálské prsty v rukavičkách z jelenice se dotkly kšiltu a červené lampasy na vetchých nohou ve tvaru písmene X se klátivou chůzí vydaly ulicí dál.

Hudrovat ale nepřestal.

Poručík Ohlsen srazil sešmajdané podpatky a hnal se dál. Tak tak stačil vystrouhat pořadový pozdrav majorovi s červenými lampasy generálského štábu na světle šedých kalhotách.

Berlíne můj nádherný, prohnilý do morku kostí! Už aby tu byla revoluce a všechny ty bandy, co si na tebe brousí zuby, tě hezky dočista vymetly. Jen si to představte: Porta s Drobečkem za kulometem na Brandenburské bráně. Vidět všechny ty chrabré tajtrlíky pelášit o život! Díky bohu jsou naživu.

Odbočil na Joachim-Friedrichsstrasse. Jeden z pytlů mu spadl na zem, zastavil se, přehodil si ho přes rameno a krkolomným tempem uháněl dál.

Nějaká dívka za ním něco křikla. Neslyšel. Zasmála se a sykla: „Idiot!“

Když poručíka zmerčila, byla by přísahala, že ji libra másla a láhev vodky nemine.

Zřejmě na něho dolehla bojová únava. Idiot.

Stál před domem. Velká majestátní budova s nablýskanými schůdky před zdobeným průčelním vchodem. Mramorové schodiště s pozlacenými zrcadly a andělskými trubači na odpočívadlech. Když do tohoto domu přišel poprvé, dělal na anděly grimasy. Byl to mohutný, velký a honosný dům.

Ve druhém patře byly vysoké dubové dveře s lesklou mosaznou tabulkou, na které bylo švabachem vyryto: Von Lander. Pod jménem, o něco menším písmem, titul: Regierungsrat.

Poručík Ohlsen civěl na štítek a v duchu viděl svého arogantního tchána s tchýní a pomlouvačnou švagrovou.

Než zmáčkl zvonek, několikrát se zhluboka nadechl. Zaslechl vzdálené zvonění. Zazvonil znovu. Nic. Zaklepal, nejprve jemně, potom silněji.

Ticho.

Že by nebyl nikdo doma? ptal se v duchu. Zvláštní. Bubnoval prsty po vyřezávaných dubových dveřích. Potom klesl na schody a zoufale civěl na těžké dveře. Hodiny v dálce vyzváněly půlnoc.

Musí být doma. Kde by byla? Gunni se vždycky bál být doma sám. Naslouchal. Co to bylo? Nějaký pohyb. Skoro neslyšitelný zvuk, jako když zašustí hedvábí. Ale slyšel ho, tím si byl jistý. Někdo je za dveřmi.

Zíral na dvojité dveře. Smály se mu. Někdo za nimi přecházel, někdo, kdo nechtěl, aby ho slyšel. Vyskočil a zuřivě zabušil za dveře.

Ani hlásek.

Snažil se nakouknout dovnitř škvírou na dopisy, ale na druhé straně něco viselo, takže zahlédl jen kousek červeného běhounu.

Otevři, krucinál. Oběmi pěstmi zabušil na dveře, ale nedocílil tím ničeho.

Zdálo se mu, že slyší mužský šepot. Věděl, že uvnitř někdo je. Jeho Inge? Jistě ne. Vždycky psala, že bude čekat. Poslední, co mu řekla, než se na Anhalter Bahnhof tehdy rozloučili, bylo, že na něj bude čekat.

Hlučně sešel po schodech dolů a práskl za sebou dveřmi, aby to bylo slyšet až nahoru. Potom se tiše přikradl na první podestu, odkud bylo vidět na dveře Inginých rodičů.

Ztěžka dýchal a v pěstích drtil ucha dvou vojenských pytlů. Stočil pohled k andělům. I ti se mu smáli. Plivl po nich.

Znovu se mu vrátila slova malého Legionáře. Roztřásl se. Jsme hovada, nadbytečná hovada. Alláh je moudrý. On ví proč. Pojďte se mnou do La Légion Etrangere a zemřete nožem opravdickýho věřícího. Alláh se zaraduje!

Ušklíbl se.

Zespod k němu přicházel elegantní pár. Zastavili. Líbali se. Smáli se. Dáma plácla džentlmena po zvědavé ruce.

„Ne, Otto, počkej, až budeme nahoře,“ zašeptala. Ticho a nedočkavé vzdechy.

Krátce vykvikla.

„Ne, tady ne. Zbláznil ses, co kdyby někdo přišel!“

Vydali se po schodech nahoru. Všimli si ho a nervózně si ho prohlíželi. I sami Němci si pletli černou tankistickou uniformu s uniformou SS. Velcí husarští smrtihlavové na klopě znamenající noční jízdu černým autem za smrtí.

Spěšně prošli kolem něj. Ve čtvrtém patře se vyklonili přes zábradlí, vrhali k němu nejisté pohledy a něco si šeptali.

Ohlsen zachytil slova: Šťára. Gestapo. Dveře zaklaply. Pokazil jim noc, napadlo ho a zapálil si čtyřicátou třetí cigaretu. Podíval se na hodinky. Skoro tři!

Konečně uslyšel, jak se otvírají dveře. Statný muž v dobře padnoucích šatech. Slyšel, jak se políbili.

„Pa, miláčku,“ zašeptal.

„Brzy se ukaž,“ řekla.

„Ano, ve čtvrtek,“ zašeptal. „Mladýmu pošlu balík.“ Seběhl po schodech. Poručíka Ohlsena ukrytého ve výklenku si nevšiml. Tvářil se velmi sebevědomě.

Před Ohlsenovýma očima se roztančila rudá kola. U uších mu hučelo. Zoufale zabušil pěstmi do zdi. Tělem mu otřásaly neovladatelné vzlyky. Namísto žaludku měl jeden velký uzel.

„Co mám dělat?“ zašeptal. „Proč, lnge?“ Najednou se ho zmocnila děsivá obava: Gunni, co je s Gunnim? Mluvil ten chlap o něm, když říkal „mladej“? Gunni je jeho! Šel by i na gestapo. Na SS. Udělal by cokoli, aby o chlapce nepřišel. Věděl, že jeho muži by jím opovrhovali, kdyby zjistili, že byl na gestapu. Celá banda, jeho banda, by se k němu obrátila zády. Legionář by ho možná i zabil. Nezáleželo mu na tom. Raději opovržení a výsměch, než přijít o Gunniho.

Pomalu, schod za schodem, došel zpátky k bytelným dveřím. Na chvíli zůstal stát. Potom zazvonil a zaklepal.

Zaslechl, jak se ve čtvrtém poschodí otevřely dveře.

Tlumené hlasy.

„To je u von Landerů,“ zašeptal ženský hlas.

A za dveřmi se ozval hluboký ženský hlas. „Kdo je to?“ Chvíli trvalo, než se vzchopil natolik, aby mohl odpovědět. Musel se několikrát zhluboka nadechnout, aby utišil zjitřené nervy. Když konečně odpověděl, nepoznal vlastní hlas.

„To jsem já, lnge, Bernt.“

Zdálo se, že žena za dveřmi potřebuje trochu času, aby se ovládla.

Potom stála ve dveřích. Štíhlá, snědá. Její hnědé oči se smály. Její ústa se smála.

„Bernte,“ zašeptala. „Ty!“ Vrhla se mu do náruče. Objal ji. Na chvíli se mu zdálo, že ten cizí muž byl jen přelud.

Políbili se. Vášnivě.

Patou zabouchl dveře. Vešli do pokoje. Velký pokoj s drahými předložkami, na které se v počátcích jejich známosti bát šlápnout. Tehdy jí to připadalo legrační.

Nepřestávala drmolit. Zachytil z toho ani ne polovinu. Bomby. Nic nezbylo. Záchrana. Otec narukoval. K náčelníkovi hlavního štábu v Lipsku. Matka na léčení v Karlových Varech. Anni u tety lngeborg. Mluvila a mluvila a mluvila.

Bouchl špunt. Na stole se objevily poháry.

Měla na sobě přiléhavé japonské kimono. Zelenočerné. Nohu přes nohu.

Usmívala se. Oči se jí třpytily.

Děvko! Odporná hnusná děvko!

Nenuceně natáhl jednu nohu. Boty měl zaprášené.

Ruský prach. Znovu uviděl Legionářův výsměšný pohled, když fantazírovali o tom, co bude po válce. Najednou si uvědomil, že od chvíle, kdy vkročil do bytu, neřekl jediné slovo.

Znovu naplnila obě sklenice. Jedním hltem obrátil víno do sebe.

Povytáhla pěstěné obočí, s úsměvem našpulila rty a dolila mu.

„Chceš se vykoupat?“

Zavrtěl hlavou.

„Máš hlad? Mám trochu krůtího masa. Otec poslal.“ Hlad? Asi ano, ale zavrtěl hlavou.

„Jsi unavený? Chceš si jít lehnout?“

Byl unavený k smrti, ale znovu zavrtěl hlavou. Zkoumavě na něho pohlédla.

„Co je s tebou?“ zeptala se ostře.

Přinutil se k úsměvu. „Válka, má milá. Náš dům už není. Přišli jsme o všechno.“ ,Všechno’ chvíli vychutnal na jazyku a potom slovo zopakoval.

V jejím smíchu zněla úleva.

„Nic víc? S tím se netrap. Otec nám sežene všechno, co potřebujeme. Má ve Straně a v SS ty nejlepší styky.“

„Kde je Gunni?“

Zdvihla oči k velkému křišťálovému lustru a pomalu si zapálila. Teprve potom odpověděla.

„V národně socialistickém domově v Bergenu u Lüneburgu.“

Praštil sklenicí o stůl a přivřel oči. Tichým, výhrůžným hlasem se zeptal: „Proč, smím-li se zeptat?“

Vyfukovala kolečka dýmu. „Protože jsem to v danou chvíli považovala za nejlepší řešení.“ Nespouštěla oči z lustru. „Otec a matka taky.“

„Nejlepší řešení, říkáš? Ty a tvoje rodina si zřejmě neuvědomujete, že jako Gunniho otec mám do toho taky co mluvit! Chápeš vůbec, co jsi provedla, když jsi ho do toho nacistického internátu poslala? Chladnokrevně jsi prodala Straně vlastního syna!“

Sklonila hlavu. „Věděla jsem to.“

„Co jsi věděla?“ zafrkal. Kypěl vztekem.

Ve spáncích mu bušilo. Otvíral a zatínal pěsti a pro sebe si šeptal: „Klid, klid proboha, jenom neudělej něco ukvapeného!“

„Věděla jsem, že nic nepochopíš,“ skoro až zavrčela. V očích jí zablesklo. „Jsi stejně tvrdohlavý a ješitný, jako vždycky. Člověk hned pozná, odkud jsi.“

Unaveně se zasmál. „Jo, hned se pozná, odkud jsem. Malá kancelářská myš vytažená ze škarpy, aby se plazila v prachu před velkým van Landerem!“ Poslední slova z něj vypadla v podobě jízlivého zakvičení.

Začal neklidně pochodovat po místnosti. Kopl do nohy od gauče. „Pořád jsi mi neřekla, proč jsi poslala Gunniho do nacistickýho internátu.“

Přestala se ovládat. „Protože to s ním nebylo k vydržení,“ zaječela. „Je stejný jako ty. Nechutný. Nevrlý. Paličatý. A když jsem po něm něco chtěla, vyhrožoval mi, že ti všechno řekne…“ Zarazila se. „A lže.“

Zastavil se. „Že mi řekne co? Co by mi mohl říct, co bych neměl vědět? Že se na mě tvoje rodina dívá skrz prsty, to už vím. Že tvoje úchvatná sestra, jak sama dobře víš, strká nos do cizích věcí? Piča blbá,“ dodal.

„Buď tak laskav a mluv slušně. Jsi v mém domě,“ řekla výhrůžně a vypnula hruď.

Zaklonil se a vybuchl neovladatelným smíchem. Úžasem otevřela pusu. „Nezbláznil ses náhodou?“ V tu ráno záchvat hysterického smíchu pominul. Podíval se na ni. Jeho oči byly temné. Vyfoukl dlouhý proud kouře.

„Děvka, je to podle tebe dost slušné? A co bys řekla na svini, flundru nebo kurvu?“

Vstala a nepatrně se předklonila. Hlas měla klidný. „To by stačilo, Bernte. Jdi. Vypadni!“ Na ukazováčku, který mířil ke dveřím, se třpytil diamantový prsten. „Toto je dům mého otce a ty tu nemáš co pohledávat. Na rozdíl ode mě, která je tu doma.“

Mrštil sklenicí o zem. Roztříštila se.

Vyčítavě na něj pohlédla.

„Proč jsi mi neotevřela, když jsem v noci klepal a zvonil?“ zeptal se a vrazil jí svůj rozlícený obličej před oči.

Klidně se mu dívala do očí. V tu chvíli pochopil, jak tam tak seděl ve své špinavé uniformě, že jím pohrdá.

„Zřejmě proto, že se mi to nehodilo. Nechápu, že jsi na to nepřišel sám.“

Zalapal po dechu. Jejich role se obrátily. Teď byl myší on.

Nepustila mě dál, říkal si v duchu. Tvář mu zkřivila nepopsatelná vnitřní bolest. Jeho Inge, kterou tak miloval, mu docela klidně řekla, že před ním vědomě zavřela dveře. Ani slůvko omluvy. Žádné vysvětlení. Člověk může odpustit všechno, i nevěru, ale musí být komu. A tady o jeho odpuštění nikdo nestál. Je konec? To ne, Bože nebo Alláhu, to se nesmí stát! Válka se dá vydržet, i kdyby se táhla věky. Všechno se dá vydržet… ale jestli ho Inge opustí… to by neunesl. A jeho chlapeček? Polkl knedlík, který se mu udělal v krku, a pohlédl do jejích temných sametových očí.

Byly pevné, neústupné. Ani stín pochyb. Přejela si štíhlou, pěstěnou rukou po lesklých havraních vlasech.

„Ale proč jsi mě nepustila dovnitř, Inge?“ Jeho zuřivost byla tatam. Zbyl jen smutek, hluboký, nesnesitelný smutek. „Dostal jsem třítýdenní dovolenou.“

Zdvihla obočí, stáhla rty. Přistoupila ke gramofonu a pustila desku.

„Protože jsem měla společnost, můj milý.“

„Společnost?“

„Ano, a nedělej hloupého. Vsadím se, žes byl zalezlý někde poblíž a viděl jsi Willyho odcházet.“ Usmála se. Přikývl.

„Jo, máš pravdu. Stál jsem dole pod schody.“ Klesl do křesla. „Chceš se dát rozvést?“

Pohupovala se v bocích a broukala si spolu se Zarah Leander Davon geht die Welt nicht unter.

„Rozvod?“ Nalila si skleničku koňaku. „To mě, abych řekla pravdu, do téhle chvíle nenapadlo. Ale možná to není špatný nápad.“ Usrkla si koňaku. Zapálila další cigaretu. Kouřila z dlouhé, zlaté špičky ozdobené pěti drobnými diamanty. „Stejně mě to čekání už unavuje. Teď miluji Willyho, ale nepředpokládám, že ty s tvými vojenskými představami o mravnosti bys byl schopen uvěřit, že žena nemůže žít jen z dopisů. Náš svazek byl nedorozumění od samého začátku.“

„Říkala jsi, že mě miluješ, a potom… Gunni.“

Horečnatě kouřila. Dopila koňak. Na čele jí vystoupila žíla.

„Člověk toho napovídá. Kolik si myslíš, že je takových, co se mají opravdu rádi? Stane se z toho zvyk. Kdybys býval velkorysejší a nezaobíral se malichernostmi, mohli jsme si hezky žít a k téhle hloupé scéně nemuselo vůbec dojít.“ Podívala se na něj. Do očí jí vstoupila zášť a zkřivila jí ústa. „Mohla bych se vyspat, s kým by se mi zachtělo, a ty taky. Mohli jsme být přátelé. Přátelé se snubními prstýnky.“

„Ale to přece nejde, Inge!“

„Ne?“ zasmála se chraptivě. „A to víš odkud, co jde a co ne?“

Znovu se mu sevřelo hrdlo. Co se to stalo? Takhle jeho Inge přece nemohla mluvit. Upravil si opasek a pohled mu padl na pistoli. Zadumaně na ni položil ruku.

Všimla si toho a ironicky se usmála.

„Kristepane, hlavně z toho neudělej klasické drama, kde se nevěrnice střílí! Vypadali bychom oba jako pitomci.“

Ruka mu klesla. Pokrčil rameny.

„Chceš, abych šel?“

Přikývla.

„Bude to tak lepší. Jsi příliš staromódní, aby ses smířil s tím, jak chci žít. Jestli budeš chtít rozvod, Bernte, vždycky mi to můžeš napsat.“

Rozevřelo se jí kimono. Uviděl její dlouhé nohy. Štíhlé a krásné. Nohy, které tolikrát hladil. Nedokázal si srovnat v hlavě, že je po všem. Bylo to příliš absurdní. Příliš neskutečné. Skoro až komické. Stála tam a mile se usmívala. Ač živá, přece mrtvá. Pro něj rozhodně.

Znovu hmátl po pistoli. Rozepnul pouzdro a přejel prsty po chladné oceli. Potom si vzpomněl na chlapce. Před očima viděl Legionářův jízlivý pohled. Ruka mu klesla.

„Nenapiješ se, než půjdeš?“

Kývl hlavou. Chápete, ona se mě, svého manžela, kterého právě vyhodila, ptá, jestli se nenapiju, než půjdu?

Chtěl se ještě na něco zeptat, ale nebylo proč. Byli si už cizí.

Popíjeli. Říkala něco o jeho zaprášených botách a ušpiněné uniformě. Taky se zmínila o nějakém hotelu, kde by mohl přespat.

„Miluješ Willyho?“ vyhrkl znenadání.

„O tom už jsme přece mluvili. Ano, miluji ho.“

„Spala jsi s ním?“

Zaklonila hlavu a hlasitě se rozesmála. Její smích ho provokoval. Měl chuť jí udeřit. Jeho ruka znovu zatápala po pistoli. A jako prve, před jeho očima se znovu objevila tvář jeho chlapce. Zítra se za ním vypraví.

Když odcházel, zdvihla ruku, aby mu zamávala. Všiml si, že má na zapěstí náramek, který jí kdysi daroval. Náramek s modrým kamenem, který jí koupil v Rumunsku. Potom prožili divokou noc plnou vášní. To bylo před pěti lety.

Když zavřela dveře, měl na krajíčku slzy. Přespal ve vojenské ubytovně v Potsdamu. Ráno odjel do Bergenu za synem.

Byl to obyčejný tábor ležící na slatině daleko od lidí, daleko od všetečných pohledů. Měli v sobě ještě tolik studu, aby se veřejně nechlubili tím, jakým způsobem ničí a narušují chlapecké duše.

Vzal ho tam autem SS Obersturmführer, který v jednačtyřicátém přišel o ruku. Pokaždé sebou trhl, když mu tento důstojník s emblémem smrti na kšiltovce s černou lemovkou řekl Herr Kollege. Dozvěděl se od něj, že má na starosti vojenskou výchovu.

Vyzvídal, jak to v táboře chodí.

„Přicházej k nám jako flákači,“ hulákal důstojník SS, aby překřičel řev starého kübelu. „Ale netrvá dlouho a jsou z nich malí démoni.“ Nadšeně zamával poloprázdným rukávem. „Podřízli by i vlastní matku.“

Zastavili asi půl druhého kilometru od tábora. Důstojník SS ukázal na oddíl hochů v hnědých uniformách plížící se po poli.

„To je sabotáž, zaměstnání, které dá našemu vzdělávacímu procesu konečnou podobu, Herr Kollege.“ Při slovech „vzdělávací proces“ se neubránil smíchu. „Jednou za čas jim dáme na hraní Žida. Dívat se, jak ho ten potěr likviduje, je zábava pro bohy, lepší než závody chrtů nebo kohoutí zápasy. Potom se to učí na skutečných lidech.“

Skutečných lidech! Poručík Ohlsen s odporem pohlédl na důstojníkův pohledný obličej.

Velitel tábora, Bannerführer Hitlerovy mládeže Grau, měl pro něj přichystáno další překvapení.

Bylo mu s úsměvem sděleno, že už nemá syna. Jeho syn patřil führerovi. O nějaké návštěvě, ba ani rozmluvě s Gunnim, nemohlo být řeči. Nanejvýš mu mohl poslat balík, který ovšem chlapec obdrží od Hnutí.

„Hnutí jsme koneckonců my všichni,“ pravil s úsměvem Grau.

Tady patřil úsměv ke všemu. Dokonce i k vynášení rozsudku smrti.

Poručík Ohlsen protestoval proti adopci svého syna státem. Žádné dokumenty přece nepodepsal.

„Na tom nezáleží,“ usmál se Bannerführer. „Písemné prohlášení vaší ženy a vašeho tchána je pro nás dostačující a vy můžete mít stěží nějaké námitky proti tomu, aby byl váš syn vychováván jako pravý žák Hnutí. Doma nemají mladí lidé ty správné podmínky. S námi, naproti tomu, se z nich stanou kalení vlastenci, kalení jako Kruppova ocel.“

Odvezli ho do Bergenu, ne aby mu prokázali laskavost, nýbrž aby mu zabránili komunikovat s jeho chlapcem prostřednictvím nelegálních kanálů.

Před vilou seděl beznohý, bezruký muž. Seděl na podvozku dětského kočárku.

Měl na sobě civilní šaty a na kabátě se mu leskl Železný kříž první třídy.

SS Obergruppenführer Berger vystoupil ze svého horchu, nakrčil čelo a spočinul na mrzákovi nelibým pohledem. „Dejte to někam,“ zamumlal směrem ke svému pobočníkovi.

Muž se bránil. Vřeštěl celou dobu, co ho nakládali a odváželi pryč.

Skončil v peci spolu s Židy a cikány.

Podvozek se pomalu sunul po ulici až k chlapci, který si s ním začal hrát.

Další přijíždějící hosté už byli nepříjemného obrázku ušetřeni.

KAPITOLA 17

VEČÍREK SS

PORUČÍK Ohlsen jednoho večera v doprovodu přítele Heinricha a jistého SS Obergruppenführera zamířil k velké vile ve Wannsee. Před branou zdobenou esesáckými runami a majestátním orlem vlastním tomuto sboru stáli dva uniformovaní příslušníci SS.

V rozměrné hale byl nával. Esesmani v bílých sacích přebírali od hostů kabáty.

Z haly se šlo do velké místnosti osvětlené početnými křišťálovými lustry, jejichž světlo se navíc odráželo ve velkých nástěnných zrcadlech táhnoucích se od podlahy ke stropu.

Uprostřed místnosti stál podkovovitý stůl, na něm damaškový ubrus a drahý čínský porcelán. Na stole stála řada dvanáctiramenných svícnů z tepaného zlata. Každé prostírání sestávalo z několika křišťálových sklenic zdobených umně spletenými živými věnečky. Těžké stříbrné příbory a nádobí bylo letité a prvotřídní kvality.

Na sníženém konci síně stálo asi deset důstojníků SS. Hladově zírali na přicházející dámy s hlubokými výstřihy.

Heinrich Ohlsena ke skupince přitáhl a představil ho vysokému, silnému muži v hnědé stranické uniformě. Měl ty nejchladnější oči, jaké kdy poručík Ohlsen spatřil, bez jediné stopy po lidských citech. Živoucí stroj stranického soukolí moci.

Podal Ohlsenovi ruku. Jeho potřesení rukou připomínalo poručíkovi válení těsta. Zabručel cosi o tom, jaká je to pro něj čest přivítat důstojníka bojových jednotek a poradil mu, aby se nezapomněl dosyta najíst. Nato přistoupil k dámě ve fialových pouzdrových šatech. Poručík Ohlsen byl zapomenut.

Společnost usedla k večeři.

Do síně napochodovala dlouhá řada esesmanů v bílém a přinášela podnosy. Připomínalo to trochu pořadová cvičení. Bez meškání začali servírovat jídlo a naplňovat číše.

Z přídělového systému zbyla bajka za branou vily. I ten nejotupělejší labužník si tu mohl přijít na své.

„Tomu říkám menu,“ ušklíbl se SS Obersturmführer Rudolf Busch sedící naproti poručíkovi Ohlsenovi. Už měl trochu v hlavě. „To je něco,“ olízl si rty a ukousl si bažantího stehýnka. Držel ho oběma rukama. Podařilo se mu přesvědčit sám sebe, že se tak více podobá teutonskému hrdinovi.

Heinrich poručíkovi Ohlsenovi důvěrně sdělil, že Busch před dvěmi lety pověsil v Gross Rossen vlastní sestru. Soudě podle jeho výrazu o tom poručík Ohlsen ani moc nepochyboval.

„Mezinárodní večeře,“ zachrochtal spokojeně Busch a ukázal ohlodanou bažantí nohou na velkolepou tabuli. Vzápětí hodil kost za sebe. Jeden z obsluhujících esesmanů jí střelhbitě uklidil.

Samozřejmě mu to nikdo neměl za zlé, neboť SS Teutoni hodovali jako v mýtické Valhalle.

„Máme tu artyčoky z Jugoslávie,“ zaryčel nadšeně, „belgické lanýže, francouzské houby, ruský kaviár, dánské máslo a šunku, norské lososy, finské tetřívky. Holandské garnáty, bulharské bažanty, maďarské skopové, rumunské ovoce, italské kuřecí, rakouský srnčí hřbet a polské brambory – pěstované ve slané půdě! Chybí už jen lahodný anglický biftek.“ Zahodil další kost. „Ale co není, může být,“ olízl si mastné rty, „jen počkejte, co tu kaluž přejdem, poručíku! Neumíte si představit, jak se těším, až jim ve Skotsku postavíme koncentráky a naučíme anglické lordy skákat přes kozu!“

Pane na nebi, pomyslel si poručík Ohlsen, tady se zřejmě neví, že válka je prohraná. Tady se dál vítězí a nezadržitelně postupuje.

„Co si myslíte, že se z Německa stane, Herr Kollege?“ zamručel Busch a zahryzl se do srnčí kýty. Vypadal jako kanibal ve skvěle padnoucí uniformě.

Poručík Ohlsen pokrčil rameny. „To bohužel netuším.“ O tom, co si skutečně myslel, pomlčel: hovada, z hovad zrozená a předurčená ke chcípnutí na vojenském hnojišti. Uviděl před sebou Legionářův výsměšný obličej a zachvěl se.

„Z Německa se stane nejmocnější říše v dějinách lidstva,“ burácel důstojník SS, nyní už zcela opilý, „apetýtu na to máme habaděj,“ dodal hloubavě. „Nebezpečného apetýtu. Jen se podívejte na naše hosty!“ ryčel. „Pro tyto pány je dnes žrádlo důležitější než kultura nebo válka. Jen se podívejte, jak se derou ke žlabu! Mluvím o mužích, samozřejmě.“

„Ovšem,“ přikývl poručík Ohlsen. „A co dámy?“ neodpustil si otázku.

„Vyčkejte, poručíku, a uvidíte!“ Zlověstně se zachechtal a usrkl ze sklenice. „Tady jde všechno podle předpisů SS. Ne jako ty vaše kluby, kde se užíráte nudou, poručíku. Až naplníme břich, přistoupíme k bodu dvě.“ Ukousl si broskve. Po světle šedé uniformě mu stékala šťáva. Snažil se jí utřít rukou. „Bod dvě: alkoholická předehra.“ Odříhl si a omluvně kývl hlavou na svého spolustolovníka. „Následuje furioso grandioso.“ Sešpulil rty a zamlaskal jazykem jako nažraný vepř. „A konečně, pastorale amoroso, poručíku. My u SS si totiž potrpíme na etiketu, poručíku! Jsme totiž to, čemu angličané říkají džentlmeni.“

Odmlčel se, aby si ocucal prst, na kterém zůstalo trochu křenové omáčky. S prstem v puse stočil pohled k poručíkovi Ohlsenovi. „Křenová omáčka mi vždycky připomene kurvy, ovšem prvotřídní,“ dodal se svraštělým obočím.

Zadíval se na poručíka Ohlsena a rozhodl se pronést něco, co armádnímu důstojníkovi toužil říct už velmi dlouho. „Vy blonďáčci z armády nemáte o etiketě ani potuchy. Jste jen obyčejní sedláci, celá ta vaše banda.“ Ušklíbl se a zatetelil se v očekávání Ohlsenových námitek.

Ale poručík Ohlsen ho neposlouchal. Seděl tam a přemýšlel, jak s Inge a tchánem vyrovnat účty.

„Můj tchán je kretén,“ svěřil se Buschovi.

„Jeho jméno! Předám ho známému na Prinz Albrecht Strasse,“ nabídl se Busch. „Všechny kretény je třeba zlikvidovat. Lebensraum, chápete,“ dodal důvěrně.

SS Obersturmbannführer sedící o kus dál zařval: „Držte hubu, Buschi, nebo si na tebe došlápnu, ochlasto!“

„Zajisté, Obersturm,“ zakrákal Busch a obrátil do sebe skleničku koňaku. Zlostně se rozhlédl a zamumlal: „Je třeba je zlikvidovat. Předhodit medvědům.“ Zamrkal na Ohlsena. „O zvířata se člověk musí starat,“ dodal na vysvětlenou.

Poručík Ohlsen se na něho díval, ale neviděl ho. Viděl Inge, svoji ženu, stojící před ním v japonském kimonu s obnaženou štíhlou nohou. Popíjel a poslouchal jen na půl ucha.

„Tohle tady jsou významné dámy, bohaté dámy. Svrbí je lafety a co nevidět je budou potřebovat protáhnout.“ Radostně se ušklíbl nad svým ostrovtipem. Zabrousil do filozofických vod. „Život je zvláštní, Herr Kollege. Vy jste důstojník u husarů, poručík u bojového pluku, a co já? Vězeňský dozorce v táboře.“ Zachmuřil se a smetl z talíře hromádku ohryzaných kostí. Zamračil se na prázdný talíř a smetl ho na zem taky.

„Jsem nešťastný člověk. Tuze nešťastný.“ Poplašeně se rozhlédl, jako kdyby se topil a hledal záchranný kruh. Naklonil se k poručíkovi Ohlsenovi, aby mu svěřil veliké tajemství: „Jsem zklamaný životem, Herr Kollege. Věříte tomu, že mým největším přáním bylo stát se farářem?“

„Rozhodně ne,“ ujistil ho poručík Ohlsen.

„A přece bych nic nečinil raději, než stál v černé sutaně za kazatelnou a zušlechťoval svoji kongregaci. Kriste, ti by čučeli, Herr Kollege! A jak to dopadlo?“ Opovržlivě odplivl na zem, divže netrefil svoji dámu. „Důstojník dozorčí stráže, fuj! Ale mám nápad, Herr Kollege. Až válka skončí, udělám si teologický rychlokurs a skončím, aspoň doufám, jako kolínský arcibiskup. A bude to.

Až budou mít přítomné význačné dámy v sobě dostatečné množství bublinek,“ pokračoval, „přesuneme frontu do druhého patra.“ Zlověstně se zašklebil a významně na Ohlsena zamrkal. „Tam zinscenujeme francouzské pastorále!“ Zmlkl a zamyslel se. Prolétl očima po síni. Potom ukázal na štíhlou brunetu ve stříbrném lamé s hlubokým výstřihem. „Tamta s těma cetkama, Herr Kollege, to je rozhoďnožka smrdící prachama.“

Když poručík Ohlsen pohlédl naznačeným směrem, uviděl populární filmovou hvězdu UFA.

„Toho pastorále se zúčastní všechny dámy?“ dotázal se pochybovačně, prohlížeje si slavnou herečku, která nepokrytě flirtovala s generálem policie.

„Všechny ne,“ připustil Busch, „ale upejpavky budou vyzvány, aby se vzdálily a už zůstanou u ledu. Ovšem tamta,“ zamlaskal jazykem, „k nim rozhodně nepatří. V těch svých filmech šišlá jako nějaká Gréta z Ywka, ovšem tady… ó la la. Meine Ruh’ ist hin… Tady se promění na Klymestru, nebo jak se řecká klisna jmenovala.“

„Myslíte Klytaimnéstru?“ usmál se poručík Ohlsen, doufaje, že jméno vyslovil správně.

„Jen se nenaparuj, ty šašku z cirkusu von Kleist!“ rozzuřil se Busch.

Poručík Ohlsen se zasmál a pokrčil rameny. Dosáhl svého.

Busch se zakabonil a mumlal cosi o likvidaci armády sestávající se zrádců a jiných budižkničemů. Najednou se rozzářil.

„Víte, co znamená WH na značkách armádních aut?“ „Wehrmacht Herr,“ odvětil pohotově poručík Ohlsen. „Špatně!“ rykl nadšeně Busch a zamával Ohlsenovi před očima nataženým prstem. „Weg nach Hinten.“ Radostně se plácl do stehen a surově dloubl loktem do spolustolující dámy.

Poručík Ohlsen se opřel do židle. „A víte, jak si Armáda překládá zkratku SS?“

„Ne,“ odpověděl Busch. Ohlsenovi se podařilo probudit jeho zvědavost.

„Arsch, Arsch,“ řekl poručík Ohlsen.

Nastálé ticho kolem poručíka bylo skličující. Zasmál se, zdvihl sklenici a zvolal: „Na armádu!“

Když se ostatní sklenice neměly k pohybu, se zlomyslnou radostí dodal: „Na armádu Adolfa Hitlera!“

Značně neochotně museli esesmani připít na armádu a sklenicemi mrštit o zem, protože na Adolfa Hitlera se z jedné sklenice dalo připít pouze jednou.

Když se poručík Ohlsen díval na hromady roztříštěného křišťálu pod stolem, zařekl se, že než odejde, připije na Adolfa ještě několikrát.

Po večeři se hosté rozprchli po vile.

„Jaká teď na frontě panuje nálada?“ chtěl vědět policejní důstojník.

„Jsem na dovolené a o momentální situaci na frontě nemám zprávy.“

„Dovolené?“ vykřikl Busch. „Co to je? Takový termín u SS neznáme! Ještě tak oficiálně chytat ve volném čase zrádce a podobnou havěť. Kdepak, vy na frontě se máte nejlíp. Mnohem líp než my tady. Už jen při slově wehrmacht se mi zvedá žaludek.“

Jeho skelné oči už nebyly skelné, ale vodnaté. „Jen se koukněte na ty zasrané generály, jak se na těch svých pavoučích nožkách naparujou. Vši to jsou, vši.“ Začínal nabírat páru. „Na Führerově místě,“ přivřel oči a svraštil obočí, „bych je dal nabodnout na kůl. To bych udělal.“ Obrátil se k SS důstojníkům stojícím opodál. „Je to tak, chlapi? Armáda je banda jankovitých kozlů, který uměj jen mečet.“

Souhlasně přikývli. Jeden z nich zamumlal cosi o „zbabělé chátře“.

„A tihle panáci s červenej ma lampasama se odváží před náma, führerovou SS gardou, naparovat! Dívat se na nás spatra, jako na nějaký hmyz.“ Plivl na perský koberec. „Tihle kašpaři docela zapomínají, že tím, co jsou dnes, jsou jen díky nám. Kde by bez nás byli?“

Poručík Ohlsen lhostejně pokrčil rameny. Stočil pohled k dámě sedící na lenošce s šaty vyhrnutými vysoko nad kolena. Důstojník SS jí kouskem provázku měřil stehna.

„Čím byli ti šmejdi předtím?“ brojil zarputile Busch. „Nic, hovna, smradlavá hovna bez červených lampasů, co museli chodit na přehlídky, aby nepřišli o svý štemply, stejně jako za Výmaru.“ Znovu plivl na koberec a svědomitě slinu rozetřel nohou. „A vy, hejskové z wehrmachtu, dostáváte za tu trochu vojenské nádeničiny, co odvedete, řády a medaile po kvantech!“

Někdo se pokusil Busche uklidnit. Ten už byl ale příliš v ráži, aby se dal zastavit.

„A co my? Tak odpovězte, pane hrdino. Co my, ptám se.“

„Nech toho, Rudi, vážně,“ řekl někdo. „Poručík za to nemůže, že nemáš žádný válečný šňůry.“

„Nech mě domluvit, pitomče!“ odstrčil ho Busch a popadl poručíka Ohlsena za klopu. „Naše válka je mnohem těžší než vaše. Jen se podívejte, jak se mi třepou ruce!“ Zuřivě zavibroval rukama Ohlsenovi před obličejem. „Hromadné popravy, Herr Kollege, po stovkách. Zkuste velet jedné popravčí četě za druhou, hodinu za hodinou, den za dnem. Jo, je to podřadná rasa, ale vřískají jako paviáni, protože se bojí smrti.“

Olízl si své masité rty. „Někdy je pohřbíváme a ještě nejsou úplně kaput. Ne proto, že jsme barbaři; nezapomínejte, že jsem chtěl být farářem, Herr Kollege.“ Zafuněl, vyprázdnil skleničku, dolil si, vypil ji a znovu si dolil. „Nestíháme, Herr Kollege, prostě to kurva nestíháme. Než skončí válka, je třeba zlikvidovat všechny Židy, potom přijde na řadu polská a ruská inteligence – takže si umíte představit, vážený pane poručíku, kolik toho sajrajtu musíme ještě vykydat. Strkáme je do plynu, pod gilotinu, střílíme, věšíme, prostě toho pro čistotu vzduchu děláme celkem dost, myslím si.“

Poručíkovi Ohlsenovi se zvedl žaludek. Otočil se od Busche.

Atmosféra začala nabývat na zhýralosti. Na schodech se pilo šampaňské z dámských střevíčků. V malé místnosti se hrála flaška a šaty padaly na zem. Dva vysocí důstojníci stahovali ve výklenku kalhotky pištící dámě. Na stole tančila dívka v modrých šatech, Vykopla z nohou střevíčky, ty vyletěly ke stropu a zasáhly křišťálový lustr. Jedna žárovka praskla.

SS Haupsturmführer vytáhl pistoli a sestřelil další dvě.

„Musel jsem,“ vysvětloval. „Zasáhla mě žárovka. Podle führerova rozkazu: dva za jednoho!“ Vložil do mausera dva nové náboje a zastrčil ho zpátky do kapsy. S uspokojením zaregistroval, že jeho pistole neušla pozornosti většiny přítomných dam. Ozbrojený muž byl daleko ,mužnější’ než neozbrojený.

Poručík Ohlsen si prohlížel obrazy. SS Standartenführer se postavil vedle něj, ukázal na jeden z obrazů.

„Nádhera, že?“

Poručík Ohlsen přikývl.

„Tohle je absurdní dům, nemyslíte, poručíku?“ Aniž by čekal na odpověď, pokračoval. „A tohle všechno patřilo Židům.“ Máchl rukou. „Tady ta talmudská prasata pořádala své nechutné orgie.“ Při představě prostopášností provozovaných v domě, jež nazval ,absurdním’, zkřivil odporem obličej. „Byl nejvyšší čas ten Augiášův chlív vyklidit.“ Zasmál se a plácl poručíka Ohlsena bílými rukavičkami po rameni. „Byl jsem u toho taky.“ Zaklonil hlavu. „Velkolepá podívaná, Herr Kollege.“

„Co se stalo s majitelem?“ zeptal se poručík Ohlsen. Důstojník SS nad jeho naivní otázkou divže nepřišel o hlas. Jednoduše nedokázal pochopit, jak může člověk v uniformě zadat tak hloupou otázku.

„Šel do tábora. Co jiného? Ale nejdřív jsme tohle talmudské hnízdo jaksepatří probrali.“

„Probrali?“ zopakoval Ohlsen s němou otázkou v očích.

„Ano, ovšem, probrali,“ přikývl důstojník SS. „Podali si je. Jak jsem slyšel, vy děláte totéž s partyzány.“ Se smíchem přitančil k jedné z dam a zajel jí oběma pod sukni a sunul je nahoru. Praskl jí rozparek. Když si toho všiml rozdováděný důstojník SS, svázal oba kusy roztržené sukně do uzlu, takže dáma měla vzadu obnažené nohy. Vypadalo to komicky. Měla nohy do X.

„Nepůjdeme už na kutě?“ zakřičel SS Sturmbannführer z vyhlazovací divize pro koncentrační tábory.

„Zástupce velitele v Oranienburgu,“ představil ho Ohlsenovi poručík policie a nabídl mu sklenici vína. „Pravé Veuve Cliquot, v celé Říši k dostání jen u nás.“ Láhev nosil v kapse a hojně doléval všem, s kým se dal do řeči.

„Už jste si našel jalůvku, poručíku?“

„Prosím?“ zeptal se nechápavě poručík Ohlsen. Policejní důstojník se smíchem vysvětlil. „Abyste chápal, jalovice je jedna z nových. Kráva je řadová dáma a klisna akrobatka, které vystupuje před publikem.“

„V tom případě budou muži volové a koně,“ neodpustil si poručík Ohlsen.

Policejní důstojník zaryčel smíchy a odběhl za skupinkou dam.

Poručík Ohlsen znovu skončil v rohu, ve kterém Busch vysokému muži ve tmavém civilním obleku vysvětloval, s čím se esesáci museli potýkat, zatímco ostatní se flákali na frontě.

„Nejsme nic než popeláři,“ vysvětloval mlčky naslouchajícímu muži, na jehož klopě se třpytil mikroskopický, ve zlatě vyvedený, partajní odznak.

Civilista si pomalu zapálil doutník. Byl to na první pohled znalec, jeden z těch tajemných Němců, kteří dobu mezi válkami strávili v Jižní Americe. Kdysi byl poradcem bolívijské tajné policie. Později prodal jejich nepřátelům Paraguaycům v protahované válce Kruppovy zbraně. Teď byl pro změnu jedním z berlínských pohlavárů s úřadovnou v posledním podlaží budovy na Prinz Albert–Strasse.

„Likvidujeme všechny,“ hulákal zastřeným hlasem Busch a hrozivě se kymácel. Bryndal koňak po uniformě. „Nejdřív vyřídíme Židy, všechny do jednoho.“ Muž s černým doutníkem mlčky přikývl. „Potom přijde řada na cikány.“ Muž s černým doutníkem přikývl znovu. Busch upíjel z láhve koňaku, kterou jeden z jeho přátel naplnil vodkou a dánským akvavitem. Odříhl si. „Potom odkráglujem Poláky. My pracanti totiž vytváříme Lebensraum, Lebensraum pro vítězný německý národ. Ti budou valit oči, až se do toho pustí naše speciální jednotky. Celé národy zmizí z povrchu Země. Tady je místo jen pro nás Němce. Kupředu, kamarádi, ať žije SS!“ Srazil podpatky, zdvihl pravici a zaburácel: „Sieg, Heil!“

Ostatní přítomní se k němu nadšeně připojili. Někdo začal zpívat Wesselovu Židovskou. Při Židovská krev se rozteče se k němu přidali ostatní.

SS Hauptsturmführer z Eickeho vyhlazovací divize skočil na židli a zavřeštěl: „Posledního Žida pověsíme na Brandenburské bráně!“

„Jsme největší národ na světě,“ zabučel Busch.

„Všechny ostatní zlikvidujeme!“

Přerušil ho jekot dívky ženoucí se o překot přes síň. Vlasy měla rozcuchané a byla nahá. Za ní se řítil důstojník v krátkém rukávu a s vlajícími kšandami.

Důstojník s černým generálským SS odznakem na klopě zavelel: „Připraveni? Do postele, poklusem klus!“

Nadšený řev div že neodnesl střechu.

Byl to signál k zahájení divoké honičky na opačné pohlaví. Jedna vzpurná dáma podlehla ve výklenku okna hrubému nátlaku. Další stála na rukou a ukazovala své elegantní černé krajkové kalhotky, které odhalovaly více než skrývaly. Jeden z důstojníků jí přelil červeným vínem z údolí Rhony. Učinil tak velmi pomalu a s citem. Dobré víno si to zaslouží, uvažoval SS Obersturmführer Stenthal. Kdysi míval v Bonnu vinný sklep. Teď byl ředitelem vyšetřovací sekce policejní jednotky v Buchenwaldu.

Stáhl akrobatce kalhotky a dotáhl svůj šprým ještě dále, aniž by to někoho z přítomných pohoršilo. Tři jeho kolegové mezitím prozpěvovali:

Röslein, Röslein, Röslein rot

Röslein auf der Heide.

Předháněli se ve ztřeštěných erotických choutkách a ryčeli přitom jako dvanácteráci v říji.

Poručík Ohlsen se opil. Seděl obkročmo na židli. Před ním ležela na podlaze nahá žena. Jediné, co měla na sobě, byly punčochy. Dlouhé punčochy na širokých podvazcích s rudými růžemi. Jeden důstojník SS ležel opřený břichem o židli. Měl na sobě jen vestu a jägerovky. Na jägerovkách měl lajdácky přišitou záplatu.

Poručík Ohlsen se na záplatu na jägerově prádle nemohl vynadívat.

„Superteutoni v záplatovaných jägerovkách.“ Vyplivl, co měl zrovna v ústech, a zasáhl záplatu na důstojnických spodkách. „Hej, žabáku,“ řekl zcela vážně, „zítra jdu na Prinz Albrecht–Strasse za tím Heinrichových známým v pátým patře. Povím tomu šmejdovi pár věcí o tý kurvě, co ji mám za manželku.“ Ušklíbl se.

Přistoupila k němu platinová blondýna a sedla si mu na klín. Pohladila ho po vlasech.

„Můžeš mi říkat Ilse, jestli chceš,“ řekla.

„Ilse,“ zopakoval poručík Ohlsen. Znovu plivl na záplatu na esesákových spodcích.

Ilse se zkroutila smíchy.

Chvíli jen tak seděli a pozorovali záplatu. Přistoupila k nim další žena. Měla na sobě zlaté šaty, vzadu roztržené až k bokům.

„Vypadáš otráveně,“ řekla poručíkovi Ohlsenovi.

„Nechceš se pobavit?“

„Seš kurva?“

„Ty jsi tu nový, že?“ zafrkala dívka.

„Naprosto správně,“ ušklíbl se poručík Ohlsen, „svině.“ Chtěl dívku nakopnout a málem přitom spadl ze židle. Hmátl po své sklenici stojící na podlaze. Byla to jeden a půllitrová pivní sklenice naplněná vodkou a koňakem. Policejní poručík tvrdil, že tahle kombinace zahání chmury. Proto ji pil.

Přivalil se k nim SS Hauptsturmführer. Táhl za sebou židli. Měl jen jedno oko. To druhé zakrýval černý monokl, který SS Hauptsturmführer neustále ztrácel. Kapsy měl plné rezervních monoklů. Tam, kde měl dříve oko, teď zela velká, červená mokvající díra. S oblibou nutil ostatní se na ni dívat. Ztráceli potom chuť k jídlu.

Svalil se vedle poručíka Ohlsena a jeho zdravé oko, černé jako uhel, se slídivě rozhlédlo. Podívalo se na poručíka Ohlsena.

„Nechcete přijít zítra do tábora na šermířský turnaj?“ Zafuněl a ukázal na Ilse, platinovou blondýnu. „Budeme kamarádi a zahrajem si prci prci?“

„Ne s tebou,“ zakroutila hlavou Ilse. „Brrr.“ Důstojník SS se ušklíbl. Vypadl mu monokl. Kutálel se po podlaze.

Krvavé oko zasvítilo. Ilse se zachvěla.

Poručík. Ohlsen potáhl z cigaretové špičky a netečně se zahleděl do mokvající rudé rány, která se nechtěla zahojit.

„Malá tygřice, hleďme,“ znovu se zašklebil jednooký důstojník SS, „na takovou je třeba bič.“ Ďábelský úsměv.

„Co to s tím okem předvádí?“ řekl poručík Ohlsen a upil ze svého korbele.

„Hrabe mu,“ odvětila platinová blondýna. „Má to v hlavě dočista pomotaný. Prý v táboře ukřižoval nějaký teology.“

Poručík Ohlsen se tázavě zadíval na důstojníka SS sedícího s absurdním výrazem ve tváři na podlaze vedle něj. Jeho vidoucí oko bylo okem šílence.

SS Hauptsturmführer přikývl.

„To je pravda. Čtyři hřeby, pánbíčkář nebo talmudská svině.“ Jakoby se zamyslel. „Talmudi mají větší výdrž, ale pánbíčkáři zase hlasitěji vřeští, takže je s nima větší zábava. Nechcete se přijít podívat, poručíku, jak některého z nich přitluču na trám? Můžete si to taky zkusit. Zrovna dorazil čerstvý transport. Taky mám dvě hlavy, velké jako pomeranč. Jedna seděla na krku talmudské panenky. Druhá je Polka. V táboře je taky jedna mladá Francouzka. V mojí sekci. Její hlavu si nechám vypreparovat taky. Když máte na stole pár takových hlaviček, hned je všechno veselejší. Až bude po válce, vydělám na nich spoustu peněz. Preparované lidské hlavy se mnohem snadněji shánějí v Berlíně než někde uprostřed Jižní Ameriky, abyste věděl. A navíc bez rizika.“

Poručík Ohlsen se třikrát zhluboka napil.

„Co to pijete?“ zeptal se jednooký důstojník. Poručík Ohlsen se na něho podíval, ale neodpověděl.

Dospěl k názoru, že další debata se sběratelem kostí je pro něj nepřípustná.

„Pil jste už koňak s ženskou krví, poručíku? Chutná skvěle.“ Jako útočící chřestýš popadl platinovou Ilse za ruku, řízl ji do zápěstí a vymačkal si do poháru trochu krve. S lotrovským úsměvem nápoj jedním hltem obrátil do sebe.

Ilse vřeštěla bolestí a strachem.

A protože křičela hlasitěji, než bylo zdrávo, přišel k nim dlouhán v tmavém obleku, následovaný několika esesmany v bílých sacích. Mlčky vyslechl, co se stalo.

Pokrčil rameny, otočil se a při odchodu zamumlal: „Co je na tom, proboha? Nevinný žertík.“ Naklonil se k robustním esesákovi, který roznášel jídlo. „Tu děvku zatkněte a šoupněte do tábora. Urážka SS. Ale ještě ne. Později.“ Zapálil si další černý doutník a nadmíru spokojeně sledoval dvojici, která už příliš nevnímala okolí. Když odcházel z místnosti, broukal se: „Život je krásný, tak božský, tak božský…“

Sběratel lebek, posilněný Ilsinou krví, se postavil. Při odchodu dloubl nohou do nahé dívky ležící na podlaze.

Když se vrátil, přes rameno mu visela světlešedá pláštěnka. Uniformu a bílou náprsenku měl pocákanou a černý monokl zastrčený v kapse. V zaníceném očním důlku svítilo červené maso. Z koutku úst mu visela slina. Dloubl do Ohlsena zlatou rukojetí svého jezdeckého bičíku.

„Tak co, poručíku, jedete se mnou do tábora přitlouct pár talmuďáckých sviní na trám?“

Poručík Ohlsen k němu otočil hlavu. Bylo toho dost, co by mu s chutí řekl. A určitě nebyl sám. Všechno to, co se takovým lidem říká v románech. Jenže tohle nebyl román a poručík Ohlsen neřekl nic. Jen si dlouze lokl ze své sklenice naplněné novou dávkou ,plašiče chmur’. Poručík Ohlsen chtěl zapomenout.

SS Hauptsturmführer pokrčil rameny a otočil se. Nohy ho už neposlouchaly. Zavrávoral, naklonil se jako škuner, do kterého narazila ošidná vlna, ale nakonec se znovu narovnal. Ohlédl se přes rameno, znovu se ušklíbl a hřbetem ruky v bílé rukavici si utřel krvavé oko.

„Odcházím, ale kdybyste si to náhodou rozmyslel, poručíku, ptejte se po Oberscharführerovi Schenkovi. Zaveze vás do tábora. Jestli přijdete, oddělíme talmudský svině od klerikálních prasat a uspořádáme závody o silnější hlasivky.“ S cinkajícími zlatými ostruhami na polobotkách vyšel z místnosti. Patřil k jezdecké divizi SS.

Snědá dívka požádala poručíka Ohlsena, aby jí rozepnul podprsenku. Prý, že jí je moc těsná.

„Jsi na opušťáku?“ zeptala se blondýna Ilse.

„Ano,“ odpověděl poručík Ohlsen.

„To nemáš žádnou rodinu?“ zeptal se snědá dívka. Měla napůl přivřené oči, jaké mívají kočky předoucí u krbu.

Poručík Ohlsen neodpověděl.

„Jestli chceš, můžeme se spolu vyspat,“ řekla Ilse, platinová blondýna.

„Budu o tom uvažovat,“ odpověděl poručík Ohlsen a znovu si lokl. Byl už hodně opilý, ale nebylo to na něm znát. Odložil sklenici a podíval se platinové blondýně do očí. „Být tebou, tak bych odsud vypadl.“

„Proč bych to dělala?“ zeptala se a pohodila hlavou. V dlouhých vlasech splývajících jí dolů po zádech problesklo světlo.

Poručík Ohlsen se usmál.

„Protože ti to říkám. Tiše se vytrať ze dveří, aby si toho nikdo nevšiml.“

„Bože, to je ale vůl,“ zaprskala. Vstala a přistoupila k SS Untersturmführerovi s insigniemi SD na límci. Za chvíli měla jeho ruce pod sukní.

Odešli spolu do patra.

To bylo naposled, co ji poručík Ohlsen spatřil. Byla zatčena krátce po souloži s příslušníkem SD. Byl to on, kdo ji zatýkal. Vyvedli ji zadem, odkud se dalo malou brankou ve zdi projít na ulici.

Následujícího dne ji našli v Grunewaldu. Krátká notička v odpoledních novinách říkala, že byla sražena neznámým autem. Byla to údajně jedna z berlínských ,antisociálek’. Lidé pokrčili rameny a řekli:

„Děvka.“

Abendblatt vytiskl dokonce fotografii. Mrtvola ležela na silnici, šaty zmuchlané, hlava přikrytá prostěradlem.

„Tu hlavu normálně někdo odřezal,“ prohlásil v hospodě pivovarský kočí. Opíral se o pult, pil pivo a díval se na vývěsku s nápisem: BERLÍŇANÉ KOUŘÍ JUNONKY.

Někdo ho poplácal po zádech. Když se poručík Ohlsen otočil, stál tam SS Sturmbannführer s Rytířským řádem Železného Kříže houpajícím se mu na krku. Byl velmi mladý. Kolem paže měl úzkou černou pásku se zdobným švabachem: Leibstandarte SS Adolf Hitler. Führerova tělesná stráž. Jeho prsa byla pokrytá metály.

„Nedáte si zázvorové pivo, příteli?“ zeptal se mladý major SS.

Bylo to poprvé, co tu poručíka Ohlsena někdo takto oslovil. Užasle na něj pohlédl.

„Zázvorové pivo?“ zopakoval. „Z toho se leda tak poblijete.“ Zdvihl svoji obří sklenici a napil se. Pil pomalu, ale přesto se rozkašlal.

SS major se zasmál a přičichl si k Ohlsenovu drinku. „Kruci, to je síla.“

„Jo, síla to je,“ přisvědčil poručík Ohlsen. „Jako všechno,“ dodal.

SS major z Hitlerovy ochranky přikývl. Rozhlédl se po místnosti.

„Hnusná špinavá prasata.“

Poručík Ohlsen mlčel. Jen souhlasně pokýval hlavou a pomyslel si: Něco daleko horšího než jen prasata.

„Až tahle válka skončí, dostaneme všichni dlouhý, moc dlouhý účet za všechno, co tihle teď páchají,“ řekl SS major.

„Přibíjejí lidi na trámy,“ řekl poručík Ohlsen.

„Já vím.“ SS major nepatrně přikývl. „Je to v podstatě parta zatraceně tvrdejch mládenců.“ Sklonil se nad poručíkem Ohlsenem a zašeptal: „Víte, co zamýšlím, příteli? Chci se zastřelit. A to není všechno…“ Znovu se opatrně rozhlédl. Na ústech mu pohrával ironický úsměv. „Chci to provést přímo tady v tomhle lokále.“

„Nebude to blbý?“

„Možná ano, příteli, ale uvidíte, jak budou zírat.“

„Jste opilý?“

„Ani v nejmenším,“ ujistil ho SS major. Mohlo mu být nanejvýš pětadvacet, velmi štíhlý, metr devadesát, vlasy žluté jako zralá pšenice. Byl velmi pohledný.

Napřímil se.

„Sledujte, příteli.“ Zamířil k SS generálovi s medailemi z první světové války, zlatým stranickým odznakem a s čestnými prýmky na pravém rukávu.

Mladý důstojník přejel očima po generálově límci třpytícím se stříbrem dubových ratolestí. Usmál se a hlasitě, velmi hlasitě, prohlásil:

„Teď uvidíte něco náramně zábavného, SS Gruppenführere. Nejlepší vtip všech dob.“

Generál, bylo mu už přes šedesát, vrhl na troufalého mladého důstojníka nepřátelský pohled. Vedle stál dlouhán ve tmavém obleku a tři dámy. Dámy z UFA. Dámy se začaly zvědavě hihňat.

„Vtip? Tak sem s ním.“

Mladý důstojník se zasmál. Jeho smích byl velmi nakažlivý a srdečný.

Poručík Ohlsen znovu upil ze svého korbele a usadil se na židli. Měl pocit, jako kdyby dostal protekční lístek do lóže těsně před začátkem představení.

SS major ukázal prstem na SS generála.

„Jste svině, SS Gruppenführere, odporná nacistická svině!“

Generál ucouvl. Z jeho vypaseného obličeje rázem vyprchala všechna krev. Jeho ústa se otevřela a zase zavřela.

SS major se usmál. „Vy všichni, koncentráčnická a úřednická špíno, vy všichni jste jen banda mizerných grázlů a sexuálních maniaků. Ale k vašemu radostnému překvapení je mi potěšení vám oznámit, že jsme prohráli válku. Naši kamarádi z druhého břehu jsou na cestě do Berlína a mají setsakramentsky naspěch.“

Někdo ho popadl za paži. Švihl rukou a zavrčel: „Pracky pryč, pse!“

SS Untersturmführer, který ho chytil za paži, spěšně vycouval. Páska tělesné stráže a nablýskaný Rytířský kříž ho varovaly.

SS major vytáhl pistoli a natáhl kohoutek.

Zavládlo hrobové ticho. Generál a muž v tmavém obleku hypnotizovaně zírali na těžkou armádní pistoli v ruce smějícího se mladého důstojníka.

„Kvůli téhle uniformě, co mám na sobě, se cítím jako prase,“ řekl. Pomalu, s důrazem na každém slově. „Stydím se za svoji německou matku. Stydím se za zemi, která se nazývá mojí vlastí. Upřímně doufám, že naši protivníci v této válce budou mít dost rozumu a postřílí vás jak vzteklé psy, do jednoho, protože nic jiného nejste. Pověsí vás za kšandy na zdi vašich kasáren a kriminálů.“ Přiložil si pistol ke břichu, srazil podpatky a vystřelil. Pistole mu vypadla z ruky. Zakymácel se, ale zůstal stát. Tasil svůj čestný kordík, ostrý nůž s dlouhým, špičatým hrotem, který nosil na řetízku u boku. S nehasnoucím úsměvem na rtech ho pomalu vnořil do břicha a začal řezat zleva doprava. Krev mu zalévala ruce. Opět se zakymácel. Připomínal vysoký topol po nápory vichru. Klesl na kolena. „Tos nečekal, ty svině prašivá, co?“ chtěl říct, ale nevydal ze sebe ani hlásku.

S nesmírným úsilím se znovu postavil. A zhroutil se.

Celé se to událo jakoby ve třech dějstvích. Podíval se

na poručíka Ohlsena sedícího obkročmo na židli. Zdvihl ruku, aby zasalutoval. Ruku zmáčenou krví.

„Dobrý, ne?“ Jeho oči se zakalily, ale úsměv se neztrácel. Rytířský kříž cinkal o knoflíky blůzy. Pokusil se postavit. Začal kašlat krev. Zdvihli ho a položili na stůl. Rozřezali mu uniformu a kalhoty. Podíval se do tváře člověka, který se nad ním nakláněl, hladce oholeného muže s pletí namodralou hustým vousem.

„Táhněte do pekel. Vracím klubovou kartu. Jen mě sere, že vás neuvidím viset.“ Kývl hlavou. Ta bolest. Ta příšerná bolest, Bože. „Možná to nakonec byla přece jen hloupost, příteli,“ zašeptal. Klekni si a modli se k Bohu, říkala jeho matka. Dědeček byl kněz. Pamatoval si ho. Okraj naškrobeného bílého límečku měl neustále žlutý od potu. Mluvil, jako kdyby křičel, a podváděl v mariáši, který se hrával v cimře za výčepem, aby ho nikdo neviděl.

Ostré světlo křišťálového lustru z Prahy bolelo do očí.

Slyšel, jak někdo přechází tam a zpátky po podlaze.

„Nesmí zemřít,“ řekl někdo.

Chtělo se mu smát, ale zbývalo mu síly jen na výsměšné ohrnutí rtů. Omyl, pánové, já to balím. Vlastně mu ani tak nevadilo, že zemře. Ta legrace za to stála. Skutečně se mu to povedlo. Jen ta bolest. Proč jsem si, k čertu, muset strkat do břicha ten žabikuch? Bylo to hloupé, příteli. To ti Japončíci. Vypadalo to efektně, když tihle žlutí opičáci páchali harakiri, ale nikdy by ho nenapadlo, že to může tak příšerně bolet. Jak je to možné, že bolí úplně všude, od zadku až do krku? Aspoň kdyby neexistoval žádný Bůh. Protože on k těm ,dobrým’ rozhodně nepatřil. To mu bylo jasné. Možná mu tyhle bolesti budou u Boha k dobru, jestli tam na něj čeká. Možná se za něj přimluví děda ve žlutém límečku.

Nad stolem, na kterém ležel, se ukázal generálův obličej. Bílý jako křída. Obličej starce.

Mladý SS major se posadil. Úsilí, které na to musel umírající vynaložit, se vymykalo lidskému chápání. Do hrdla se mu nahrnula krev. Rozkašlal se, nemohl dýchat. Chutnala odporně sladce.

Kolem něj létaly kletby. Generálovy světlé kalhoty dostaly červený nástřik. Vztekle zaskřehotal něco o svinčíku.

Nějaká dívka plakala.

Svalil se zpátky na stůl. Už to nebolelo. Dokonce to bylo docela příjemné. Natáhl se a zemřel.

Aniž by si to uvědomil, najednou stál před velkou šedou budovou. Prinz Albrecht–Strasse číslo 8. Zíral na oválnou vývěsku s černým SS orlem a slovy: GEHEIME STAATSPOLlZEI. Tajná státní policie.

Mechanicky vyšel po schodech nahoru a otevřel těžké dveře. Držadlo bylo tak vysoko, že si člověk připadal jako malé dítě.

SS stráže mu navzdory jeho důstojnické uniformě nevěnovaly jediný pohled.

V pátém patře se zastavil před šedými dveřmi s malou mosaznou tabulkou s nápisem: STAPO B.2.

Otřásl se, jako kdyby měl zimnici.

O kus dál se otevřely dveře. Objevily se v nich lesklé černé přilby SS.

Nějaká žena byla napůl odvedena, napůl odvlečena k výtahu, který vzápětí s šuměním sjel do suterénu.

Vysoký štíhlý muž s orlím nosem, ze kterého by měl Himmler jistě radost, a s vlasy jako len se poručíka Ohlsena otázal, co pro něj může udělat.

„Promiňte, spletl jsem si dveře,“ zamumlal.

Div že neseběhl ze schodů. Vypadl z ďáblova příbytku na ulici a zhluboka si vydechl. Jak by se mohl Dědkovi a Legionáři podívat do očí?

KAPITOLA 18

ZNÁMOST

KDYŽ poručík Ohlsen z vily odcházel, pršelo. Šel bez kabátu, plášť v ruce, a nechal si deštěm smáčet vlasy.

Zastavil a obrátil obličej k nebi. Déšť byl příjemný, chladil rozpálenou pokožku. To, co předvedl ten důstojník Leibstandarte bylo úžasné, prostě úžasné! Zkazil jim celou ,slavnost’.

Poručík Ohlsen se musel v duchu smát.

Pokračoval v chůzi. Mít tak tolik nepochopitelné odvahy jako on! Ta myšlenka ho zaujala. Jen si to představte: Přijde domů, zazvoní. Dlouze a bez zaváhání. Ležérně přistoupí ke svému arogantnímu tchánovi s tchýní, sjede toho velkého, tlustého červa: rozpláclého v křesle opovržlivým pohledem a řekne mu, co si o něm myslí. Řekne jim, že jsou jen umaštění buřtNěmci s diamanty na těch svých tučných prstech. Ta představa ho přinutila přidat do kroku.

Kolem něj projel černý mercedes s policejní značkou. Zahlédl v něm důstojníky a dámskou společnost. Z auta se ozýval ženský smích.

Chyběli mu jeho muži. Zdálo se mu, že uplynuly věky, co od nich odešel. Třeba už jsou po smrti. Zamrazilo ho v zátylku. V šeřících před sebou uviděl malého Legionáře. Krutá tvář s dlouhou jizvou po noži. Tvář bez těla.

„Ahoj, Alfréde,“ řekl nahlas.

Legionář se ďábelsky usmál. Jen ústy. Očima nikdy.

Očima a srdcem se zapomněl smát už dávno.

„Vyhrál jsi, Alfréde,“ kývl hlavou poručík Ohlsen. „Vyhrál, na celý čáře, kruci. Jsme hovada, z hovad jsme vzešli a jako hovada na hromadě hnoje taky chcípnem. Vive la Légion. Etrangere!“ Až pozdě si uvědomil, že poslední slova zakřičel nahlas. Nervózně se rozhlédl.

Přicházející strážník upíral podezíravé pohled na vykřikujícího poručíka moknoucího v dešti. Zablýskl orel na helmě. Kapky deště mu stékaly z helmy na lesklý pršiplášť.

Poručík Ohlsen přidal do kroku. Strážník zůstal stát a sledoval ho pohledem.

Policista měl, přestože lilo, povznesenou náladu. Nepadaly bomby. Pokračoval v pochůzce.

Poručík Ohlsen zahnul za roh. Vzpomněl si, jak leželi na pozicích pod Elbrusem. Slunce pražilo. Nikde žádný strom. Žádný stín. Už je to tak dávno. Na těch pozicích pod Elbrusem měli děsivou spoustu zranění hlavy. Viděl před sebou dlouhou řadu tváří. Těch, kteří to schytali do hlavy. Poddůstojník SchöIler, svobodník Burg, střelec tankista Schulze, velitel střelců MaIl a četař Blom, který se chtěl po válce odstěhovat do Španělska a pěstovat pomeranče. Nebylo chvíle, aby nebásnil o hájku pomerančovníků. Ve Španělsku sice nikdy nebyl, ale naučil se několik španělských slovíček. Nosil sebou hrozně starý slovník, ve kterém chyběla spousta stránek. Dos cervezas, říkával, když si objednával pivo, nehledě na to, jestli chtěl jedno nebo dvě. Taky uměl říct maňana a hermana. Říkal to každé. Starým lidem říkal abuelos. Ten den, co umřel – sibiřský ostřelovač ho pořádně netrefil, jak měl, těsně nad kořen nosu, a trvalo asi tři minuty, než umřel – zdvihl oči k těm, co stáli kolem něj, a řekl: „Yo no me figuraba.“ Legionář, který uměl trochu španělsky, přikývl a něco mu odpověděl. Blom se celý rozzářil. Umřel s hlavou plnou pomerančovníků. Pohřbili ho u pokrouceného kaktusu, vedle obrovského balvanu. Do hrobu mu dali malý scvrklý pomeranč. Legionář mu ho vmáčkl do ruky. Po tom začali po hrobu skákat, aby ho udusali a divocí psi ho nemohli vyhrabat a sežrat. Udělali to jen proto, že to byl Barcelona – Blom. Běžná praxe byla jiná. Lidí umíralo příliš mnoho a divocí psi museli být taky z něčeho živi. S Blomem to ale bylo jiné. Jeho pomerančový háj znali všichni. Následujícího dne to schytal podplukovník von Herling. Sibiřský ostřelovač ho trefil přímo pod okraj helmy. Zemřel na místě. Hlínu na jeho hrobě nikdo neudusával. Byl mezi nimi nový. Následujícího dne se našel kus těla. Psi ho vyhrabali. Velitel byl vzteky bez sebe a vyhrožoval jim válečným soudem. Jenže v Elbruském údolí panoval takový úpal, že se mu to do večera vykouřilo z hlavy. Byl to plukovník von Lindenau. Jeho životní pouť skončila v Kyjevě. Uhořel. Pochopili to, když našli jeho tank. Jeho zuhelnatělé tělo viselo ze střelecké věže. Porta prohlásil, že vypadá jako spálený řízek. Porta toho vůbec navykládal. Jeho žertíkům se smáli všichni. Von Lindenau byl u pluku sice dlouho, ale nechyběl nikomu. Celý ten krám tam nechali, ať si ho uklidí Ivan. Ruská demoliční četa nabrala plukovníkovu mrtvolu na dvoje vidle, odnesla do díry a trochu zaházela. Kde leží velkostatkář, plukovník, hrabě von Lindenau nikdo neví.

Poručík Ohlsen zakroutil hlavou. Dostal se v dešti až k Havelu. Posadil se na lavičku. Byl promáčený do poslední nitky, co na tom. Zjistil, že sedí hned vedle Prinz Albrecht–Strasse, kde v kanceláři v pátém patře úřadoval Heinrichův známý.

Přicházela nějaká dívka. Dívka v červeném koženém kabátku a mokrém klobouku. Usmála se na něj. Usmál se taky a utřel si obličej.

Dívka se zastavila a posadila se vedle něj na lavičku.

Nabídl jí cigaretu.

Chvíli tak seděli a kouřili. Cigarety pomalu vlhly.

„Je tu mokro,“ řekla dívka. Všiml si, že má silné nohy. Přikývl.

„A to dost.“

„Rád se procházíš v dešti?“

Poručík Ohlsen zavrtěl hlavou. „Nesnáším to.“ Dívka potáhla z cigarety. „Já taky.“

Rozesmáli se.

Chvíli jen tak seděli, utopení ve vlastních myšlenkách.

Byla to ona, kdo promluvil.

„Jdeš z fronty,“ odtušila, aniž by se na něho podívala.

„Jo, z Východní fronty. Za chvíli se tam vracím.“ „Nechceš jít kousek se mnou?“ Postavila se. Kráčeli spolu podél Havelu.

„Ten můj taky přijel na opušťák,“ řekla a srovnala krok s poručíkem Ohlsenem. „A už zůstal.“

Poručík Ohlsen k ní stočil pohled. Nebyla hezká.

Knoflík nosu měla zvednutý jako koťátko. „Dezertoval?“

Dívka přikývla a setřela si z obličeje pár kapek deště. „Nechtěl se tam vrátit. Ustřelili mu to.“

„Ustřelili mu co?“ zopakoval nechápavě poručík Ohlsen.

„No všechno, celému to ustřelili.“

Nevěděl, co na to říct. Kapitána Fromma taky vykastrovali. Rusové. Našli ho přivázaného ke stolu v jedné chatrči. Byl už mrtvý. Břicho měl celé modré. Sedm zajatců za to dostalo kulku do zátylku. Ne proto, že by s tím měli něco společného. Prostě měli dojem, že by se měli nějak pomstít. A tak zastřelili těch sedm zajatců. Klečeli na zemi, komisař je všechny obešel, přimáčkl jim k šíji svoji osmatřicítku a zmáčkl kohoutek. Padali k zemi jako modlící se mohamedáni. Byli to Gruzínci z šedesátého osmého granátnického pluku, pohraniční oddíl. Z Tbilisi. Všech sedm.

„Co se s ním stalo?“ zeptal se důvěrným tónem, jako kdyby se znali odedávna. To, co se stalo jejímu milému, mezi nimi vytvořilo pouto. Svým způsobem to z ní v jeho očích dělalo spolubojovníka. Musí to být těžké chodit s někým, kdo to už nemůže dělat. Co si má taková holka počít? Malého Legionáře taky vykastrovali. V koncentračním táboře.

„Chytili ho.“ Sundala si klobouk a setřepala z něj kapky deště.

„To je blbý,“ zamumlal poručík Ohlsen.

„Zastřelili ho v Morellenschlucht. Spolu s nějakým generálem letectva. Na ústředí válečného soudu mi potom dali jeho popel.“

Běž s tím někam, pomyslel si poručík Ohlsen. Co je mi po tvým vykastrovaném amantovi?

„Dali mi ho v krabici od bot. Musela jsem podepsat příjemku jako na poště.“

„Co jsi s ní udělala?“

Dívka se usmála a pohlédla k řece. „Vysypala jsem ho do Havelu.“ Kývla hlavou k šedému, kalnému toku laskanému kapkami deště. „A tak sem každé ráno zajdu“, řeknu ,Ahoj, Roberte,’ a něco mu přinesu. Dnes dostal jablíčko. Potom řeknu: ,Tak pa, Roberte. Válka ještě neskončila.’“

„Tomu rozumím. Moc dobře tomu rozumím,“ řekl poručík Ohlsen, sám překvapený pravdivostí svých slov.

Šli k ní. Červený kabátek přehodila přes židli a řekla, že udělá kávu, ale potom zjistila, že žádnou nemá. Chtěla uvařit něco jiného, ale měla doma jen pár lahví piva a dva litry vodky, které si přivezl Robert.

Pili vodku. Z půllitrů.

Lehla si na pohovku.

Poručík Ohlsen ji políbil. Otevřela ústa. Kousla ho do rtu. Pověděl jí o Inge. O Gunnim. O tom, jak se pomstí.

„To ti je nevrátí,“ zašeptala a přitulila se k němu. Přes šaty ucítil přezku podvazku. Měla krátkou a velmi těsnou sukni.

Uchopil ji za kolena. Pohladila ho po vlasech.

„Máš krásné vlasy. Přesně jako měl Robert. Černé jako uhel.“

Posunul ruku výš. Sukně byla příliš těsná. Daleko se nedostal.

Mírně roztáhla nohy. Jakoby nevědomky. Vzdychla a chytila ho za krk.

„To nesmíš,“ zašeptala.

Neodpověděl. Jeho prsty se posunuly o kousek výš. Ucítil okraj punčochy. Těsně nad ním měla hlubokou jizvu. Přejel po ni prsty.

„Co je to?“

Zavzdychala a políbila ho, „Střepina z bomby. Stalo se mi to před dvěma roky.“

Položil na jizvu ruku.

Udělala mu trochu místa, aby si mohl dva roky starou jizvu lépe ohmatat. Hodně to krvácelo. Námořník z minolovky na dovolené jí stehno zaškrtil stuhou z čapky s nápisem Kriegsmarine. Kdyby to tak strašlivě nebolelo, asi by se potrhala smíchy. Střepina uvízla velmi hluboko, její roztřepený okraj se dotýkal kosti. O milimetr hlouběji a přišla by o nohu, řekl jí tehdy doktor. Zdvihla nohu, aby si ji prohlédla.

„Vůbec nemám hezké nohy,“ řekla.

Podíval se jí na ně, objal ji a políbil. Otevřela ústa.

Oddali se závrati horkých polibků. Těžce oddechovala. Vyhrnul jí těsnou sukni. Trochu se nadzdvihla, aby mu pomohla.

„To nesmíš,“ zašeptala. „Vždyť se vůbec neznáme.“

Jeho nepříliš zkušené prsty se pustily na průzkum.

Náhle se k němu prudce přitiskla a v dlouhém polibku k němu přisála svá pootevřená ústa. Byla vzrušená a i trochu nervózní z toho, co muselo přijít. Její jazyk si pohrával s jeho. Z hrdla se jí draly krátké výkřiky.

„To ne,“ šeptala a přitom mu pomáhala.

Sukně ležela na zemi vedle kanape. Uchopila jeho zvědavou ruku a dala si ji kolem pasu.

Líbali se divoce. Šeptali pošetilá slůvka. Kousal ji jemně do šíje a do lalůčku. Ležela na zádech, ústa mírně pootevřená, oči zavřené. Líbal kulaté bradavky na nahých ňadrech a projížděl jí prsty od ramen, přes lopatky až k bokům.

Potom přestali vnímat svět. Šlo jen o to zmocnit se okamžiku. Zítra zemřeme.

Plakala. Proč, sama nevěděla. Nad Robertem, z něhož zbyla hromádka popela ležící na dně řeky? Nad sebou?

Ozval se kvílivý soprán protiletecké sirény.

Zvedli se na posteli a chvíli naslouchali pekelnému koncertu nad městem.

Potom si znovu klesli do náruče.

„Angličané,“ řekla. „Ti chodí vždycky za světla.“ „Vážně?“ Políbil ji. Vysoko na obloze hučela letadla. „Jak můžou v takovém počasí najít Berlín?“ zeptala se, naslouchajíc dunění motorů.

„Nevím, ale najdou,“ odpověděl. Přikývla. Našli. Začaly dopadat bomby. Okenní tabule se roztřásly.

„Neměli bychom jít do sklepa?“ zeptal se.

„Ne, fuj. Je tam vlhko. Odporné místo. Zůstaneme tady.“ Znovu se milovali. Usnuli v těsném objetí, vyčerpaní láskou.

Když se probudili, byl večer. Venku stále pršelo. Pili, jedli a znovu se milovali. Najednou se cítili hrozně mladí.

Ráno přišla její sestra. Pracovala v kanceláři SD. Stále říkala: „To je děs.“ Říkala to tak často, že ji měl za chvíli plné zuby.

„Vy dva jste si tu hráli na tatínka a maminku, počítám,“ smála se. „To je děs, všecko tohle. No co, malí nejste. Bože, to je děs.“ Vešla do kuchyně a začala lomozit hrncemi a pánvemi. „Připravují nový proces,“ zavolala do pokoje. Strčila hlavu do dveří. „Je to tajné. Chtějí sbalit poslední izraelčíky. Z Polska a ze Sudet povolali celý pluk esesáků. Jeden z nich, nějakej SD U-Scharführer, se po mě začal na záchodě sápat. Asi měl dojem, že velitelství tajné policie je bordel. No, vlastně je.“ Upadlo jí vejce. „To je děs,“ zafuněla a kopla do skořápky.

„Alice je prase,“ sdělila důvěrně dívka poručíkovi Ohlsenovi, „ale jinak je hodná. Před ní můžeš říct všechno. Drží jazyk za zuby. Jednou kryla i Žida, co bydlel vedle, taky jednoho plukovníka. Robertovi by ale nepomohla. Nesnáší dezertéry. Podle ní to jsou zbabělci.“

Poručík Ohlsen pokrčil rameny. Až bude po všem, tak největšími zbabělci budou zřejmě ti, co nezběhli. Protože kdyby se všichni rozešli domů, bylo by po válce.

„Mohl bys dezertovat?“ zeptala se.

„Kdo zase zdrhnul?“ zavolala z kuchyně Alice. Na odpověď nečekala. „Nemáš utěrku? A, tu je. Bože, to je děs.“

„Asi bych se neodvážil,“ přiznal.

„Musí to tam být hrůza, myslím na Východní frontě. To nikdy nemáš strach?“ Pohladila ho po tváři.

„Stále, ale když zůstaneš, máš aspoň šanci. Když dezertuješ a chytí tě, tak je konec. Skončíš u sloupu v Senne nebo v Morelleschlucht.“

„Popravují jich hodně?“ Dívala se na něj, opřená o loket.

Přikývl. „Nevěřila bys kolik.“

„Kdy se tam vracíš?“

„Zítra.“

Povzdechla si a políbila ho. Její plné rty se vzdouvaly jako jarní vody Innu.

Alice přinesla jídlo. Zadívala se na ně.

„Večer přijde Heinz. Asi bychom měli něco vymyslet.“ K jídlu popíjeli koňak a pivo. Pít se dalo v podstatě všechno, šlo jen o to se k nějakému pití dostat, a to Alice uměla. Kradla, nic prostšího. Věděla, že ostatní kradou taky, a oni zase věděli, že to ona o nich ví. Proto kradla otevřeně.

„Ty nemáš žádný stud, Alice,“ kroutila hlavou její sestra. „Přece tu nemůžeš před mým přítelem sedět jen tak ve spodním prádle.“

„Vidíš, že můžu,“ odpověděla bezstarostně Alice.

„Stud, pchá. To je děs!“

Heinz s rámusem doklusal do dveří jako někdo, kdo ví, že si rámusení může dovolit.

„Ahoj, holka, tadyhle máš něco do žaludku a trochu kávy.“ Bouřlivě se zasmál. Heinz byl SS Unterscharführer. Přišel už opilý. Ohlsenovu hodnost naprosto přezíral a oslovoval ho Fritzi. Poručíkovi Ohlsenovi to bylo srdečně jedno.

Pili a hodovali. Nakonec skončili v posteli.

Alice unešeně pištěla. Heinz se smál. Byl to milenec jako vystřižený z rolnických listů, divoký býček, co se v kravíně utrhl z řetězu.

Následujícího rána poručík odešel. Odešel velmi časně. Vykradl se po špičkách, aniž by někoho probudil. Ani nevěděl, jak se jeho známost jmenovala.

Vydal se na Bahnhof Friedrichstrasse. Nástupiště se hemžilo vojáky vracejícími se na frontu. Někteří měli sebou příbuzné, ale většina jich přišla sama. Loučení na vlakovém nástupišti se lidé raději vyhýbali. Postupem času to začalo až příliš připomínat funus.

Pochodoval tam a zpátky po peróně.

Hňupe, nadával si. Vracet se před koncem dovolené. „Proč jste, propánakrále, nešli do Charlottenburgu?“ ptal se železničář hloučku vojáků. „Tam byste si určitě sedli. Odtud se ten vlak vypravuje.“

Poddůstojník sedící na ranci se zasmál.

„Kdepak. Nejlepší je jet ze Schlesischer Bahnhof.“

„To teda nevím proč,“ kroutil hlavou železničář. „To je poslední stanice v Berlíně. Tam už je vlak úplně nacpaný.“

„No právě!“ zasmál se desátník ležící na mokrém nástupišti, s pouzdrem od plynové masky pod hlavou. „Na Schlesischer Bahnhof se do vlaku už nenacpete. Můžete za přednostou pro razítko na opušťák a máte jeden den k dobru.“

Na nádraží přijížděla souprava z podzemky napěchovaná uniformami.

Poddůstojník na vlak ukázal prstem.

„Podívejte, kolik jich se to snaží vyzkoušet,“ řekl se smíchem. „Vsadím se o co chcete, že na Schlesischer Bahnhof všichni vystoupí. My to udělali včera, takže dneska už fakt musíme. Kdybysme to zkusili znovu, tak nás seberou lovci lebek a musel by se stát zázrak, abychom neskončili za zbabělost u zdi.“

Asi deset vojáků se rozběhlo po schůdcích k peronu, kde stála souprava z podzemky.

„Maj naspěch,“ zasmál se poddůstojník. „Peláší, jako by jim hořelo za prdelí.“

„Vlak staví až na Schelsischer Bahnhof,“ volal průvodčí běžící podél vlaku.

Vojáci se zubili od ucha k uchu.

„To se nám hodí. Tím rychleji budeme zas doma.“ Železničář, který doporučoval výjezdní stanici Charlottenburg nevěřícně zíral na namačkanou soupravu podzemní dráhy.

„S touhle holotou führer válku nikdy nevyhraje,“ zamumlal a pohoršeně odcházel.

K poručíkovi Ohlsenovi přistoupil nadporučík od obrněných myslivců.

„Vzal’s to přes Schlesischer?“ nadhodil nenuceně.

„Ne,“ odvětil lhostejně poručík Ohlsen.

„Ale to máš den dovolenky k dobru, člověče.“

„Mně to za to nestojí,“ usmál se poručík Ohlsen.

Myslivecký důstojník spěšně vycouval. Nácek nebo blázen, myslel si. Nejspíš obojí. Došel ke dvěma poručíkům pěchoty. Jeden z nich zakrátko zmizel ve vlaku podzemní dráhy.

„Za chvíli máme podzemku až na frontu,“ zavrčel ostřílený štábní desátník a plivl na plakát s ostentativním textem Räder rollen für den Sieg.

Četař od dělostřelectva varovně hvízdl.

„Bacha, nepřítel na dohled.“

Na nástupišti se zablýskaly ocelové přilby. Patrola vojenské policie. Zpod nablýskaných přileb vyšlehovaly podezíravé, nenávistné pohledy.

Ozvalo se burácení přijíždějícího vlaku a u nástupiště s pískotem zastavil transport na frontu.

Do vlaku se nahrnuly masy vojáků. Výkřiky, nadávky, stížnosti.

„Zurucktreten. Zug farht ab!“

Vlak pomalu projížděl Berlínem. Přejeli Sprévu. Jejich zrakům se na okamžik naskytl pohled na Alexandrovo náměstí s policejní prefekturou se stovkami zadržených čekajících na nemilosrdné rozsudky.

Na Schlesischer Bahnhof nebylo k hnutí. Dovnitř se dostalo jen pár vojáků. Řada před kanceláří přednosty nezadržitelně rostla. Řada šťastlivců. Někteří byli natolik troufalí, že si s rodinou domlouvali schůzky přímo před kordonem.

Dlouhý hvizd. Z tlampačů zaznělo výstražné hlášení. Vlak se znovu rozjel. Mířil na Východ.

Všechna kupé byla plná lidského jatečného dobytka. V jejich žilách ještě vířily zážitky dvou posledních báječných týdnů. Teď je čekaly zážitky docela jiného druhu. Bubnová palba. Útok obrněných transportérů. Boj muže proti muži. Krev. Bláto. Zranění. Smrt. Slova, slova, slova, ale jak nepředstavitelné hrůzy v sobě obsahovala!

Poručík Ohlsen seděl v rohu schoulený pod kabátem. Snažil se usnout, ale ostatní hráli karty, pili a vyprávěli si košilaté historky.

Poručík Ohlsen plakal. Jeho pláč nikdo neslyšel. Plakal pro syna, kterého ztratil. Plakal, protože zůstal na světě sám.

Ale… tak docela sám zase nebyl. Ještě měl svoji zabijáckou bandu.

Viděl je před sebou: Dědek, pevný bod. Legionář. Josef Porta. Drobeček, velký a hloupý. A ostatní.

Transport projížděl Německem a Rusové v zázemí dokončovali soustředění vojsk. Byli připraveni na největší ofenzívu v historii této planety.

Porta, Drobeček a ruský pěšák dřepěli na dně díry a hráli kostky. Samopaly ležely pohozené v koutě. Všichni tři byli na hlídce. Když se fronta probudila k životu a oni museli ke své mrzutosti hru přerušit, Rus nad Drobečkem vyhrával celou flašku vodky.

Dvě stě šedesát tři peších a osmdesát pět tankových divizí vyrazilo k útoku.