Swen Hassel

Krvavá cesta

Na smrt

„Vzhledem k velikosti našich ztrát u Stalingradu a ke katastrofálnímu nedostatku záloh Führer s okamžitou platností nařídil zkrátit dobu těhotenství z devíti na šest měsíců.“

Obergefreiter Josef Porta obergefreiterovi Wolfgangu Creutzfeldtovi, Soluň,jaro 1943.

Věnováno mému veliteli praporu a příteli,

v současnosti generálovi západoněmeckých

obrněných sil, Horstu Scheibertovi.

OBSAH:

Swen Hassel 1

Krvavá cesta 1

Na smrt 1

KAKTUSOVÝ LES 5

BLECHY 53

ESKORTA 75

ČAJ DARJEELlNG 133

DÉMONOVY VÝŠINY 164

KOMISAŘ 202

BYLA TO VRAŽDA? 245

EDlČNÍ POZNÁMKA:

Psaní velkých a malých písmen u německých výrazů je v tomto překladu uplatňováno rozlišeně. V hodnostech je velké písmeno zachováno v osloveních nadřízených (ve spojení s Herr apod.) nebo tam, kde je hodnost v přímé řeči zdůrazněna, jinak jsou armádní i SS hodnosti psány s písmenem malým. Hodnost Obergefreite je podle originálu důsledně psána v silném tvaru. U označení jiných je zachován původní pravopis, pokud se jedná o jedinečné pojmenování, v ostatních případech je užito písmeno malé (např. blitzmädel, kübel, untermensch) a podle možnosti české skloňování. Výrazy wehrmacht, reichswehr apod. jsou psány podle českých pravopisných pravidel. Výraz Führer je v rozhovorech ponecháván s písmenem velkým, aby bylo zřejmé jeho převážně ironické použití, mimo rozhovory je užito führer. V úryvcích písní apod. je zachováván původní pravopis velkých písmen. Používání kurzivy v hodnostech, názvech apod. je dodrženo u většiny nepřeložených slov. Hodnosti SS jsou ve vysvětlivkách srovnány s armádními. hodnostmi pouze rámcově, protože ne vždy jim významově přesně odpovídá ekvivalent hodnosti české. Armádní důstojnické hodnosti jsou kromě přímého oslovení překládány, překládána je i hodnost desátník, odpovídající naší.

POKUD NEBUDU VELMI OPATRNÍ TAK TEN ZATRACENÝ HIMMLER BRZY DOSTANE VŠECHNY MÉ PŘÁTELE DO KONCENTRAČNÍCH TABORŮ.

Göring generálu polnímu maršálu Milchovi, 22. září 1943.

Zpívaje vysokým hlasem opustil torpédometčík Claus Pohl bordel „U otřásající se postele“ v Pírgosu. Zdáli ještě slyšel hluk volné zábavy, jak si ji prožívala skupina německých námořníků a italských horských myslivců.

Claus Pohl se nespokojeně šklebil a uvažovalo tom, že si uleví za pomoci vlastní ruky, vše ale změnil pohled na krásnou dívku, jíž si všiml již dříve v průběhu večera.

„Hej, liebling!“ zavolal; jeho hlas se rozlehl v klidu noční ulice. „Počkej na námořníka! Opouštět konvoj může být nebezpečné!“ Strčil si prsty do pusy a pískl tak pronikavě, že vyplašil kočky v okolí.

Dívka se otočila a provokativně usmála.

Claus zrychlil chůzi. Bordel ho zklamal. Bylo tam více zákazníků, než štětky mohly zvládnout. Znovu hvízdl a plně se soustředil na dívku, takže si nevšiml mužských postav, jež se po stranách ulice pohybovaly stejným směrem jako on.

Dívka zabočila do malé aleje. Když sem dorazil Claus, zdálo se, že se rozplynula ve tmě.

Náhle ho obklopila čtveřice mužů.

„Co to má, do čerta, znamenat!“ houkl a sáhl po své P-38.

Kolem krku se mu omotala zezadu vržená smyčka. Zapotácel se, klesl na kolena, ruce sebou divoce mrskly. Kulatá námořnická čepice se odvalila dolů ulicí jako utržené kolo od vozu. Do rozkroku ho nakopla čísi bota a na zátylek dopadla pažba pistole.

Následujícího dne nalezli Clause Pohla řečtí civilisté, kteří okamžitě uvědomili policii. Nahé tělo leželo v příkopu u cesty, jenom několik metrů od německého velitelství. Identifikace se ukázala jako velmi obtížná a totožnost se podařilo odhalit až poté, když flotila oznámila, že Claus Pohl zmizel.

Případem se policie dále zabývala jenom v rámci ne příliš významného rutinního pátrání. Nahá německá těla se v příkopech podél řeckých cest nacházela každý den.

O dvě hodiny později byla veřejně v rámci represí oběšena tři řecká rukojmí.

KAKTUSOVÝ LES

Četa se zastavila před mrtvolami, groteskně nafouklými v pálícím slunci. Poručíkovo tělo leželo rozhozené na kamenné zídce. Měl vytržený jazyk a místo úst jenom obrovský koláč zaschlé krve.

„To muselo bolet jako čert,“ soucitně mlaskl Porta, obrácený směrem k mrtvému důstojníkovi.

„Kdyby to přežil, byl by z něj pořádně tichej chlap,“ řekl Buffalo a olízl si sluncem okoralé rty.

„Tam nahoře, v tom zkurveným ovocným sadu, je po několika přivázali k vyvrácenejm stromům a ty pak shodili dolů. Docela dobrej nápad, ne?“ řekl Tiny a plácl po mouchách na rukávu řecké uniformy.

„Uřízneme jim ty jejich zasrané čuráky,“ slíbil Skull a vytáhl ze své výsadkářské boty nůž.

„S vámi podělanci,“ ušklíbl se Porta, je jeden velký problém. Ještě pořád jste neviděli dost mrtvých.“

„Ty zkurvený partyzáni maj taky právo na trochu tý zábavy,“ zamyslel se Tiny. „My skopčáci jsme prostě měli zůstat doma, že?“

Porta se podíval mezi pootevřené ztuhlé rty mrtvého stabszahlmeistera1). Potom se na slunci zaleskly jeho kleště a Porta byl rázem o dva zlaté zuby bohatší. Tiny zase získal plné cigaretové pouzdro. S výrazem zbohatlického ředitele si zapálil tlustý brazilský doutník a svalil se do stínu převráceného kübelu2), když předtím odsunul na stranu zakrvácené tělo řidiče.

„Takové mrtvoly,“ řekl Porta, „můžou být za války moc užitečné. Lákají totiž mouchy, a ty pak dají pokoj nám.“

„Příliš mnoho much,“ překvapeně řekl Gregor, když se ohromný bzučící roj zvedl nad hlavu mrtvého řidiče.

Porta otevřel plechovku tuňáka a začal si bajonetem házet do úst její obsah. „Pro vás je tuňáka škoda!“ prohlásil nad konzervou.

Za dlouhou budovou jsme našli deset blitzmädel3). Byly mrtvé a ležely v

1) Stabszahlmeister: štábní účetní.

2) Kübel: německý těžký bojový transportér určený pro špatné terénní podmínky.

3) Blitzmüdel: telefonistka.

úhledně vyrovnané řadě. Nemohly být po smrti déle než jeden či dva dny. Vzduch ještě příliš nepáchl a ptáci stihli vyklovat oči jenom dvěma z nich.

„Stihli se s nima pobavit první,“ řekl smilně Tiny a nadzvedl okraj šedomodré vojenské sukně. „Tahle kurvička už teda žádný volánky potřebovat nebude.“

„Zmlkni, čuně!“ obořil se na něho Dědek. „To s těma ubohejma holkama nemůžeš mít kousek soucitu?“

„Ježíš by nad nima možná zaplakal, já ale o nich vůbec nic nevím,“ protestoval Tiny. „Mám snad ronit krvavý slzy nad každou mrtvolou, na kterou narazím za celou tuhle zasranou válku? Děláš to ty?“

„Kdybych byl s těmi partyzány já,“ rozesmál se Buffalo, až se celá jeho tlustá postava roztřásla, „šoustal bych a šoustal a organizoval bych pro ně opravdovou Kraft durch Freude4) několikrát denně. Sex je dobrý pro zdraví, říkají ve Státech.“

Pronikavý křik nás přinutil vyskočit a popadnout zbraně. Dolů z kopce klopýtavě běžela žena, za ní se řítil malý tlustý chlapík, který mával nad hlavou sekerou. Jako blesk se zatřpytil Legionářův maurský nůž, aby se vzápětí zabořil do mužova hrudníku. Ten udělal ještě několik kroků a pak se svalil jako špalek. K našemu překvapení se žena vrhla se slzami na bezvládné tělo a mezi vzlyky křičela na Legionáře bulharské kletby.

„Říká, že jsi hnusný vrah,“ překládal Buffalo, který uměl trochu bulharsky. „Zrovna se spolu jenom tak bavili, jako to dělají každý den, a ta sekera k tomu patřila. „

„Svatý Alláhu!“ vzdychl Legionář a očistil si maurský nůž o mužovu košili. „Kdo to mohl tušit?“

Prosluněnou vesnicí zarachotily dieselové motory firmy Krupp a dolů z vozidel seskákala skupinka vzrušených pětistovkařů5).

„Zničili celý zatracený prapor. My jediní jsme uprchli,“ křičel šikovatel s tvářemi lesknoucími se potem.

„Kdo?“ zeptal se naprosto nevzrušeně Dědek.

„Ti zasraní hajzlové,“ vykřikl šikovatel vztekle. „Náš prapor sem dorazil z Heubergu před několika dny a hned při prvním nasazení nás přepadli ze zálohy. Držel jsem se se svým oddílem vzadu, takže se nám podařilo uniknout.“

„Jinými slovy zdrhnout,“ ušklíbl se sarkasticky Porta. „Náš Adolfek by něco podobného nerad slyšel. Pokud by tedy samozřejmě vůbec byl ochoten něco takového poslouchat. „

„Můžeme se k vám připojit?“ zeptal se šikovatel, zcela ignoruje pošklebek.

4) Kraft durch Freude: Síla přátelstvím. nacistická organizace pro trávení volného času, rekreaci apod.

5) 500 - pětistovkaři: označení trestné jednotky.

„Máte zbraně?“ zeptal se příkře Dědek.

„Jenom pušky s dvaceti náboji na muže,“ odpověděl šikovatel. „Prušáci nejsou k pětistovkařům moc štědří.“

„A co šťávu do tohohle?“ Dědek kývl hlavou směrem k dieselovému vozidlu.

„Ne, můžeme s tím jet už jenom z kopce.“

„Tak to bude v pořádku,“ zasmál se Porta pohotově. Vždyť celý náš slavný německý wehrmacht je zvyklý pohybovat se už jenom právě v tomhle směru.“

„Když chcete, zůstaňte,“ pokrčil rameny Dědek, „pamatujte si ale jednu věc: já jsem tady velitel!“

„Chcete naše vojenské knížky?“ zeptal se mladý pětistovkař a nabídl svou.

„Vytři si s ní ten svůj zadělanej zadek,“ navrhl Tiny předstíraje, jak ji hází do vzduchu.

„Tady nás pověsí za koule,“ řekl Dědek šikovateli. „Vaše kára je nepojízdná, takže abychom začali mašírovat a vydali se pěšky přes hory.“

„Víte kudy?“ zeptal se s kyselým úsměvem šikovatel. „Ne!“ Dědek se rozhodl být lakonický.

„Říká se, že je to tam prdel světa a dva dny cesty, to bude dlouhá doba,“ podotkl šikovatel a pohlédl znepokojeně na černý masiv hor. „Hadi, škorpioni, obrovští mravenci a bůhví co ještě. Kaktusy, které mají v sobě tolik jedu, že byste ho nenašel ani u drogisty ve skladě!“

„Máte snad lepší nápad?“ zeptal se Dědek a utrhl si kus žvýkacího tabáku.

„Ne, půjdu do toho s vámi!“

„Mají všichni vaši muži zkušenosti z boje?“

„Jenom pár,“ zasmál se šikovatel unaveně. „Ti zbývající jsou podvodníci a zloději. Všichni to jsou takoví zmrdové!“

Dědek si, povzdechl a vyprskl proud hnědé tabákové močky do studny. Na rameni si posunul řemen samopalu.

„Řeknete teda těm svým kuliům, že půjdou s kůží na trh!“

„Spíše bych jim měl říct, že jejich kůží potáhnou bubny,ne?“ navlhčil si šikovatel rty.

„Jak se zdá, budeme si rozumět,“ podotkl Dědek s úšklebkem.

„Vypadá to tak,“ zasmál se zhýrale šikovatel.

„To mám opravdu radost.“„Co takhle několik Mpi nebo LMG6)?“ zeptal se šikovatel a nabídl z krabičky cigaret Juno.

„Myslíte, že jste v nějakém podělaném arzenálu?“ zabručel Dědek, otočil

6) Mpi: Maschinen-pistole, německý samopal; LMG: Leichtes Maschinengewehr, německý lehký kulomet.

se na podpatku a nakopl na zemi ležící přílbu. Ta proletěla vzduchem a do padla na jednu mrtvolu. „Necháte ty kvéry ležet, kde vás napadne,“ zavrčel popuzeně. „Žádná disciplína! Jak může, do čerta, nějaká armáda vést pořádnou válku, když nechá svou zatracenou výzbroj ležet po celé Evropě?“

„Božínku, ty máš ale dneska špatnou náladu,“ povzdechl si Porta a otevřel třetí plechovku tuňáka.

Dědek nic neřekl, posunul si samopal na rameni, zapálil krátkou dýmku se stříbrným víčkem a obrátil se k vozu s municí, u něhož se usadil šikovatel s částí své jednotky.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Dědek nevrle.

„Schmidt,“ a po krátké pauze dodal: „polní prapor.“ Dědek pomalu vytáhl dýmku z úst a poté vyplivl hnědý tabákový chrchel.

„A tím myslíte co?“

„Myslel jsem, že by vás to mohlo zajímat.“

„Mně by to bylo úplně fuk; i kdybyste byl polní maršál!“

Potom se Dědek obrátil a pomalu došel ke svým mužům, posadil se na zem a řekl si Portovi o svůj díl tuňáka.

„Do čerta, já jsem ale unavený,“ povzdechl si zoufale Gregor a otřel si rukávem tváře černé od prachu. „My, výkvět celého Německa, necháváme nějaké untermenschen, aby nás přechcávali. Můj generál a já nechceme, aby to dělali. Když se nad tím zamyslíme a podíváme se na vše přes monokl, musíme říct, že některé věci nás skutečně znepokojují!“

„Pokud všechno půjde dál jako dosud,“ podotkl temně Buffalo, „bude naše zatracené Velkoněmecko vyhlazeno z mapy a my Němci zmizíme v historii jako postavičky v pohádkových příbězích bratří Grimmů.“

„Stanou se z nás jenom bezbožní obři-lidožrouti, jimiž se budou malí kluci strašit po setmění,“ dodal Porta.

„To je pěkně podělaná vyhlídka, nemyslíte?“ vzdychl malomyslně Tiny, který otráveně balil prázdné nábojové pásy do beden od munice.

Od hor na severu byl slyšet rachot děl.

„Tlučou do těch hajzlíků, tlučou,“ poznamenal Porta a obrátil další tělo na záda, aby se mohl podívat po zlatých zubech.

„Vezměte těžký minomet,“ řekl Barcelona k jednomu z pětistovkařů. Barcelona byl šikovatel, když ale mašíroval s námi, neměl velkou šanci své hodnosti využívat.

„Co s tím černým ptákem támhle?“ zeptal se Heide a ukázal hlavní samopalu na kněze, který si netečně čmáral kruhy do prachu cesty.

„Až vyrazíme, může jít s námi, nebo může zůstat, kde chce,“ odpověděl Dědek neurčitě.

„Odežeňte toho černého kripla,“ navrhl Tango, Němec narozený v Rumunsku, který dříve působil v Bukurešti jako učitel tance. Když to na něho přišlo, začal tančit tango za doprovodu orchestru, který slyšel jenom on sám.

„Poďme toho zkurvence voddělat,“ nadšeně navrhl Tiny. „Tydle zasraní pánbíčkáři stejně na zemi nosej jenom smůlu!“

„Jasně, zatočme s ním. Nikdy jsem neviděl takového černého ptáka, který by byl k něčemu dobrý,“ rozchechtal se odpudivě Buffalo, až se jeho tlustá postava roztřásla.

„Já řeknu, až budu chtít, abys ty někoho oddělal,“ rozhodl Dědek chladně.

„Myslím, že bychom z něho stejně neměli spustit oči. Tělo a duše totiž nemusí vždy postupovat společně,“ řekl Tango a vykroužil pár tanečních kroků. „Ve čtyřiačtyřicátém máme duchovní pastýře, kteří mají k peklu stejně tak blízko jako k rytířstvu nebeskému!“

Všichni zůstali civět na kněze.

„Nechte mě toho sviňáka podříznout!“ zažadonil Tiny a vyzkoušel bříškem palce ostří svého bojového nože.

Nad hlavami nám zaburácela letka He 1117). Jeden z letounů náhle zakroužil a vrátil se k nám.

„Teď by nám ještě scházelo, aby nás považovali za ty hajzly,“ sykl Dědek a nervózně pohlédl na letadla.

„Ježíši, oni na nás ty svý sračky vyklopí!“ zavyl Buffalo a vrhl se mezi budovy.

„Kryjte se!“ vykřikl Dědek a zalehl za zvýšený kamenný okraj studny.

Skočil jsem za Portou přímo do studny. Voda byla ledová. Nebýt toho, že mě zachytil, snad bych se tam utopil. takhle jsme oba zůstali viset na vědru. Nad hlavami se nám ozýval rachot a hřmění. Burácely kulomety. Za cíl útoku si nás vybrala celá letka. Měl jsem pocit, že nastává konec světa.

Svou práci letadla ukončila, až když zplanýrovala celou vesnici. Kupodivu nikdo z nás nebyl zraněn. Letecké útoky jsou sice nervy drásající, ve skutečnosti ale ne příliš efektivní. Nepřesné.

„Pokud nejste zrovna na tom místě, kde dopadnou bomby, není důvod se kvůli nim vzrušovat,“ šklebil se Tiny, který seděl pořád na stejném místě jako v okamžiku, kdy nálet začal.

„A co abychom zůstali tady?“ navrhl šikovatel Schmidt. „Divize si nás tu vyzvedne.“

„Jaká zasraná divize?“ vykřikl Porta posměšně.

„Merde alors!8) Mají toho sami více než dost,“ dodal Legionář. „Co jsme vůbec za jednotku?“

„My jsme jenom hromada vyschlejch kočičích hoven,“ poznamenal Tiny a hodil kámen po kočce, která seděla na mrtvole německého vojáka a pečlivě se olizovala.

7) He 111: německá bombardovací letadla.

8) Nasrat

„Ježíši!“ vyrazil ze sebe Porta rozzlobeně. „Dokonce už i ty kočky okolo Černého moře ztratily respekt před německou armádou. Kde a kdy se to vůbec začalo takhle srát?“

„Na Kolymě!“ ušklíbl se Gregor a zasáhl kočku přesně cílenou ocelovou přílbou.

„Zasraná žiďácká kočka,“ zamyslel se Tiny. „To tedy znamená, že se můžeme také považovat za sračky na ubohejch německejch tělech.“

„Sračky, kterými musíme projít,“ vyrazil ze sebe Heide rozzlobeně.

„Armáda už skončila,“ řekl Tiny a zapálil si cigaretu.

„Dokonce už i ti Goringovi létající kluci na nás serou!“

„Zvedněte se a vyrazíme,“ přikázal Dědek a sám šel příkladem.

„Lidské tělo nebylo stvořeno, aby pochodovalo,“ zaprotestoval Porta a protahoval si ztuhlé a bolící svaly.

Hory byly skličující. Pokaždé když jsme vystoupili na vrchol, mysleli jsme si, že za sebou máme poslední stoupání, ale pokaždé se před námi objevilo další, ještě strmější.

Četa ještě nestihla dojít příliš daleko, když si Dědek všiml, že jsme nedoplnili polní láhve. Vydat se do kaktusového lesa bez vody se rovnalo jisté smrti.

„Zpátky ke studni!“ nařídil příkře.

„Už jsem vám říkal, jak jsem se svým generálem pochodoval přes Dunaj?“ zeptal se Gregor.

„Můžeš nám. Už jsme to slyšeli nejméně dvacetkrát, uťal ho popuzeně Barcelona.

„Ty jsi s generálem i jedl?“ zeptal se se zájmem Tango, který měl slabost pro vysoké šarže.

„Samozřejmě,“ odpověděl blahosklonně Gregor. „Občas jsme dokonce spali v jedné posteli, jenom mezi námi ležel náš monokl.“

„Ten tvůj generál byl teplouš?“ zeptal se bez jakéhokoliv respektu Porta.

„Za takovou otázku by ses mohl dostat před polní soud pro urážku na cti,“ zamumlal uraženě Gregor.

„Do prdele,“ vyrazil ze sebe překvapeně Tiny. „To by z toho skutečně byl zasranej soud?“

„Ty ses někdy generála dotýkal?“ zeptal se s posvátnou úctou Tango.

„Každý zasraný večer, když se chystal k spánku, aby byl připraven na další den války, jsem ho svlékal,“ odvětil pyšně Gregor.

„Není čas, abychom zvedli ty svý tlustý prdele?“ zeptal se Tiny a pohlédl k horám, z nichž se nesl rachot kulometné palby.

„Kolik máme kanystrů?“ zeptal se Dědek a posunul si samopal na stranu.

„Jenom pět,“ nevesele se zasmál Barcelona.

„To nám brzy dojdou,“ ušklíbl se Skull. Znělo to, jako když se v pytli převalují vyschlé kosti.

„Voda se z těla dostává, kurva, stejně rychle jako do něj,“ řekl Tiny. „Jak může někdo bejt, do prdele, takhle hubenej? Tomu nerozumím.“

„Skull by měl jít do Ameriky. Udělal by tam štěstí, kdyby se nechal předvádět jako oběť hrůz koncentračních táborů,“ navrhl Porta.

„Přestaňte na chvilku žvanit,“ zavrčel Dědek, „a poslouchejte. Musíme jít přes hory. Ať už s vodou, nebo bez ní. To je naše jediná šance.“

„Kriste Ježíši!“ vybuchl desátník Krüger. „Vůbec nevíte, co říkáte! Před námi je kaktusový les s ostny velkými jako bajonety. Budeme si muset cestu prosekávat mačetami, a ty máme jenom dvě. Bude to chtít čas, hodně času. A voda nám tam odnikud z nebe nespadne.“

„Co tím chceš, do prdele, říct?“ vybuchl zoufale Dědek. „Že se musíme obrátit a jít po cestě,“ odpověděl Krüger a rozhlížel se okolo sebe, jak hledal pro svou myšlenku podporu.

„Pitomej jako švec,“ odmítl Dědek pohrdavě jeho návrh. „Ti lidé, co jim tahle země patří, jsou rozložení podél všech cest a netouží po ničem jiném než smést nás z povrchu země.“

„Nakopeme je do koulí,“ navrhl Tiny, strčil si mezi pootevřené rty konec cigarety a zakousl se do ní „Je to stejně jenom otázka času, kdy tydle frajeři od Černýho moře zjistěj, kdo je to přišel navštívit.“

„Ty seš ten slavnej statečnej malej chlápek, že?“ ušklíbl se Porta a natáhl ruku pro cigaretu. Tiny mu bez protestu jednu podal.

Heide mu zase podal pořádný kus klobásy. Pokud Porta něco chtěl, nikdo se neodvážil mu odporovat. Jestli jste chtěli zůstat naživu, to nejmoudřejší, co jste mohli udělat, bylo zůstat s ním v co nejpřátelštějších vztazích. Byl vybaven šestým smyslem, jaký jinak mají jenom Židé, a dokázal vyčenichat zásoby na míle daleko. Pokud byste ho nahého hodili doprostřed pouště Gobi, dokázal by okamžitě najít přímou cestu k něčemu k pití. Ne snad přímo k vychlazenému pivu, určitě ale k možná ještě cennější vodě.

Legionář kopl do chlebníku a hořce poznamenal: „On les emmerde9) Prapor bude někde za těmi horami!“

„Snad,“ lakonicky odpověděl Dědek. „Rozhodně tam vede cesta, kterou musíme projít. Teď ale dál. Nikdo nebude střílet nazdařbůh. Jedině na jisté cíle. Nezapomínejte, že jakákoliv střelba přiláká dalšího nepřítele, a to je něco, co určitě nechceme!“

„Plop, plop!“ ozvalo se ze severu.

„Osmdesátky,“ rozhodl Buffalo a vysmrkal se do dlaně. „Krak, krak a znovu krak!“

„Padesátky,“ řekl Porta a zklamaně odhodil prázdný chlebník.

„Kdo jim to tam asi dává takhle zahulit?“ zeptal se znepokojeně Gregor.

9) Nasrat na to!

„Italští a němečtí zrádci jdou na dračku,“ odpověděl Julius Heide chladně. „Měli by viset. To by pro ně měl být jediný trest. Smrt! Jsme moc měkcí, zženštilí.“

„Nakonec zůstanete Německu věrni už jenom ty a Adolf,“ zasmál se hlučně Porta.

„Bůh vám pomáhej,“ zamumlal kněz a podíval se na nás.

„Poslouchej, ty zatracený velebníčku,“ zaječel Skull a namířil na něho klackem. „Bůh nepomáhá zatraceným muklům. Spíš nás ještě jednou nakope do prdelí!“

„Kristus pomůže všem, kdož v Něj věří,“ odpověděl kněz klidně a upřel strnulý pohled na sluncem rozpálenou pustinu, v níž ještě po leteckém útoku kouřily rozbombardované budovy.

„Ty i s tím svým zasraným nebeským pastýřem,“ zařval Tiny zuřivě. „Vykopat vás na zkurvenej Morellenschlucht10), abyste tam mumlali ty svý podělaný modlitbičky až do tý chvíle, než by tvůj Bůh těm ubohejm kriplům opravdu pomohl.“

„Mám kontakt,“ vykřikl Heide, který horečnatě točil knoflíky přenosné vysílačky.

„Co je to tam za zkurvence?“ zavyl do mikrofonu.

„Lichotky ti nepomůžou. Tady je Lidová armáda. Už se těšíme, jak vás, německá hovna, seškrábeme ze silnice, jenom se tu objevíte.“

„Vykuř si ho, opičáku!“ zařval Heide.

„Vykuř si ho sám, požírači jitrnic! Počkej si patnáct minut, pak už budeš na maděru!“

„Kreténe!“ vyprskl Heide do vysílačky. „Jste idioti!“ „Vykuř si ho, nacistický prase!“

„Cože, ty podělanej, natvrdlej kriple!“ zaječel Tiny podrážděně.

Rádio pronikavě zahučelo, spojení se přerušilo. „Myslíte, že nás vidí?“ zeptal se Skull nervózně.

„Ovšem že ne,“ uklidnil ho Tiny pohrdavě. „Kdyby mohli, už by po nás dávno skočili.“

„To nebyli obyčejní partyzáni,“ řekl Dědek zamyšleně.

„Komunističtí bastardi. Rudý jako vopičí prdel. Jako díra do tý prdele,“ vykřikl vztekle Tiny a zahrozil pěstí směrem k horám.

„Je tu kromě mě ještě někdo další, kdo si myslí, že je teď vhodná chvíle namířit čuráky správným směrem a vydat se za nimi?“ zeptal se Porta a svá slova doplnil tím, že z kalhot vytáhl zmíněný nástroj.

„Cvičení je pro tělo dobré,“ rozchechtal se Tango a udělal na otevřeném prostranství několik tanečních kroků.

Buffalo se natáhl na rozpálený písek a rozložil velký kus papíru.

‘„) Vojenské popraviště v Berlíně.

„Jsem s celou rodinou pozván ke komisi střežící čistotu rasy, a to jenom proto, že jsem se stal svým vlastním dědečkem.“

„To ale přece není možné,“ ozval se překvapeně Dědek a spustil dolů samopal.

„V naší třetí podělané říši nic není nemožné. A teď mi to ti hoši, co se zabývají rasovou čistotou, chtějí spočítat. Všechno je to ale chyba mé ženy, té blbé štětky. Její dcera totiž vyrůstala u mého otce, nějak ji svědilo mezi nohama, nakonec si ji prostě uvázal na krk.“

„Počkej, dcera tvé ženy ale přece musí být tvou dcerou,“ řekl Dědek a ve tváři měl výraz naprostého nepochopení.

„Jistě, jistě, vlastně ale vůbec ne jistě. Tu dceru měla dřív, než jsme to dali dohromady. A to znamená, že se můj táta stal mým zetěm a má dcera mou mámou.“

„Toje neuvěřitelné,“ rozesmál se Porta. „Tvá dcera je teda ženou tvého otce.“

„To je guláš,“ vzdychl Gregor zoufale. „K tomu ale může dojít, jenom když si muž vezme ženu, která má už dítě.“

„To všechno, chlapče, je jenom začátek,“ pokračoval Buffalo. „Teď už jsem pochopil, proč Židé, ti mazaní bastardi, si berou za ženy jenom panny. Potom se jim nemůže stát to, co mně. Zmatek ale pokračuje, protože se ženou máme syna, který je vlastně švagrem mého otce.“

„To je jasné,“ řekl Dědek. „Je to vlastně bratr manželky tvého otce.“

„Ano. Jenže to není jenom můj syn, ale také můj strýc, protože je bratrem mé matky,“ dodal Buffalo sklíčeně.

„Jasně, vždyť žena tvého otce je dcerou tvé manželky,“ zašklebil se povzbudivě Barcelona.

„Věci se ale zkomplikovaly ještě víc,“ zanaříkal Bufťalo, „když se mé dceři, otcově manželce a současně mé matce, a mému otci narodil syn. Je to můj bratr, protože je synem mého otce, ale protože je současně synem mé dcery, jsem já jeho dědečkem.“

„A tvoje žena se najednou stala tvou babičkou,“ dodal Porta pobaveně.

„Je to úplně šílené,“ zamumlal Buffalo a podíval se do nebe. „Své ženě jsem manželem, ale současně i vnukem, protože syn její dcery je mým bratrem. A protože jsem manželem své babičky, musím nutně být i svým vlastním dědečkem,“ bezradně rozhodil ruce. „Je to všechno posraně logické, a protože komise pro rasovou čistotu tvrdí, že to není možné, zve si mě, abych to doložil. A současně mě obviňuje z prznění rasy, což je jedna z forem incestu.“

„Nechej si to pro sebe, chlapče,“ zavěštil Tiny výhružně, „a doufej, že o tobě Adolf nikdy neuslyší.“

Rachot výstřelů a výbuchy projektilů tuto podivnou rodinnou historii přerušily. Náhlý poryv hluku ozvěna v horách mnohonásobně zopakovala.

Vyskočili jsme. Zmocnil se nás neklid.

„Zůstaňme, kde jsme,“ navrhl šikovatel Schmidt. „Jít do kaktusů by bylo šílenství. Všechna zvířata odtamtud prchají.“

„C’ est le bordel11),“ zavrčel rozzlobeně Legionář.

„Šílenství by bylo zůstat tady. Podřízli by nám tu krky, ani bychom nevěděli kdy. Kaktusy jsou pro nás jediná šance!“

„Znát cesta. Velmi špatná,“ řekl Stojko z bulharského gardového pluku. Jako jediný muž přežil polní soud, který nad jeho jednotkou uspořádali partyzáni. Zachránil se jenom tak, že se ukryl v bedně usekaných údů, kde vydržel až do chvíle, kdy guerilla odtáhla.

„Jak dlouho bude cesta trvat?“ zeptal se Dědek s nadějí v hlase.

„Tři, možná čtyři dny,“ odpověděl Stojko neurčitě. „My ale muset jít velmi rychle. A nemyslet přitom na voda. „

„Voda bude velký problém,“ přikývl Dědek a zapálil si svou dýmku se stříbrným víčkem.

„Slyšel jsem, že velbloudi žerou listy kaktusů kvůli šťávě, která v nich je,“ řekl Buffalo.

„lmpossible, mon ami12), „ odpověděl mu Legionář.

„To chutná hůř“ než vařené opičí chcanky.“

„Neříkej, že jsi to už někdy vyzkoušel?“ zeptal se s hlubokým zájmem Porta. „Radši bych ale pil opičí chcanky, než abych chcípl žízní.“

Den pokračovala my se stále nebyli schopni rozhodnout. Mrtvoly kolem nás už silně zapáchaly. Dědek se už několikrát pokusil dohnat nás k tomu, abychom je pohřbili, my jsme ale předstírali, že ho neslyšíme.

Nakonec dočasně rezignoval a svalil se na kámen mezi Barcelonu a Legionáře.

„Musíme se spolehnout hlavně na Stojka,“ řekl klidně a podíval se na Bulhara ve špinavé šedomodré uniformě s červeným lemováním a s nášivkami.

„On se v takové divočině vyzná,“ zamyšleně se na desátníka podíval Legionář. „Tihle venkované z hor jsou úplnými mistry v tom, jak najít cestu skrz kaktusy. A když tam projdou oni, my také. Chtěl bych vidět takového vesničana, který by byl lepší než regulérní vojáci jako my.“

„Ty už jsi byl někdy v takovéhle divočině?“ zeptal se posměšně Barcelona.

„Non, mon ami13),“ odpověděl Legionář. „Už jsem o ní ale hodně slyšel a vím, že je to horší než jít bosý přes samotné peklo.“

„Já už tam byl,“ řekl Barcelona temně a mávl k horám svým samopalem. „Je to peklo všech pekel. Ani samotný ďábel by neměl odvahu tam zůstat.

11) Je to bordel!

12) Nemožné, příteli!

13) Ne, příteli.

Je to místo, na jehož existenci Bůh zapomněl. Už po několika hodinách jsi přesvědčený, že musíš zaklepat bačkorami. Odevšad tam na tebe dýchá samotná smrt. Jediné, co tam žije, jsou jedovatí plazi, kteří ti vždycky zaútočí přímo na oči. Když se jenom škrábneš o některý z těch hrozných trnů; končíš.“

„To jsou vyhlídky, to jsou vyhlídky!“ zasmál se Porta a pohltil celou sardinku.

„No co, dáme těm zasranejm hadům a zkurvenejm kaktusům co proto,“ prohlásil Tiny s přesvědčením v hlase. „Jsme přece Němci, ne snad? Dobyvatelé, ne snad?“

Později odpoledne vjel do vesnice blátem zastříkaný kübel. Seskočil z něj major v maskovací uniformě se samopalem na zádech a hned začal řvát.

„Už je načase, abyste začali táhnout za jeden provaz a dali to trochu do pořádku.“ Major vztekle dupal. „Nejvyšší čas. Uzavřít tady tu díru. Posily z divize dostanete nejpozději zítra ráno. A vy, šikovateli,“ obrátil se na Dědka, „mně ručíte vlastní hlavou, že tuhle vesnici udržíte!“

„Máme málo munice, pane. Neudržíme tu díru déle než hodinu!“

„Takové kraviny si říkejte své babičce,“ zaječel major a tváře mu zbrunátněly. „Buď to tu udržíte, nebo tu zhebnete!“

Otočil se na podpatku, skočil zpět do kübelu, který za chvíli hrozivou rychlostí zmizel na cestě.

„Uháněl jako osel, kterému strčíš kus kaktusu pod ocas,“ zasmál se Porta. „On si snad skutečně myslí, že budeme o tuhle prašivou díru s někým bojovat.“

„To teda byla rychlost,“ pronesl uznale Tango. „Nikdy bych nevěřil, že kübel dokáže jet tak rychle.“

„Samé kecy a k tomu špatný svědomí,“ prohlásil Tiny vztekle a nakopl tomu.

„Tak je to, do prdele, vždycky! Zkopat je, bastardy. Strašně rádi někomu nařizují, aby šel tam, kde to smrdí Valhallou a hrdinskou smrtí!“ dodal Buffalo malomyslně.

Znovu jsme se posadili. Skull začal chytat mouchy. Potom je polykal a říkal, že chutnají jako krevety. Vybízel nás, ať to zkusíme taky, nikomu se ale do toho nechtělo. Byl snad v minulém životě pták?

„Allons-y!14)“ vybídl nás Legionář.“ Zůstat tady je kravina.“

„A co s tím hájením vesnice?“ pronesl Dědek zamyšleně. „Slyšel jsi přece majorovy rozkazy!“

„Ten zasranej zkurvysyn,“ vyrazil ze sebe Tiny. „Ještě že nemá ani zasranou představu, kdo, kurva, vlastně jsme! Na celý týhle podělaný armádě je, kurva, dobrá jediná věc.

14) Pojďme!

V těch podělanejch uniformách vypadáme všichni, kurva, úplně stejně.“

Ve změti prachu, špíny a lesknoucích se šavlí do vesnice vklusala jednotka Vlasovových kozáků.

Wachtmeister15) přitáhl zprudka uzdu, takže kůň nervózně zařehtal.

„Jaká jednotka, vy?“ zeptal se Rus bídnou němčinou.

„My jsme jednotka svatý Trojice,“ odpověděl mu Tiny, široce se usmívaje.

„Ty ne být drzý, ty obergefreiter!16)“ zavrčel kozácký wachtmeister a namířil na Tinyho výhružně šavlí. „Ty dávat pozor a říct mně!“

„Proč, ty synu zkurvený kavkazský kozy!“ vyrazil ze sebe opovržlivě Tiny. „Myslíš si, že občan zkurvenýho Hamburku bude srážet podpatky před takovým hovnem, jako seš ty? Ty se můžeš dočkat jenom toho, že tě jednoho dne pověsí. Zapiš si to za uši.“

„Šikovateli, ty soudit toho muže,“ vykřikl wachtmeister vztekle.

„Držte hubu!“ zasyčel Dědek a otočil se na podpatcích. „A běžte si hledat jiné místo na hraní!“

Wachtmeister přitáhl uzdu, takže jeho kůň zatančil na zadních nohách. Tiny uskočil na stranu, aby ho nezasáhla kopyta před ních nohou, a vyrazil ze sebe překvapený výdech.

„Co to má, kurva, znamenat? Co si to ten tvůj potomek syfilitický svině dovoluje? Já už ho, kurva, naučím!“ zařval vztekle a praštil zleva koně přes tlamu. Ten se zatočil a dopadl nohama na zem. Poté klesl na kolena a zděšeně zařičel.

Wachtmeister prudce na Tinyho namířil šavlí.

„Ty zkurvená zabijácká vopice!“ řval Tiny, strhl kozáka z koně a skočil po něm. „Ty zparchantělej koňáku!“ „Nechte toho!“ houkl Dědek a zvedl hlaveň samopalu. „Ty si myslíš, že nechám toho zasraného mrňavého zrádce, aby si na mě dovoloval?“

Ve vesnici zabrzdil těžký motocykl BMW, z něhož seskočil jakýsi obergefreiter, který vzápětí svůj stroj podepřel tak, aby zůstal stát.

„Bože! Už jsem myslel, že jste taky banditi. Všichni bychom se měli snažit zdejchnout. Jsem ze štábu 12. granátnického pluku. Pořádně nás rozsekali. Partyzáni jsou na silnici 286 a stahují se ke Karnobatu!“

„No dobře, ale kam jedete vy?“ zeptal se Porta inkvizitorsky.

„Teď se snažím dostat co nejdříve do Malko Tarnova,“ řekl nám s tajemným výrazem. „A odtud do Vaysalu.“

„To už je ale Turecko!“ vyrazil ze sebe Heide překvapeně.

15) Wachtmeíster: strážmistr.

16) Obergefreiter: Obergefreite (ein Obergefreiter), doslova přel. nadsvobodník, vrchní svobodník, hodnost mezi svobodníkem a desátníkem. První poddůstojnická hodnost začínala desátníkem.

„A to je, do prdele, to pravé!“ doplnil ho obergefreiter s planoucí tváří.

„Už mám téhle zkurvené války tak akorát. Za tři dny chci ležet s harémem na pláži v Tekirdagu, pokud vy, hoši, chcete, můžete si tu zasranou smrt hledat sami, mě už to nebude zajímat! Dál už prostě beze mne, víme!“

„To je ale dezerce. Mohlo by tě to stát krk!“ vykřikl Heide vztekle.

„To, kurva, máš, kamaráde, naprostou pravdu!“ zasmál se obergefreiter. „Jediné, co mě teď opravdu zajímá, je, jak si prodloužit život. Prostě chci umřít v posteli jako všichni ti zkurvení generálové. Říká se tomu demokracie.“

„Ty seš zrádce!“ uzavřel Heide. „Nevíš snad, že v přísaze jsme říkali, že je naší povinností i právem bránit vlast i za cenu vlastního života?“

„Takový nesmysl jsem nikdy nepodepsal,“ ujistil ho s úšklebkem obergefreiter. „Kdo chce, ať si tu zkurvenou válku vede dál!“

„Ty ke své vlasti nepociťuješ vděk a lásku?“ zeptal se rozhořčeně Heide.

„Jsem snad úplně vylízaný? Nic jsem po vlasti nechtěl, a jediné, co jsem od ní dostal, jsou tady tyhle podělané hadry, do kterých mě navlékli. A to snad není žádný důvod!“ Potom nakopl motor svého BMW, usadil se v sedle, posunul si samopal na záda a stáhl přílbu více do čela.

„Nechcete, abych od vás pozdravoval turecké holky a vůbec všechny ty podělané musulmany, hoši?“

„Jo, to udělej,“ zasmál se vesele Porta. „A řekni jim, ať nechají brány pootevřené, možná se vydám za tebou.“

„Co když tě vydají zpátky?“ zeptal se Gregor skepticky.

„Švédové to udělali. Myslíš si, že Turci nejsou ten samej póvl?“

„To by tedy byla, kurva, vůle Alláhova, jak se říká tam, kam mířím,“ pokrčil rameny obergefreiter. „Pokud někam jdeš jenom s holýma rukama, může se to stát. Víte, hoši, já jsem ale z G-štábu a vezu s sebou pár gekodosů17), který by mohly Prorokovy vyznavače docela zajímat. Tak co, hoši, nechtěl by někdo z vás jet se mnou? Nechtěl by se někdo posadit na tu volnou sedačku za mnou?“

„Je tu někdo, kdo nemůže jít?“ rozhlédl se Dědek kolem sebe.

„Pane, pane!“ začal vzdychat Porta, kulhal a používal svého lehkého kulometu místo berly. „Nemám levou nohu. Dopředu se můžu valit jenom po koulích!“

„Zmlkni Porto!“ okřikl ho Dědek.

BMW s hromovým hlukem zamířil po silnici dolů. „Myslíte, že se mu to povede?“ Gregor byl stále skeptický.

„Tomuhle druhu německých obergefreiterů se vždycky všechno povede,“ uzavřel Porta kategoricky.

17) Gekodos: Geheime Kommandosachen; tajné velitelské dokumenty

„Rozumíš kompasu?“ obrátil se Dědek ke Stojkovi. „Navrhuji kurz 46. Tudy vede i ta cesta, kterou znáš, ne?“

„Šikovateli, já říkat ano. Kompas dobrá věc,“ odpověděl Stojko a se zájmem si prohlížel přístroj ležící na mapě. „My jít tedy po Stojkova cesta a také po cesta kompasu. Vpředu ale ať jít nějaký špatný voják, kterého moci uštknout hadi.“

„P-o-h-y-b!“ zavelel Dědek a nahodil si samopal přes rameno.

Nejprve jsme zamířili po cestě na Golemanovo. Potom jsme ale zabočili do hor a cesta se proměnila v pouhé vyjeté koleje.

Někde v blízkosti chrchlavě kašlaly kulomety. Kolona se na chvíli zastavila a poslouchala. Vyděšeně jsme hleděli na divočinu před sebou. Nikomu z nás se nelíbila představa, že se budeme muset prodírat tímto bludištěm trnů a přízračných rostlin.

Měsíc měl nezdravě nažloutlou barvu a trny v jeho světle vrhaly dlouhé stíny.

„Sviš, sviš!“ Mačety v rukách dvou pětistovkařů, prosekávajících cestu mezi kaktusy, zpívaly svou monotónní píseň.

Byli jsme utahaní a napjatí v očekáváÍní věcí budoucích. Ve vzduchu jsme cítili nebezpečí a smrt. Zbraně jsme stále drželi v pohotovosti.

„Zatracené místo,“ zašeptal Buffalo,“ a žebrácký IvanI8). Já ho znám!“

„C’ est un bordel!19)“ řekl Legionář. „Ale bude ještě hůř!“

Tiny se najednou zastavil tak prudce, že jsem do něho vrazil.

„Někdo tam na nás číhá,“ zašeptal chraplavě. „Nějaký zkurvysyni, zasraný zabijáci.“

„Určitě?“ zeptal se Dědek, který dobře znal a respektoval Tinyho zvířecí instinkty.

„Ještě jsem se nikdy nespletl,“ zachrčel Tiny. „Najdeme je a utrhneme jim koule.“

„Pojďme jim to spočítat,“ zamumlal nervózně Porta.

„Všude kolem je černo jako v kundě černošské štětky.“

„Černošská štětka, eh,“ řekl Tiny. „Tu bych dokázal najít i v bezvědomí.“

Tiše zmizeli mezi stíny lodyh kaktusů. Legionář zašeptal něco nesrozumitelného a pevněji si přitiskl pažbu lehkého kulometu k rameni. Čas pomalu ubíhal, až se ho navršily čtyři hodiny. Potom náhle ticho protrhl smrtelný výkřik.

„Co to bylo, do prdele?“ špitl vyděšeně Gregor. Oba průzkumníci se vrátili až těsně před svítáním a nesli mezi sebou velkého kance.

„Tohle hovado bylo jediným partyzánem, kterýho jsme tam našli,“ šklebil se Tiny. „Byl pochcanej strachem skoro jako my sami.“

„Ale jinak to byla láska na první pohled,“ zasmál se Porta a popleskal

18) Německá slangová přezdívka sovětských vojáků.

19) Je to bordel!

mrtvého kance po zadku.

„Co jsme to tam slyšeli za křik?“ zeptal se Dědek.

„Jenom tady tenhle náš kamarád,“ smál se Porta. „Nějak se mu nelíbila myšlenka, že má přijít o krk.“

„A co partyzáni?“ zajímalo Dědka.

„Někde tam určitě jsou,“ potvrdil Porta a snažil se pohledem proniknout masou kaktusů. „Nechápu ale, jak mohli projít, aniž si prosekávali cestu.“

V dálce dunělo dělostřelectvo, vzduch se chvěl explozemi.

„Takže je masírují, no dobře!“ řekl Dědek neklidně. „Víme, kde jsme, teď by nám ještě mohli ukázat, kudy domů .“

K Dědkovi došel bývalý poručík od pětistovkařů.

„Dobrá, šikovateli! Co teď? Necháme toho, ano? Prostě teď převezmu velení. Kromě toho, že mám vyšší hodnost než vy, jistě uznáte, že mám i více zkušeností.“

Dědek si pomaličku zapálil svou dýmku se stříbrným víčkem a podíval se strnulým a nebezpečným pohledem na bývalého důstojníka, který před ním poskakoval a tvářil se důležitě.

„Vojáku! Někdo s vámi mluví, takže sražte podpatky a postavte se do pozoru před nadřízeným.“

Bývalý poručík začal vypadat mírně nervózně, rozhodl se ale být neústupný.

„Musíte, šikovateli, celý ten nesmysl skončit. Přebírám velení jednotky. To je všechno!“

Pomalu k němu došel Tiny.

„Poslouchej, chlapečku,“ zachrčel a chytil ho za límec. „Žádný velení nad tímhle bordelem nepřebíráš! Seber si, svejch zasranejch pět švestek a sklapni do tý doby, než ti někdo bude něco chtít.“

„Sklop uši a odpal,“ navrhl mu Buffalo a olízl si rty. Tiny mrštil s bývalým poručíkem dozadu na čerstvě staženou prasečí kůži.

Kněz k němu poklekl a začal se ječivě modlit; před oči přitom zvedl ze dvou větviček vyrobený krucifix.

„Ježíš chrání blázny,“ rozesmál se Skull.

Najednou poklekl Tiny na jedno koleno a upřeně se zadíval do kaktusů.

„Ti kriplové už tam jsou zase!“

Buffalo vyskočil, a dříve než ho mohl kdokoliv zarazit, vyprázdnil jednou dlouhou, hlučnou dávkou celý zásobník daným směrem.

„Zešílel jsi, chlape?“ zařval vztekle Dědek. „Takhle se na nás za chvíli vrhne celý prapor.“

„To ty jsi z těch všech kaktusů už zblbnul. Byli tam a dívali se na nás!“ zaskučel Buffalo, až se mu tukové polštáře na tvářích roztřásly.

„Plukovník ,Divoký kanec’ mě nikdy neměl připravit o práci generálova osobního řidiče,“ vzdychl Gregor nešťastně. „Nemohl přenést přes srdce, že jsme s generálem a naším monoklem jezdili na služební cesty do Berlína. Byla to ale taktická chyba, která nás tři rozdělila.“

„A přitom jste mohli tuhle zasranou válku vyhrát, že?“ ušklíbl se Dědek. „Ty, tvůj generál a váš monokl?“

„Nebylo to nemožné. Patřili jsme k sobě. Měli jste vidět, když se náš monokl podíval na náčelníka štábu a my slyšeli: ,Pojďte dál, pane, a podívejte se na válečnou mapu. „ To úplně stačilo, aby se jim roztřásly nohy. A když jsme si sundali čepici, začaly jim zuby jektat hrůzou. Na hlavě jsme neměli ani chloupek. A že to byla pravá pruská generálská hlava. A byl tam jeden důstojník, takový blbeček, který se nikdy neměl stát podplukovníkem. Měl za úkol podpořit předsunutý bod DAGMAR a jeho vozy by přitom musely projet nepřátelskou palbou, takže on nevěděl jak na to.

„Pane generále, „ řekl plaše. „Jak mám provézt motorizované jednotky přes nepřátelskou palbu? Můžu jet jedině po silnici 77. „ A potom nám ten blázen chtěl to místo ukázat na mapě. Jako kdybychom všichni nevěděli, kde ta zkurvená silnice 77 je.

Můj generál mu zaklesl prst za vysoký límec uniformy a zhluboka vydechl. Když se na zásobovacího důstojníka podíval, vyletělo mu obočí až úplně nahoru.

„Pokud máte pocit, že nejlepší, co můžete udělat, je naložit své jednotky do kočárů a poslat je pak do terénu, proč chcete, abych tento problém vyřešil za vás? Pokud máte ale pochybnosti o tom, co bude nejlepší, můžu vám jenom navrhnout, abyste se na radu zeptal mého řidiče.“

Monokl z oka, monokl zpátky na oko.

Podplukovník ze sebe jenom vyrazili něco, co znělo jako: „Velmi dobře, pane generále! „ A andělé si mohli začít na kůrech zpívat. Během odpoledne nalezla hrdinskou smrt hned celá polovina štábu.

„Dobytek! „ řekl můj generál, když jsme práskli dveřmi a nechali za sebou několik šokovaných ordonancí. „Z psychologického hlediska je dobré ponechat je v nejistotě, „ vysvětlil mi pak generál.

A potom jsme si zastrčili ruku za uniformu, přesně tak, jak to na všech obrázcích známých na celém světě dělal Napoleon.

„Teď si snad ti pitomci uvědomí, kdo tady vlastně rozhoduje, „ řekl můj generál a dal si pořádný doušek ze sklenice. Vždycky jsme pili koňak z pivních sklenic. Ty, které se používají obvykle, pro nás totiž byly moc malé.

„Ano, pane generále! „ zakřičel jsem.

Dal jsem si obvykle. jenom jednu sklenici, málokdy víc. Můj generál totiž neviděl rád, když jeho řidič pil příliš. Vozit generála, to byla velká odpovědnost, většinou jsem ale stihl vypít dvě nebo tři sklenice, když už večer ležel v posteli. Potom jsme dostali čtvrtou hvězdičku a byli přeloženi na velitelství skupiny armád, ukázalo se ale, že ty kurvy z velitelství poslaly dubové ratolesti a červené výložky i plukovníkovi Divokému kanci. Pokud byl hrozný už jako plukovník, dokážete si představit, jak se choval, když se stal generálmajorem. Ještě několik dnů jsem doufal, že dostane divizi, kterou odvede někam, kde ji zničí a vybijí. K tomu ale nedošlo. Místo toho z něho udělali náčelníka štábu mé divize. A to byla moje smůla. Můj generál odletěl do Berlína, aby jim tam poděkoval za novou hvězdičku a nechal si udělat uniformu, protože se stal generálplukovníkem. „Kanec“ si mě pozval do operační místnosti, hned jak jsem se vrátil z letiště bez svého generála a našeho monoklu. Usmíval se na mě jako ďábel, který vidí pastora smažit se na ohni pekelném. Řekl mi, ať si vyberu: buď se nechám okamžitě přeložit na úplně opačný konec fronty, nebo na mě bude čekat soud za všechny mé přestupky a on bude tomu soudu předsedat. Rozsudek by byl předem jasný. Z těch jeho krutých žlutých očí na mě koukala zkurvená šibenice.“

„A co jsi vlastně provedl?“ zeptal se Barcelona udiveně. „Když vozíš takového generála, lehce se zamotáš do věcí, z kterých může být průser. Nikdy bych si ale nemyslel, že si je ten zasraný „Kanec“ bude všechny tak dobře pamatovat. Udeřil mě přes tvář svazkem dokumentů, hrozivě se usmíval a dodal otcovským tónem:

„Desátníku Martine, kdybyste se narodil o dvacet let dříve a žil v Chicagu, AI Capone by z vás udělal svou pravou ruku. S tím, co mám tady v ruce, by vás jakýkoliv soud na světě poslal za mříže na doživotí.“

Dalších patnáct minut mě bezostyšně pomlouval. Jako desátník si musíš nechat od náčelníka štábu líbit cokoliv. A on se nechal unést těmi nejsprostšími vojáckými názory. Chodil pořád sem a tam, a vždycky když se na chvíli zastavil, pohupoval se v kolenou. A přitom mu vrzaly boty. Měl určitě ty nejvrzavější boty na světě. Speciálně vyrobené pro takové příležitosti, jinak to není možné. Frňák měl takový, že mu muselo dělat problém projít lítačkami. Brýle měl velké jako přední světla z horchu20). Zhluboka jsem se nadechl, abych udržel vnitřnosti v klidu, a zeptal se ho, jestli můžu počkat, až se můj generál s našim monoklem vrátí, abych mu poblahopřál ke čtvrté hvězdičce. Ne každému Prušákovi se to povede. Hodnost generálplukovníka, ta už je vůbec jen pro ty nejvyvolenější. Můj generál mi často říkal, že snadněji se do nebe dostane vrah, než aby se z muže zrozeného z ženy stal pruský generál.

Zeptal jsem se na to „Kance“ dvakrát a potom to přišlo. Sklonil svůj podbradek hluboko do límce, namířil na mě frňákem, takže vypadal jako nosorožec chystající se k útoku.

„Myslíte si o mně, že jsem idiot? „ zařval vztekle.

„Sice jsem si to myslel, napadlo mě jen, že když si to nechám pro sebe, snad se mi podaří žít o něco déle. Věděl ale dobře, co dělá, parchant. Kdyby mě chtěl nechat rozloučit se s mým generálem a naším monoklem, vůbec by totiž k ničemu nedošlo. Mohl bych se mu vysmát. Není život krutý?“ Gregor pohlédl zoufale k nebi, jako by odtamtud očekával nějakou pomoc.

20) Horch: značka německých luxusních automobilů, užívaných i jako vozidla generality.

„Víte, jaké to je, když se vám najednou všechno zhroutí? Právě když se máte nejlépe, zakopnete a spadnete. Podívejte se na ty ruce.“ Ukázal nám špinavé, poškrábané a mozolnaté dlaně. „Předtím jsem je měl bílé a měkoučké jako jeptiška. Podívejte se na mé boty. Jsou na nich sračky nasbírané po celém Balkánu. Když jsem ještě byl se svým generálem, leskly se jako zrcadlo.“ Vzdychl a setřel si slzu, která mu vytryskla při vzpomínkách na ty slavné a vznešené chvíle.

„Nejsem ten pravý pro všechny ty sračky, v nichž žije pěchota.“ Znovu vzdychl. „V chrámu mého srdce hoří velká svíce pro mého generála a náš monokl a já vím, že i on na mě myslí, poklekne-li v pyžamu vedle svého tvrdého lože, svěřuje se do rukou Nejvyššího velitele a vzdává Mu díky za tuto požehnanou válku.“

Pochodovali jsme asi hodinu, když z kaktusů naším směrem zarachotila kulometná dávka.

„Utíkejte, utíkejte!“ začal hystericky křičet Skull a rozběhl se úzkou cestou zpátky.

„Hubu drž, ty bláznivý kriple!“ okřikl ho popuzeně Porta a mrštil ručním granátem ve směru, z něhož se ozval kulomet. Jasný, hlučný výbuch a zbraň umlkla. Téměř okamžitě nato ale do nás začal další kulomet bušit zezadu.

Zmocnila se nás panika. Uprostřed našeho zástupu začaly vybuchovat granáty, přímo pod nohama pětistovkařů.

Tiny se přitiskl ke kaktusu, kulky drtily lodyhu kousek nad jeho hlavou.

Klesl jsem k zemi a schoval se za mraveniště. Buffalo, nějakých sto padesát kilogramů živé váhy s ocelovou přílbou na hlavě a se samopalem v rukách, se vrhl dolů po cestě. Jeho zbraň plivala oheň. V kaktusech nastala pekelná vřava, jejíž částí se stal i Buffalův divoký křik.

„Zešílel,“ rozhodl Porta a přitiskl se ještě více k zemi. O chvíli později se ale Buffalo znovu objevil mezi kaktusy a za sebou táhl dvě zkrvavená lidská těla.

„Co tě to, do čerta, popadlo?“ zeptal se Porta a překvapeně sledoval, jak si Buffalo o jedno tělo otírá nůž.

„Prostě mi přeskočilo. A to tak, že bych dokázal prdelí louskat kokosové ořechy,“ odpověděl rozlíceně. „Tihle partyzánští kriplové nás už přechcávali dost dlouho. Už potřebovali dostat pár poctivých německých facek.“

Vypili jsme obsah chladiče jednoho kulometu značky Maxim. Chutnalo to sice odporně, byla to ale voda.

Když se slunce vynořilo za horami, pokračovali jsme v pochodu. Vše dostalo překrásný růžově červený nádech. Chvěli jsme se. Noci byly chladné, užívali jsme si jich. Během hodiny totiž mělo začít horko jako v peci. Začali jsme jeden na druhého vrčet. Okolo poledního už jsme se nenáviděli. Nejnenáviděnější se stal kněz pro své věčné modlitby, přebírání růžence a výkřiky: „Bůh je s námi! Bůh nám pomůže!“

„Drž konečně hubu!“ zařval na něj vztekle Heide. „Bůh na nás už dávno zapomněl!“

„Bůh je s těmi zasranými rudými,“ vydechl Buffalo, používaje kus kaktusu místo vějíře. Potil se dvakrát víc než kdokoliv jiný. Dvakrát se také pokusil odhodit granátomet, Dědek mu ale pokaždé nařídil, aby se pro něj vrátil a znovu si ho naložil.

Dva pětistovkaři neustále mačetami čistili cestu. Měnili se vždy po půlhodině. Prosekávat cestu skrz kaktusy se ukázalo jako nesmírně náročné.

V poledne nařídil Dědek přestávku. Jednotka byla zcela vyčerpaná. Jeden z pětistovkařů v hrozných křečích zemřel. V botě měl malého zeleného hada. Porta plaza zabil a potom ho hodil na Heideho, který se skácel v mdlobách k zemi. Už si všichni mysleli, že máme prvního mrtvého po infarktu, když ale přišel k sobě, ukázalo se, že má v sobě více života, než si Porta dokázal vůbec představit. Dva chlapi ho museli držet, zatímco třetí mu svazoval ruce.

Po hodině Dědek nařídil znovu vyrazit na cestu, teď už jsme ale postupovali velmi pomalu. Před západem slunce se nám podařilo ujít jenom pár kilometrů. Aniž bychom si vzpomněli na jídlo, zalehli jsme na zem a upadli do bezvědomí. Na místě jsme zůstali ještě i celý následující den. Tma padla dříve, než jsme se probrali.

„Co takhle dát si trochu kafe a k tomu něco menšího?“ navrhl Porta, když odklopil víko jednoho z pěti kontejnerů.

Tiny seděl uprostřed cesty, na hlavě měl směšnou buřinku a v puse převaloval z jedné strany na druhou obrovský doutník.

„Na všem hledejme jen to nejlepší,“ prohlásil. „Tady ty zasraný kaktusy okolo jsou pořád lepší než se nechat uškvařit někde v díře jako kus slaniny jedním z těch zkurvenejch plamenometů. Teď sice nadáváte na horko, ale vzpomenete si ještě na Kolymu, kde, když jste vyšli ven se vychcat, mohl vám čurák na místě umrznout a upadnout? A co jsou tady ti zasraní mravenci ve srovnání se vzteklejma sibiřskejma vlkama, co jsou jejich jediným oblíbeným žrádlem Němci? Když si na to všechno vzpomenu, zdá se mi to tady jenom jako nějakej zkurvenej piknik.“

„Museli bychom být úplní debilové, aby nám to tady nepřipadalo strašné,“ pronesl Buffalo, který se potil, jako by byl v sauně.

Tiny pokračoval v kouření, nosem vypouštěl dým do vzduchu. Popel odklepával elegantním gestem, které okoukal od jednoho amerického byznysmena ve filmu.

„Debil? Možná jsem, možná nejsem! Vojenská služba už mě naučila, že na to, abych přežil, potřebuju hlavně zdravý tělo. Mozky se staraj samy o sebe. I když máš na začátku dost šedý kůry mozkový, v tý podělaný armádě stihneš zblbnout ještě dříve, než si uvědomíš, kde vlastně seš. A čím více rozumu máš, tím hůř pro tebe.“

Přes cestu lezl škorpion. Skull ho rozmázl pažbou pušky. Bez ustání pokračoval rachot dělostřelectva.

Nad horami se objevil roj Ju 8721) - stuk. Jasně jsme pod křídly letounů viděli zavěšené bomby.

„Kdyby se je chystaly shodit, roztáhly by se více od sebe,“ pronesl šikovatel Schmidt a dále pokojně plnil zásobník svého samopalu.

Dědek zařval na bývalého poručíka, který seděl kousek před ním.

„Další chlap, který odhodí zbraň, bude zastřelen,“ zavolal vztekle.

„Bylo by asi divné, kdyby někdo vzpomínal na Německo na tak krásném místě,“ řekl zamyšleně Buffalo a podpatkem rozšlápl jakýsi dlouhý zelený hmyz.

„Všude se může najít nějaká zábava,“ řekl Porta jenom tak do prázdna, nikomu konkrétně, takže mnozí z těch, kteří kolem něj seděli, ani neporozuměli. „Vzpomínám si, jak jsem seděl v posádkovém vězení v Mnichově. Mysleli si, že mě nějak vytrestají, když mě zavřou, to se ale hrozně spletli. Prožil jsem tam vůbec nejkrásnější okamžiky svého života, okamžiky, na něž budu vždycky s potěšením vzpomínat. Pokud totiž chcete v životě něco opustit, není na to nic lepšího než posedět si chvíli ve vězení.“

„Přesně tak,“ dodal Tiny a znovu zasunul do úst doutník. „Ještě že i tahle zatracená válka, do který jsme se dostali, se dá lehce vydržet.“

„Nechtěl bys nám říct jak?“ zeptal se šokovaně Skull.

„Proč ne?“ zeptal se Tiny se spokojeným výrazem v tváři. „Prostě se snažím nemít čas na to, abych se litoval. Musím se z tý války těšit. Jak mám vědět, jak bude vypadat ten podělanej mír? Někteří už myslej, že to bude, kurva, ještě horší než celá válka. Můj praděda, kterej strávil osm let ve vězení v Moabitu, protože měl tu drzost něco zkoušet proti tomu zatracenýmu císaři, mi říkal, že právě v Moabitu prožil nejpěknější část svého života. „

„Myslíš, že mravenci mají radost z tohohle?“ zeptal se Buffalo a hlavní svého samopalu začal vrtat do mraveniště.

„Neexistuje živá bytost, která by neměla z něčeho radost,“ odpověděl mu Porta, „dokonce i kolibříci někdy propuknou v smích.“

„Já dokonce viděl i zkurvenýho detektiva inspektora Nasse, jak se jednou smál,“ ozval se znovu Tiny, „a že to byla poslední věc, která by mi připadala možná. Ocet byl proti tomu zakyslýmu zkurvenci sladkej jako med. „

„K zemi!“ zaječel najednou Porta a svalil se jako blesk za svůj SMG22).

Ozval se hromový rachot a z kaktusové pustiny začaly vyletovat štiplavé trasírky střel. Začal jsem házet granáty. Zpoza vzrostlého kaktusu se ozval samopal. Do rachotu se občas mísily výkřiky, pak hluk ale opět vystřídalo mrtvolné ticho. Jenom cvrčci pokračovali ve své monotónní písni.

21) Německá bojová letadla pro střemhlavý pumový útok.

22) SMG: Schweres Maschinengewehr. těžký kulomet.

Zůstali jsme ležet a čekali. Heide zůstal u plamenometu na vrcholu jednoho balvanu a najednou odtamtud vyslal syčící zášleh směrem mezi dva vzrostlé kaktusy. V sluncem rozpáleném vzduchu se začal šířit nezdravý zápach spáleného benzinu. Z kaktusového porostu se vypotácely dvě živé pochodně a začaly se v agonii válet na cestě. Pomalu uhelnatěly.

„Co to ve jménu živoucího Boha mělo znamenat?“ zeptal se Buffalo překvapeně.

„Partyzáni,“ zasmál se Porta. „Zahlédl jsem nějaký kovový záblesk, jinak bychom to už měli za sebou, hochu. Pořád se na nás ještě lepí ďábelské štěstí. Mezi těmi mrtvými partyzány jsou i tři bulharští vojáci.“

„Jak se zdá, začínají nás naši balkánští přátelé pomalu opouštět,“ pronesl Dědek a přitáhl si hlaveň samopalu blíž k tělu.

„Brzy ti už ten tvůj zkurvenej krk proříznu! Opravdu to, ty černoprdelníku, udělám,“ řval Tiny, který stál vedle kněze. Zacloumal jím tak prudce, že kněz upadl dozadu a narazil hlavou na jakýsi kořen.

„Ty jsi tak hrubý na bezbranného muže?“ zeptal se ho vyčítavým tónem Dědek.

„A proč ne?“ zeptal se Tiny a plivnul na kněze. „Kdo mě to naučil? Odpověz mi, když se tě ptám. Ta zasraná armáda; nebyli to náhodou právě oni? A už jsi snad někdy viděl nějakýho zkurvenýho vojcla, kterej by se na učil lepším způsobům tím, že po něm vztekle řve nějakej zkurvenej oficír? Viděl jsi to už snad někdy?“

„To je moc jednoduchá výmluva,“ pronesl didakticky Heide, který se najednou postavil na knězovu stranu. „Wolfgangu Creutzfeldte, jsi odporný typ. Brutální a zlý. Ty jsi vůbec nepochopil ducha našeho nového Německa.“

„Koukněte se na toho zasrance!“ kopl Tiny do kněze. „Myslíte si, že chci skončit jako kapitán nějaký zkurvený Armády Spásy?“

„Co ukazuje kompas?“ zeptal se Dědek Stojka.

„Čtyřicet šest, jak vy říkal, šikovateli. Vy se nemuset bát, ale měli by se sebou hodit.“

„Tak pojďte,“ rozhodl Dědek nervózně. „Stojko dopředu.“

„Ježíši Kriste, obrať se, chlapče, prdelí k frontě!“ pronesl zvučně Tiny, který šel hned za Stojkem.

Sestupovali jsme teď po dlouhém svahu. Pětistovkarům to teď s mačetami šlo stále lépe. Svah byl tak příkrý, že se nám podpatky zarývaly do země.

Potom jsme sestupovali po břidličnatém povrchu, takže jsme museli použít Gregorovo horolezecké lano. Dědek nám ale nedovolil až do setmění už žádnou přestávku. Při večerním přepočítávání zjistil, že nám scházejí dva chlapi.

Dědek se rozzuřil a začal shánět dobrovolníky, kteří by se vydali zpátky a pokusili se je najít. Nepřihlásil se mu nikdo. Daleko za sebou jsme mohli zahlédnout světlice a mezi námi a těmi světlicemi se určitě pohybovali partyzáni.

Najednou vystoupil kněz a nabídl se, že se vypraví hledat opozdilce sám.

„Ne!“ prudce jeho nabídku Dědek odmítl. „Partyzáni by si s vámi předtím, než by skončili, pořádně pohráli, a ani vám nebudu říkat, co oni dokážou udělat právě s kněžími.“

„Bůh mne ochrání. Nemám strach,“ odvětil kněz klidně.

„Bůh, Bůh, Bůh,“ šklebil se Tiny. „Asi bude lepší, když se o tu zatracenou práci postará tady tahle maličká,“ poplácal po pažbě svůj samopal. „Tu partyzáni nemaj’ zdaleka tak rádi. A dvaačtyřicet kulek v ní je lepší než Bůh na nebesích!“

„Mohu tedy pro ně jít?“ zeptal se kněz, zcela ignoruje Tinyho.

„Řekl jsem ne!“ rozhodl Dědek. „Nechci si vzít na svědomí, že vás rozsekají na kusy.“ Ukázal na desátníka Krügera z trestního praporu. „Vemte si dva pětistovkaře a běžte je hledat. Vraťte se za dvě hodiny. S nimi nebo bez nich.“

„Proč se máme starat o ty kriminálníky?“ zeptal se Krüger, na jehož tváři se jasně zračila hrůza. „To máme riskovat krky kvůli nim? Vždyť ti už možná dávno utekli k partyzánům. Ať tam jdou jenom kmáni bez hodnosti_“

„Držte hubu,“ přerušil ho Dědek, „a pohněte sebou.“ Krüger vybral dva pětistovkaře, hlas se mu přitom chvěl zlostí.

„Půjdete vpředu,“ přikázal jim nakonec mrazivě. „Na to se jako bývalí důstojníci hodíte. Teď se prostě musíte hlídat sami. Nezapomeňte, že mě svědí prst na spoušti.“

„A proč to pro vás máme dělat?“ zaprotestoval jeden z nich slabě.

„Jen si něco zkuste,“ zakřičel Krüger vztekle.

Ještě dlouho po tom, co se nám ztratili z dohledu, jsme slyšeli jeho burácivý hlas.

Tiny mezitím udělal výpravu do kaktusů a vrátil se odtud se třemi bulharskými kamašemi a ruským kalašnikovem.

„Kdy jsi našel tu veteš?“ zeptal se ho Dědek překvapeně.

„Vyhrál jsem to v bingu,“ rozesmál se Tiny a pověsil si zbraň na břicho. Stále se hlasitě smál, takže se zdálo, že nikdy nepřestane. Měl zřejmě pocit, že je nepřekonatelně vtipný.

Zapálili jsme oheň. Dřevo bylo úplně vyschlé, takže nás nemohl prozradit kouř.

Porta chtěl uvařit kávu, trvalo ale hodně dlouho, než Dědka přesvědčil, aby mu na to dal trochu drahocenné vody. Káva úžasně voněla. Seděli jsme, poslouchali zpěv cvrčků a ozvěnu zvuků vzdálené války.

„Když máš žízeň, pomůže ti cucat kámen,“ oznámil nám Legionář.

„To je pořádně přiblblá zábava - sedět tu a čekat, až přijde noc,“ pronesl zasněně Tiny. „Připadám si jako nějakej zasranej skaut. Ostatně, vždycky jsem se k nim chtěl dát.“

„To se ti povede dost těžko,“ řekl prorocky Tango a znovu si začal čistit zbraň.

„Černý pták smrti si pro nás už přichází,“ oznámil zlověstně Gregor a my se zaposlouchali do vzdáleného dunění explozí, které otřáslo horami.

Porta začal na flétnu hrát tichounkou melodii, Tiny se k němu připojil s foukací harmonikou. Tango tančil, jako partnerku přitom používal karabinu.

„Budeš se mnou dneska v noci spát?“ zeptal se tiše své zbraně.

Zaútočil na nás roj jakéhosi odporného hmyzu. Ruce a paže nám po štípancích začaly rychle natékat. Porta a Tiny si rychle přes obličeje a krky navlékli masky s přílbami, jež používali při obsluze plamenometu, zbytek těla si ale nemohli ochránit. Rysy jejich obličejů se nedaly rozpoznat.

Měli jsme stále větší a větší žízeň.

„Bon, mes amis!23) Pokud se potíme, nemůžeme umřít žízní,“ pronesl Legionář nevýrazně. „Nebezpečné bude, až se potit přestaneme.“

Vodu jsme měli jenom na čtyři dny, a to ještě při velmi nízké denní spotřebě, jak ji předem Dědek stanovil. Tango se ale obával, že na průchod přes hory budeme potřebovat minimálně čtrnáct dní; pohybovali jsme se totiž velmi pomalu. Pár z nás se pokusilo cucat šťávu z dužiny kaktusů, bylo jim po tom ale strašně zle. Žaludky se jim doslova obracely naruby a oni dávivě zvraceli celý jejich obsah.

Vrátil se Krüger - ztracené muže ale s sebou nepřivedl.

„Opravdu jste je hledali?“ zeptal se ho Dědek podezíravě.

„Dívali jsme se po nich všude, Herr Feldwebel24)!“ odpověděl bývalý poručík rozzlobeně.

„Vy, desátníku Krügere?“ zeptal se Dědek přísně.

„Nenechali jsme kámen na kameni,“ vzplanul Krüger. Měli jsme snad začít vyslýchat mravence, jestli ty chlapy nesežrali?“

„Ty už určitě dostal nepřítel,“ prohlásil bývalý poručík pěchoty.

„Zavři hubu, nikdo se tě na nic neptal!“ vybuchl Dědek se zapálenou dýmkou v ruce.

„Nebylo by lepší, kdyby ti zasraní hajzlové odprejskli všichni?“ zeptal se s úšklebkem ve tváři Tiny.

„Pokud myslíš mě,“ ozvalo se ze stínu, v němž leželi pětistovkaři, „já jsem pořád ještě tady.“

21) Dobrá, přátelé!

22) Feldwebel: šikovatel, odpovídá hodnosti rotmistra. Vyšší hodností je stabsfeldwebel, štábní šikovatel, obeďeldwebel, nadšikovatel, hauptfeldwebel, vrchní (hlavní) šikovatel.

Spali jsme jenom pár hodin, když nás vzbudily stráže. Kolem prošla skupina partyzánů, jež nás ale ve tmě nezpozorovala.

Plni strachu jsme napínali uši a pokusili se něco zaslechnout. Nedaleko od nás najednou protrhly ticho dva výstřely.

„Připravte se, abyste mohli okamžitě vypadnout,“ zašeptal Dědek a nahodil si celý svůj náklad na záda.

Šel jsem úplně vzadu, tma byla tak černá, že když jsem si dal ruku těsně před obličej, neviděl jsem ji.

Najednou jsem ucítil, že jsem sám. Opatrně jsem si posvítil polní svítilnou - všude kolem jenom kaktusy a hmyz. Pozorně jsem se zaposlouchal, nikde žádný zvuk. Zdálo se, že se celá jednotka najednou propadla do země.

Vystřelili si ze mne, napadlo mě. Jsou natolik potrhlí, že by na to mohli mít náladu i za takové situace.

Znovu jsem se zaposlouchal. Všude ticho, které rušil jenom zpěv cvrčků. Udělal jsem několik opatrných krůčků. Mohli se skrývat naprosto kdekoliv a těšit se z toho, jak jsem vyděšený.

„Do čerta, ukažte se!“ zavolal jsem polohlasem. „To není žádná legrace.“

Nikde se nic nepohnulo. Zdálo se, že jsem se opravdu ztratil.

„Kamarádi!“ zavolal jsem tiše. Po obličeji mi začal stékat pot hrůzy. Sám mezi partyzány a k tomu ještě uprostřed hrozivého lesa kaktusů.

„Porto! Vrať se, do prdele!“

Žádná odpověď. Nebo snad… Nezazněl tam hlas?

Znovu jsem zavolal a znovu se zaposlouchal. Nic. Snad jenom vítr. Ucítil jsem, jak mi tváře ochlazují závany větru. Najednou mi to došlo v plné hrůze - jsem sám. Úplně sám! Ztratil jsem jednotku a ona ztratila mne. Vůbec nezaregistrovali, že jsem zmizel kdesi za nimi. Snad si ještě ani nevšimli, že jsem pryč. Kdyby o tom věděli, už by se přece vrátili a začali by po mně pátrat. Dědek se totiž vždycky pokoušel ztracené muže najít. Vrátil by se i pro Krügera.

Trochu jsem se uklidnil a znovu se zaposlouchal do noci. Pouze závany větru, šustot mravenců a bzučení hmyzu. Za téhle války se mi už mnohokrát stalo, že jsem osaměl, nikdy to ale nebylo takové jako teď. Vždy předtím jsem věděl, kde je nepřítel a kterým směrem leží naše vlastní linie. V tomto hrůzu nahánějícím kaktusovém lese mohl být kdekoliv. Tedy nelítostný nepřítel. Vlastní linie se nacházely daleko a já vůbec ani netušil, kterým směrem. Už taky mohly být prolomeny a celá skupina armád Jih na útěku do Německa. Musel jsem najít svou jednotku. A přinejhorším se pokusit projít sám. Připravil jsem si samopal a do ruky vzal granát. Zachovej klid, řekl jsem si. Můžeš si poradit sám!

Prostě nemohli zmizet. Už jsem v Dědkově četě sloužil čtyři roky, a co jsme za tu dobu společně prožili! Čtyři roky den po dni a na všech možných frontách. Samozřejmě, čas od času nás rozdělil nějaký ten pobyt v polních nemocnicích, nikdy to ale netrvalo dlouho. Jednotka pro mne představovala domov. Cítil jsem se v ní bezpečný. I když jsem ležel v pohodlné nemocniční posteli, pociťoval jsem touhu se k ní vrátit. Domů k jednotce, na frontu. I když mi přeškrtali červenými čarami mé papíry a napsali tam, že mohu vykonávat pouze lehkou službu a každý den se musím převlékat - všechna bolest a utrpení zmizely, když jsem uviděl ty staré známé tváře. A už jsem zase se svou četou mašíroval na frontu. I když jsem měl poraněné plíce, což mohlo skončit trvalým pobytem v nemocnici, neděsilo mě to ani na chvíli. Znovu jsem zamířil domů. Vždyť to nebylo důležité a kamarádi na mě čekali. Zpátky k těžkému kulometu a k vysílačce, i s plícemi dosud nezhojenými.

Nechtěl jsem, aby to všechno skončilo jenom proto, že se ztratím v odporném kaktusovém lese. Určitě už každou chvíli musí zjistit, co se stalo. Tango se ohlédne, uvidí, že za ním nejdu, a vyhlásí poplach. Tango pochodoval přímo přede mnou.

Bylo by šílenstvím teď pokračovat v cestě - snadno bychom se mohli minout. Jako lepší nápad se jevilo posadit se a počkat na příchod dne. Za slunečního svitu věci hned vypadají jinak.

Neseděl jsem dlouho, když mě najednou popadla panika. Zvedl jsem se a začal zase pomalu kráčet vpřed. Po celou dobu se mi zdálo, že slyším hlasy, byl to ale jenom vítr. Teď mě však varovaly všechny získané bojové instinkty, najednou jsem totiž už určitě nebyl sám. Tiše jsem zaujal pozici u jednoho kaktusu. Samopal v pohotovosti. Tiše, hlavně tiše. Zdálo se mi, že mě všudypřítomná hrozivá tma dusí.

Nevím, jak dlouho jsem tam tak stál. Potom jsem se ale opět rozhodl pohnout se dopředu. Ze tmy se náhle ozvalo cinknutí kovu o kov. Mými přetaženými nervy to otřáslo jako výstřel. Klesl jsem k zemi a z boty vytáhl ruční granát.

„Buď zticha, ty zasraný hajzle!“ zašeptal ze tmy v tu chvíli nádherný Portův hlas.

„Nedělám to schválně, ty tupohlavče!“ ozval se jako ozvěna z houštiny kaktusů Tinyho bas.

Někdo se zasmál; určitě to nemohl být nikdo jiný než Barcelona.

Chtěl jsem s pocitem ulehčení vykřiknout, velký knedlík v krku mi ale nedovolil vydat ani hlásku.

„Stůj, nebo střelím!“ ozval se ze tmy opět Porta. „To jsem já!“ vykřikl jsem konečně.

Byl jsem zase doma, u svých. Se skupinou šel i Dědek. „Kde jsi, do čerta, byl?“ zeptal se Porta s výčitkou v hlase. „Příště se na to vysereme, než abychom se pro tebe vraceli.“

„Užíval sis někde s nějakou kundou?“ zeptal se Tiny se smíchem v hlase. „Třebas tu šukal nějaký mraveniště?“

Vysvětlil jsem jim, co se stalo.

„Hlavně žes to přežil,“ řekl Porta. „Už jsem si myslel, že tentokrát se o tvé věci opravdu rozdělíme.“

Před rozedněním jsme opět vyrazili na cestu. Zemřel jeden z raněných. Odešel úplně klidně, zatímco jsme ho nesli. Dědek nás požádal, abychom ho pohřbili.

„Nechme ho ležet támhle a za chvilku nebude co řešit,“ navrhl Tiny prakticky a ukázal na obrovské mraveniště. „Ty červený bestie stihnou sežrat slona dřív, než já sním vejce natvrdo.“

Dědek se ale ukázal neoblomný a trval na tom, abychom mrtvého vojáka pohřbili.

Kněz vyrobil ze dvou lodyh kaktusu kříž.

Bez sebe vzteky jsme tedy vykopali díru a tělo do ní šoupli. Hrob neměl dostatečné rozměry, takže jsme mrtvého museli ohnout a šlapat po něm, než se nám ho podařilo dostat dovnitř.

Kněz pronesl krátkou řeč a odrecitoval pár pohřebních modliteb. Konečně jsme mohli hrob znovu zaházet hlínou.

Buffalo na hrob hodil přílbu. Otlučený, zubatý, kovový klobouk, který ho provázel po celou dobu služby.

„La merde aux yeur25), „ ušklíbl se Legionář. „Ne každý poilu26), kterého jsem viděl odejít, to má tak dobře zařízeno - s modlitbami a hlínou na hrobě.“

„Nemyslím si, že by za to měl někomu děkovat,“ řekl Porta kysele.

„Nechej už konečně armádu na pokoji!“ vykřikl Heide vztekle.

„Víš, co mi můžeš s celou svou armádou,“ odpověděl Porta zle.

„Vůbec jsem o ní nemluvil, ale ty překrucuješ všechno, co jsem kdy řekl, od chvíle, kdy jsme se poprvé setkali.“

„Má armáda, jak jsi řekl, nakonec dostne i tebe,“ slíbil Heide. Výhružně zvedl ruku. „Větší čuráci, než jsi ty, si mysleli, že ji přechčijí a zdrhnou z ní.“

Uprostřed cesty ležela řada těl - vojáků bulharské armády. Zbyly z nich jenom kostry a potrhané uniformy, zbytek už odvlekli mravenci.

Porta jednu kostru opřel o kaktus a její paži namířil směrem k jihu.

„Příští osamělej hrdina, kterej sem přijde a uvidí to, se posere strachy,“ rozesmál se Tiny. Potom vzal špaček z cigarety a zasunul ho mezi holé zuby v lebce.

Už nám zbývalo jenom pár kapek vody. Stále namáhavěji jsme se vlekli tím rozpáleným peklem.

Kněz začal blouznit. Myslel si o sobě, že je biskup, a kaktusy považoval za svou kongregaci. Šoural se po straně kolony, chraptivým a přeskakujícím hlasem, připomínajícím vrány peroucí se o mršinu, zpíval žalmy.

Dědek už to nemohl déle vydržet, takže ho několikrát bolestivě praštil

25) Nasráno v očích

Chlupáč. francouzské slangové označení prostého vojáka - péšáka.

přes obličej. Kněz se posadil na zem a rozplakal se jako malé dítě.

„Můj Bože, můj Bože, proč mne tak kvapně opouštíš?“ křičel bolestně k hvězdnatému nebi.

„Oddělejme ho,“ navrhl chladně Julius Heide. „Tyhle černé svině stejně jenom přinášejí smůlu. I Führer říkal, že tito, služebníci boží nejsou na zemi k ničemu. Bůh nás může docela dobře opatrovat i bez nich.“

„To že Adolf řekl?“ zeptal se Tiny udiveně.

Vzali jsme kněze mezi sebe. Začal nám žehnat a slibovat věčnou blaženost po smrti.

„Pár kulek do pastora,“ navrhl Porta a zamával nad jeho hlavou samopalem. „Kdyby nám radši pomohl trochu prodloužit ten život tady na zemi.“

„Nebo proč by nemohl seslat pár blesků Páně na ty zkurvený partyzány, co jsou za námi?“ zeptal se vždy praktický Tiny.

Všichni už jsme cucali oblázky. Ty rachotily v našich vyschlých ústech o zuby a my se snažili vydolovat ještě alespoň pár kapek slin. Pomalu jsme se blížili šílenství z žízně.

Dědek prohlásil, že zastřelí prvního chlapa, který se pokusí napít ze své polní lahve.

V poledne následujícího dne přistihl Porta feldwebela Schmidta, který potajmu pil, a přivlekl ho před Dědka. Ten přikázal, aby mu na záda přivázali těžký granátomet. Již předtím totiž přišel o čtyři příděly vody. Pro normálního člověka by to bylo nepatrné množství, pro nás to však teď mělo cenu perel.

Schmidt se znovu pokoušel vodu ukrást. Poprvé ho chlapi zmlátili, a kdyby Dědek nezasáhl, ubili by ho. Teď běhal v kruhu na rozpáleném písku a my ostatní na obvodu tohoto kruhu jsme do něj tloukli.

Po třiceti minutách začal křičet a svalil se na zem. Odmítal se postavit. Legionář mu pomohl botou a pažbou pušky a Schmidt opět začal běhat v rozpáleném kruhu. Brzy se ale opět svalil a zůstal na rukou a kolenou.

Legionář ho nakopl do žeber a přitiskl mu tvář k prašné zemi.

„Asi brzy zhebne,“ pronesl Gregor.

„To je v pořádku,“ odpověděl s nezájmem Skull. „Jeho vlastní chyba, ne snad?“

Nikdo ho nelitoval. Dědek mu dal za úkol přidělovat vodu a feldwebel se teď dozvídal, jakou cenu je za její krádež nutné zaplatit. Dědek neměl na vybranou. Kdyby ho nenechal potrestat, do setmění bychom se kvůli zbývající vodě navzájem podřezali. Vést jednotku není vždycky příjemné a Dědek neměl rád, když se musel dívat, jak jednoho jejího člena ti ostatní ubíjejí. Pokud by ale Schmidta prostě jenom zastřelil, vůbec bychom to jako trest nezaznamenali. Už jsme viděli příliš mnoho zastřelených mužů. Byla to pro nás každodenní záležitost.

Když kdokoliv z nás viděl prvního chlapa s prostřeleným zátylkem, udělalo se mu zle od žaludku. Všichni jsme si tím prošli. Střelit někoho do zátylku, to je pravděpodobně nejnechutnější způsob likvidace člověka. Ústí pistole se přiloží k zátylku a zbraň se zamíří mírně vzhůru. Pak vyjde rána a hlava se prakticky rozskočí. Mozek propadne dolů obličejem. Tělo ztuhne a svalí se jako špalek. Obličej se často otočí úplně dozadu. Teď už jsme se ale na muže popraveného výstřelem do zátylku dívali bez jakéhokoliv pohnutí. Dokonce jsme na tom shledávali i leccos zábavného. Ne snad že bychom byli tak brutální, jenom nás změnila válka. Pokud by k tomu nedošlo, museli bychom už dávno všichni být nájemníky jednoho z armádních blázinců. Mnozí tam přesto skončili.

Schmidt se opět zhroutil. Granátomet ho zezadu udeřil do krku, krabice s náboji mu vypadly z rukou.

„Bete27) Vstávej!“ vykřikl vztekle Legionář. Bodl Schmidta bajonetem, nemělo to ale žádný výsledek.

„Kriple! Neschopný kriple!“ zaječel na něj s opovržením v hlase Tango.

„Strč mu kus kaktusu do prdele!“ navrhl Buffalo. „To by mohlo pomoci.“

Mezitím se Legionáři podařilo Schmidta ještě jednou postavit na nohy. „Škola legie,“ zasmál se vítězně. Krátce nato však Schmidt zemřel. Zhroutil se jako domeček z karet ve větru.

Jeho tělo jsme nechali ležet na mraveništi, během krátké chvíle ho pokryla silná vrstva rudých mravenců. Dědek nařídil okamžitě opět vyrazit na cestu.

Následujícího dne jsme pochodovali po planině tvořené kameny a břidlicí, kde již nerostly žádné kaktusy. Jazyky nám v ústech opuchly, takže připomínaly kusy velké vyschlé kůže. Zbývalo nám pouze několik málo hltů vody pro každého muže. V kanystrech nebylo nic.

Bez jediného hlásku umřeli dva pětistovkaři. Jejich konec nedoprovázely obvyklé křeče. Smrt žízní se od jiných smrtí značně liší.

„To ti kriplové nemohli chcípnout předtím, než vychlemtali svůj příděl vody?“ stýskal si Tango.

„Ach bože, vzpomínáte, jak jsme mrdali ty mongolské holky pod vodopádem?“ zeptal se Porta.

„Dalšího, kdo řekne něco o vodě, zastřelím,“ chraptivým hlasem slíbil Heide.

Skull zjistil, že kněz ukrývá pod talárem lahvičku potaženou kozinkou, plnou vody.

„Ruce pryč od té vody, pastore!“ přikázal Dědek přísně a chytil ho.

„To je svěcená voda,“ smál se kněz bláznivě. „Než vstoupíme do chrámu, musíme si v ní umýt nohy.“

Komickými poskoky se mu podařilo dostat nahoru na jeden balvan. Tam zvedl svou kozinkovou láhev vysoko nad hlavu.

„Nikomu v té zatracené vodě nohy umývat nebude,“ zařval Buffalo vztekle.

27)Bestie

Udělali jsme okolo kněze výhružně se svírající kruh. „Je to svěcená voda,“ halekal. „Svěcená voda z Dimitrovgradu !“

„I kdyby to měly bejt chcanky patriarchy jeruzalémského!“ zahromoval Tiny. „Dej to sem, ty velikonoční maniaku!“

„To on nám přinesl smůlu,“ zařval Barcelona vztekle.

„Když jsem sloužil u horské brigády, táhli jsme s sebou jednoho stejného bastarda. Padaly na nás mahagonové stromy. Rozbil se nám transportér. Vlezli jsme rovnou, do minového pole, kde nás to skoro roztrhalo na cucky. V Drutusu přišlo zemětřesení. Dohromady to všechno trvalo měsíc! Až jeden ruský dezertér - komisař - nás přesvědčil, že za všechno může ten zasraný pastor; Ale znáte ty hochy od horské brigády - chovali si toho hajzla pořád jako v bavlnce. Oplakávali každého jednoho z nás, ale aby někdo z nich oddělal toho pastora, k tomu se neměli. Nakonec to pro nás udělal ten Rus. Vysvětlil nám, že nemá žádné morální předsudky, když má zabít kněze. Připlížil se k němu zezadu, zrovna když se cpal gruzínskou smetanou. Beng! A už se pastorův mozek ocitl ve smetaně. A hned večer se k nám, hoši, štěstí zase vrátilo.

Všechno dál bylo v pohodě až do Elbrusu, kde na nás čekal nový kněz. A hned se zase všechno posralo. Trvalo to jenom osm dnů a pastor mohl celou tu podělanou brigádu doprovodit do Valhally.“

Rychle jako kočka se na balvan za knězem vymrštil Dědek, vyrval mu kozinkovou láhev z ruky a hodil ji Portovi.

„Odpovídáš mi za její obsah!“

„Dobrá, dobrá!“ uklonil se Porta hluboce. „To mi opravdu věříš tak moc? To by teda můj děda neudělal. Určitě ne od té doby, když mě nachytal, jak si přihýbám z jeho soukromé flašky slivovice.“

Cesta se změnila a začali jsme opět stoupat. Znovu jsme se také setkávali s kaktusy. Přede mnou se tyčilo Tinyho _tělo, velké jako stěna domu. Mluvil stále sprostěji a sprostěji. Když se náhle zastavil, vrazil jsem do něj. Nesl těžký kulomet i s trojnožkou, všechno to měl uvázané na zádech. Zdál se naprosto neunavitelný. Najeden jeho krok jsem musel udělat tři. Mimořádné byly všechny jeho rozměry. Mohutné svaly k prasknutí napínaly příliš těsnou uniformu. Měl ohromnou sílu. Ramenem dokázal prorazit zeď a projít skrz ni. Rozbíjení cihel úderem hrany ruky pro něj představovalo dětskou zábavu.

Porta vážně tvrdil, že Tinyho pradědečkem musela být gorila, která utekla z Hagenbeckova zvěřince a znásilnila Tinyho prababičku. Jak Porta říkal, prababička zrovna u zoologické zahrady kopala rašelinu. Tinyho tento žertík zjevně těšil.

Najednou jsem se zamotal do trní. Pokoušel jsem se osvobodit, když mi náhle trnitá větvička roztrhla tvář. Okamžitě mi z rány začala crčet krev. Zakopl jsem a dlouhé trny pronikly uniformou a začaly mě zraňovat jako hroty bodáků.

Porta mi nakonec pomohl ven z trní. Jednotka si dala na chvíli přestávku, aby mi mohl sanitář vytáhnout z těla jedovaté trny a ošetřit zranění. Do odpoledne jsem opuchl a dostal vysokou horečku. Naštěstí měl sanitář s sebou sérum. Zabodl do mě jehlu přímo přes uniformu i maskovací kabát. Bolelo to a já měl pocit, že jehla proniká až do plic. Rozzuřeně jsem ho proto praštil samopalem. Když jsem uskakoval do bezpečí, jehla se zlomila.

„Ty odporná opice!“ zaječel a vytrhl z pouzdra svou P-38. „Já tě naučím sahat svýma špinavýma rukama na zdravotníka! „

Stihl z pistole vystřelit dvakrát, potom už po něm ale skočili ostatní a zkrotili ho. Trvalo to velmi dlouho, než se zvolna uklidnil, a ještě déle, než sebral odvahu na mě znovu sáhnout.

Jeden z pětistovkařů se zdravotnickým výcvikem vzal zlomenou jehlu a píchl mi jí sérum do zadku.

„Smrt žízní je snad vůbec nejhorší ze všech,“ řekl Legionář, obhlížející kamenitou poušť před námi. Vzduch se chvěl žárem.

Narazili jsme na zcela neprůchodnou hradbu křovin, na něž již mačety nestačily.

„Zpátky!“ nařídil Dědek a pevně stiskl zuby.

Pomalu se nás začala zmocňovat beznaděj a hrůza. Vše se zdálo zcela marné.

Slyšeli jsme zuřivou střelbu - zdálo se, že zvuk přichází z opačné strany hor. Vztekle koktal kulomet Maxim, odpovídal mu MG-42. Cesta nás vedla zpátky do porostu.

Porta najednou rozpoznal místo, kolem kterého jsme už prošli. Zastavili jsme se a zmoženi únavou se svalili na zem.

Dědek pečlivě studoval mapu, vraštil obočí a neklidně cvakal víčkem své dýmky. Stojko seděl na zemí a zpíval si jakousi lidovou píseň.

„Kam jsi nás to, do čerta, zavedl?“ houkl po něm Dědek a vztekle udeřil pěstí do mapy.

„Co bláznit, Herr Feldwebel?“ zeptal se Stojko překvapeně. „Vy řekl, že já jít podle ten pitomý kompas kurz 46. Ta ručička se pořád točit sem a tam jako blázen, bulharský gardista ale vědět, že rozkazy se muset poslouchat. Jenom špatný voják sám myslet.“

Dědek mu vztekle vytrhl kompas a mapu.

„Kompas je naprosto v pořádku!“ houkl, celý rudý. Když se ovšem ke kompasu přiblížil Stojko, začala se střelka točit, jako by zešílela. Dědek se zadíval na Stojka.

„Co máš po kapsách, ty bulharský vrahu?“ zeptal se Porta.

„Jenom tahle věc, která se po válce hodit na statek.“ Dědek se nevěřícně zadíval na podstatnou část dynama, jehož magnet pochopitelně ovlivňoval střelku kompasu. Potom zařval jako šílenec a vztekle mrštil magnetem daleko do křoví.

„Uklidnit se,feldwebel,“ varoval ho Stojko. „Nedělat velký hluk. Jinak přijít zlý kaktusový démon. A sekat ostrá mačeta! Pro kaktusový démon jedno, jestli ty Němec nebo Rus. Odseknout hlavu dříve, než ty říct ,Heil Hitler’ nebo, rudá fronta ‘. Duch nemít rád šílence, kteří dělat velký rámus. Muset být opatrný. Slunce pálit, přijít zlý kaktusový démon!“

„Tvůj zlý démon mi může vylízat prdel!“ zařval Dědek bez sebe zlostí.

Stojko se třikrát pokřižoval a několikrát se kolem dokola uklonil. To všechno mu mělo zaručit ochranu před kaktusovým démonem.

„Tohle nemám rád,“ zašeptal mi Tiny a také se pokřižoval. Odjakživa pociťoval reflex před vším nadpřirozeným.

„Proč jsi, do čerta, nešel cestou, kterou znáš?“ vyjel Dědek zuřivě na Stojka.

Stojko zoufale potřásl hlavou a široce rozpažil ruce. Široké nárameníky královské gardy se v slunci zářivě leskly.

„Feldwebel Stojkovi nařídit sledovat kurz 46. Stojko sice myslet, že je to bláznivina, bulharský královský gardista ale myslet nemá. Já se nestarat o to, že vy blázen. Rozkaz je rozkaz. Vy nařídit kompas 46. Já vidět, že ručička na kompas také blázen, já ale nebýt velitel. Velitel vy. Vy neříkat, že mám jít domů nejkratší cestou. Vy říkat to, co říkat, a proto my muset jít domů po dlouhá cesta.“

„Ježíš zaplakal!“ zařval Dědek. „Proč jsem se jenom s tebou musel vůbec kdy setkat?“

„Myslím, že je docela v právu,“ rozesmál se Tiny. „Kdyby bylo víc takovejch, jako je von, nestačily by všechny zbraně světa, aby byla tahle zkurvená válka někdy dobojovaná.“

Dědek několikrát zakroutil hlavou, pak si sedl a stáhl k sobě na zem i Stojka.

„Poslouchej, Stojko! Zapomeň na armádu. Prostě už nejsi voják!“

„Feldwebel!“ Stojko vyskočil a začal si oprašovat uniformu. „Stojko teď jít na statek. Od začátku téhle špatná válka tam nikdo neudělat žádná práce. Poslat mně dopis, až se dostat domů do Německa.“

Potom nás začal v kruhu obcházet a se všemi se osobně loučil. Dědkovi trvalo několik minut, než se vzpamatoval. Potom ale vybuchl s intenzitou dělové salvy.

„Já ti dám statek, ty debile! Ty své krávy neuvidíš ještě stovky let. Sedni si, ty hovado, sedni!“ Dědek udeřil pažbou samopalu o zem vedle sebe. „Poslouchej, co ti říkám, a drž svou zasranou hubu, než skončím. Pokud nebudeš rozumět, hned mi to řekni. Rozuměl jsi?“

„Feldwebel, nerozumět.“

„Cože? Čemu jsi nerozuměl?“ zeptal se Dědek, ústa údivem otevřená dokořán.

„Nerozumět, co vy chtít, aby rozumět,“ odpověděl Stojko s přátelským úsměvem.

Dědek mrštil čepicí o zem, nakopl krabici s municí a potom upřel zrak na Stojka. Ten měl pokojný výraz venkovana.

„Znovu jsi voják. Pro tentokrát ti rozkazuji myslet!“ houkl Dědek zoufale. „Jasné? pokud ti něco vadí, řekni mi, co to je!

„Feldwebel! Vadit válka! Celá válka! Vůbec tomu nerozumět!“

„Ježíš zaplakal a dobře udělal,“ zavyl Dědek opět zoufale. „To přece vím! Jenže my už tu válku máme. A jsme v ní. Zapomeň na to všechno. Jsme teď uprostřed kaktusového pekla. Budeme se snažit myslet jenom na to. Teď musíme vymyslet, jak se odtud dostat. Můžeš to udělat? Teď jsi naším jediným velitelem ty. Ty sám. A já a celý oddíl půjdeme za tebou. Ty jsi teď šéf. Rozumíš mi ?“

„Dát mně hvězdičky a já potom dát rozkaz. Bulharský gardista nemoci dávat rozkazy, když nemít hvězdičky.“

Dědek okamžitě odepnul distinkce ze svých nárameníků, podal je Stojkovi a na místě ho jmenoval dočasným neplaceným feldwebelem.

Jednotka provedla k poctě zbraň.

„Teď rozumět. My oba feldwebelové.“ Stojko se šťastně usmíval. „Nejprve jít domů, napít se studené vody. Vy čekat. Já najít cesta přes kaktusy.“

Když se o několik hodin později vrátil z kaktusového lesa, už jsme to pomalu všichni vzdávali. Stojko byl špinavý a poškrábaný, ve větrem ošlehané tváři venkovana měl ale spokojený výraz.

„Já najít cesta,“ oznámil nám šťastně. „Těžká, ale dobrá cesta. My nesetkat se tam s kaktusový démon. Duch nemít rád modré kaktusy. Modré kaktusy ho posílat hned do pekla. V modré kaktusy žít moc škorpioni. Vy zabíjet škorpiony. Potom cesta snadná.“

„Na rámě zbraň! Jdeme!“ zavelel Dědek a postavil se hned za Stojka.

Daleko odsud bylo možné zaslechnout celé spektrum typických zvuků války.

„To je rámusu, jako když se rozjíždí bordel,“ řekl Porta zamyšleně a zaposlouchal se do rachotu děl.

„Tak se do toho radši pusťme hned, jak řekla ta holka, když ji měli počtvrté znásilnit,“ ušklíbl se Tiny.

„Ježíši, hoši, představte si, že bychom padli na nějaký transport, který bychom mohli zrekvírovat,“ řekl Buffalo zasněně.

„Transport? A tady?“ ozval se nevěřícně Porta. „Koně bychom potřebovali. Ten když zdechne žízní, můžeš aspoň vypít jeho krev.“

„Hned jak se dostaneme zpátky k pluku, hodím se marod. Myslím, že součástí léčby bude vypít celý sud ledově chladné vody,“ zatoužil Gregor a olízl si vyprahlé rty.

Procházeli jsme nekonečnou partií hor, až jsme došli k části, jež vyhlížela úplně jinak než ty ostatní. Byla strmější, vyšší a na vrcholku zcela plochá. Na pár minut jsme se zastavili a zadívali. Ten hrozivý pohled nás znepokojoval.

Stojko našel svah, po kterém se dalo vystoupit. Funíce a těžce oddechujíce jsme se pomalu škrábali nahoru. Z vrcholu se před námi otevřelo fantastické panoráma. Rozvalili jsme se na zemi, abychom si na krátkou chvilku odpočinuli. Napůl spící jsme leželi asi patnáct minut, když náhle začal kněz hlasitě křičet. Popadli jsme zbraně, protože jako první nás napadlo, že se blíží partyzáni. Kněz hystericky ukazoval směrem k nekonečné kamenné poušti, jež se rozprostírala před námi pod horkem se vlnícím vzduchem.

„Voda!“ ječel kněz. „Podívejte, podívejte! Jezero s labutěmi!“

Dědek se postavil a přitiskl si k očím dalekohled. Žádné jezero. Skály a kameny. Pouze rozpálené a lesknoucí se kameny.

Kněz se těžce rozběhl, dlouhou hůl držel před sebou. Potom uklouzl, spadl a kutálel se dolů po svahu. Nejprve jsme si mysleli, že si srazil vaz, on se ale opět vztyčil a namáhavě se vlekl dopředu mezi balvany. Pak se vrhl na zem a začal se válet, kolem jeho mrskajícího se těla se zvířily mraky prachu.

„Voda! Voda! Bože, neopustil jsi mne!“

Nebyla to ale voda; kněz se válel ve vyschlém rudém prachu.

„Nahoru!“ nařídil Dědek a sám šel první příkladem. Karabiny jsme používali jako hole, s jejichž pomocí jsme se nakonec vyškrábali. Mezitím zemřel jeden ze zraněných mužů, my již ale neměli sílu na to, abychom ho pohřbili. Jeho karabinu jsme jenom zarazili do země a přílbu pověsili na ni. Dědek mu z kapsy vytáhl identifikační štítky. Jeho rodičům se tak bude moci předat zpráva, která je zbaví naděje, že se syn někdy vrátí domů.

Legionář začal zpívat. Porta vytáhl z boty flétnu a Tiny chytil do dlaně foukací harmoniku. Postupně se k nim chraptivě přidali i další muži z jednotky. Zněli jsme jako skupina pochodujících maniaků.

Es waren zwei Legionäre,

Michael und Robert,

sie hatten das Fort verlassen

und suchten den Weg zum Meer.

Sie wolten nie wieder Patrouille gehen,

und nie wieder im Leben auf Posten stehen.

Es waren zwei Legionäre,

Michael und Robert,

Adieu, mon général,

Adieu, Herr Leutnant28).

Bez zájmu jsme pohlédli na kněze, který ležel v prachu a pokoušel se dělat plavecká tempa. Nikdo z nás se neměl k tomu, aby mu pomohl. Plně jsme se upjali sami na sebe.

28) Byli dva legionáři, Michael a Robert, kteří uprchli z pevnosti, / a vydali se na moře. / Již nikdy v životě nebudou / chodit na patroly ani stát na stráži. Byli dva legionáři, / Michael a Robert, l Adieu, mon général, / Adieu, Herr Leutnant.

„Voda!“ křičel. Šíleně se přitom smát nabíral plnými hrstmi rudý prach a vyhazoval ho nad hlavu, jako by se cákal ve vodě.

„Pojďme mu rozflákat palici,“ navrhl Heide chraplavě a zvedl přitom kulomet; držel ho za hlaveň, takže zbraň připomínala kyj.

„Nech ho být!“ zahromoval Dědek a otřel si spálený obličej kusem plátna, který visel jako kryt proti slunci na jeho tropické přílbě.

Slunce bylo nemilosrdné. Měli jsme pocit, že nám doslova vysouší morek z kostí. Najednou se začali mezi sebou rvát dva pětistovkaři. Než jsme je od sebe stihli roztrhnout, podařilo se jednomu rozpárat svému protivníkovi břicho bajonetem. Vnitřnosti se vyvalily ven a na nečekanou hostinu se okamžitě slétlo hejno modrozelených much.

Sanitář se smrtelně raněným mužem ani nezabýval. Pochopitelně že jsme jenom velmi neradi dobíjeli z milosti vlastní raněné, tentokrát jsme ale neměli na výběr. Dědek mezitím uvažoval, co s vrahem, bývalým štábním feldwebelem. Nakonec jsme se shodli na tom, že šlo o dočasné pomatení smyslů a na celou epizodu jsme zapomněli.

Kněz se ztratil. Zaregistrovali jsme to, až když se po něm začal Dědek shánět. Nakonec pro něj poslal zpátky dva muže. Přinutila je k tomu až hrozba polním soudem a pohled na Dědkův samopal.

Zpět se vrátili až pozdě v noci. Vztekle hodili na zem k Dědkovým nohám knězovo tělo.

„Sláva, takže už se konečně vrátil k předkům!“ jásal Tango a tančil na písku.

„Ten ubohý, drahý muž,“ prohlásil Porta a poměšně hrál smutek. „Jak je smutné, že zrovna ve chvíli vrcholné zkoušky ho k sobě Bůh povolal.“

Jednotka opět vyrazila na cestu. Vpředu kráčeli Dědek a Stojko. Přede mnou se rytmicky pohybovala Tinyho široká šedozelená záda. Vůbec jsem přes něj nic neviděl. Svaly mu hrály ve stejném rytmu jako velbloudovi při chůzi. Pod váhou těžkého kulometu se mírně ohýbal k zemi. Kdysi dávno musel voják nést jako jedinou svou výzbroj pušku, my jsme ale byli vojáky světové války. Kulomety, podstavce k nim, náhradní zásobníky, dvojité zásobníky, pistole, samopaly, dálkoměry, zatraceně velké spousty munice, signální pistole, a to všechno na zádech. To už jsme se všichni zbavili plynových masek. Ne snad že by byly nějak zvlášť těžké, jejich obaly se ale hodily na ukládání různých malých předmětů - cigaret, zápalek a podobně. Pokud by kdokoliv bez varování začal používat plyn, mohla by válka skončit velmi rychle. Nepotřebné plynové masky již totiž odhodila polovina Evropy.

Kamenitá poušť se zdála být nekonečná. Kameny nalevo, kameny napravo. Když jsme se zadívali před sebe, viděli jsme další nekonečné moře kamenů, rozpálených jako uhlí v pekle. Slunce kameny rozpalovalo tak, že byly horké jako bochníky chleba právě vytažené z pece. Noci zde ale byly mrazivě studené, takže nám zuby jektaly. Nikde jsme neviděli létat žádné ptáky. Pouze na zemi ležela jejich sluncem vy sušená těla s roztaženými křídly. Mrtví ptáci byli všude okolo nás.

„Co mohlo zabít támhle toho?“ strčil Porta hlavní samopalu do těla velkého černého ptáka.

„Nějaká nákaza! Ptačí mor,“ odpověděl jako vždy dobře informovaný Heide. „Dej pozor, abys na některého nesáhl. Člověk se tím může nakazit taky.“

Porta spěšně odtáhl svůj samopal od rudého prachu.

„Mor? Ježíši, to je ale svinstvo!“ vybuchl Tiny chraplavě a rozhlédl se kolem sebe po hromadách mrtvých ptáků. „Válka a mor. Ty maj největší podíl na tom, jak lidi chcípaj.“

„Válku i mor můžeš přežít, když se ti ty zatracené věci podaří držet dost daleko od sebe,“ zasmál se Porta unaveně a ovíval se svým vysokým žlutým kloboukem.

Byli jsme k smrti ospalí. Jeden pětistovkař spáchal sebevraždu za pomoci ručního granátu. Byl to hrůzný pohled - vnitřnosti se rozlétly na všechny strany. Zaujalo nás to natolik, že jsme zase měli chvíli o čem mluvit.

Tiny si byl jistý, že každou chvílí najdeme vodu. Zapřisáhl se, že už ji cítí ve vzduchu a začal potěšeně luskat prsty. „Ve vzduchu je cítit vlhkost!“ konstatoval s uspokojením.

Toto tvrzení nám zase dodalo na náladě. Porta našel hrst polomrtvých žlutohnědých hlemýžďů. Chutnali docela dobře. Jenom je bylo třeba polykat co nejrychleji. Celá jednotka se rozběhla a začala po okolí hledat hlemýždě, což ovšem trvalo jenom do okamžiku, než se Tiny náhle zeptal Heideho, jestli ti hlemýždi také nemohou být nakažení.

Rychle jsme je zase vyvrhli, pouze Porta zůstal klidný a vzal si hlemýždě od všech, kteří už je nechtěli jíst. Začal je po jednom vyhazovat do vzduchu a lapat do pusy úplně stejně, jako když čáp požírá žáby. Na jeho vyhublém břichu se dalo dobře pozorovat, jak se mu plní žaludek.

Mně se podařilo sníst jich jenom pět, šestý se mi v ústech vzpříčil, takže jsem ho musel vyplivnout.

Hlemýžďům se ale kupodivu podařilo alespoň trochu zmírnit naši žízeň. Cítili jsme se o něco lépe a mohli opět vyrazit.

Stojko nás vedl dolů průsmykem mezi útesy. Po obou stranách cesty se tyčily vysoké žulové věže. Jasně modré nebe s nemilosrdně pálícím sluncem jsme nyní mohli zahlédnout pouze úzkou štěrbinou nad hlavami.

„Bože,“ zaúpěl zoufale Gregor. „My snad jdeme přímo do hrobu.“ Úplně zmalomyslněl. Nepomohlo mu ani, když Porta začal mluvit o sportovních autech značky Ferrari.

„Jaké to asi bylo, projíždět se jedním z těch dlouhých sportovních vozů Mercedes Benz?“ zeptal jsem se ho. „Se svým generálem jsi přece objížděl frontu právě v takovém?“

Gregor se na mě zadíval nepřítomným pohledem. Naprosto neprojevoval sebemenší zájem o sportovní vozy. Až když jsme po něm chtěli, aby nám popsal generálovu transportní skříňku s míšenským porcelánem, trochu ožil.

Později jsme došli k puklině, kterou jsme se dostali zpět na kamenitou pláň. Všichni jsme byli rádi, že už máme ty ponuré stíny za sebou.

První je uviděl Heide. Kostry. Stovky koster. Bílé kosti jasně zářily na pozadí zelených kaktusů. Nebyly zde ale pouze lidské kosti, jasně se daly rozpoznat i kostry mezků. Kolem dokola ležela rozházená výstroj. Některé kostry měly pořád ještě na holých lebkách přílby. Většinou to byli Bulhaři, rozpoznali jsme ale i několik bersaliérů29). Jasně se odlišovali svými péřovými chocholy.

„Svatá mafie, co se tu stalo?“ vyjekl znepokojeně Barcelona.

„To ví jenom Bůh,“ odpověděl Dědek. „Pravděpodobně partyzáni, mohlo k tomu ale dojít před kdovíjak dlouhou dobou. Slunce, vítr a sucho z nich pak udělaly tyhle kostry. „

„A mravenci,“ dodal Porta.

Naše strava se náhle zpestřila. Legionář totiž našel v okolí koster spoustu pobíhajících brouků. Velkých, tlustých a úžasně chutných.

„Na poušti jsme je také jedli,“ prohlásil a jednoho si vybral.

Později odpoledne jsme dorazili do opuštěné vesnice, rovněž plné koster. V tomto případě se ale již daly rozpoznat stopy boje. Na návsi visela celá řada koster, dosud na nich zůstalo neporušené oblečenÍ.

Porta s Tinym se vypravili prohledat ruiny kolem dokola. Nemohli jsme ani uvěřit svým očím, když se vrátili s koženým měchem plným vody.

Dědek nám samopalem nařídil držet se zpátky. Byli jsme jako divá zvěř a jediné, co nás přivedlo k rozumu, bylo, když zastřelil jednoho bývalého poručíka, který odmítl vyplnit jeho rozkaz.

Zkrvavené tělo nás zarazilo. Zešílel snad Dědek? Obvykle se mu dařilo udržovat disciplínu, aniž by musel sahat po zbrani. Teď na nás mířil samopalem, pak ale jeho hlavní opsal půlkruh a prohlásil: „Postavte se do řady, vy zavšivení kriplové. Nebo chce ještě někdo další lístek přímo do nebe?“

Tlačili jsme se a vrčeli na sebe jako vzteklí psi, až jsme konečně vytvořili řadu.

Porta podal měch Dědkovi. Jeden po druhém jsme k němu přicházeli a nechali si naplnit své vlastní lahve; během chvíle byl měch prázdný.

Přestože nás Dědek varoval, abychom to nedělali, vypili jsme celý svůj příděl najednou. Chutnalo to hrozně. Tiny prohlásil, že s největší pravděpodobností to bude oslí moč, nikomu z nás to ale nevadilo. Stačilo aspoň na chvíli zahnat žízeň.

Porta měl takovou radost, že opět vytáhl z boty flétnu a začal hrát. Ve stínu šibenice s otáčejícími se a chřestícími kostrami jsme začali zpívat:

Bersaliéři: italšti horšti myslivci.

Německo, ty vznešená vlasti

vyvěs své zakrvácené korouhve.

Nechej je vlnit se a vlát,

Bůh je s námi v bouři i dešti.

Z té vody jsme ale prakticky všichni onemocněli. Všude se krčili chlapi s kalhotami staženými ke kotníkům.

„Dyzenterie“ konstatoval saniťák.

Předtím, než jsme se začali uzdravovat, zemřelo dalších šest mužů. V mdlobném spánku, zatímco naše těla stravovala horečka, jsme strávili několik dnů. Saniťák po celou dobu dělal, co bylo v jeho silách. Pomalu jsme se začali vzpamatovávat.

Porta znovu donesl vodu. Tentokrát ovšem už saniťák trval na tom, abychom ji napřed převařili. Nebylo to sice mnoho, nakonec to ale pomohlo.

„Vidíte! Co jsem říkal!“ spokojeně se šklebil Tiny. „Nenašli jsme snad vodu?“

Jako první ty dva muže před námi uviděl Buffalo. Téměř se jim podařilo nás přistihnout. Naštěstí nás ale neviděli, takže jsme je mohli potichu sledovat. Pohybovali se rychle. Vypadalo to, že někam spěchají s nějakou zprávou.

Pochodovali jsme celou noc. Měsíc vrhal své mdlé světlo na kamenitou pustinu, kdesi před námi štěkali psi. A tam, kde jsou psi, bývá i voda a obvykle také lidé.

Chatrč z omítnutých nepálených cihel stála nad svahem a zdálo se, že se každou chvílí může zřítit dolů. Dva spěchající muži zmizeli za ní.

S Portou jsme se za nimi plížili. Jednotka se mezitím rozvinula, těžký kulomet střežil situaci z výhodné pozice na vrcholku jedné skály. Noc se chvěla napětím, nic ale přitom nebylo slyšet. Vypadalo to, že ti dva zmizeli kdesi pod srázem. Zalehli jsme s Portou za kupou slámy, která by nám snad mohla poskytnout alespoň nějakou ochranu před kulkami.

Najednou jsme uslyšeli dunivé údery na dveře a hluboký hlas, který protrhl ticho noci.

„Delko! Oljo! Máte návštěvu. Vstávejte a přivítejte nás !“

Neozvala se žádná odpověď. Pouze slabý vánek ševelil do nočního ticha. Náhle se ale ozval hluk dřeva, tříštícího se pod nárazy pažeb pušek.

„Vylezte ven, zmrdi! Nemůžete se schovávat před zákonem!“

„Zákon noci,“ zašeptal Porta, napolo se usmívaje.

Oba chlapi začali kopat do stěny chatrče. Jejich okované boty zlověstně duněly jako kroky popravčího.

„Delko a Oljo! Vylezte a hajte se, vy špinaví zrádci. Vaši němečtí přátelé vás teď už neochrání !

„Jenom se teď nesplést,“ zauvažoval Porta a popleskal svůj samopal. „Nejčastější příčinou smrti obvykle bývá omyl!“

Za domkem se rozsvítilo a začaly se tam pohybovat dlouhé stíny. Muže před chatrčí jsme nyní viděli naprosto jasně.

„Teď by z něho byl perfektní terč,“ řekl Porta a pozvedl samopal. „Myslíš, že si můžu dát cigáro?“

„Sejmi ho!“zašeptal jsem tiše.

„Nět!“ ušklíbl se Porta. „Nejdříve bychom měli zjistit, co mají ti dva hajzlíci za lubem, a až pak jim případně vyrazit mozky z hlavy. Jinak ale nejsou nic jiného než hnusní čuráci. Nic jiného!“

Náhle scénu mdlým světlem ozářila dlouhá tenká svíce. Na široké posteli v rohu místnosti se ke zdi tiskli tři lidé. Mladá žena, muž a asi pětileté dítě.

„Takže tady máme Olju a Delka,“ zašeptal Porta. „Zrádce. Pochopitelně záleží na tom, z které strany se na věc díváš. Už jsem zažil pěknou řádku zrádců, kteří byli daleko čestnější než většina těch rychlokvašených vlastenců.“ Do pusy si strčil cigaretu.

„Snad se teď nechceš prozradit světlem?“ zeptal jsem se ho šokovaně.

Porta se na mě s opovržením podíval, potom z ocílky vykřesal jiskru, zachytil ji v kousku zuhelnatělého plátna a teprve od něho si zapálil cigaretu. Ruský „zapalovač“ byl vynalezen právě pro kuřáky na noční hlídce. Primitivní jako lidé, kteří ho vymysleli, současně ale dokonalý, protože se nepříteli neprozrazoval jasným plamenem.

Porta lačně sál kouř, cigaretu přitom držel v kornoutu z dlaně tak, aby nebyl vidět její žhnoucí konec.

„Dobrá zábava si žádá cigárko,“ zašeptal.

Muž v místnosti se hlasitě a spokojeně rozesmál.

„Proč jste nechtěli otevřít? Proč jste nás nutili, abychom vylomili dveře? Pojď sem, Ljuko! Máme pohromadě celou rodinku a jsou tak šťastni z toho, že nás vidí, že nemůžou vydat ani hlásku.“ Opět se dlouze a hlasitě rozesmál.

Ljuko, který do té doby stál u úzkých dveří chatrče, vstoupil do místnosti. Muž s cigaretou ve špičce zasunutou mezi třesoucími se rty se pořád smál. Krutý a tvrdý zvuk. Smích katů, kteří si povídají o nějaké zvlášť vydařené popravě.

„Máte nějaký šnaps?“ zeptal se, trhnutím otevřel dvířka kredence a vysypal na zem několik misek a plechovek. Nuzné kuchyňské nádobí se na kamenné podlaze roztříštilo na kusy.

„C-co chcete?“ zeptal se přeskakujícím hlasem muž na posteli. Z ovzduší v místnosti se dala vycítit hrůza.

„Chceme si s tebou jenom trochu popovídat, drahý Delko. Chceš mluvit německy, nebo dáš přednost rodnému jazyku? Budeme radši mluvit německy. Vždyť ty jsi už rodný jazyk určitě zapomněl za ty roky, které strávils se svými německými přáteli.“

„Nemám s Němci nic společného,“ bránil se Delko. „Kdybych měl, myslíte si, že bych žil tady?“

„Ale Delko, drahý Delko, nepovídej nesmysly. My o tobě přece víme všechno. Jenom se trochu namáhej a vzpomínej. Nebo ty se snad už nepamatuješ na Petra? Na Ponu? Na Ilijeka? Na mého bratra!“

„Nevím, o čem mám s tebou mluvit. Vím, co se stalo tvému bratrovi, ale já s tím neměl nic společného!“

„Naprostá ztráta paměti! Pozoruhodný případ,“ vyrazil ze sebe trhaně muž se špičkou a suše se zasmál. Podařilo se mu najít láhev slivovice, z níž půlku vypil. Pak ji podal svému kumpánovi.

„Zdá se, že je to nakažlivé. Nikdo si už nic nepamatuje. Tahle nemoc je rozšířená, zdá se, hlavně za války. A co ty, Oljo, taky trpíš ztrátou paměti?“

Žena mu neodpověděla. Z jejích doširoka otevřených poděšených očí hleděla čirá hrůza. Pouze si k sobě více přitiskla chlapce.

„Ten suchý vzduch venku ti dokáže vyčistit hlavu, takže pak si snad dokážeš vzpomenout,“ smál se muž se špičkou. Teď už na své oběti křičel.

„Proč jste přišli uprostřed noci a vloupali se sem? Proč jste nepřišli za denního světla jako čestní lidé?“

„Delko, Delko, toužili jsme po tvé společnosti tak moc, že když jsme se dozvěděli, kde tě najdeme, už jsme nevydrželi dál čekat. Tví němečtí přátelé byli tak laskaví, že nám pomohli tě najít. Měli jsme s nimi takové menší sezení, rozumíš? Nebo snad nerozumíš? Byli prý s tebou a s Oljou velmi spokojeni. SS Obersturmführer Scharndt z SD3O) nás doslova prosil, abychom tě navštívili a popovídali si s tebou! Takže teď jsme tady a chceme si popovídat.“ Rozhlédl se po ubohé místnosti. „Tvůj byt v Sofii vypadal mnohem líp.“

Muž se špičkou se příšerně smál, aniž by vydal jediný tón. Připomínalo to skřípání šibenice ve větru.

Jeho kamarád něžně zanotoval:

Wenn was nicht klappt, dann sag ich unverholen,

wie man so sagt „Die Heimat hat’s befohlen!“

Es ist so schön, gar keine Schuld zu kennen

und sich nur einfach ein Soldat zu nennen31).

Hlučně se postavili na stůl a pohupovali se na podpatcích. Jejich nakrémované boty se leskly ve svitu svíce. Už jenom ty boty se zdály být výhružné. Byli to vojáci, přestože v mnohém působili jako civilisté.

„Pročpak ses nám zahrabal tady v horách?“ zeptal se posměšně muž se špičkou. „Co tě drží u všech těch štírů, hadů a malých červených žroutů?“

30) SD: Sicherheitsdienst, bezpečnostní služba nacistického Německa; obersturmführer: vyšší důstojnická hodnost SS.

31) Když dělám něco špatného, mohu říci, / že to byl rozkaz, který mně dala vlast. / A je to tak krásné, když jsem přesto bez viny, / protože jsem jenom vykonával svou povinnost vojáka.

Mladá žena si třesoucími se prsty zapjala horní knoflík noční košile. Chlapec se k matce přitiskl ještě více. Sice nerozuměl německy, cítil ale ve vzduchu nebezpečné napětí. Muž se špičkou sundal ze zdi kytaru, znovu vylezl na stůl a začal s hudebním nástrojem experimentovat.

„Uděláme si hudební večírek?“ několikrát neohrabaně sáhl do strun a vyloudil z nich pár disharmonických tónů. Malá rodina se přitiskla ještě více ke zdi, jako by doufala, že se jí v ní podaří zmizet. Jejich tváře byly pouze bledými skvrnami. Cvrčci hlasitě zpívali, jako by se snažili přehlušit divokou a šílenou melodii kytary.

Nejistě jsem se podíval na Portu a pozvedl samopal.

„Ne, ještě ne,“ zašeptal a potřásl hlavou. „Zatím se nás to netýká, je to záležitost, kterou si mezi sebou musí vyřídit Řekové a Bulhaři. Až k něčemu dojde, zasáhneme. Nejsme přece policajti, abychom se starali o jejich záležitosti.“

Unaveně jsem se usmál a přál si být někde úplně jinde. Lovci v chatrči triumfovali, svou kořist zahnali do kouta, ze kterého již nemohla uniknout. Chlapec tiskl střapatou hlavu k matčiným prsům.

„Pročpak jste se zahrabali tady na tom vystrkově?“ zeptal se znovu vůdce.

„Protože si mysleli, že se jim podaří ukrýt se před námi,“ řekl muž se špičkou, pomalu sundal ze zad karabinu, hlučně otevřel nábojovou komoru a z kapsy vytáhl zásobník. Podržel ho na světle, v němž šest nábojnic zazářilo, jako by byly ze zlata. „Zábavné, že?“ zašeptal. „Německé kulky.“ Pomalu vytáhl jednu nábojnici a začal ji pečlivě studovat. „Jsou opravdu nové, vyrobené v Bambergu roku 1943. A já si myslím, že všechny jsou pro tebe!“

Olja se tiše rozplakala.

„Už tě hledáme hodně dlouho,“ řekl vůdce mrazivě. „A abychom tě našli, museli jsme se ptát tvých německých přátel. Teď jsme se konečně setkali!“

„Ty z toho ale radost určitě nemáš,“ zasmál se muž se špičkou a zasunul zásobník do komory své karabiny.

„Delko a Oljo,“ pokračoval vůdce a bylo jasné, že ho těší, že může tato slova vyslovit. „Byli jste odsouzeni k trestu smrti. Zradili jste svůj národ a my byli pověřeni vykonáním trestu!“

„Nikoho jsme nezradili!“ vybuchl Delko zuřivě a jednou paží objal svou ženu. „Naše země je spojencem Německa, naše armáda bojuje proti Sovětům a já jsem bulharský policista.“

„Vůbec tomu nerozumíš, Delko! Byl jsi policista, hanebný nástroj zrádců. Bulharský národ si nepřeje bojovat za cara a jeho fašistické přisluhovače proti mocnému a bratrskému Sovětskému svazu.“

„Car Boris32), nám nařídil bojovat proti Rusům,“ vykřikl Delko zoufale.

32) Bulharský car Boris III., 1894-1943, pod jeho vládou se Bulharsko r. 1941 zapojilo do války na Balkáně na straně Německa.

Ústí dvou karabin se pomalu pohybovala, až se zaměřila přímo na něj. Muž se špičkou se smál a smál krutým a neveselým smíchem.

„To jsou ale hlupáci,“ řekl po chvíli. „Oni snad opravdu nerozumějí.“

Olja hlučně vykřikla a skryla si obličej do dlaní. Delko se pokusil postavit, nakonec se ale zoufale svalil zpět na postel. V obličeji měl naprosto neživotný výraz. Chlapec se snažil vypadat co nejmenší a tiskl se mezi své hrůzou ochromené rodiče. Široce otevřenýma očima sledoval děsivé návštěvníky, kteří k nim pod rouškou noci vtrhli.

V místnosti zavládlo hrobové ticho. Muž se špičkou zasněně hrábl do strun kytary. Náhle ji ale odhodil za sebe. Struny zadmčely a praskly. Muž se hlasitě zasmál.

Dva výstřely zazněly současně.

Olja sklouzla dozadu na postel, obličej stále ukrytý v dlaních. Delko se pokusil vstát, rána jím ve vzduchu pootočila, takže dopadl přes lůžko napříč a v poslední křeči pevně sevřel polštář. Tělo se chvíli chvělo, pak ale zmrtvělo.

Po střelbě místnost opanovalo podivné ticho. Kati zůstali několik minut bez pohnutí sedět na stole.

Směrem od jednotky se k nám donesl pronikavý ptačí výkřik. Porta na něj odpověděl zaskřehotáním havrana. Řekl tím kamarádům, že jsme v pořádku.

„Proč jsi je nezavolal, aby sem přišli?“ zeptal jsem se ho šeptem.

„Nět, Dědek by určitě překazil poslední dějství téhle hry a já si nemyslím, že by se to našemu dobrému německému bohu líbilo,“ zasmál se Porta zlověstně.

„Vtrhneme tam tedy?“ zeptal jsem se.

„Ne, ne. Nechme je ještě chvíli se bavit. Je to ale dvojice zkurvysynů!“

Kati stále nehnutě seděli a dívali se na chlapce, který něžně hladil po hlavě svého mrtvého otce. „Taky mě zastřelíte? Zůstal jsem sám.“

Oba popravčí na sebe pohlédli s nevyslovenou otázkou. Muž se špičkou pozvedl karabinu.

„Ne!“ vykřikl velitel a srazil hlaveň dolů.

„Proč ne?“ nechápal muž se špičkou. „Nejlepší věc by přece byla oddělat i toho malého zrádce.“

Chytil jsem do ruky granát. Pokud by zavraždili i toho chlapce, hodil bych ho dovnitř. Měl jsem takový vztek, že jsem se až třásl.

„Tatínku, maminko, zůstal jsem sám! Co budu dělat?“ Chlapcův hlas se třásl, takže nebylo těžké poznat, že jenom stěží zadržuje slzy. Tato „velká“ válka nutila děti vyrůstat uprostřed zvráceností. Brutální tvář smrti se před nimi objevovala každý den.

Popravčí mezitím zlehka seskočili ze stolu. Muž se špičkou se smál a začal opět prohlížet kredenc ve snaze najít ještě něco, co by se mu mohlo hodit. Bezvládných těl se přitom dotýkal ústím své zbraně.

Olja ještě dýchala. Přitiskl jí proto ústí karabiny k zátylku. Třeskl výstřel a lebka se roztříštila. Úlomky kostía kusy mozku se rozprskly po místnosti.

Porta se po mně podíval. Nemuseli jsme nic říkat a věděli jsme, co uděláme.

Muži hlučně vyšli z chatrče. Za rohem vyběhl malý bílý psík. Muž se špičkou ho ubil několika údery pažby a jeho tělíčko pak mrštil do chatrče.

„Pořád si myslím, že nejlepší by bylo to dítě zabít,“ řekl, když se kousek vzdálili. „Pokud sem přijdou Němci a budou vyšetřovat, mohlo by nás popsat.“

„Asi máš pravdu,“ odpověděl mu vůdce. „Pojďme na to.“

Muž se špičkou se zasmál svým suchým a skřehotavým smíchem. Otočil se a překvapeně zalapal po dechu, když stanul přímo proti ústím našich samopalů.

„Nazdar!“ řekl mile Porta a smekl svůj vysoký žlutý klobouk.

„Ach!“ vyrazil ze sebe překvapeně muž se špičkou.

„Baf!“ zasmál se Porta.

„Máme Ausweis33),“ řekl vůdce nervózně. „Spolupracujeme s SD.“ Jste naši přátelé!

„Zkurvená hovada jste!“ zařval Porta a brutálně ho bez varování praštil hlavní samopalu přes tvář. Nad tou drzostí jím vztek lomcoval.

Přitiskl jsem hlaveň svého samopalu k pupku muže se špičkou a palcem jsem zbraň odjistil. „Zůstaň klidně stát, kamaráde, nebo ti vyrazím střeva prdelí ven.“

Jako všichni zabijáci se i tihle dva zoufale báli smrti.

„Chcete nám něco udělat?“ zeptal se vůdce a otřel si krev z tváře.

„Správně!“ drsně se zasmál Porta.

„Chceme s ním vůbec mluvit?“ zeptal jsem se.

Porta plivnul vůdci do tváře. „Takže vy máte Ausweis, říkáš! Spolupracujete s SD! Jste naši přátelé!“

„Opravdu jsme,“ vykřikl muž se špičkou. V očích se mu zračila panická hrůza.

„Dobrá, dobrá!“ pronesl Porta s hrozivým úšklebkem.

„Stejně jako jste byli dobrými přáteli těch dvou drahých zesnulých uvnitř?“

„To byli zrádci,“ vyrazil ze sebe rychle vůdce. „Komunisti, sovětští špehové.“

„A vy jste je za to potrestali? Lituji, hoši, to vám nevyjde. My vás totiž sledovali celou noc. Musím vám přiznat, že pěknou scénku sehrát umíte. Za tu byste mohli dostat plný počet bodů.“

„My jenom poslouchali rozkazy,“ vykoktal ze sebe nervózně muž se špičkou.

33) Identifikační průkaz.

„Rozkazy?“ zavrčel Porta. „Nechceš si s nějakými rozkazy trhnout nohou? Podívejte se na nás, hajzlíci, my jsme placeni za zabíjení. Placeni německým státem, rozumíte? Dostali jsme za to frčky na ramena a nějakou tu plechovou veteš na prsa. A jsme v tom dobří, je to jasné? Obvykle to ale děláme jenom za peníze, ale protože spolupracujete s SD a jste naši přátelé, uděláme to pro vás zadarmo. Za to, že vám vyrazíme střeva z těla, nebudete muset zaplatit ani niklák!“

Vtom jsme zaslechli dupot bot a rachot výstroje - naše jednotka sestupovala dolů po cestě. V čele kráčel Dědek. Rychle jsem se podíval po Portovi a ten jenom lehce kývl.

„Takže na cestu, přátelé,“ obrátil se k oběma katům. „Pokud budete opravdu rychle utíkat, můžete se ještě zachránit. „

Na chvíli se zdálo, že nám nerozuměli. Přátelsky jsme jim to vysvětlili, takže měli snad dokonce pocit, že to s nimi myslíme dobře. Rychle se otočili a začali pádit plnou rychlostí pryč.

„Sbohem, hoši!“ houkl za nimi Porta a zamával svým vysokým žlutým kloboukem.

Naše samopaly zarachotily, muži se zhroutili a jejich bezvládná těla se skutálela ze svahu.

„Co to, do čerta, děláte?“ zahromoval za našimi zády Dědek. Pohlédl na dvě těla. „Co to má znamenat?“ zeptal se výhružně.

„Párek banditů,“ ušklíbl se Porta. „Právě tady v chatrči zavraždili muže a jeho manželku. Nařídili jsme jim stát, oni ale začali prchat. Takže jsme přesně podle příručky zahájili palbu.“

Dědek po nás podezřívavě loupl očima. „Pokud jste se vy dva snažili zfalšovat pokus o útěk, poženu vás před vojenský soud!“

Vedle nás se postavil Tiny, krátce se zasmál a zablýskal na nás trojicí zlatých zubů. „Vy dva jste ten útěk nabeton jenom sehráli. Vždyť jste to do nich našili z takový blízkosti,. že jste je skoro rozstříleli na kusy. Jestli se pokusili opravdu o útěk, museli by to bejt úplní debilové!“.

Chlapec stále seděl u těla svého mrtvého otce a tiskl mu ruku k hlavě. Dlaně měl pokryté krví.

„Zůstal jsem sám! Co budu dělat?“ opakoval žalostně stále stejná slova jako pokažený automat.

Dědek ho zvedl a neohrabaně se ho pokusil utěšit: „Půjdeš s námi.“

Rodiče jsme pohřbili hned za domem. Potom jsme prohledali chatrč, nic cenného jsme už ale nenašli. Nikde ale nebyla voda. Podařilo se nám objevit jenom dva z půlky plné měchy.

„Někde ji přece brát museli,“ prohlásil Legionář zamyšleně a pokračoval v hledání.

Pokoušeli jsme se ptát i chlapce, ten však byl stále jako ochromený a neustále opakoval: „Zůstal jsem sám! Co budu dělat?“

Znovu jsme museli vyrazit na hrozivou planinu plnou skal a kamenů. Po nějaké době jsme narazili na těla pěti bulharských vojáků. Když jsme se jich dotkli, rozpadla se na prach.

„Žízeň!“ řekl Dědek lakonicky.

„Nejspíš dezertéři. Unaveni válkou a všemi těmi sračkami,“ konstatoval Tiny.

Porta se pokoušel najít zlaté zuby, tentokrát štěstí neměl. „Jdeme dál!“ řekl zoufale Buffalo. V posledních několika dnech hrozivě zhubl. Náš saniťák šel stále víc a víc shrbený.

„Konec! Konec!“ mumlal si pořád. Žízeň nás vyčerpala již natolik, že jsme dokázali vždy na jeden zátah ujít jenom pár kilometrů. Když jsme po každé přestávce vstávali, museli jsme používat ručnic jako holí, abychom se vůbec zvedli.

Jednoho pětistovkaře bodl škorpion; zemřel v bolestivých křečích. Stáli jsme kolem něho v hrůze a nemohli nic udělat, jenom se dívat, jak umírá.

Na jedné zastávce čtvrtého dne jsme zaslechli výstřel z pistole. Saniťák se rozhodl zkrátit si utrpení. Ležel teď na zemi s hlavou v kaluži krve. Modré mouchy to okamžitě pochopily jako pozvání k obědu.

„I to je řešení,“ řekl Gregor vyschlým hlasem, z něhož zněla smrt.

„Ne, to je hloupost,“ sotva zašeptal stejně unaveně Dědek.

Nemohli jsme v sobě již najít dostatek sil, abychom saniťáka pohřbili. Věděli jsme ale, že rudí mravenci jsou rychlí, takže během několika dnů z něho zbude pouze kostra a uniforma. Odepnuli jsme pouze popruh z jeho karabiny, zbraň zarazili ústím do země a na její pažbu pověsili přílbu.

„Pojďme dál,“ řekl nevýrazně Barcelona. Používal teď svou pušku jako berlu; jednu nohu měl nepěkně opuchlou a šířil se mu z ní zápach hnijícího masa.

Odpoledne se strhla hádka mezi Tinym a bělovlasým bývalým plukovníkem. Vypadali jako dva dravci, připraveni se na sebe vrhnout.

Plukovník vystřelil. Kulka škrábla Tinyho na krku. Jako první zareagoval Legionář, který pozvedl samopal a do plukovníka vyprázdnil zásobník. Potom si zase lehl s klidným výrazem, jako by se nic nestalo.

Plukovník klesl na kolena, obě ruce si tiskl k prostřelenému žaludku. S dlaněmi plnými krve ještě stačil vykřiknout: „Vrahové!“, pak se ale zhroutil dopředu.

Malý chlapec se najednou rozesmál. Hlasitě a vřískavě. Nejprve jsme se na něj podívali překvapeně, potom jsme se ale začali smát také.

Plukovník ještě dokázal zvednout hlavu. Svými zkřivenými rysy připomínal naprosto věrně cirkusového klauna. Skřehotavě jsme se řehtali, úplně jako kdybychom všichni zešíleli. Jediný, kdo se nesmál, byl Dědek. Díval se na mrtvého plukovníka, jako by nemohl pochopit, co se stalo.

„Generál zemřel za úsvitu!“ vykřikl jako blázen Buffalo a kopl do plukovníkovy hlavy. Nikdy jsme nezjistili, kdo stihl tu hlavu uříznout. Zrovna když do ní ale chtěl Tango kopnout, rozvířila prach těsně u jeho nohou dávka ze samopalu.

„Dost!“ řekl mrazivě Dědek a zasunul do zbraně nový zásobník.

Rychle jsme přišli k smyslům, znovu si lehli a zůstali na místě.

Když nám o nějakou dobu později Dědek nařídil pokračovat v cestě, ukázalo se, že čtyři z nás ve spánku zemřeli.

Nohy už jsme měli do krve rozedřené, jako bychom chodili po střepech. Odpoledne jsme ale narazili na kaktus, jehož dužnaté lodyhy skrývaly tekutinu, která se dala pít. Legionář tento druh znal z doby své služby na poušti. Osvěžili jsme se natolik, že jsme dokázali před další přestávkou ujít najednou okolo osmi kilometrů.

Přede mnou pochodoval Porta, který si pro sebe mumlal: „Sluky se vždy musí napřed pověsit. Škubat je musíme zvlášť opatrně. Kůži v žádném případě nesmíme poškodit. Křídla je třeba odseknout. Hlavu můžeme nechat. Nesmíme zapomenout vyjmout žaludek. Tito malí ptáci si ho totiž často plní pískem, který by pak pří jídle skřípal mezi zuby. Zbývající vnitřnosti ale můžeme nechat na místě. Nyní ke každé sluce přivážeme kousek slaniny. Přidáme sůl a pepř a všechny ptáky najednou strčíme do vyhřáté trouby. Pro všechny svaté, nesmíme zapomenout vytáhnout pečeni přesně po osmi minutách, ani méně, ani více. Omáčku zředíme trochou vody. Zbytek se už dodělává přímo na stole na lihovém vařiči. Není špatné použít trochu másla a dvě lžičky koňaku. Koňak zapálíme přímo na pečeni. Hořící koňak a máslo dávají slukám to správné aroma.“

Chvíli pochodoval mlčky. Potom si olízl rty a vrhl rychlý pohled na pražící slunce.

Pokračoval v chůzi, zdálo se ale, že má pocit, že je zde sám. Za chvíli totiž mluvil dál:

„Jsem přesvědčen, že zajíc musí být v marinádě z brandy a červeného vína minimálně po dobu dvou hodin. Cibuli osmažíme na másle. Osm uncí vepřového masa nakrájeného na široké proužky povaříme. Teď zpátky k ušákovi. Obracíme ho tak dlouho, až celý zhnědne. Po prášíme ho hrstkou mouky. Vše pak krátkou chvíli opékáme na otevřeném plameni. Na omáčku použijeme tři sklenice červeného vína, stroužek rozetřeného česneku, a nechceme-li se vydat hněvu stolujících, nesmíme zapomenout, pro Matku boží, na sůl a pepř. Potom vložíme zajíce na jednu hodinu do vyhřáté trouby, zatím připravíme zeleninu. Deset uncí žampionů rozkrájíme tak jemně, že připomínají pokožku na ňadrech panny. Přidejme nadrobno nasekanou pažitku. Teď si připravíme cibulku nahnědo. Z osmi rajských jablíček odstraníme kůži a dobře je rozmačkáme. Nakonec trochu rozmarýnu a můžeme začít vybírat víno. Jako zákusek doporučuji Hamantaschen, který jedí Židé v největší svátek, o Purimu.“

„O čem to, proboha, pořád meleš?“ zeptal jsem se ho udiveně.

„Jenom si pro sebe opakuji, jak se připravují některá jídla!“

„Buď tak laskav a drž už konečně hubu!“ zakvílel Gregor a z jeho hlasu bylo cítit zoufalství. „Vždyť já hlady skoro umírám!“

„Jestli se vrátíme domů,“ prohlásil Porta a na moment se zastavil, „doporučuji vaší pozornosti štiku na másle, případně pstruha namodro. Pochopitelně že tyto ryby je nutno servírovat okamžitě po přípravě a výhradně s pravou holandskou omáčkou. Jako druhý chod bych doporučil skopové ragú připravené na francouzský způsob. Toto jídlo se pochopitelně musí podávat v kameninovém nádobí. Mezi jednotlivými chody byste si mohli posloužit hlemýždi po burgundsku, tedy ve vlastní šťávě. Podporují totiž chuť k jídlu. Pokud se rozhodnete pro skopové, nezbývá pochopitelně nic jiného než si na závěr dát crepes flambées.“

„Ještě jedno slovo a já sám tě rozsekám na kousky,“ zařval Dědek a namířil na Portu samopal, čímž definitivně přerušil jeho monolog; právě se chystal podat nám přednášku na téma, které víno by vybral a proč.

Nakonec nás našel pozorovací Fieseler Storch. Pilot nad námi několikrát zakroužil. Leželi jsme na vrcholu náhorní roviny blízcí vyčerpání. Dědek přesto dokázal vystřelit světlici.

O několik hodin později se Storch opět objevil a shodil nám měchy s vodou, takže následujícího dne jsme mohli pokračovat v cestě.

Nalezla nás obrněná kolona. S vypětím všech sil jsme se vyškrábali na korby náklaďáků, které nás odvezly do Korintu. Zde jsme strávili několik dnů na ošetřovně. Chlapce převzaly řecké úřady. Nikdy jsme se nedozvěděli, co se s ním stalo. Jednotka se sice nabídla, že ho adoptuje, NSFO34) tuto myšlenku ale s posměchem smetl ze stolu. Adoptovat takového untermensche35)? Odmítl vydat povolení.

34) Nationalsozialistischer Führungsoffizier: nacistický politický důstojník.

35) Untermensch: podčlověk.

POKUD JSTE JEDNOU PŘESEL POD VELENÍ SD, JSTE Už S NÁMI SPOJEN NAVŽDY. ROZUMĚL JSTE MI? NAVŽDY. NIKDO NEMŮŽE Z BEZPEČNOSTNÍ SLUŽBY ODEJÍT ŽIVÝ.

SS Obergruppenführer Heydrich SS Hauptsturmführerovi Alfredu Naujockovi, duben 1936.

Bylo něco po jedenácté hodině dopoledne jedné horké letní neděle roku 1944.

Ulice Essenu byly prázdné a opuštěné. Před chvílí byl totiž vyhlášen protiletecký poplach. Všichni byli ukryti ve sklepech. Ne, všichni ne! Z Rottstrasse se náhle vynořila hlídka SS. Uniformy v barvě myší šedi, na čepicích září stříbrné lebky. Před hlídkou kráčeli dva třináctiletí chlapci s rukama sepnutýma na zátylcích.

Hlídka zabočila na Kreuzkirchen Strasse. Chvilku mířila přímo po ulici, potom ale zahnula na vybombardovaný dvorek.

„Postavte se tam!“ nařídil SS unterscharführer a trhl hlavní samopalu k očouzené zdi.

Chlapci došli ke zdi a postavili se vedle sebe. Ruce spustili podél těla. V očích, utopených ve vyzáblých tvářích připomínajících kostlivce, se jim zračila hrůza. Oba byli malí a hrozně vyhublí.

„Tváří ke zdi!“ zaječel vysokým, pronikavým hlasem SS unterscharführer. „Ruce za hlavu!“

Muži z SS udělali několik kroků dozadu a pozvedli samopaly. Chlapci začali vzlykat. Tiskli se ke zdi, jako by měli pocit, že ta je může ochránit.

„Stát!“ ozval se náhle hlas dobře oblečeného civilisty, který se objevil na dvorku.

„Co tu chcete?“ zeptal se unterscharführer a pomalu sklonil ústí samopalu.

„Zešílel jste? Nemůžete přece střílet takové děti!“

„Nemůžeme? Ale to se mýlíte, můžeme, a můžeme dokonce ještě mnohem více!“

„Vždyť to jsou jenom děti!“ pronesl naléhavým tónem civilista.

„Moje nejsou, „ odpověděl unterscharführer. „Drancování po dobu protileteckého poplachu se trestá smrtí na místě. Nemůžu se ohlížet na to, jestli to jsou děti, nebo ne. „

„Jsem profesor Kuhlmann, Oberstabsarzt36) a superintendant záložní nemocnice číslo 9 tady v Essenu. „

„Dobře!“ ušklíbl se unterscharführer a obhlédl své muže. „Dneska se ale nikdo z nás nehlásil jako nemocný, doktore. „

36) Oberstabsarzt: vrchní štábní lékař. Hodnosti SS v těchto odstavcích: obergruppenführer odpovídá vojenské hodnosti generálplukoníka, hauptsturmführer důstojnické hodnosti, unterscharführer poddůstojnické.

„Zakazuji vám zastřelit ty děti! Rozumíte mi Herr Scharführer?“

„Zapomeňte na to ,Herr’,“ odpověděl unterscharführer a v očích se mu nebezpečně zalesklo. Náhle pozvedl samopal a přitiskl jeho ústí k profesorovu žaludku.

„Teď poslouchej ty mě, ty bachratý žoku. Pro mě seš jenom zasraný civilista a nařizuji ti, abys odtud zmizel. A rychle!“

„Já vám zase nařizuji,. abyste nechal jít ty děti, „ vykřikl profesor, který střídavě bledl a rudl.

„Teď budu počítat do tří, „ zavrčel unterscharführer.

„Jestli nebudeš pryč, než skončím, můžeš se k nim připojit. Jedna… „

Profesor začal couvat, pomalu, krok za krokem.

Unterscharführer se s uspokojením zasmál a znovu se obrátil k dvojici chlapců u zdi. Jejich hubená těla se chvěla křečovitým vzlykotem.

„Pal!“ vykřikl. Ozvěna stěn okolo dvorku jeho rozkaz několikrát zopakovala. Pět samopalů vyštěklo.

Chlapci se zhroutili na zem. Na betonu dvorku se pod jejich těly pomalu začala rozlévat kaluž krve.

Profesor prchal a pevně si tiskl ruce k uším.

Muži v uniformách SS nahodili samopaly na záda a hlučně vypochodovali ze dvorku. Ničím se neprovinili a měli dobrý pocit. Vždyť jenom plnili rozkazy.

BLECHY

Dvě těla se v mírném teplém vánku točila a pohupovala nahoru a dolů. Vyschlé trámy skřípaly.

Druhá četa seděla pod šibenicí a hrála kostky. Tiny se otráveně zadíval nad sebe.

„Doufám, že nám ty dvě mršiny nespadnou zničeho nic na hlavu!“

Nikdo z nás netušil, jak mohlo dojít k tomu, že vedle sebe viseli německý generál a ruská kapitánka. Ve vesnici nezůstal nikdo naživu, všechno bylo pobito. I psi a kočky. Náš oddíl sem poslali, abychom celou operaci dokončili. Vesnice, do níž jsme toho rána vstoupili, skutečně patřila už jenom duchům.

Mrtvoly začínaly v horku páchnout. Hned za školou měli další velkou šibenici. Na té viseli dva partyzáni a esesman z muslimské divize. Muslim měl ještě pořád na hlavě naražený šedivý fez. Na větvích stromů v okolí se houpalo mnoho dalších oběšenců.

Zdálo se, že generál s kapitánkou před popravou stáli na velkém sudu vína, který jim pak vyrazili pod nohama. Značná část vína se vylila na zem, v sudu ho ale přesto zůstalo dost, abychom si jím naplnili polní láhve.

„Kam šel ten zatracený Porta?“ zeptal se Dědek a hodil šestku.

„Lovit,“ odpověděl lakonicky Gregor a zuřivě štěrkal kostkami v kelímku nad hlavou.

„Na nic jiného nedokáže myslet,“ zavrčel Dědek. „Jediné, co ho zajímá, jsou zlaté zuby!“

„Zlato je dobrý,“ zaprotestoval Tiny. „Jak jinak by mohl někdo takovej jako šéfmechanik Wolf nashromáždit slušnej kapitálek, kdyby nevyužil svý příležitosti?“

„Nech toho,“ zavrčel Dědek a zapálil si svou dýmku se stříbrným víčkem. „Už o tom nechci nic slyšet. Je to jenom okrádání mrtvol a za to byste, hoši, v jiné armádě asi přišli o hlavu.“

Za rohem vyšel Porta, vesele si pískal. Přes rameno nesl přehozené tři bílé kožešiny.

„Je to tady ale žebrácká díra,“ zavolal na nás. „Nic než tyhle tři kůže.“

Dědek od něho jednu okamžitě koupil. Zbylé si Porta nechal pro sebe. Noci zde byly chladné, takže jsme mu všichni záviděli.

Tiny se Porty zeptal, jestli by mu nechtěl jednu na půl noci půjčit, aby si mohl vyzkoušet, jaké to je - ležet v měkkém a v teple.

„Jakmile se s nimi pár nocí potěším, začnu je pronajímat,“ prohlásil Porta s pýchou majitele. „Jsi první na seznamu zájemců, chlapče.“

Spali jsme v jedné místní chatrči. Dědek pod svou kožešinou slastně vzdychal.

Uprostřed noci propuklo peklo. Dědek začal s křikem pobíhat po místnosti a drápal se po těle jako šílený. Celý trup měl pokrytý blešími kousanci. Po tvářích měl rudé skvrny, které se měnily na puchýře.

Nedlouho po něm jsme začali poskakovat po místnosti i my ostatní a také jsme se drbali, kde se jen dalo. Na naše bezbranná těla zaútočily tisíce blech. Kožešiny se jimi přímo hemžily.

Vyběhli jsme z místnosti, abychom těm malým upírům uprchli. Pouze Porta spal zcela nerušeně. Pokojně si klímal v teple svých dvou kožešin. Tomu se nedalo rozumět; my ostatní jsme byli napůl ohlodáni na kost. Tiny prohlásil, že za to snad může fakt, že Porta je rezavý.

„Měli jsme na Reeperbahnu taky jednu takovou zrzavou,“ začal vysvětlovat, „a ta měla okolo celého Café Keese tu nejlepší pověst. Říkali jsme jí ,Horká prcina’.

A ta vám nikdy neměla filcky. I když jsme je v Sankt Pauli měli všichni, ona ne. Všichni ti zatracení Skandinávci, kteří se k nám chodili levně namazat, se vždycky vraceli s nákladem německých muněk.“

„Pojd“ sem s těmi zasranými blešími líhněmi, nechám ty kůže spálit,“ zařval Dědek a znovu se začal drápat.

„Ale ne!“ vykřikl Porta uraženě. „V těch kožešinách nejsou vůbec žádné blechy. Museli jste si je přinést s sebou.“

„Ráno jsme zamířili zpět do Korintu. Porta pochodoval osamoceně se svými třemi kožešinami na rameni. Za chvíli ale u něj zastavil velitelský kübel.

„Co to je za kožešiny, Porto?“ zeptal se ho plukovník Hinka s pátravým výrazem.

„Herr Oberst, to je jenom dárek od mého švédského strýce. Poslal mi je k narozeninám, ale vinou pošty se sem ze Švédska dostaly se zpožděním. Švédští pošťáci totiž, pane, používají soby.“

„Vy opravdu máte příbuzné ve Švédsku?“ zeptal se překvapeně plukovník Hinka. „O tom jsem vůbec nevěděl.“

„Herr Oberst, Portovi jsou roztroušeni po celém světě. Feldwebel Blohm potkal některé z mých příbuzných ve Španělsku, a když jsme byli v Itálii, setkal jsem se tam se svým jménem napsaným na spoustě zdí37). My jsme tak trochu větroplaši, pane, nikdy nevydržíme dlouho na jednom místě, pane.“

„A kam s těmi kožešinami jdete? Nechtěl byste je prodat?“

37) Porta: italsky dveře, brána.

„Herr Oberst, strýček ze Švédska mi je poslal, aby mi v noci nebyla zima. Mně ale stačí poctivá německá ersatz deka, kterou nám poskytl Führer. Ano, pane, protože mně v noci nikdy není zima, nesu ty kožešiny do Korintu, kde je chci prodat.“

„Za kolik?“ zeptal se plukovník Hinka a zálibně pohladil rouna.

„Herr Oberst, pro vás, pane, udělám minimální cenu. Dvě libry kávy, láhev kořalky a karton cigaret.“

„V pořádku,“ zasmál se plukovník Hinka. „Můžete si to vyzvednout v důstojnické jídelně.“

Porta vzal nejmenší z kožešin a položil ji na zadní sedačku kübelu, zbylé dvě si zase hodil přes rameno.

„Co to má znamenat?“ ozval se plukovník Hinka překvapeně a podíval se na malou kožešinu. „Myslel jsem, že kupuji všechny tři.“

„Ne, Herr Oberst, koupil jste jenom jednu.“ „Nemyslíte, že to trochu přeháníte, Porto?“

„Herr Oberst, i jenom za jednu kožešinu je to velmi dobrá cena.“

„Bezpochyby,“ zamumlal plukovník Hinka. „Dobrá. Dejte mi je všechny tři. I když si myslím, že jsou předražené.“

„Herr Oberst, švédské kožešiny se vším, co k nim patří, jsou nyní vaším majetkem!“ vykřikl Porta a hodil zbývající dvě kůže na zadní sedadlo za pobočníka.

„Plukovník Hinka tě nechá zavřít, až zčernáš,“ zaprorokoval si Dědek, když mu Porta řekl, kam se poděly zablešené kožešiny.

„Nenutil jsem ho, aby je kupoval,“ řekl Porta bezstarostně. „To on se jenjen třásl mít už je v rukou. Navíc jsem mu jasně řekl, že s kůžemi kupuje i vše, co k nim patří.“

„Prodat vlastnímu veliteli takový bleší cirkus znamená jistou sebevraždu,“ zasmál se suše Gregor.

Brzy ráno následujícího dne si Portu povolali na velitelství. Plukovník Hinka ho přivítal do půl těla nahý, ozdobený stopami bleších nočních hodů. Bez přestávky mu následujících dvacet minut nadával.

„Jsem si vědom toho,“ uzavřel svůj monolog, „že před sebou máte nadějnou kariéru lichváře. Nikdy příště si ale nic podobného nezačínejte se mnou, protože - a to vám slibuji - tu vaši kariéru velmi tvrdě ukončím. Podle toho, co jsem četl ve vašich papírech, jste strávil nějakou dobu v Germersheimu38). Co mi o tom můžete říct?“

„Herr Oberst,“ odpověděl Porta a srazil podpatky, jak nejhlučněji mohl. „Z opačného břehu Rýna vypadá Germersheim působivě a vyvolává vzpomínky na slavnou minulost císařství. Neslyšel jsem ještě ale o nikom, kdo by ho shledával přitažlivým, je-li v něm.“

38) Německé pevnostní vězení.

„Zmizte mi z očí!“ vybuchl Hinka a vztekle ukázal ke dveřím.

Venku se Porta střetl s pobočníkem. Hinka byl tak laskav, že mu na noc jednu kožešinu půjčil.

„Tak to vypadá, že si myslíte,“ zavrčel ztýraný důstojník, „že má krev je dobrou potravou pro vaše blechy.“

„Herr Adjutant, o blechách nic nevím. Nedostal se ale k těm krásným švédským kožešinám nějaký zavšivený důstojník ze štábu?“

O několik minut později již Porta opět kráčel po ulici i se svými kůžemi a blechami.

Uprostřed ospalé ulice padl na kněze, který si závistivě prohlížel bílé kožešiny, nedbale visící Portovi z ramene.

„To jsou tvoje kožešiny, synu?“ zeptal se vlídně.

„Ano, Herr Oberfeldkurat39),“ vykřikl Porta a prkenně zasalutoval.

Kněz začal dlouhými prsty jemně prohrabovat kožešiny a přemítalo tom, jakou pěknou sedlovou přikrývku by si z nich mohl nechat udělat.

Pastorův kůň shlížel na Portu, ten se zase s výrazem rozeného koňského handlíře díval na něj. Kolik by se z něho dalo nadělat krásných steaků, přemýšlel a uvažoval o tom, kolik by takový kůň, samozřejmě odborně naporcovaný, vynesl v korintských obchodech s masem.

„To jsou opravdu moc pěkné kožešiny,“ řekl pastor tónem opravdového znalce. „Ještě jsem snad tak pěkné nikdy neviděl.“

„Jsou švédské!“ informoval ho Porta s patřičným důrazem na přídavném jméně.

„Švédské zboží je vždycky kvalitní,“ usmál se pastýř vojenských duší a ohnul se přes hřbet svého koně. „Zajímalo by mne, kde obyčejný obergefreiter získal tak pěkné kožešiny.“

„Dal mi je můj Herr Oberst. Dostal je ze své kožešinové farmy ve Finsku,“ sdělil mu Porta s do široka otevřenýma nevinnýma očima.

„Takže váš plukovník má kožešinovou farmu ve Finsku?“ V pastorovi se náhle probudilo podezření. Začal si vyhublého obergefreitera prohlížet mnohem pozorněji. „Měl jsem pocit, že jste říkal, že ty kožešiny pocházejí ze Švédska?“

„Prosím uctivě o prominutí, kožešiny jsou ze švédsky mluvící části Finska, které se tam říká Nyeland.“

„Ale jak se váš plukovník dostal k vlastní kožešinové farmě ve Finsku?“

„Nejponíženěji se omlouvám, pane, ale matka mého plukovníka je jednou z oněch velkých dcer Finska.“ Porta se na pastora díval s tak stupidním výrazem, že by snad dohnal k slzám i do běla rozžhavenou vězeňskou gardu NKVD4O).

39) Oberfeldkurat: vrchní polní kurát, v úrovni důstojnické hodnosti.

40) NKVD: Narodnyj komissariat vnutrennych děl, lidový komisariát vnitra, v letech 1934-46 řídil tajnou politickou policii v SSSR, pozdější KGB.

„Měří sto osmdesát osm centimetrů,“ dodal po chvíli a slyšitelně vzdychl. „Matka mého plukovníka zdědila farmu i se všemi druhy kožešinových zvířat, jež žijí ve švédsky mluvící části Finska, tedy i s polárními medvědy a se soboly. Prosím za prominutí, pane, znáte Finsko?“ Vojenský pastor připustil, že ne.

„Náš pluk tam už za této války jednou bojoval,“ svěřil se Porta a horlivě drbal pastorova koně za ušima. „Sloužili jsme jako dobrovolníci-partyzáni pod velením kapitána Guriho, který byl také partyzán. Věřte, nebo ne, pane, ale obyvatelstvo pohraničí v hrůze před našimi útoky skoro vymřelo na infarkty. Šířilo se to od nás úplně jako nějaká epidemie. Samozřejmě že ten kapitán Guri nebyl Němec, pane, pocházel z Laponska a byl to moc pobožný důstojník. Nikdy jsem ho neviděl některého z hraničářů zabít, aniž by se napřed pomodlil za jeho duši.“

„Ano, ano, opravdu,“ odpověděl zamyšleně kněz a znovu se prohrábl kožešinami. „Na prodej?“

„Cože, pane? Vy mě chcete koupit?“ zatvářil se Porta stupidně. Letitá zkušenost ho naučila, že se stupiditou se u vojenských knězů pochodí nejlépe. Svatí lidé bývají často také stupidní.

„Ale ne, nechci koupit tebe, synu, ale ty kožešiny,“ zasyčel podrážděně pastor. Už dlouho se mu nestalo, aby se setkal s takovým idiotem, jako byl ten zrzavý obergefreiter. „Co za ně chcete?“

„Aha, pane, Herr Oberfeldkurat, pane, myslím, že by to spravilo pět lahví kořalky a šest liber kávy. Také bych si myslel, že mám dostat pět kartonů cigaret, pokud by ty kožešiny měly ovšem posloužit dobré věci, stačily by mi jenom tři.“

„Není správné pít alkohol,“ varoval ho pastor přísně.

„Ne, pane, ne. Ani kapka mi nesmočí rty. Budu si s tou kořalkou jenom mazat kolena. Nejlépe totiž pomáhá proti řeckému revma.“

„Lituji, ale kořalku nemám. S cigaretami a kávou mám ostatně také problémy. Mohu vám ale za ně nabídnout pět set marek.“

„To je mi moc líto, pane! Bohužel za ně musím chtít dva tisíce marek,“ odpověděl Porta smutně. „Jsem jenom chudý německý voják, který nemá nic jiného než svůj vlastní život a tyto švédské kožešiny. A mohu vůbec svůj život nazývat svým? Vždyť o něm rozhoduje Führer a armáda, pane. Už jsem poslední z šestnácti synů své ubohé staré matky. Všech patnáct zbývajících padlo za vlast, pane.“

„To musí být pro tvou matku kruté, synu,“ řekl pastor laskavě a přemítal o hrůzách války.

„Přijala to, pane, jako pravá německá matka,“ pronesl hrdě Porta. „Obětovat patnáct synů pro Führera a vlast, pane, je to nejmenší, pokud to napomůže v příštích tisíci letech k míru a svobodě. Má matka říká, že vlasti dal Führera Bůh, jenom ho poslal přes Rakousko!“

Pastor opustil Portu v naprostém zmatku; kožešiny mu visely přes sedlo a peněženku mělo tisíc marek lehčí.

Porta zjistil, že kožešiny mohou představovat zlatý důl, jde jenom o to správně s nimi pracovat. Možná by to mohlo fungovat trvale.

„Co ti chtěl plukovník Hinka?“ zeptal se Dědek se zájmem, když se Porta vrátil na ubikaci.

„Nic zvláštního. Měl za sebou kvůli blechám poněkud náročnější noc. Vrátil mi ty kožešiny zpátky, už jsem je ale poslal do služby boží. Ne každý pytel blech má šanci udělat takovou kariéru.“

Tiny se rozchechtal tak mocně, že se málem udusil kávou.

„Deset ku jedné, že tě pastor bude celou noc proklínat a bez poděkování ti kožešiny vrátí hned ráno,“ předpověděl Gregor a zamnul si ruce radostným očekáváním.

Ráno se skutečně objevil pastor, přijel tryskem na zpěněném koni. „Sežer si je!“ zařval a mrštil kožešiny po Portovi.

Porta zvedl ruku, jako by chtěl zasalutovat, místo toho ale paži ohnul v lokti, kam současně zaklesl i levou ruku. Mezinárodně uznávané gesto znamenající vyliž mi prdel.

„Ještě o mně uslyšíte!“ zařval pastor, fialový vzteky.“Nemyslete si, že jsme spolu skončili!“

„Tak zpátky k tatíčkovi, mé malé krasavice,“ řekl Porta blechám, když z prachu cesty kožešiny zvedal.

Mnohé z nás při pohledu na kožešiny začala svědit kůže, zdálo se ale, že Porta s blechami uzavřel příměří. Byli přátelé a navzájem na sebe neútočili.

Dolů z kopce hlučně sjel motocykl BMW se sajdkárou. V sajdkáře seděl s generálským výrazem šéfmechanik Wolf. Na motocyklu pak byli dva jeho čínští osobní strážci, oba s kalašnikovy.

Wolf zastavil v oblaku prachu a vtom jeho zrak padl na kožešiny.

„Copak to tu máme?“ zeptal se arogantně a začal kožešiny švihat nagajkou, kterou získal od NKVD.

„Ale, copak ti tví psi nasrali do očí, že už ani nepoznáš kožešiny, když je vidíš?“ opáčil Porta pohrdavě.

„Kdes to ukrad?“ vypálil Wolf urážlivě.

„Myslíš, že jsou všichni jako ty?“ opáčil Porta stejným tónem.

„Zabavuji,“ oznámil Wolf kategoricky. „Podle armádních předpisů musí být vše, co se nalezlo na bitevním poli, předáno do nejbližšího vojenského skladu. Tedy ke mně, hošíčku. Je ti to jasné, čumáku?“

„Udav se. Ať ti zaskočí v krku,“ navrhl Porta zhnuseně. „Německé ozbrojené síly a já máme zcela odlišný názor na to, co je soukromý majetek a co patří podělanému německému lidu.“

„Kvůli té své nevymáchané hubě jednou přijdeš o krk,“ zavolal výhružně zevnitř z ubikace Heide, který si zrovn a znovu pročítal Mein Kampf.

„Co za ně chceš?“ náhle zcela změnil Wolf svůj tón.

Vyskočil ze sajdkáry, jeho rozepnuté kožené chrániče pleskaly, když přicházel. Zkušenosti mu říkaly, že pokud začne smlouvat s Portou, nemá žádnou šanci. Stát se nyní mohlo cokoliv.

„Nejsou na prodej!“ chladně odmrštil Porta nabídku k obchodu a zapálil si obrovský doutník. Ve skutečnosti doutníky nenáviděl, velmi mu ale vyhovovalo, že mu mohutný oblak umožňuje v kritický moment jednání skrýt vlastní výraz, a navíc se dal kouř fouknout protivníkovi do obličeje. Al Capone v Chicagu měl ostatně při všech svých obchodech v ústech podobný obrovský doutník. Byl to také jediný z dvaašedesáti milionů Italů, jehož si Porta cenil a kterého si přál napodobovat.

„Nejsou na prodej?“ Wolf nevěřil vlastním uším. Dokonce i jeho dva vlčáci vypadali zmateně. Porta má něco, co není na prodej? Nemožné. Vždyť normálně by byl ochoten sám se prodat arabskému obchodníkovi s otroky, kdyby ovšem byla cena slušná.

Wolf si začal bezmyšlenkovitě pohrávat s lehkým kulometem umístěným na sajdkáře a jakoby náhodou zaměřil jeho ústí přímo na Portu.

„Nech těch sraček, ty podělaný židáku!“ zasyčel Wolf rozhněvaně a zprudka máchal lehkým kulometem kolem dokola, jako by chtěl jednou dlouhou dávkou skosit celou druhou četu.

„Chci ty kožešiny koupit, a když já chci něco koupit, tak to také koupím! Co řeknu, to bude! Pokud je nechceš prodat, vezmu si je a ty nic nedostaneš. Máš snad nasráno v uších? Hoď ty kůže do sajdkáry a o příští výplatě si můžeš vyzvednout libru jablek. Udělej si z nich jablečný závin a můžeš přemýšlet o tom, jaké jsi měl štěstí, že jsem tě neudal na MIPO41) kvůli krádeži.“

„Běž s tím do kabaretu, Wolfíku!“ zaječel Porta posměšně. „Můžeš si tak leda vysrat oko.“

„Já ty kůže chci,“ zavrčel Wolf a zašvihal nagajkou ve vzduchu.

„Chtít a mít jsou dost různé věci, zatím máš hovno,“ rozesmál se Porta a obrátil nos vzhůru. Popadl kožešiny a hodil si je přes rameno, jako by tím chtěl dát najevo, že obchodní jednání skončilo, a vydal se po silnici.

„Počkej na mne, starouši,“ zavolal Wolf a rozběhl se za ním. „Nezkoušej chcát proti větru, pokud nechceš promoknout. My dva se přece dokážeme dohodnout.“

Porta si ho nevšímal, pouze zrychlil chůzi. Zpozoroval svého přítele, vesnického kněze, stojícího u zvonice, a zamával mu.

Kněz mu vesele zamával na oplátku a tahal za lano. Vzduch se rozechvěl zvukem zvonu. Vesničané začali vycházet ze svých domů a mířili na mši.

Wolf se pleskl do čela a začal usilovně přemýšlet. Dosud byl bez sebe

41) MIPO: Militärpolizei, vojenská policie, což byla převážně vyšetřovací a eskortní složka.

zlostí nad Portovou tvrdohlavostí.

Porta zabočil k nacpanému baru, který si zde bez povolení zřídil místní cestář, zrovna v okamžiku, kdy odtud vyletěl na smrt opilý pěšák; nesla se za ním ostatně hrozba velmi rychlého ukončení života, pokusí-li se ještě jednou vrátit.

„Hořké mandle,“ poručil si Porta a udeřil samopalem o barový pult. Na stole před ním se objevila velká cínová konvice bídného domácího sektu.

K Portovi zamířil Tango, v těsném závěsu za ním šel Buffalo.

„Víme, kde je schován velký náklad vína,“ zašeptal Buffalo tajemně. „Řekové ho mají dodat v noci a do Německa se má převézt v prázdných bednách od munice.“

„No a my chceme udělat něco podobného,“ usmál se Tango a vyzkoušel několik tanečních kroků. „Můžeme ho dostat do Bielefeldu s označením GEKODOS v zaletovaných cínových schránkách. Ani sám Heini z SS nebude mít odvahu je otvírat!“

„Vyzvedněte mě u místního faráře v jedenáct v noci,“ řekl Porta a hodil do sebe další sklenici. „Teď ale běžte a nechejte mě samotného. Musím o něčem přemýšlet. „

„Je toho víc, než kolik můžeš koupit,“ pronesl zamyšleně Tango a zadíval se na šéfmechanika Wolfa, který právě vtrhl dovnitř.

Porta vyfoukl doutníkový dým Tangovi do obličeje.

„Podívej, Tango, chlapče, máš jedinou šanci, protože se znáš s chlápkem, jako jsem já. Tvá kariéra u slavného německého wehrrnachtu už brzy skončí a já pak nebudu mít chuť dýchat stejný vzduch s takovými, kteří nedokážou napočítat do dvaceti, aniž by si sundali boty. Měl bys být proto vděčný za každou minutu, po kterou tě takoví, jako jsem já, nechají vedle sebe.“

Wolf se hlasitě a spokojeně rozesmál. Měl rád vtipy, nesměly se ale týkat jeho samotného.

„Řekl ti už někdo, jak vypadáš hloupě, když se takhle řehtáš?“ zeptal se ho Porta urážlivě.

Wolf těžce polkl a již již se chystal odpovědět něčím podobně peprným, když si vzpomněl na ty nádherné kožešiny. S předstíraným kamarádstvím poplácal Portu po ramem.

„Válka je dobrou příležitostí pro lidi s obchodním nadáním. Slyšel jsem o těch cínových schránkách. Jsou moje, můžu ti je ale pochopitelně přepustit, když mně prodáš ty kožešiny.“

„Nenech se vysmát,“ ušklíbl se Porta a kývl na pěknou dlouhovlasou dívku, která seděla na klíně wachtmeistea dělostřelectva.

„Co chceš?“ chladně se zeptala dívka a pohlédla na jeho pravidelné slovanské rysy.

Porta jí zničehonic nadzvedl sukni. „Ukážu ti svého, když ty mně ukážeš svoji!“

„Prase!“ za syčela dívka.

„Těší mě, obergefreiter,“ odsekl Porta a posměšně smekl.

„Kultivovaní lidé, tihle Řekové,“ zasmál se Wolf.

„Jak se s nimi potkáš, hned se ti představují. Dost ale legrace, copak bys, Porto, kamaráde, řekl na šest liber kaviáru, pět kartonů camelek a celou bednu slivovice za ty své umaštěné kůže? Víc za ně dostat nemůžeš.“

„Šest liber kaviáru! Musel bych mít za ušima ploutve a místo prdele žábry, abych žral takové svinstvo!“ ušklíbl se Porta sarkasticky. „Můžeme se bavit o skotské whisky a kávě, a to jenom na začátek.“

Začali obchodovat nad lahví kořalky a po třech hodinách, hojně prošpikovaných vzájemnými urážkami, byl obchod uzavřen. Zapili ho a nejistým krokem se vydali každý svou cestou, Wolf s kožešinami pod paží. Rozhodl se, že půjde do postele dříve a svůj úspěch na kožešinách oslaví se svou blitzmädeI42).

„Rozhodně tě čeká ta nejživější šoustačka v životě,“ slíbil mu Porta.

„Za to tě vykuchá,“ zaprorokoval si opět temně Dědek.

Porta se téměř udávil soustem, když si vzpomněl na noc lásky, kterou si na kožešinách plných blech plánoval Wolf se svou blitzmädel.

„Chtěl bych, aby jednu z nich půjčil těm svejm čínskejm čurákům,“ přál si Tiny. „Dost by se mi líbilo, kdyby si vyzkoušeli, jaký je to spát s blechami.“

Následujícího dne se objevil Wolf i s celým svým gangem. Blitzmädel seděla mezi ním a jedním Číňanem v pancéřovaném kübelu. Po útoku blech byla v tváři rudá jako vařený rak.

„Co se ti, do čerta, stalo s obličejem?“ zasmál se Porta s předstíraným údivem, když pohlédl na opuchlého Wolfa.

„Tak ty si myslíš, ty slizký židovský bastarde, žes mě přechcal?“ zařval Wolf, zaskřípal zuby a mrštil Portovi kožešiny na hlavu.

„Zavři tu svou velkou držku, Wolfe. Děláš rámus jako prase, když mu cpou koule do mlýnku na maso,“ odpově děl Porta s blahosklonným výrazem. „Neprosil jsi mě na kolenou, abych ti ty kožešiny prodal? Já přece nechtěl.“

„Za to zaplatíš!“ zařval Wolf a namířil na Portu samopal. Vztekle nakopl jednoho svého Číňana.

„Klid, klid,“ opáčil Porta otcovským tónem. „Na příliš vysoký krevní tlak se dá i umřít!“

„Naval zpátky mé věci,“ vybuchl Wolf vzteky už zcela bez sebe. „A vem si zpátky ty své zasrané pytle blech!“

„Myslíš, že mluvíš s idiotem?“ rozesmál se Porta a potřásl hlavou. „Pokud mi chceš kožešiny vrátit, je to tvoje věc. Ale platit za ně? To tedy ne, panáčku! Jsme v Řecku a obchodujeme podle řeckých zásad, na to

42) Blitzmädel: viz výše

nezapomeň.“

„Ty jsi ale věděl, že v těch kožešinách jsou blechy,“obvinil ho Wolf a zoufale se začal škrábat.

„To je pravda,“ nonšalantně přisvědčil Porta.

„A proč jsi něco neřekl?“ zafňukal Wolf.

„A zeptal ses snad?“ usmál se Porta. Wolf vybuchl v dlouhý zvířecí skřek a začal Portovi slibovat různé strašné a značně neobvyklé podoby pomsty.

„Neudělals tu zrovna nejlepší dojem, jen cos otevřel hubu,“ povzdechl si Porta. „Dokázal bys vystrašit tak leda hladového Itala, který od tebe dostal zadarmo krabici makaronů.“

„Prokopnu ti prdel ušima!“ zahrozil Wolf a opět zaskřípal zuby.

„A my ti naplivem na hrob,“ zahrozil z temnoty ubikace Tiny.

„Jsi hnusný chlap, Wolfe,“ ušklíbl se Porta, „a i na takové hnusáky jednou dojde.“

„Klid, hoši,“ popleskal Wolf své slintající vlčáky. „Dostanete už brzy malý, pěkný dáreček. V růžové krabičce s modrou pentlí bude hlava tady toho kripla.“

„To bys nevěřil, co si o takovým zasranci, jako seš ty, myslíme my,“ vykřikl Tiny z okna ubikace.

„Myslíte!“ Wolf se rozesmál a plivl směrem k Tinymu. „Ty? A myslet? Podíval jsem se do těch tvých zasraných papírů. Ve výcvikové škole jsi měl v testu inteligence třicet devět bodů, a to bylo ještě předtím, než s tvou hlavou plnou hoven deset dnů mlátili do betonové zdi. Od té doby tvé IQ pomalu, ale nezadržitelně klesá. Ty seš ten případ, který musí mít číslo bot napsané na čele, aby si vůbec mohl v krámě koupit nové. Adolfovi vědci v Buchenwaldu by žasli. Kdyby chtěli, mohli by takové hlavy, jako máš ty, střílet z kanonu; víc by jich ale sehnali jenom mezi opicemi.“

„Kecy, kecy, kecy! Samý sračky,“ houkl Tiny z ubikace. „Rozhodně vypadám líp než ty, Wolfe! V papírech sice mám, že jsem slabomyslnej, nejsem ale žádnej hlupák, na to, starouši, nezapomínej. Já jsem jenom vychcanej, a takoví vychcánci, jako jsem já, se i z téhle podělané války můžou domů vrátit živí. Zato všichni ti zasraní chytrouši se zmůžou jenom na zkurvenou hrdinskou smrt, je to jasný?“

„Šéfmechaniku Wolfe, jste léta ztracený syn pětimarkové běhny a my uděláme všechno pro to, aby vám co nejdřív někdo propálil kulku tělem,“ pronesl Porta slavnostně.

„A další si schoval pro tvou zasranou hlavu, ty špinavej pse,“ dodal Tiny.

„A taky bude fajn, když ti někdo další vpálí přímo do prdele,“ připojil se vzrušeně Gregor.

„Dobrá, vy hovnožrouti! Zapamatujte si, že teprve teď pro vás začala válka,“ zařval Wolf a popadl samopal. „Dostanu vás jednoho po druhém.“

„Z tvojí matky se stal mrzák až potom, co jsi ji ošoustal?“ zeptal se Porta a plivl z okna.

„Ale nejdříve jsi musel natrhnout kundy všem svým pěti sestrám,“ vykřikl Gregor triumfálně.

Wolfovy hrozby se začaly naplňovat již téhož dne.

Jenom naprostou náhodou se Porta neotrávil. Vzal z kuchyňského vozu dvě jelítka a jedno z nich dal neodbytnému psisku. O dvě vteřiny později byl pes mrtev. Porta zbledl a hodil zbytek oběda praseti, jež se na věčnost odebralo stejně rychle jako pes.

Následujícího dne se v botách našli škorpioni a v kapsách Portova kabátu Dědek objevil tenkého jedovatého hada, jehož uštknutí bylo vždy smrtelné. Pod Tinym vybuchla mina v okamžiku, kdy se posadil na latrínu, aby si v klidu prohlédl nejnovější pornografické obrázky, a prohodila ho střechou.

Bylo to tak tvrdé, že jsme se nikam neodvážili chodit samotní. Z balíčků Červeného kříže jsme se neodvážili sníst nic, co jsme předtím nedali někomu ochutnat.

Pozdě v noci jsme se proto sesedli na ubikaci a začali plánovat, jak Wolfa oddělat. Porta ale nechtěl žádný z návrhů přijmout.

Tiny mlátil hlavou do zdi. Někde slyšel, že to pomáhá, když je třeba plně se soustředit na nějaký problém.

„Co kdybychom se s ním jako náhodou setkali někde nahoře v horách,“ řekl konečně vychytrale. „Tam by se mu přece mohlo něco stát.“

„Jistě, například by se mohl sám náhodou uškrtit,“ řekl Porta a hodil do sebe sklenici vodky.

„Jeden můj známý v Hamburku umřel na zástavu srdce, když ho navštívili kamarádi s noži,“ navrhl Gregor a švihl svým dobře nabroušeným bojovým nožem ve vzduchu.

„Wolf není tak nervóznÍ. A navíc by asi bylo dost těžké dostat se k němu s nožem tak blízko,“ zamumlal Porta smutně. „Za takovou příležitost bych i zaplatil.“

„Pas question!43) Musíme najít nějakou rafinovanější metodu, jak ho dostat,“ řekl Legionář.

Porta došel ke dveřím a upřeně se zadíval ven. Ve větru se kymácely velké žárovky. Přemýšlel, jak nejlépe Wolfovi zakroutit krkem.

„Ten zasranec,“ křičel Tiny a tloukl hlavou do zdi.

„Kéž by ho matka neporodila!“

„Jak to, do čerta, udělat?“ povzdechl si Porta a posadil se na práh. „Nemůžeme ho dostat. Ten se chrání úplně jako Adolf ve svém Vlčím doupěti.“

„Každou středu jezdí někam do hor a s někým se tam setkává,“ řekl náhle Barcelona.

43) Bezpochyby.

„Náhodou jsem to zaslechl od jednoho muzikanta od plukovní hudby.“

Tiny zvučně a dlouze pískl.

„Když mu ten zasranej motor uprostřed zasraného průsmyku chcípne, bude muset ten zasranec vylézt ven a podívat se, co se stalo.“

„A s něčí malou pomocí může třeba upadnout a škaredě si ublížit,“ dodal po několika minutách usilovného uvažování Dědek.

„Například se může odněkud z houštiny vynořit dlouhej nůž a vypárat mu střeva, co?“ řekl Tiny a šťastně se při této myšlence usmíval.

„Ne, do břicha ne,“ zavrhl tuto úvahu Porta. „Kulku do čela, jak se to dělá dobytku na jatkách.“

„A vyrazíme mu ten jeho syfilitickej mozek odtud až na Krétu a necháme divoký psy, aby se o něj servali,“ zasmál se Tiny jásavě.

„Kolik se z takového kripla asi vyleje krve,“ rozesmál se Gregor.

„Dáme mu ji přímo mezi ty jeho krysí očka,“ zaradoval se Tiny, vytáhl nagan a namířil jím ven z okna.

„A pro vraždu přijdete o hlavy,“ zaprorokoval Heide temně.

„Pověsiti můžou jedině ty, které chytí,“ řekl mu Porta důvěrně. „Hoši, kteří dokážou někoho zastřelit, se musí umět dostat i z horších špinavých záležitostí, než je tahle. Ostatně jsou i takoví, kteří nám za to později poděkují.“

„Tak už to chodí,“ poznamenal Gregor. „Znal jsem hlupáky, které pohřbili s hlavou mezi nohama a říkali o nich, že jsou zločinci. Jiné, kteří udělali totéž, nechytili je a nakonec je za to pochválili.“

„Wolf je to nejzbabělejší německé prase, s jakým jsem se kdy setkal,“řekl Tiny rozhořčeně. „Včera jsem ho sledoval v Aténách a on se po celou dobu schovával za ženský a děcka. Ví zatraceně dobře, že nechceme za bít je, ale jeho. Chtěl bych jenom vědět, kdo z nás bude mít tu čest voddělat ho.“

„Kdo to bude?“ zeptal se Gregor.

„Já,“ řekl Tiny a hlasitě se rozesmál.

„Co uděláme do té doby?“ zajímalo Tanga. „Mohli bychom mu poslat hlavy těch Číňanů v krabici na klobouky.“

„Lepší by byly hlavy jeho pěti sester a těch psů,“ navrhl Porta. „Na Číňany on kašle!“

„Mohlo by to s ním zamávat,“ uvažoval Tiny, „že by nás požádalo prominutí a ukončil celou tudle soukromou válku.“

„Mohli bychom zjistit, jak dobrý skutečně je, a trochu ho napřed napnout,“ navrhl Porta a zařízl do pořádného kusu vepřového.

Téhož večera na nás, když jsme šli k řeckému knězi na partičku karet, někdo hodil Molotovův koktejl. Na Tinym vzplála uniforma, takže ho před uhořením zachránil jenom skok do řeky.

O několik dní později navštívil Porta feldwebela od zákopníků, s nímž se seznámil na ženijní škole v Bambergu.

S velkým zájmem sledoval přípravy na zkoušku ruského trinitrotoluenu. Roubíky náloží zákopníci rozmístili okolo obrovského kusu skály. Později Porta tvrdil, že třikrát většího než gibraltarská.

Feldwebel vysvětloval Portovi technickou stránku zkoušky s takovou pýchou, jako by trinitrotoluen sám vynalezl.

„A funguje to za všech okolností?“ zeptal se Porta pátravě. „Nezůstávají po tom nějaké nevybuchlé zbytky?“

„Vždycky to bouchne,“ ujistil ho šikovatel.

Když bylo všechno připraveno, schovali se ženisté do krytu. Šikovatel upevnil do malé černé skříňky dva kusy drátu.

„A teď se dívej sem,“ řekl Portovi a udělal na skříňce jakousi drobnou úpravu. Potom zmáčkl knoflík a obrovská skála se proměnila v mrak prachu.

„To je!“ vykřikl Porta překvapeně a složil hluboké uznání přístroji, který držel v ruce. „Úžasné, jak funguje ten nový systém rádiového odpalování. Stiskneš jeden knoflík a je po nějakém teploušovi v Paříži, potom stiskneš jiný a rozmázneš kočku ve Vídni!“

„Dá se to popsat i takhle,“ smál se feldwebel. „Jenom ty výsledky jsou trochu větší.“

Potom co ještě společně odpálili velkou hromadu vyřazených tanků, Porta pomohl zákopníkům zabalit zbylé výbušniny. Mimořádnou pozornost přitom věnoval tomu, kam jeho přítel feldwebel uklízí elektronické detonátory.

Když o několik hodin později stopl obojživelný automobil SS, měl skvělou náladu. Posadil se na sedačku a nohy si opřelo sklopený větrný štítek. V batohu na zadní sedačce měl takové množství výbušnin, že by to vyprázdnilo ulice Tokia za dopravní špičky.

„To je teda kurva překvapení,“ hlesl Tiny a doširoka otevřenýma očima se díval na barevné dráty, baterie a roubíky výbušniny, jež Porta vysypal ze svého rance.

„Co to tady máš za roztomilý kapesní rádio?“ hlesl a na táhl ruku k elektrickému detonátoru.

„Jak jsi řekl, chlapče. Teprve uvidíš, jak je roztomilé, až ho naladíme na stanici NS - náhlá smrt,“ a Porta se nahlas rozesmál tak, až škytal.

Tiny udeřil do stolu takovou silou, že vyrazil jednu desku, a ta ho praštila do brady. Měl ale takovou radost z toho, že se nad Wolfem začínají zatahovat těžká mračna, že si toho ani nevšiml.

„Do prdele, to je paráda,“ zajásal a bezstarostně si začal jedním roubíkem trinitrotoluenu pohazovat. „S tímhle pořídíme opravdu pořádnou pecku!“

„A srazíme ďábla z trůnu,“ ušklíbl se Porta zlomyslně. „Pošleme tím Wolfa, jeho Číňany i psy na hodně dlouhý výlet kolem celého světa. A navíc, když bude odjíždět, my všichni budeme tady, takže s tím nebudeme moci mít cokoliv společného.“

„Nehraj si s tím,“ varoval Dědek temně.

„Vypadá to hrůzně,“ řekl Heide bez jakéhokoliv výrazu.

„Vy jste šílenci,“ rozesmál se Gregor od srdce. „Je toho tady tolik, že by to stačilo na osvobození celého Řecka od nevítané přítomnosti německé armády.“

„Až se rozhodneme s Wolfem vypořádat,“ řekl Porta rozhodně, „musíme použít minimálně dvanáct náloží. Já toho bastarda znám. Myslím si, že je to agent mafie v německé armádě. Když by ho jako svědka předvolali k hrdelnímu soudu v Bielefeldtu, tak důstojník, který tam sloužil jako obhájce, by řekl: ,Oberfeldwebele Wolfe, kdybyste se narodil na Sicílii, byl by z vás jeden ze tří šéfů mafie! ‘„

„Asi bych ti měl doporučit, aby sis dal pozor, jestli je detonátor nastavený na správný vlnový rozsah,“ usmál se mírně Heide. „Asi by tě trošku znepokojilo, kdyby ti to všechno vybuchlo pod rukama!“

„Šmarjáježíš!“ zamumlal otřeseně Porta a pokřižoval se.

„No jo, kurva překvapení, jak už jsem řekl předtím,“ prohlásil Tiny a začal otáčet vlnovým voličem na detonátoru. „Dokáže tě, kurva, překvapit, co všechno si lidé nevymyslí. A jenom proto, že dostatečně dlouho tloukli hlavou o zeď. Stačí takováhle malá černá krabička, a sfoukneš jednoho hajzla jakoby nic.“

„Zvony boží, chlape!“ vykřikl v hrůze Porta a vykroutil mu detonátor z ruky. „Chceš nás tou zatracenou věcí poslat všechny do pekla? Kam jsi to, zatraceně, otočil? Proč, do čerta, vůbec saháte na takové technické záležitosti, kterým nerozumíte. To je jenom pro lidi, kteří tak jako já byli v zákopnické škole v Bambergu.“

„A teď je nám celý ten podělaný detonátor na prd,“ řekl smutně Gregor. „Radši odnes všechny ty sračky někam na pole, dříve než to bouchne.“

„Mně se nemůže nic stát,“ řekl Tiny s elegantním gestem ruky. „Nade mnou drží Štěstěna ochrannou ruku a souzeno je mi umřít nějakou pěknou smrtí.“

„Co tam mám, do čerta, nastavit?“ zeptal se Porta a nejistě kroutil voličem.

„Dej tam třináctku,“ navrhl Tiny optimisticky. „Třináctka je mý šťastný číslo.“

Barcelona pokrčil rameny a navolil třináctku. Všechno jsme potom strčili do dvou dlouhých doutníkových krabic, převázali modrou hedvábnou stuhou a na boku udělali velkou mašli.

„Tak, tady to je,“ řekl Porta a podal balíček Tinymu.

„Běž, chlapče, a doruč dárek tomu Frankensteinovu vnuku!“

„Cože!“ vykřikl Tiny v hrůze. „Myslíš, že jsem včerejší?“ Rychle přistrčil balíček zpátky. „A především teď, když ,vůbec nevíme, jestli je to zatracený malý rádio nastavený správně, nebo ne!“

„Říkal jsi, že třináctka je tvé šťastné číslo!“ zakvílel Porta a prázdně hleděl na Tinyho. „A taky jsi říkal, že ti Cikánka prorokovala klidnou smrt! Tak co se vzrušuješ?“

„Taky nevěříš všemu, co jsi kde zaslechl, nebo jo?“ zeptal se Tiny rozvážně. „Tohle jsou věci dobrý tak pro šílence. „

Sedli jsme si a začali o všem znovu přemýšlet. Dvě nebezpečné krabice na doutníky ležely na stole před námi.

„Už vím!“ Tinyho tvář se rozzářila.

„Minulou noc jsem se sešel s italským policajtem, kterýmu říkaj Vopičí ksicht. Myslí si o sobě, že je fajn chlápek, jak jsem ale slyšel, je to pěknej hajzl, kterej dělal armádě špatnou pověst. Poslali ho sem za trest, protože prej v Neapoli ve věznici mučil zajatce. Dokonce se tím i chlubí. Pořád povídá, jak jim drtil prsty na nohách, a vůbec takový věci. Jmenuje se Mario Frodone a je moc hrrr do každýho vobchodu. Říká se o něm, že kradl těla popravenejch a prodával je do továrny na buřty, to ale nevím, jestli je pravda, nebo ne. Prostě vypadá jako jeden z těch darebáků, s kterejma se ten zkurvysyn furt schází.“

„To není špatné, opravdu není,“ zamyslel se Porta. „Wolf se opravdu pořád schází s těmi špagetožrouty, takže by vůbec nevypadalo divně, kdyby mu jeden z těch makaronů poslal dárek.“

„Radši bych sloužil v čínské věznici, než abych tenhle dárek otevřel,“ zasmál se Barcelona a opatrně se dotkl věcí na stole.

O něco později se Tiny vrátil s italským policejním desátníkem. Přezdívka Opičí ksicht mu opravdu seděla. Nikdo z nás ještě nikdy předtím neviděl někoho s tak surovým a nedůvěryhodným obličejem. Vůbec jsme nepochybovali, že se do Řecka opravdu dostal za trest kvůli své brutalitě.

Porta mu s předstíranou srdečností zapumpoval rukou. „Když správně doručíte tyhle dvě krabice doutníků, čeká tady na vás pět kartonů cigaret a tři lahve kořalky.“

Desátník Mario Frodone si prohlédl slíbenou odměnu a zuby se mu v úsměvu bíle zableskly. Bylo mu jasné, že tak snadnou příležitost k výdělku každý den nepotká.

„Nenechávejte se odbýt,“ varoval ho Porta. „Džentlmen, který má dostat tento dárek, je totiž mimořádně nedůvěřivý!“

Mario s veselým pískáním odešel s balíkem pod paží. Porta se za ním díval z okna s prstem lehce se vznášejícím nad odpalovacím tlačítkem detonátoru.

„Nech mě to zmáčknout!“ zažadonil Tiny. „Víš, jak rád dělám vejbuchy!“

„Ne!“ odbyl ho příkře Porta. „To potěšení oddělat ho si nenechám od nikoho vzít. Radši běž a sleduj toho špagetožrouta a dej mi signál, až bude doutníky předávat.“

Tiny vyběhl a plížil se od jednoho rohu budovy k druhému za spokojeně pískajícím vrahem.

Mario rychle mašíroval přes volné prostranství ke vzdálenějšímu konci, kde sídlila WoIfova dopravní společnost. Všechno zde bylo neprodyšně uzavřeno, přivázáno a opatřeno závorami a zámky, stráž za kryty tvořenými z pytlů s pískem byla zdvojena.

„Halt! Kdo to je?“ zaječel Wolf za ocelovým štítem, když spatřil blížícího se pískajícího Itala.

„Desátník italské královské policie Mario Frodone. Posílají mě dobří přátelé, abych vám předal dárek od jiných vašich dobrých přátel!“ S těmito slovy zvedl Ital nad hlavu krabice doutníků.

„Co je to za dárek?“ zeptal se Wolf a zvědavě vystrčil hlavu.

„Doutníky!“ zakřičel Mario v odpověď. „Brazilské doutníky!“

„Kdo mi, do čerta, posílá doutníky?“ zeptal se Wolf nedůvěřivě.

„Kapitán italských královských bersaliérů,“ lhal Mario.

„Pojď pomalu blíž,“ přikázal mu Wolf příkře. „Dárek drž před sebou, abych na něj viděl. Žádné triky, protože jinak o tu svou makaronskou hlavu přijdeš!“

Mario jasně viděl, jak se směrem k němu natočila ústí pěti či šesti samopalů.

„Gesu, Gesu44), zahub ty bezbožníky pomalou rakovinou, jestli se něco špatného stane desátníkovi Mariovi Frodonemu,“ modlil se tiše a očima přitom klouzal z jedné strany na druhou.

Tiny se přiblížil, jak jen mohl nejblíž, aby nebyl vidět a chvěl se netrpělivým očekáváním.

Kousek cesty odtud zrovna prováděl jeden voják roty Puma zkoušku signální aparatury. Zrovna když byl desátník italské armády Mario Frodone v půlce cesty přes dvůr, stiskl desátník německé armády Schmidt svůj vysílací knoflík. V rádiu se mu ozval krátký výkřik, potom následovala ohlušující exploze.

„Co to, do čerta, bylo?“ zeptal se desátník Schmidt a vystrčil hlavu otevřeným poklopem věže svého tanku.

K nebi vyrazil sloup plamenů a celý dvůr se náhle propadl do země. Domy se hroutily. V nedaleké drůbeží farmě přišly o život stovky bílých slepic, kolem nichž se vše najednou proměnilo v mrak rozdrcené malty a cihelného prachu.

Italský královský desátník Mario Frodone zmizel beze stopy ve velkém černém hřibovitém mraku, který jako slunečník pod sebou skryl celou vesnicí.

Šéfmechanik Wolf, celý jeho gang, vlčáci i oba čínští osobní strážci společně s pěti traktory proletěli protější zdí domu a přistáli v troskách bývalé tržnice o pět set metrů dále. Nad Wolfem bylo možné zaplakat, Číňané přežili bez větší úhony, zapřísáhli se ale, že při nejbližší příležitosti dezertují

44) Ježíši. Ježíši.

a vrátí se k mnohem klidnější práci u likvidační čety NKVD. Došli totiž k tomu, že Němci mají hodně podivné způsoby předávání dárků.

„Ježíši, to byla šlupka!“ zalapal po dechu Tiny. Potom ho ale síla výbuchu zvedla do vzduchu a vrhla v oblaku prachu horizontálně, společně s dvojicí nákladních aut a protitankovým kanonem zpět k ubikaci, kde stále seděl Porta, upřeně zíral na knoflík elektrického detonátoru, jenž nestihl zmáčknout..

Načež k budově dorazila nárazová vlna a vymrštila ji do vzduchu společně se zbytkem ulice.

Z Atén přijela vyšetřovací komise, která vznesla obvinění proti partyzánům jako pokaždé, když nikdo nevěděl, co se skutečně stalo.

Všichni jsme se dostali do 9. záložní nemocnice v Aténách. Wolf s rozdrcenýma nohama, Tinyho zafačovali, že vypadal jako egyptská mumie. Ostatní měli více či méně vážná poranění.

O měsíc později jsme si mohli přečíst v neapolském vydání italských novin li Giorno v rubrice Úmrtí následující text:

Náš draze milovaný syn, bratr, švagr, bratranec, strýc a přítel, desátník vojenské policie Královských italských sil, příslušející k 4. alpskému pluku

Mario Giuseppe Frodone,

vyznamenaný řádem Ordine militare ďltalia

a Croce di guerra al valore militaria

za službu přesahující jeho povinnosti ve válce, která byla naší draze milované vlasti vnucena, byl od nás velmi, velmi náhle povolán Nejvyšším poté, co ho hříšné a kruté osoby hrůzným způsobem zavraždily. Nechť je za to postihne choroba a,smrt!

Na zavražděného vojáka vzpomínají jako na syna jeho rodiče Giuseppe a Catarina, jako na milovaného bratra pak Vittoria Maria, Fabio a Roberto.

Truchlící rodina bude přijímat projevy soustrasti v neděli v poledne v Bombolini na Corso Mussolini.

Krátce předtím, než nás propustili, se stali dva ruští pěšáci příčinou hrozné bitky v nemocnici. Prohlásili totiž, že 250 000 Vlasovových kozáků v německých službách má dvakrát větší hodnotu než celá zbývající německá armáda, která zvládá leda tak parádemarš, a prohrává proto válku.

„Hip, hip!“ křičel nadšeně bulharský desátník od horských střelců a mrštil zkumavkou plnou moči po ošetřující sestře, jež se přišla podívat, co je to za hluk.

Sestra, která měla hodnost důstojníka, chytila Bulhara za uši a začala mu mlátit hlavou o zeď. On ji ale kopl mezi nohy, takže se s výkřikem bolesti schovala pod postel.

Porta začal mlátit kladivem do Wolfových nohou v sádrovém krunýři. Na pomoc mu sice s obušky přiběhli jeho čínští strážní, Porta ale uhnul, takže rány Číňanů opět dopadly na jejich zasádrovaného bosse.

Tiny řval jako divoký býk, rukama mával jako větrný mlýn lopatkami a mlátil rovným dílem každého, kdo mu přišel do rány - přítele i nepřítele. Nakonec padl na oba Rusy, které chytil a mrštil je otevřenými dveřmi na chodbu. Tam zrovna Buffalo honil holohlavého italského desátníka, který na sobě neměl nic jiného než své horské boty. S řevem a ječením vrazili do obou Rusů a společně se sklouzli po naleštěné podlaze až do operačního sálu, kde zrovna připravovali jednoho poručíka na operaci slepého střeva.

Operační stůl i s poručíkem zmizel na terase, ústící do zahrady. Poručík začal prchat po všech čtyřech, jak nejrychleji mohl, protože si myslel, že Rusové už obsadili Atény.

Rumunský sanitář s výrazem připomínajícím karikaturu totální navztekanosti mrštil do vzduchu zapálenou dýmku, rozpřáhl ruce, jak se snažil zachovat rovnováhu, nakonec se ale s vrčením svalil ze schodů.

Starý záložák, který se zrovna kulhavě vracelo berlích z černého trhu s rancem na zádech, vrazil přímo do sanitáře, jenž se vyřítil nahoru po schodech s pistolí v ruce. Záložák si myslel, že je to kvůli němu, hodil sanitáři na hlavu ranec a prchl. Navztekaný sanitář tak zůstal sám uprostřed proviantu, který se rozletěl na všechny strany. Kam se člověk podíval, ležely vajíčka, salámy, džem, makarony, hořčice a přímo neuvěřitelné množství kečupu.

Na vytáhlého hubeného Itala, jenž pokojně odpočíval ve skládacím křesle, rovněž přiletěla část nákupu. Přímo v jeho otevřených ústech skončil salám s kečupem. Ital vyskočil a spatřil jednoho vlasovce. Protože si myslel, že ho Rus předtím napadl, praštil ho po hlavě svým křeslem. Kozák padl na zem, jako kdyby na něj dopadla bomba.

Doktoři, sestry, sanitáři a pacienti se valili sem a tam po schodištích a chodbách. Vzduchem létaly židle, stoly, berle i lahve s léky.

Během několika okamžiků nemocnice vypadala, jako by se stala cílem soustředěné dělostřelecké palby. Pryč byla všechna okna a nepoškozen nezůstal jediný kus nábytku. Dva tvrdošíjní simulanti na pokoji číslo devatenáct mohli ale být již zcela regulérně zařazeni mezi vážně raněné pacienty.

Tiny běžel jako o život s jedním Wolfovým Číňanem za patami. Cestou vrazili do policisty, který sice nevěděl, co se děje, rozhodl se ale chytit Tinyho. Vše, co se této trojici dostalo do cesty, bylo nemilosrdně smeteno stranou.

Nakonec všichni tři zabočili na velkou krytou cyklistickou dráhu, o které místní tvrdili, že je největší na světě. S gorilím řevem popadl Tiny jeden zbrusu nový bicykl a zaútočil jím na své pronásledovatele. Ti se vrhli do bezpečí za bariéru na sedačky pro diváky.

Tiny začal šlapat na pedály, co to jenom dalo, a pustil se do spurtu v široké zatáčce. Nohy mu pracovaly jako písty motoru otáčejícího se na maximální výkon.

„Velký Buddho!“ vykřikl Wu překvapeně. „Ten muž a bicykl, oni dobří spolu!“

Závratnou rychlostí projel Tiny zatáčkou a objevila se před ním opět rovná dráha, přes kterou se přehnal jako expresní vlak.

Pronásledovatelé zapomněli na vztek a sledovali Tinyho spurt. Tiny se cítil jako v extázi. Vždy toužil po tom stát se jedním ze slavných dráhových cyklistů, jejichž jména a fotografie se objevují v novinách. Proto si taky na počátku své vojenské dráhy toužebně přál nastoupit k cyklistické jednotce.

Šlapal do pedálů ještě usilovněji, na řídítkách přímo ležel a do další zatáčky se vřítil stylem, kterému by se žádný profesionál nevyrovnal. Když ovšem zabočil na rovinku na protější straně, zjistil ke své hrůze, že trať mu blokuje jakási konstrukce v bednění. Rychle chtěl vše napravit a začal hmatat po brzdách, ty ale na závodním kole nebyly. Pokusil se začít šlapat v opačném směru, pedály se ale volně protáčely a nezbrzdily jeho střemhlavý let ani v nejmenším.

Krkolomnou rychlostí byl vystřelen nad bedněnou zábranu, takže vzlétl do vzduchu. Chvíli měl pocit, že dolétne až k střešním nosníkům, potom ale i s kolem udělal přemet a dopadl zpět na dráhu, přičemž se bicykl rozlétl na všechny strany.

„U všech čínských svatyň!“ vykřikl fascinovaně Wang. „Té gorily pro armádu škoda!“

Den poté, co jsme nemocnici opustili, si Portu pozval štábní ubytovatel, který hledal vhodný dárek pro generála k narozeninám. Přes Wolfa se již dříve dozvěděl o tom, že Porta vlastní tři kožešiny, a přál si je získat, protože soudil, že jimi generála opravdu potěší. Wolf ho ale předběhl. Tentokrát už Portovi hrozil opravdu vážný vojenský kriminál. Co se stane, až generál téměř podlehne blechám? A k tomu na své narozeniny!

Brzy se přesto dohodli na ceně a ubytovatel spokojeně odešel s kožešinami v podpaží.

O dva dny později se kožešiny i s blechami vrátily jako obvykle k Portovi. Generál však zatelefonoval plukovníkovi Hinkovi a požadoval pro Portu přísný trest. Porta musel znovu na velitelství a tentokrát mu plukovník Hinka nařídil odstranit kožešiny z prostoru, v němž pluk působí.

Pln žalu zamířil Porta do přístavu, kde se setkal s jedním svým starým přítelem, oberbootsmannem45), kterého samotného krása kožešin vůbec nezajímala. Měl ostatně ve zvyku spávat přímo mezi kotli svého křižníku, takže mu v noci zima nebyla. Kožešiny od něj ale okamžitě koupil kapitán minonosky, aniž by příliš smlouvalo ceně.

O hodinu později minonoska i se všemi blechami opustila Pireus.

„Doufám jenom, že ti malí chlapíci nebudou trpět mořskou nemocí,“ povzdechl si Porta utrápeně, když za odplouvající lodí mával malou řeckou

45) Oberbootsmann: vrchní lodník; na úrovni vyšší poddůstojnické hodnosti.

vlaječkou.

O několik dní později mu oberbootsmann sdělil, že minonosku zajali Britové, takže se celá posádka dostala do zajateckého tábora v Anglii.

Porta musel překonat žal a zamáčknout slzu při myšlence, že tentokrát již o kožešiny a blechy v nich přišel navždy. Bylo mu jasné, že první britský důstojník, který je uvidí, je i zkonfiskuje.

Když se ho plukovník Hinka o něco později zeptal, co se stalo s kožešinami a s blechami, mohl mu Porta odpovědět naprosto podle pravdy: „Herr Oberst, pane, lituji, ale blechy byly předány Britům, pane!“

HITLER SE PROHLÁSIL ZA NEJVYŠŠÍ PRÁVNÍ AUTORITU ŘÍŠE. OD TÉTO CHVÍLE POUZE ON SÁM ROZHODUJE O TOM, CO JE SPRÁVNÉ A CO JE ŠPATNÉ. A JEHO ROZHODNUTÍ JE NEZPOCHYBNITELNÉ.

Dr. Goebbels, 30. ledna 1934.

Pevnost Germersheim, 24. prosince 1944

Dne 25. prosince 1944 bude major Bruno Schau, odsouzený 2. července 1944 v Paříži k trestu smrti, popraven salvou popravčí čety.

Exekuce bude provedena v pevnosti Germersheim dne 25. 12. 1944 v 11.00 hodin:

velící důstojník: major Klein

velitel popravčí čety: poručík Schwarz

právník: auditor Brandt

lékař: štábní lékař dr: Koch

kněz: vrchní polní kaplan Alman

Popravčí četu bude tvořit deset mužů, pouze dobrých střelců, začleněných do 2. roty.

Exekuci bude přihlížet padesát vězňů. Z každé roty bude vyčleněno deset mužů.

Část z nich připoutá odsouzence na místo. Konkrétně jeden šikovatel a dva desátníci.

Výstroj:

Mužstvo: služební uniforma, pěchotní boty, ocelová přilba, kožené doplňky, dvě pouzdra na náboje, bajonet, karabina K 98.

Důstojníci: šavle, služební pistole a ocelová přílba.

Další osoby s přidělenými úkoly při popravě: služební uniforma, polní čepice, opasek a bajonet.

Desátník Faber odpovídá za vztyčení popravčího kůlu. Tento si vyzvedne v hlavním skladu v 9.00 hodin.

Major Schau bude o termínu popravy vyrozuměn v 9.00 hodin. Vyslechnuta budou jeho přání ohledně způsobu pohřbu a informování nejbližších pozůstalých. Předtím, než bude k poskytnutí duchovní útěchy předán knězi, mu budou spoutány ruce a nohy. Pouta nesmí být uvolněna či sňata ani při přijímání poslední útěchy, ani při lékařské prohlídce. Odsouzenec bude po celou dobu přísně střežen dvěma desátníky s automatickými pistolemi. Pobočník vydá rozkaz připoutat odsouzence k popravčímu kůlu. Štábní šikovatel Albert má odpovědnost za šest kusů provazu v délce jeden a půl metru, pevně připoutaných ke kruhu na kůlu. Odpovídá rovněž za kápi na hlavě odsouzence.

Popravčí četa projde pořadovým krokem před ubikacemi 2. roty v 10.30 hodin.

Velitel popravčí čety poručík Schwarz nese odpovědnost za to, že v prostoru popraviště zůstane zachován vojenský pořádek a přísná disciplína. Všechny náznaky demonstrací budou okamžitě potlačeny těmi nejtvrdšími prostředky. Pokud by nestačilo varování, budou použity střelné zbraně.

Pískání, mumlání a signály očima budou rovněž považovány za demonstraci.

Budou určeni čtyři muži, kteří po popravě tělo odváží, svléknou a vloží do rakve. Výbava popraveného muže bude předána ubytovateli, jenž ponese odpovědnost za opravu uniformy.

V 10:45 hodin dostane desátník Buchner za úkol dopravit rakev za ochrannou zed: Rovněž bude pověřen předáním rakve po popravě pohřebním orgánům na hřbitově, na což dostane potvrzení. Všechny potřebné dokumenty předtím převezme od pobočníka.

Major Schau bude ke kůlu připoután dvěma lany křížem přes prsa, dvěma přes břicho a dvěma pod koleny. Provazy budou pevně utaženy.

Kněz doprovodí vězně na popraviště a odříká Otčenáš. Potom odstoupí čtyři kroky na stranu a velitel popravčí čety vydá rozkaz:

„Pal!“

Po dobu, než lékař konstatuje smrt odsouzence, bude platit rozkaz:

„Zůstat v klidu!“

Popravčí četa zůstane na místě až do okamžiku, než bude tělo odvázáno od popravčího kůlu a vloženo do rakve. Dva muži z první roty dostanou za úkol odstranit všechny skvrny od krve. Za tímto účelem obdrží hadry a lopaty.

Šikovatel Reincke bude pověřen vyčištěním popravčího kůlu a jeho předáním do skladu.

V době počínaje hodinu před popravou a konče odnesením rakve a vyčištěním prostoru budou z prostoru popraviště vykázáni všichni příslušníci mužstva, kteří nebudou pověřeni úkoly s popravou spojenými.

Podepsán: Heinicke,

plukovník a velitel pevnosti Germersheim

ESKORTA

„Jak se bez těch podělanejch pecek cejtíš?“ zeptal se Tiny feldwebela Schmidta, když spolu kráčeli přes široké a bahnité pole artyčoků.

„Dobrá, dobrá, náfuko,“ zavrčel Schmidt mrzutě. „Možná to nebude trvat tak dlouho a půjdeš do báně bez frček i ty.“

„No a co?“ řekl Tiny bezstarostně. „Život v armádě je nejistej.“

„Moc pěkně řečeno,“ povzdechl si Karl. „Před týdnem ještě feldwebel a teď míň než hovno, a to všechno jenom proto, že jsem odmítl nechat střílet do stáda nařvaných Řeků.“

„Která piča z tebe udělala feldwebela?“ zeptal se Porta, potřásl hlavou a podal Karlovi kus skopové klobásy. „Odmítnout střílet do civilistů, to snad nemyslíš vážně!“

„Měl by ses naučit, jak se poslouchaj rozkazy v Germersheimu46),“ ušklíbl se potměšile Tmy.

„Nevěřím, že to je tak strašné, jak říkají,“ zamumlal Karl.

„A byls’ tam někdy?“ zeptal se Porta a loupl po něm koutkem oka.

„Ne, měl jsem vždycky čistý rejstřík.“

„Teď na něm, chlapče, máš ale nasráno!“ dodal Porta. „Deset let v zasraným lapáku,“ zvolal pobaveně Tiny.

Evidentně zcela nedojatý Porta si uřízl ze skopové klobásy další pořádný kus.

„O Germersheimu ti můžu říct, že ti, co tomu šéfují, nejsou tak hodní, jak jsi byl zvyklý u učitelů ve škole.“ .

„Ale taky známe pár pěknejch historek o Torgau, Glatzu a pevnosti Zittau,“ zasmál se Tiny a také si uřízl kus klobásy.

„S tím si vyser oko!“ máchl Karl znechuceně rukou.

„Byl bys překvapený,“ ušklíbl se Porta. „Viděl jsem opravdu tvrdé hlavy prasknout jako vaječná skořápka do pěti minut po tom, co srazily poprvně podpatky před Pekelným psem Heinrichem.“

„Tam, kam, půjdeš, je to horší než v pekle,“ řekl hlasitě Tiny a poplácal Karla po rameni, jako by mu chtěl dodat odvahu. „Brzy budeš litovat, žes nenechal ty Řeky sejmout.“

46) Sídlo vojenské věznice. viz výše.

Celá skupinka znovu došla na korintskou silnici a pokoušela se chytit nějaký konvoj, nikdo jim ale nechtěl zastavit.

Tiny pořád dokolečka mlel o svých zážitcích z Germersheimu.

„Musel jsem cvičit pět podělanejch hodin, voda mi tekla za krk, a to všechno pod osobním velením Železnýho Gustava. Jediný, co jsem chtěl, bylo nachcat mu na hlavu, ve skutečnosti ale nebyl zase tak špatnej. Mohl ti polámat žebra tak rychle, že by sis ani nevšiml, kdo ti to udělal.“

„Dávej si bacha na Pekelného psa Heinricha,“ doporučil s mírným úsměvem Porta. „Zvlášť když tě dá na celu 42. Dovnitř vpochoduješ parádním krokem a ven se dostaneš rozemletý na hadry!“

„Pokus se dostat k 3. instruktážní rotě,“ radil Tiny. „Šéfuje jí Blecha - rytmistr Lapp. Pořád poskakuje okolo na těch svejch dlouhejch nohách, piští tak hlasitě, že ho slyšíš na míle daleko. Navíc je úplně slepej, nebo aspoň skoro, a to je fajn - nemůže totiž nikdy s jistotou říct, kdo právě mluvil.“

Pozdě odpoledne skupina dorazila do Korintu, kde nastoupila do vlaku. Když následujícího dne ráno dorazila do Atén, zrovna pršelo. Expres do Soluně jim ujel před nosem. Nechali si proto potvrdit rozkazy na velitelství a rozhodli se prohlédnout si historickou část města, když už se jim poštěstilo dostat se sem.

„Máme tři týdny!“ jásal Porta v extázi. „Tři podělané týdny s penězi na cestu a s potravinovými lístky! Napadá vás, co by s tím inteligentní lidé, jako jsme my, mohli všechno podniknout?“

Karl se vztekal kvůli vlaku, který jim ujel.

„Uklidni se, chlapče!“ nařídil mu Tiny. „Jako tvoji nadřízení přebíráme plnou odpovědnost. Seš náš vězeň a nic ti neuteče. Nezapomínej, že čas na cestě se ti už za počítává do trestu a že bejt s námi je rozhodně lepší než to, co pro tebe chystá Pekelnej pes Heinrich, jenom co se mu dostaneš do rukou.“

„Pořád má pocit, že je feldwebel a my jenom obergefreiteři, a nezdá se mu, že my můžeme nařizovat, co se bude dít,“ pronesl Porta chápavě.

„To je těžké, zapomenout po deseti letech v téhle hodnosti,“ zašeptal Karl apaticky.

„No, teď budeš mít deset let v díře na to, aby sis zvykl,“ zašklebil se Tiny.

„A pochopíš, jakou cenu mají gefreiterské frčky. Právě ti, co je nosí, totiž mají klíče od bloků!“

Pomalu šli po Ermou Epmoy, až dorazili na náměstí Syntagma, místo schůzek aténské vyšší společnosti. Zde si Tiny všiml v restauraci na ulici před hotelem Grand Bretagne tlustého chlapíka, balancujícího na bílé kovové židli.

„Koukněte na toho zasranýho břichatce,“ rozlehl se jeho zvučný hlas po celém náměstí. Se zájmem si tlouštíka prohlížel. Mocné hýždě vyvinutého muže visely po obou stranách příliš malého sedátka.

„Ten musí vážit přinejmenším sto dvacet kilo,“ uvažoval nahlas Porta a cucal si spodní ret mezi zuby.

„Sto čtyřicet,“ navrhl Tiny. „Kdyby vylezl na slona, tak se mu podloměj zadní nohy.“

„Uprostřed války, s příděly a s hladem všude kolem,“ prohlásil Porta rozhořčeně, „se mi zdá šílené, když vidím něco takového.“

„On mít velmi mnoho peníze. Mnoho lodí v Pireu, mnoho vil na ostrovech,“ zašeptal varovně čistič bot.

Úslužný číšník nesl k tlouštíkovu stolu borůvkový kompot, další mu na ovoce sypal cukr a třetí lil smetanu.

Bylo naprosto zjevné, že očekávají tučné spropitné.

„K posrání, dívat se, jak jí,“ pronesl Porta hladově.

„Je to, kurva, nemravný,“ řekl Tiny, popadl lžíci a třikrát nebo čtyřikrát s ní prudce udeřil do tlusťochova stolu. Borůvky se rozlétly na všechny strany.

Bachratý milionář přepadl dozadu a vydával přitom zvuk jako lokomotiva, jíž v kotli dochází pára.

Nastal všeobecný zmatek. Na druhé straně náměstí se objevila policejní hlídka. Další kombinovaná německo-řecká patrola začala sprintovat směrem od ministerstva války a za běhu vytahovala obušky.

„Takoví hajzlové patřej do pekla!“ vykřikl Tiny pohněvaně, položil nohu na tlusťochovo břicho a vší silou se o ni opřel.

„Vy jít,“ vykřikl najednou čistič bot a rozběhl se před Němci dolů po ulici Miltropo. Přeběhl přes dvorek a přes otevřené okno prolezl do jakési místnosti, kde si zrovna nějaké ženy zkoušely šaty.

„Plynová kontrola,“ zvolal Porta a pomohl čističi nahoru do okna. Když za ním prolezl dovnitř i Tiny, propukly ženy v křik.

„Buďte klidný,“ ušklíbl se Tiny. „Vám budeme brát míru až někdy příště!“

„Kurvy hnusné!“ vykřikl čistič bot a plivnul na obrázek krále.

„Ty seš ale pěkná holka,“ řekl Porta a štípl jednu dívku do zadnice.

Začala křičet a vrhat po něm šťavnatými kletbami. Směrem k jeho hlavě vzlétl kus dřeva na otop.

„Ženský, který klejou a mluví sprostě, jsou nejlepší,“ konstatoval Tiny se znaleckým výrazem. „Jednu takovou jsme měli i v Sankt Pauli47) . Když ta votevřela hubu, začala hovna lítat. Všichni si kvůli tomu mysleli, že je to na tuty štětka, ale mejlili se. Čert ví ale, jak to nakonec udělala. Podařilo se jí uhnat jednoho barona a na svatbu jela do kostela v kočáru s bílejma koňma. Na Reeperbahnu48) jsme ji už nikdá neviděli, několik luxusních pasáků se s ní ale setkalo v nóbl hospodách okolo Alsteru. Vždycky ji pozdravili smeknutím, ona ale na pozdrav nikdy neodpověděla. Stala se z ní příslušnice tak

46) Sankt Pauli: proslavená čtvrť nevěstinců v Hamburku.

47) Reeperbahn: známá ulice v této čtvrti.

kurva vysoký třídy, že už se ani nemohla zhluboka nadechnout a pořádně si potom prdnout. Naučila se ohrnovat nos a hlasitě čenichat, úplně jako kráva, když bejkovi očichává prdel. Když se ty tvrdý hlávky ze Sankt Pauli pro něco rozhodnou, nic už s nimi neotřese.“

O chvíli později se zastavili před cestovní kanceláří, kde Kraft durch Freude nabízela výlety do Benátek.

„Hele, co takhle vypravit se do Benátek a povozit se na gondole?“ zeptal se Porta a ukázal na barevný plakát.

„Zešílel jsi, nebo co?“ zaprotestoval nervózně Karl. „Nemůžeme se vydat do Benátek, když jsme dostali rozkaz jet přes Vídeň.“

„A z tebe bude feldwebel u pětistovkařů!“ zaúpěl zoufale Tmy a potřásl hlavou.“Teď budeš plnit naše rozkazy, chlape, pro Kristovy boží muka! Nikdo přece nebude obviňovat podělanýho vězně za to, že si jeho zkurvená patrola změnila cestovní rozkaz! Kdo nám, do čerta, může dokázat, že jsme si nemysleli, že to bude přes Benátky kratší? Prostě jsme nedávali v zeměpise pozor, je to jasný?“

Na Akropoli se vydali v koňmi tažené drožce.

„Tudy, kudy jedeme,“ začal vysvětlovat Porta s patosem v hlase, „se ve své době hnaly legie mocného Říma.“

„A pořád tu ti čuráci jsou,“ dodal nikterak dojatý Tiny a ukázal na dva bersaliéry, kteří se na kopec pracně škrábali v doprovodu tří dívek.

„Prr, osli! Nechcete svézt?“ zavolal Porta a lákavě ukazoval na drožku.

Dívky se smíchem nastoupily, bersaliéři vrčeli jako hladoví tygři, kterým berou kus masa.

„Je tam něco k vidění?“ zeptal se Porta a ukázal směrem k Akropoli.

„Nic moc. Kameny a pobořené schodiště, kde si můžete polámat nohy.“

„Otoč to!“ nařídil Porta kočímu. „Myslím, že vy budete vůbec nejlepší na to, abychom se dozvěděli, co máme vidět a co máme dělat, když potřebujeme nějak zabít čas.“

„Šoustáte?“ zeptal se Tiny. Dívky nepovažovaly za vhodné mu odpovědět.

Drožka zastavila před rozpadající se restaurací, která patřila vozkovu bratru. Po třetí lahvi vína začal Tiny s drožkářem tančit tjaku, až se dům třásl.

„Můj manžel je na frontě, řekla Sula, velmi pěkná tmavovlasá dívka.

„A na které?“ zeptal se Porta prakticky.

„Nevím,“ přiznala. „Ale je důstojník. Řecký hrdina.“

„Můžu si na tebe sáhnout?“ zeptal se Porta,zdánlivě ohromen. „Nikdy předtím jsem se s žádnou manželkou hrdiny nesetkal.“

Prošli královským parkem, zastavili se v Diově svatyni, kde pojedli pečená kuřata. Už se skoro rozednívalo, když po špičkách vycházeli po schodech ke Katinině bytu.

„Jenom tiše,“ zašeptala. „Kdyby někdo zjistil, že tu máme Němce, mohly by z toho být problémy. V téhle čtvrti jsou všude samí komunisté.“

„To by mohla bejt sranda!“ zařval Tiny a plivnul na neuměle nakreslený srp a kladivo.

„Rudá fronta!“ vykřikl Porta na starší ženu, která zvědavě vykukovala otevřenými dveřmi. Vykřikla a zabouchla dveře,

„Být v nějaké partaji je vždycky dobré,“ ušklíbl se Karl a kopl do dveří.

Pokoj byl cítit levným parfémem. Sula sebou hodila pozpátku na širokou postel, vymrštila nohy ke stropu a bezostyšně ukázala, že pod sukní nad punčochami již nic nemá.

Tiny zakoulel očima a stáhl Katinu na velkou ovčí kožešinu ležící na podlaze. Rozhořčeně vykřikla, pevně k sobě tiskla nohy a oběma rukama si stahovala dolů sukni.

„To je paráda!“ zařval s uspokojením Tiny. „Pěkný holky nenosej kalhotky!“ Našel si pírko a začal ji lechtat v podpaží, aby ji přinutil zvednout ruce i se sukní, ukázalo se ale, že není lechtivá.

„Co to má znamenat?“ zeptala se šokovaně. „Je to snad nějaká nová německá perverzita? Jednou jsem měla kapitána, který mě chtěl škrábat nehty. Když uviděl škrábance na mých nohách, hned se udělal!“

„Máš toho víc, holčičko,“ slíbil Tiny slavnostně, „co mě zajímá, na podělaný řecký nehty ti ale seru!“ Popadl ji za kotníky a zvedl do výšky, takže visela hlavou dolů jako slepice v sicilském krámu s drůbeží.

Katina se ve vzduchu otočila jako akrobat a zakousla se mu do rozkroku. S bolestným výkřikem ji odhodil a přitiskl si obě ruce k podbřišku.

„Musím se vyčurat,“ zahihňala se a odběhla do neuvěřitelně malé místnůstky, jejíž použití muselo u každého vyvolat klaustrofobii.

Tiny se za ní vrhl. Vzhledem k předchozí zkušenosti očekával, že se pokusí utéct. Jeho obrovské tělo proto zablokovalo dveře v otevřené poloze.

Spokojeně se hrbila a z místnůstky zněl zvuk tekoucí kapaliny. Tiny si vrazil mezi zuby tlustý doutník a vyfoukl velký mrak dýmu.

„Na takový kůzle, jako seš ty, ses už vyčurala dost,“ houkl netrpělivě, chytil ji za vlasy a vtáhl zpět do pokoje.

Vydala pronikavý výkřik, kopla ho do holeně a téměř mu utrhla ucho.

„Ježíši Kriste, miluje mne!“ vykřikl chvějícím se hlasem.

„Nenávidím tě, kriple!“ zavyla a pokoušela se osvobodit.

„Teď mě pomiluješ, čubko!“ zařval Tiny s rozkoší. „Dáme si pusinku!“ Začal z ní strhávat oblečení, to však bylo z pevné látky, jež jen nesnadno povolovala. Měla na sobě pletenou sukni, která se natahovala tím více, čím víc za ni rval.

Točila se kolem dokola, až připomínala zarolovaný koberec. Teď již bojovali jenom o sukni. Sako, blůza a podprsenka byly dávno na cucky. Zdálo se, že se ji pokouší svázat. Výkřiky plné chlípnosti se mísily s bolestným nářkem. V jednu chvíli klečel na posteli, o okamžik později jeho hlava letěla směrem k hraně stolu.

Nějak se jim podařilo dostat se na obrovský prádelník. Ten se zakymácel a s drásajícím rachotem se zřítil.

Náhle byli v kuchyni, kde se chtěli napít. Zničehonic se odtud ale ozval hrůzný výkřik, jenž všemi otřásl.

Tiny visel z okna s hlavou venku, zatímco ho Katina tloukla do rozkroku válečkem na nudle.

„Špinavé prase, nepříteli mé země,“ křičela a vylila na něj z konvice petrolej.

Porta s Karlem se dostali dovnitř včas, aby jí zabránili podpálit ho. Dvěma velkými skoky se ocitli zpátky v obývacím pokoji a pokračovali v boji o zbytky jejího oblečení.

„Ježíši Kriste, ty jsi ta nejdivočejší čubka, s jakou jsem se kdy setkal,“ těžce ze sebe vyrazil Tiny a popadl ji za stehno. „Teď už ale na tebe dojde!“

Než si uvědomila, co se děje, měla na sobě jenom jednu punčochu a levou botu.

Na podlaze a pod postelí ležela změť vojenských, kožených řemenů, punčoch, střevíců a roztrhaného podvazkového pásu.

Nastal okamžik ticha. Potom se ale zase ozval pronikavý křik a široká postel se na jedné straně zvedla nahoru, takže vymrštila Portu a Sulu do vzduchu.

Tiny začal obíhat kolem místnosti, vběhl do kuchyně a zamířil nahoru po úzkém schodišti; Katina na něm po celou dobu rajtovala jako žokej.

O něco později se vrátili zpátky dolů. Tiny měl roztržený horní ret a v ruce držel chumáč černých vlasů. Oběhli stůl a s hrozivou ránou se svalili na podlahu, Tinymu se ale pořád nedařilo Katinu si správně natočit. Pokusil se jí zápasnickým chvatem znehybnit ruce a nohy, zničehonic se jí ale podařilo opět se úplně uvolnit. V pevném sevření se začali valit k oknu s požárním žebříkem.

„Jestli spadnou dolů,“ vyrazil ze sebe Porta fascinovaně, „půjdeme jim zítra na pohřeb!“

Jako zázrakem se jim ale podařilo udržet rovnováhu, takže skončili znovu v místnosti. Katina vyskočila a dopadla mu na břicho a potom ho jedním střevícem s vysokým podpatkem kopla do obličeje. Roztočil ji jako káču a pokusil se dosáhnout toho, aby se jí zatočila hlava.

S hromovým řevem narazili na prádelník a ve spršce roztříštěného dřeva a třísek probořili jeho tenkou zadní stěnu. Prádelník se obrátil, dvířka se rozlétla a ven vyběhla Katina. Tiny se za ní řítil s krví v očích.

Karl a Thea jen taktak stihli sklonit hlavy, když jim nad nimi šílená dvojice prolétla.

Teď se ale konečně Tiny dostal nahoru, Katina stihla jenom vykopnout oběma nohama směrem k stropu.

Ozval se zvuk, jako když pekař hněte těsto. Sání, pleskání, funění a lapání po dechu.

„Teď snad budeme mít chvíli klidu,“ řekl Porta a objal Sulu okolo ramen. Zamířili bez dalších řečí k široké posteli.

A když později dostali hlad, dali si na úzkém balkonu toasty se salámem. Potom si vyměnili partnerky. Katina padla do postele s Karlem a řekla mu, že je tím mužem, na kterého čekala po celý svůj život.

Tiny se natáhl na podlaze a prohlásil, že je úplně mrtvý, Sula ho ale zatáhla do postele a tam si na něj obkročmo sedla.

Thea s Portou se k nim připojili. Brzy se daly slyšet opět jenom zvuky plné uspokojení a těžké oddychování.

Uprostřed nejlepšího. se jim podařilo roztrhnout pokrývku z kajčího peří, takže se vzduch naplnil drobounkými, vířícími pírky, připomínajícími sněhové vločky. Sulu to rozesmálo tak, že ji až popadly křeče. Náhle se s bouchnutím otevřely dveře a dovnitř se vevalil holohlavý chlap se sušenou rybou v ruce. Katina, která do té doby visela Karlovi okolo krku, se okamžitě odtrhla a začala vřískavě ječet: „To německé prase mě znásilnilo!“

„Cože udělal?“ zařval holohlavec. Potom ji popadl za vlasy a odvlekl ke staromódní pohovce s úložným prostorem, kde ji začal sušenou rybou vztekle mlátit.

Otevřel úložný prostor a hodil Katinu dovnitř, popadl Karla a mrštil jím na ni a nakonec si na ně sedl, aby je k sobě přitiskl co nejvíce.

„Teď šukejte!“ zařval vztekle. „Šukejte, až vám z toho slezou vlasy a budete plešatí jako já. Pak si to vyřídím s vámi oběma a natrhnu vám prdel, že by se do ní vešly celé Atény!“ Načež se těžce svalil za stůl.

„Má žena je děvka,“ řekl prázdně. „Mrdá s nepřítelem, svině! Oba je zabiju! Ať je po mně, jestli to neudělám!“

„Už je to tak,“ pronesl Porta vlídným hlasem a přistrčilláhev piva na dosah slzícímu paroháči, ležícímu na stole.

„Staré Řecko už zahynulo,“ slzel. „Nacházíme své manželky s nosem mezi nohama nepřátel.“

„Pravda, pravda!“ vzdychl si Porta těžce. „Lidé dneska nemají žádnou páteř. Ale všechno je to jenom proto, že vás opustil váš král.“

Sula se pomalu oblékala. Nejprve si na roztažené nohy natáhla punčochy, potom se nasoukala do červeně a černě pruhovaného podvazkového pásu. Chvíli si hrála s podprsenkou, zapnula si ji vpředu na těle, přetočila ji a teprve potom nechala do košíčků vklouznout svá ňadra. Krátká černá spodnička stále ještě ležela na stole.

Tiny na posteli poklekl a se zájmem se na ni zadíval.

Stále si ještě oblékal své vysoké boty.

Plešatý muž za stolem si povzdechl ještě hlasitěji. „Parádní striptýz,“ zamumlal Tiny s potěšením.

„To by i vykleštěnému Arabovi“stačilo, aby se mu postavily všechny prsty,“ vzdychl Porta.

„A aby se vrhl na první ženskou, kterou uvidí,“ dodal šeptem Tiny.

Sula se usmála a svůdně zavrtěla zadkem a nohama v upjatých černých punčochách. Měla všechno, co chlap chce, aby u ženy našel, a dobře o tom věděla.

Tiny vytrhl žárovku a vyhodil ji ven na ulici. Nesetmělo se ale. Nikdo si předtím nevšiml, že se už rozednilo.

Ulicí prorachotila tramvaj, na nebi prolétly dva messerschmitty.

Sula houpavě přešla směrem ke dveřím a cestou převrhla před vzlykajícím paroháčem džbán s vodou. Ve dveřích se otočila a hodila Tinymu půlku klobásy.

„Chytej, Fido!“ řekla blahosklonně.

Ještě než stihla stisknout kliku, byli u ní a hodili ji zpátky na postel. Oblečení měla ze sebe dole dřív, než si vůbec dokázala představit.

Když konečně trojice německých vojáků odcházela, už se zase skoro stmívalo. Plešatec a tři ženy za nimi mávali z balkonu.

Ti šli dolů ulicí a mávali na oplátku tak dlouho, dokud postavy na balkoně viděli.

„Bude tu nuda, až Němci odejdou z Řecka,“ řekla“ Sula s hlubokým povzdechem.

„Potom ale přijdou Angličané,“ zasmála se Thea. „A zase bude zábava. Uniforma sice bude jiná, zbytek se ale lišit nebude.“

Když se vojáci blížili k stanici, nasadili, aby se neřeklo, Karlovi na ruce pouta. Přece byl pořád vězeň, kterého odváděli do vězení.

„Vypadá to tak líp,“ řekl Porta omluvně, když pouta zaklapl. „Tady je náhradní klíč,“ dodal a strčil ho Karlovi do kapsy. „Můžeš ho použít a sundat to, kdyby s tím tvoje eskorta sekla, nebo kdyby najednou skončila válka a my na tebe ze samé radosti zapomněli.“

„Nemůžu si přes to něco hodit, aby všichni neviděli, že mám klepeta?“ zavrčel Karl a zvedl ruce se zářícími pouty k očím.

„Ne, ne, chlapče!“ odmítl Porta. „Kdyby je nikdo nemohl vidět, mohl by si taky myslet, že je nemáš. Nemrač se a nebuď tak smutný. Někdo ti může něco ze soucitu darovat, a my se o to potom rozdělíme.“

„A kdyby se nás někdo zeptal,“ řekl Tiny vychytrale, „tak mu řekneme, že jsi rozbil plukovníkovi hlavu. Lidé mají takový, kteří něco podobnýho udělaj, moc rádi!“

„Ach bože!“ vzdychl Karl truchlivě.

„Nesmíš se ale na nás zlobit, když tě čas od času přetáhneme přes hřbet obuškem,“ pokračoval Porta. „Musíme všem ukázat, jak funguje socialistická disciplína v pruské armádě. A ty se zase musíš tvářit nerudněji,“ šťouchl loktem do Tinyho, který začal cestou na nádraží mnohem hlasitěji dupat.

Eskorta s vězněm vzbudila uspokojivou pozornost. Na Karla se se soucitem zadívala řada lidí, zatímco jeho eskorta s dýmajícími cigaretami mezi zuby přitáhla pouze pohledy plné nenávisti.

„Ti podělanci by nás odkráglovali, jenom kdyby neměli strach,“ zašeptal Tiny a vyfoukl mrak dýmu do tváře malému chlapíkovi s buřinkou na hlavě.

Stará žena s prasaty na vodítku poplácala Karla po tváři a položila se soucitným výrazem ruku na jeho pouta.

„Máš to těžké, ubohý vojáčku!“

Karl souhlasně přikývl.

„Nic si z toho ale nedělej. Život tady na zemi nemá cenu, jestli jsi zabil nějakého oficíra nebo někde něco ukradl, máš na nebi už připravené místečko.“

Potom zlostně zaryla Portovi do žeber.

„Takoví, jako jste vy, ale skončí v pekle! Dělat hlavounům poslíčka a vodit ubohé chlapce na šibenici!“ Znovu popleskala Karla po tváři.

„Běž s bohem, vojáčku. Pověsit tě můžou jenom jednou. Tady máš na tu dlouhou cestu kousek sýra.“ S těmito slovy strčila Karlovi pod paží velký bochník kozího sýra.

„Buzeranti zasraní!“ zavrčeli dva svobodníci, sedící na lavici a hrající kostky.

„Obergejreiter Josef Porta,“ posměšně se jim oplátkou představil Porta.

„Vlak, vlak je tu!“ začal najednou křičet dav a jako lavina se vyvalil na nástupiště. Civilní policie i polní četnictvo se pokusily udržet pořádek, bylo to ale zcela beznadějné.

Prasečí stařena se hnala podél nástupiště jako beranidlo. Vepříci ječeli jako smyslu zbavenÍ.

„Myslíš, že je to jeden z těch výletů, který pořádaj Kraft durch Freude?“ zeptal se Tiny překvapeně a máchal přitom rukama jako větrný mlýn, aby si v davu udělal místo.

Zpocení průvodčí pobíhali podél vlaku a s rachotem zavírali dveře. Zavazadla létala do vlaku otevřenými okny a jejich majitelé lezli za nimi.

Vlak byl připraven k odjezdu. Na každého se dostalo, ověšené byly i nárazníky. Na každého, s výjimkou dvou tlustých polních četníků.

„Musíme se tam dostat!“ křičeli a pokusili se naskočit, nikdo jim ale neudělal místo. Jeden z nich dopadl obličejem na nástupiště, jeho ocelová přílba s rachotem zmizela pod vlakem.

V Lamíi začal Červený kříž rozdělovat vepřové, fazole a tureckou kávu. Porta si pochopitelně vybojoval hned tři porce.

Do vlaku začlenili vězeňský vagon. Dlouhý nákladní vůz se silnými zamřížovanými dveřmi a otevřenými okny.

„Dachau, Buchenwald,“ řekl Porta a dočista vylízal konzervu. „Tamti asi fazole nedostali?“

„Ty maximálně kopli do prdele,“ zamručel trpce jakýsi pěšák. Sestra z Červeného kříže na něho podala hlášení, že se pokusil získat jednu porci jídla navíc. Znamenalo to, že ho bude čekat rok bez vycházek a třikrát tři dny vězení.

„Kurva je to, a ne milosrdná sestra. Hlavně že ona má všechno v pořádku,“ vzdychl ženista. „Neposral by ses z toho smíchy?“

V Soluni vlak několik hodin stál a přestávka se stále prodlužovala. Pozdě odpoledne přišla zpráva, že pokračovat bude až následujícího dne. Vpředu totiž vyhodili do povětří koleje. Vojáci se měli vypravit pro jídlo do kasáren, civilisté začali na peronu zapalovat ohně a připravovat si na nich večeři,

Po příjemně strávené noci se naše trojice vrátila na nádraží jenom proto, aby se dozvěděla, že koleje opraví nejdříve za tři dny.

Kysele se tvářící pihovatý polní četník jim orazítkoval jejich cestovní rozkazy.

„Eskorta a vězeň,“ přečetl a zadíval se na Karlova pouta. „A co má být tohle za opičárnu?“

Porta cítil, že skutečný zločin - odmítnutí rozkazu by na pihovatého četníka neudělal ten správný dojem, a vypálil proto okamžitě krvavou historku ve svém nejlepším stylu.

„Zrůda, skutečná zrůda je tady tenhle,“ a ukázal na Karla. „Tenhle hoch zastřelil plukovníka a rozpáral velitele své roty. Pak ho vykuchal a sežral jeho játra a plíce. Když ho chytili, držel zrovna v ruce koule a péro oberfeldwebela. Je to religiózní maniak!“ Porta obrátil oči v sloup a při tiskl si prsty k spánkům. „Ten šílenec si myslel, že spasí svět, když zabrání Němcům. množit se.“

„To je šílenství,“ otřásl se četník. „Není tak snadné zastavit nás, Němce!“

„To ne,“ přikývl Porta. „Tenhle je ale čestný člen společnosti ,Dosti války’, takže je jenom logické, že se o to aspoň pokusil.“

„Kam ho vezete?“ zeptal se četník, který nemohl z Karla spustit oči.

„Do Germersheimu,“ usmál se Porta přátelsky. „Tam už se s ním definitivně vypořádají.“

„A že si to zaslouží,“ rozhodl četník chraplavým hlasem. „Můj otec je také oberfeldwebel u pěchoty.“

„Ale o péro ještě nepřišel, že?“ vybuchl vesele Tiny a praštil vší silou pěstí do stolu, takže se gumová razítka roztančila.

Na zpáteční cestě do města je zastavil poručík, protože ho řádně nepozdravili. Museli Karla připoutat ke kandelábru a čtyřikrát projít kolem poručíka se správným pozdravem. Potom už salutovali každému, koho potkali a kdo na sobě měl uniformu - včetně pošťáka a hlídače na parkovišti.

Konečně zamířili k „Hrdému orlovi“ - jednak už měli unavené ruce, jednak dostali chuť na pivo.

„Doufám, že teď nebudeš chtít utíkat, abychom neměli problémy?“ poznamenal Porta, když sundával Karlovi pouta.

„Vypálil by odtud jako střela, kdyby měl sebemenší šanci,“ prohlásil Tiny a praštil cínovým korbelem do nálevního pultu.

„Přestaňte tu dělat randál,“ ozval se rozzlobeně majitel hospody, Volksdeutscher se stranickým odznakem v knoflíkové dírce.

Tinyho obrovská pěst si ho přitáhla za vázanku. „Jakým právem nám dává takovej vysušenej čurák od Volksdeutsche49) rozkazy?“

„Nedělejte ramena!“ řval hostinský vztekle a snažil se uvolnit. „Když budu chtít, je tu za chvíli vojenská policie. „

„Vojenská policie?“ rozchechtal se Porta, praštil samopalem o nálevní pult a narovnal si pásku s označením příslušníka vojenské policie. „Vojenská policie! Kdo si, do prdele, myslíš, že jsme? My jsme ta zasraná vojenská policie. Takže zavři tu svou drzou hubu, nebo tě nechám zavřít. A bude to pro tebe poprvé a hned naposledy. Chceš, abychom tě oddělali na tvém vlastním hajzlu?“

„Pal odsud,“ vybuchl Tiny. „Je to pro tebe zatracená čest, že se v tý tvý díře vůbec chceme napít.“

Když bez placení odcházeli, řekl Porta mile: „Díky za pití.“

Potom zamířili do „Rozevřené náruče“, malého baru dále na ulici, kde obsluhovaly ženy.

„Jsme policajti,“ pochlubil se Tiny, opřel se o nálevní pult tak, aby každý mohl vidět jeho označení příslušníka vojenské policie.

„Co si budou pánové přát?“ zeptala se číšnice a nadzvedla Tinyho loket, aby mohla pult otřít.

„Tři míchané,“ objednal Porta a položil na pult samopal.

„Dejte tu bouchačku pryč,“ poručila číšnice.

„Copak, nechceš se kamarádit s takovou stříkačkou?“ zeptal se Tiny. „Náhodou je to moc dobrá věc, když potřebuješ vyrovnat některé dluhy.“

Porta beze slova samopal sundal.

Dívka naplnila tři veliké korbele do poloviny pivem, doplnila nádoby slivovicí a tomatovou šťávou a nakonec vše promíchala skleněnou tyčinkou.

Navzájem si popřáli zdraví a jedním mocným douškem své korbele vyprázdnili.

„Chutná to jako peklo,“ zasípal Karl, „bude to ale působit rychle.“

„Až doteď jsem pochybovalo tom, že se svět skutečně otáčí kolem dokola,“ řekl Tiny udiveně, „teď to ale cítím, kurva, jasně. Držte se, hoši, pevně toho zasranýho baru, nebo spadnete!“

Když později kráčeli ulicí Metropolis směrem k bordelu U Zeleného krocana, notovali si Die Zeit kennt keine Wiederkehr50). Nějakou nevysvětlitelnou náhodou skončili na policejní stanici v Nikodémově ulici, kde si potřásli rukama s udivenými řeckými policisty a uzavřeli s nimi trvalé přátelství.

„Když se takhle opíráme jeden o druhýho, pociťuj u něco jako duchovní

49) Volksdeutsche: pronacistická nevojenská organizace.

50) Čas se nikdy nevrátí.

souznění,“ prohlásil Tiny, když se okolo půlnoci usadili na okraji fontány. Tiny z vody lovil zlaté rybičky a zaživa je polykal.

„Armádní příručka pamatuje na všechny eventuality,“ škytavě souhlasil Porta.

Tiny spadl do fontány, když se pokoušel dokázat, že svede stát na jejím okraji na jedné noze s druhou nataženou dozadu.

„Mnoho povyku pro nic,“ oznámil Porta nepřítomnému publiku.

„Nemysli si, že nám utečeš,“ pronesl Tiny výhružně, chytil Karla za límec a stáhl ho za sebou do kašny. „A ať si nikdo nemyslí, že jsme jenom párek křupanů s mozkem v zasranejch koulích!“

„My a armáda, kterou zastupujeme, nebereme provádění eskorty na lehkou váhu,“ poznamenal Porta se vztyčeným prstem.

Dál se valili ulicí, salutovali kočce, které říkali „Herr General!“

„A je to,“ vykřikl Porta, když se svalil na záda procházejícího muže spěchajícího domů od milenky.“Musíš se vrátit zpátky do pěchotní školy v Hammelsburgu a naučit se tam, jak si připravit staré vojenské boty k snídani!“

„To se v budoucnosti může každýmu hodit,“ souhlasil s ním Tiny.

„Jízda, to je věc,“ pronesl bez jakékoliv souvislosti Karl, který se pokoušel vylézt na plechovou ohradu, neustále ale přitom přepadával na opačnou stranu.

Civilista se jim mezitím vykroutil a prchal rychle pryč dolů ulicí.

„Vyřiď pozdrav naší matce,“ křičel za ním Porta. „Jenom ty a já víme, že byla Němka.“

„Musíme dát někomu příklad, prohlásil Tiny, když před úsvitem dorazili k tržnici se zeleninou.Přitiskl ústí své P-3851) k čelu zametače, který se ještě napůl spící opíralo koště. „Co bys řekl na to, kdybych tě zastřelil? Líbilo by se ti to, nebo ne?“

„Heil Hitler! Heil Hitler!“ začal křičet počišťovač jediná německá slova, která znal. Už ale zjistil, že na mnoho německých vojáků to dobře působí.

Tiny upustil pistoli, jak se ho snažil obejmout; přitom spadl do jakéhosi průlezu, odkud ho muselo vytahovat několik lidí.

„V Bruselu jsme jednou chytili skupinu přestrojenou do uniforem Armády spásy,“ začal Porta vyprávět zelináři.

„Jo, spasitelé!“ vykřikl Tiny. „Na to rád vzpomínám. Bylo to moc pěkný. Když je šli věšet, tak už vůbec nezpívali. „

Vlak se zastavil ve Stoby. Partyzáni opět vyhodili do povětří koleje, takže chorvatská policie pověsila na telegrafní sloupy tři civilisty. Někdo to za partyzány, kteří mezitím utekli, odnést musel.

51) Automatická pistole parabellum.

Z velké dálky byl slyšet rachot kulometů.

„Asi si vzali do parády další vlak,“ řekl železniční důstojník a poplácal po rameni velitele transportu. „Máte velké štěstí, majore, že jste až v Soluni.“

Kdesi začala křičet jakási žena. U jejích podpatků stál opilý voják, bez blůzy a z rozepnutým poklopcem.

Jakýsi pěšák, stojící u kandelábru a žvýkající kus chleba, přesně vykopl. Voják udělal na nástupišti doslova přemet. Dva muži ze staniční policie se na něj vrhli jako hladoví vlci.

„Můžete mi ukázat, majore, své papíry, abych mohl poznamenat do zprávy, že když jsme ho věšeli, byla ve vlaku vaše jednotka?“ zeptal se železniční důstojník.

„Vy ho chcete oběsit?“ zeptal se velitel transportu překvapeně.

„Samozřejmě, hned tady na místě. Rychlý stanný soud. Bude v něm jeden důstojník a dva vojáci. A vojáci už vědí, jaký má být rozsudek. Šibenici postavíme hned tady v lomu. Nic velkého, jenom trám a pár sloupů. Ale dokážeme najednou pověsit deset chlapů. Náš popravčí, civilista, bere pět marek za jednoho a je s tím velmi spokojen.“

„Dobrý bože!“ vydechl velitel transportu a otřel si zpocené čelo. „A nemůžete s tím někdy mít problémy?’,’

„Proč bych měl?“ zeptal se železniční důstojník udiveně. „Naše polní soudy plně odpovídají předpisům a všechny rozsudky jsou pečlivě zaznamenány. A popravené pohřbíváme do posvěcené půdy. Vše je v naprostém pořádku. My nejsme jako SD. Vše je naprosto legální, takže mám čisté svědomí.“

K večeru byly do vlaku zapojeny dlouhé vagony s automatickými kanony. Jako ochranu proti minám před lokomotivu umístili dva plošinové vagony s pískem. Na plošinách seděli vězňové-rukojmí. Kdyby vlak najel na minu nebo do prostoru se zničenými kolejemi, tito lidé by zahynuli.

V noci se vlak dal opět do pohybu. Rychlost ale příliš nevzrostla až do okamžiku, kdy vlak vjel do údolí Strumy. Tento úsek se považoval za nejnebezpečnější část cesty.

Vězňové na plošinových vagonech byli jasně nasvícení, aby partyzáni věděli o jejich přítomnosti. Cestující rachot kol pomalu ukolébal k spánku.

Porta s jedním námořníkem s hodností obermaata52) hrál kostky. Už mu dlužil služné za nejbližší dva roky, stále ale pokračoval ve hře.

Před posledním hodem otřásl vlakem rachot exploze. Hrozivý zvuk vzpínajícího se kovu a tříštícího se dřeva. V odpověď začaly synchronizovaně štěkat spřažené čtyřhlavňové kanony. Svahy hor okolo ozářily kaskády světlic. Mohutný záblesk exploze ozářil útesy nad vzdálenějším břehem Strumy. Popuzeně se rozkašlaly kulomety a začaly plivat fosforující trasírky

52) Obermaat: vrchní četař námořnictva

směrem k vlně temných postav, sbíhajících po svahu a vrhajících se do zpěněné řeky.

„Nashle ve společném hrobě!“ vykřikl Porta a vyskočil rozbitým oknem, Tiny s Karlem ho následovali. Zahnutou šavlí připomínající střep skla téměř oddělil hlavu námořníka od trupu. Kupé se okamžitě zalilo krví.

Parta a Tiny vklouzli pod napolo převrácený vagon. Karl běžel dopředu, kde, jak věděl, ležel lehký kulomet. Rychle ho nabil a začal krátkými dávkami střílet po partyzánech. Ti se již blížili k břehu řeky.

Pár minometů vyplivlo své nálože. Na chvíli se podařilo útok zastavit, po svahu hory se ale valily další útočné vlny. Zdály se nevyčerpatelné. Temné postavy se ustavičně draly vpřed.

Sekce minometů útok nakonec ale zastavila. Do noci se ozýval bolestný křik, temnota však milosrdně zahalila krvavá jatka, jež se kolem trati odehrávala.

Útočníci se stáhli stejně rychle, jako se předtím objevili. Vzduchem proletěly ruční granáty, modré záblesky jejich explozí osvětlily útesy. Jako v záblescích fotografických blesků bylo vidět lidská těla letící vzduchem. Pak se ozvaly smrtelné steny.

Blízko vlaku se nacházelo staré opevnění, kde se partyzáni stále ještě drželi. Svazek ručních granátů vyrazil ocelové dveře z pantů. Do temnoty, která za nimi zívala, vlétlo několik Molotovových koktejlů. Následovala dutá exploze a záblesk ohně, deroucí se ven všemi škvírami. Přeživší se vypotáceli z opevnění s hořícím oblečením na sobě. Na starost si je vzaly kulomety.

Porta si otřel zpocené tváře a společně s Tinym vylezl. Karl měl tvář roztrženou střepinou šrapnelu. Saniťák mu ránu provizorně ošetřil dvěma velkými kusy náplasti.

„Nasrat!“ zařval Porta. „Máme za úkol eskortovat vězně a podle příručky jsme povinni ho dopravit na místo určení nezraněného. Zdá se, že partyzáni tu příručku ale nečetli dostatečně pozorně!“

Ticho protrhla dutá exploze a vpředu se k nebi zdvihly modré gejzíry výbuchů. Zdálo se, že se do pohybu daly všechny hory okolo. Po svazích se dolů řítily obrovské balvany, beroucí s sebou do zapomnění partyzány i německé vojáky. Ohromující lavina narazila do vlaku a strhla do řeky několik vagonů.

„Bože všemohoucí!“ zalapal po dechu Tiny. „Kdybychom neměli po čertech kliku, nemohli jsme to přežít!“

Během následující hodiny bylo po všem. Partyzáni zmizeli v temnotách, zůstali po nich jenom mrtví. Lokomotiva se zdála nepoškozená. Parní stroj klidně pracoval, z boku kotle však unikal tenký proužek páry.

Strojvůdce se svým pomocníkem byli mrtví. Tělo jednoho z nich viselo na otevřených dvířkách. Téměř odťatá hlava se volně kývala. Druhý ležel na uhlí s čistě podříznutým hrdlem. Byli to Srbové a Srbové je i zabili. Za to, že pomáhali nepříteli.

Civilní zaměstnanci z vlaku zmizeli beze stopy. Partyzáni je všechny odvlekli. Ještě do večera se jejich zohavená těla objevila v ulicích blízkého města - pro výstrahu.

Na zpěněných koních se přiřítili Vlasovovi kozáci. Mávali kolem sebe svými dlouhými šavlemi. Německý rytmistr53) v kozácké uniformě převzal od velitele transportu rozkazy. „Č-e-t-o, rozvinout linii! Vpřed!“ zařval přeskakujícím hlasem. Ještě dlouho poté, co zmizeli z dohledu, byl slyšet dusot jejich koní.

Daleko od trati byly vidět k nebi stoupající světlice, zaslechnout se dal zlobný štěkot kulometů.

„A teď se pobijí navzájem,“ řekl vesele feldwebel a dále nabíjel samopal.

„Kdo pobije koho?“ zeptal se urážlivým tónem Porta.

„Kozáci jsou taky partyzáni,“ ušklíbl se feldwebel spokojeně.

Vítr hvízdal mezi rozbitými vagony se zvukem připomínajícím špatně naladěnou mandolínu. Daleko odtud začali výt psi. Zpoza hor vyšlo slunce a svými horkými paprsky ozářilo zničený vlak. Těla na úbočích hor se začala nafukovat. Všude kroužily miliony much, modročerně se leskly ve slunci a živily se na velkých otevřených ranách.

„Válka je pro mouchy dobrá doba,“ řekl Porta a máchnutím ruky jeden roj rozehnal. O kousek dál narazili na utrženou paži. Na ruce měla jenom tři prsty.

„Zajímalo by mě, kde zůstal, do prdele, ten zbytek?“ řekl se zájmem Tiny.

„Čert ví,“ dodal Karl. „Musel to ale asi být námořník. Podívejte na to tetování.“

Porta zvedl paži a prohlédl si tetování zblízka.

„Byl v Bangkoku, to je čínské tetování. Je to škoda, že takovou pěkně po malovanou ruku sežerou jugoslávské mouchy.“

Tiny se pohodlně natáhl na záda, zalovil rukou ve své špinavé šedivé košili a vytáhl pomačkanou krabičku cigaret. Netrpělivě s ní třepal, až se mu konečně podařilo dostat jednu cigaretu ven, pak si ji vsunul mezi zkrvavené rty, které se pouze velmi nedávno setkaly s pažbou pušky. Mlčky nabídl krabičku svým dvěma kolegům. Byly to anglické námořnické cigarety, které Tiny našel u jednoho mrtvého partyzána.

„Ležet si takhle s dobrou cigaretou, člověk by skoro zapomněl, že je válka,“ řekl Karl zasněně a opřel se nohama o vyvrácená dvířka. „Všimli jste si, jak je tu krásně?“

„Kurva krásně,“ prohlásil Porta spokojeně a načechral si pouzdro na plynovou masku pod hlavu jako polštář.

53) Rytmistr: kapitán jezdectva.

„Možná že ta zasraná válka skončila, zatímco my tu jen tak ležíme,“ zasnil se Tiny. „Nějakou dobu by to přece trvalo, než by sem došly nový zprávy.“

„Chtěl bych to dělat s tlustou černoškou,“ zasmál se smilně Porta a vyfoukl dým nosem.

„Na světě je tolik kund a tolik ženskejch,“ prohlásil Tiny a vyloudil dlouhý a znělý pšouk.

„Nějaké kundy by se měly fasovat i v armádních kantýnách,“ navrhl Porta.

„Měl by ses snažit užít si všeho, na co máš chuť, dokud tě, kurva, eskortujeme,“ řekl Tiny Karlovi. „Až budeš v díře, budeš toho chtít spoustu, ale už nebude žádné příště; tam už to bude nafurt.“

„Co myslíš tím ,nafurt’?“ zeptal se Karl a vytáhl si cigaretu z úst. „Propustit mě přece mají za deset let. „

„Jenže oni tě tam, chlapče, oddělají,“ pronesl prorocky Tiny. „Měl sis dát pozor na to, co ti cikánka věštila. Skoncujou se vším, co by mělo trvat moc dlouho. Pošlou tě s jednotkou čistit minový pole a budeš mít před sebou pět dnů života, když budeš mít štěstí.“

„Proč by mě měli zabíjet, když se nebudu do ničeho plést?“

„Pokud mají v díře kohokoliv déle než rok, jsou přesvědčeni, že je to moc dlouho,“ prohlásil Tiny s jistotou. „Oficiálně v Německu navíc žádný vězení nejsou. Nezapomínej, že jsme socialistickej stát, v němž každej ctí právo! „

„Svině!“ vydechl Karl.

„Teď jsi konečně promluvil rozumně!“ zasmál se Porta. „My jsme je totiž už dávno prokoukli.“

„Kdybys měl jít kopat společný hroby, musíš si dát opravdu pozor,“ začal Tiny vysvětlovat. „Mohlo by se totiž stát, že by tě do nich pohřbili s těma skutečně mrtvejma.“

„Ty jsi viděl, že by se to opravdu stalo?“ zeptal se s pochybami v hlase Karl.

„Pod drny jsem se nedíval,“ ušklíbl se Tiny. „Třeba jsem to jenom četl v pohádkách bratří Grimmů.“

„Nepůjdu tedy do minových polí ani na kopání masových hrobů,“ prohlásil Karl, „a pokud mě budou chtít na celých těch deset let hodit na samotku, ať si to udělají!“

„Nevíš, co říkáš!“ rozesmál se Porta ječivě. „Žral bys vlastní hovna, jenom aby ses dostal z cely.“

„Možná že to bude jenom polovina z těch deseti let,“ zauvažoval Karl. „Do pěti roků přece musí válka skončit a potom odmašíruju domů jako hrdina.“

„Možná,“ řekl bez valného přesvědčení Porta a pokrčil rameny.

„Jak by měla vypadat ta negerská kunda, o který jsi předtím mluvil?“ vrátil se Tiny k tématu, které ho zajímalo mnohem více.

„Neměla by být zase moc tlustá a měla by mít dlouhé černé vlasy,“ vpadl do hovoru Karl. „Nemůžu ty nakadeřené lesby vystát.“

„Běž do prdele s vlasy,“ ušklíbl se Porta. „Ty nejsou důležité. Ta moje by měla být hodně tlustá a měla by mít kozy tak pevné, že by ti s nimi přerazila čelist, kdyby tě jimi švihla přes hubu.“

„Podstatný je, jaká bude, když jí ho vrazíš zezadu do piči,“ vykřikl Tiny vesele. „Slyšel jsem, že černošský kurvy jsou nejlepší na světě. Když ty zavrtěj zadkem, tak se ti postaví péro, že jím můžeš vyrážet špunty z lahví, amen!“

Daleko za horami se k nebi vznesly signální světlice, jejich hluk však k vlaku již nedolehl.

„Bandité zase na něco zaútočili,“ konstatoval Tiny.

„Jinak bychom ty podělaný rakety neviděli.“

„Myslíš, že se vrátí?“ zeptal se Karl nervózně.

„Ti to nevzdají dřív, než bude celej tenhle zkurvenej vlak dole v údolí Strumy,“ prohlásil Tiny vážně.

„Navrhoval bych, abychom odtud vymázli, než se to stane,“ řekl Porta. „Ve skutečnosti totiž nemáme žádný důvod se s nimi vůbec někde setkávat.“

„Zbláznil ses? To je přece dezerce,“ zašeptal Karl vyděšeně. „To nemůžu udělat. Vždy jsem jako voják plnil své povinnosti.“

„Zřejmě právě proto dostals deset let,“ ušklíbl se Tiny. „Ty jsi prostě měl zatím pořád kliku. Dělej to, co my, a uděláš dobře.“

„Sbalte si své saky paky a jdeme,“ rozhodl Porta rezolutně a vyskočil ze země. „Tam za tím rozbitým. vagonem jsou bedny se světlicemi. Dám k nim jedno vajíčko, a jakmile to spustí, vypadneme. Všichni se budou zabývat jenom těmi světlicemi a nikdo si nevšimne, že jsme se rozhodli pro taktický ústup.“

„Za to můžeme přijít o hlavu,“ povzdechl Karl s rezignací v hlase.

„Nebo si o pár dnů prodloužit život,“ krátce se zasmál Porta.

„Chytří hoši opouštěj loď hned v prvním záchranným člunu,“ zafilozofoval si Tiny a vytáhl ruční granát. „Idiot kapitán odchází jako poslední.“

Karl se s hrůzou díval, jak odšroubovává modrou pojistku granátu.

„A teď si držte koule!“ vesele se ušklíbl Tiny; „Začíná bouřka!“ Máchl paží a mrštil granátem přímo mezi bedničky se světlicemi.

V okamžiku, kdy začaly mezi vagony rakety a světlice vybuchovat, syčet a vylétávat do vzduchu, se smál, až se zajíkal.

„Tak, tak, lásko. Klíče máš na okenní římse,“ houkl Porta a vzal nohy na ramena.

Zlověstně se rozštěkal samopal a kulky rozryly zem přímo za Tinym, který zakopl o jakýsi ostnatý drát.

„Job tvoju mat“!“ vykřikl, strhl samopal a pokropil obsahem celého zásobníku vlak, kde někdo držel hlídku. Potom se mu podařilo vymotat se z drátu a dlouhými skoky se hnal za svými přáteli.

Úplně bez dechu se po chvíli schoulil v jakési úzké trhlině v zemi.

„Posraným navrch!“ vydechl. „Ti zkurvenci na mě stříleli! Na jednoho ze svých vlastních krajanů!“

„Všichni Němci jsou bastardi,“ souhlasil Porta. „Teď je ale nesmíme nechat dostat nás zpátky. Brzy tu už můžou být. Mám pocit, že teď se mnohem spíše zachráníme u partyzánů než u našich.“

„Do jakých jsem se to kvůli vám dostal sraček,“ zuřil Karl. „Rozhodně nechci být zastřelen jako dezertér, a to ani když mám jít do basy.“

Bez dechu se prodírali hustým porostem, až vstoupili do dlouhého údolí. Když zabočili, zavrněly jim nad hlavami kulky. Vysoko na kopci stál velitel transportu a hrozil jim samopalem.

„Děkujeme za váš zájem, pane!“ zavolal chrabře Porta a zamával na pozdrav svým vysokým žlutým kloboukem. .

„Vraťte se, svině!“ křičel major chraptivě.

„Všude dobře, doma nejlíp!“ zavolal Tiny a zmizel za útesem. Cestou ještě stačil veliteli transportu také zamávat. Pochodovali celý den a vyhýbali se přitom vesnicím i silnicím. Okolo půlnoci se nebe náhle rozzářilo a země se otřásla mohutnou explozí.

„To byl vlak,“ prohlásil Tiny a podíval se dozadu. „Teď už na ně můžeme zapomenout,“ dodal Porta.

„Teď už ano,“ zasmál se Tiny.

„Měli smůlu chlapi,“ zašeptal Karl.

„Takoví chlapi mají smůlu vždycky,“ pronesl Porta a rozpřáhl ruce. „Velká doba si ale žádá velké oběti. Všichni patříme ke generaci, která má smůlu.“

Po krátké přestávce pokračovali až do rána v chůzi, za rozednění se dostali k široké silnici. Již již se po ní chtěli vydat, když Tiny prudce máchl rukou, aby znovu zapadli do příkopu.

Kolem projel vysokou rychlostí třínápravový mercedes, který zastavilo několik set metrů dál u jednoho statku. Z auta vyskákala pětice mužů v uniformách barvy myší šedi. Ozvala se krátká dávka ze samopalu a potom opět zavládlo ticho.

„Duchové z SD,“ zašeptal Tiny. „Ať nejsem podělanej obergefreiter Velkoněmecký-zasraný-říše, jestli nejsou na lovu hlav.“

„Vypadněme odsud,“ vykoktal ze sebe nešťastně Karl. „Neuděláme nic,“ rozhodl klidně Porta.

„Co jim takhle štípnout tu jejich káru?“ mlaskl za myšleně Tiny.

„Bylo by to určitě míň únavné, než abychom dále šlapali po svých,“ souhlasil Porta.

„Nemyslete si, že se nějak zapletu do krádeže auta některého z těch buzíků z gestapa!“ vybuchl Karl rozlíceně.

„Nikdo se tě na nic neptal,“ okamžitě odpověděl Porta. „Jsi jenom eskortovaný vězeň. Budeš tancovat, jak my budeme pískat; musíš poslouchat příkazy eskorty, nebo se smířit s popravou přímo na místě.“

„A teď ti prostě nařizujeme dále pokračovat v cestě v tamtom černým mercedesu,“ prohlásil Tiny přísně. „Vězňové musejí poslouchat příkazy! Nebo to snad není jasný?“

„Vy jste párek hajzlů!“ vybuchl vztekle Karl. „Hned jak se dostanu do Germersheimu, napíšu všechno do hlášení. „

„Hlášení?“ rozesmál se Porta nahlas. „Radši zkus rovnou román. Stejně ti nikdo nebude věřit.“

„Pošlou ho za to rovnou do cvokárny v Gressenu,“ předpověděl Tiny.

Opatrně se přiblížili k velkému mercedesu stojícímu pod košatým stromem; z auta přímo křičelo to, že patří policejní jednotce.

Karl se loudal vzadu, neustále své druhy proklínal a na tváři se mu leskly slzy čiré hrůzy.

Porta několikrát auto po špičkách obešel. Na rukáv si opět navlékl pásku vojenské policie s příslušným znakem.

„Já s vámi nepojedu,“ zašeptal tvrdošíjně Karl a podíval se na Tinyho.

„Tak si tu zůstaň a vysvětluj pak na gestapu, kdo jim to zdrhnul s jejich zkurvenou károu,“ ušklíbl se Tiny. „Budou ti za to určitě tak vděční, že ti vrazí hlaveň samopalu přímo do tvý podělaný prdele. Dají si tě k snídani. Víš, kamaráde, přesně to dělají s vězněma.“

Porta na ně zamáva!.

„Mají tam čtyři náhradní kanystry,“ zašeptal. „S takovou zásobou benzinu vypálíme odsud rovnou cestou až do pekla.“

„Přesně tam se dostaneme,“ řekl Karl. „Něco ukrást zasranému gestapu! Kriste Pane na nebesích! Než se dostaneme do Germersheimu, budu mít vlasy bílé hrůzou.“

„Bůh by nám dal znamení tím, kdyby v tý káře nenechali klíče,“ ušklíbl se Tiny potěšeně. „Kdyby chtěl něco jinýho, bylo by auto zamknuté.“

„Nemůžeme dojet daleko s autem se značkou SS,“ pronesl malomyslně Karl vysokým hlasem. „A navíc v černém autě. Z toho je gestapo cítit na míle daleko.“

„Kdo může vědět, že nepatříme ke gestapu?“ zeptal se Tiny. „Ti hajzlové často nosej normální vojenský uniformy. „

„Asi bude lepší, když ho od strkáme kousek dolů po cestě,“ sykl Porta a uvolnil ruční brzdu. Pod širokými pneumatikami zašramotil drcený štěrk.

„Kurva, to je ale tíha,“ povzdechl si Tiny a opřel se ramenem zezadu o automobil.

Porta se protáhl k volantu, Tiny se za ním vrhl atletickým skokem a usadil se vedle něj na přední sedačce. Rukávem si pečlivě přeleštil oba půlměsíce znaku vojenské policie. Karl se proplížil na zadní sedadlo, přikrčil se a doufal, že nebude vůbec vidět.

„Ježíši, jak tohle skončí!“ nervózně zamumlal.

„A ťeď musíme tiše nastartovat,“ řekl Porta a začal šátrat okolo palubní desky.

„To je přece nádhera!“ ozval se nadšeně Tiny a začal ohmatávat lesknoucí se přístroje. „Chtěl bych se vidět jet v takovýhle krasavici po Reeperbahnu.“

Když Porta otočil klíčem, vydal motor kašlavý zvuk. Mužům ve voze se zdálo, že rachot museli slyšet úplně všichni, jediný, kdo na něj zareagoval, byly ale slepice před domem.

Porta zkusil sytičem připumpovat trochu pohonných hmot, motor ale potom jenom tiše bublal a šířil kolem sebe výrazný pach benzinu.

„Jestli některej z těch zkurvených esesmanů vyleze ven, sejmu ho,“ slíbil Tiny a zamířil samopal na dveře.

Karl si nervózně mnul ruce a posílal k nebi tichou modlitbičku, přestože jinak v Boha příliš nevěřil.

„Co jsem, do prdele, pokazil?“ zeptal se Porta a otřel si zpocené tváře. „Tyhlety mašiny přece normálně startujou, jenom když se na ně pěkně podíváš.“

„Myslím, že by bylo dobrý vymáznout co nejrychlejc,“ navrhl Tiny a promnul si nos mezi prsty. „Přestože jsme příslušníci vojenský policie, asi by se nám dost obtížně těm klukům od SS vysvětlovalo, co děláme v jejich zkurvený káře.“

„Nerozumím tomu,“ potřásl Porta hlavou. „Třeba je to přechlastané. Smrdí to, jako kdyby všechny arabské naftové vrty dohromady najednou vyletěly do povětří.“

„Zkus to znova a silněji,“ navrhl Tiny, který vždy preferoval násilná řešení.

Porta tedy znovu, a tentokrát mnohem důrazněji, zapumpoval sytičem a zmáčkl startér. Motor ztichl.

„Do čerta!“ vykřikl a zlostně praštil do sytiče. Motor se hlasitě rozeřval a vystřelil do výfuku se zvukem připomínajícím kanon.

„Ježíši!“ zalapal Porta po dechu. „To musí mít pod kapotou celou nálož dynamitu!“

V okamžiku, kdy se auto rozjelo, se přede dveřmi objevil jeden příslušník SD.

„Stát!“ zaječel. „To je naše auto. Stůjte hajzlové!“

Zastavit, to byla poslední věc, kterou by teď Porta měl chuť udělat.

Automobil se roztřásl a v okamžiku, kdy Porta brutálně sešlápl plynový pedál, vyrazil dopředu jako kulka z hlavně.

Nad hlavami naší trojice zavrněly střely ze samopalu.

„Ti zasranci nám nedají pokoj,“ zavrčel Tiny a zlostně se otočil. Zvedl samopal a vyslal zpět dvě krátké dávky, po nichž příslušník SD hbitě zalehl na zem.

Těžký mercedes se s rachotem hnal dolů po silnici, zatáčky vybíral s kvílivým ječením. Výfuk celou dobu pokojně bafal.

„Svatá matko kazaňská!“ vydechl Porta. „Za tu dobu, co jsem v armádě, už jsem měl tu čest se spoustou podivných vozidel, tohle je ale překonává všechna. Musíme zpomalit, jinak mi to roztluče ledvinové kameny na štěrk.“

Tiny zapnul sirénu a důležitě se rozhlížel na všechny strany.

„Jste šílenci,“ vztekal se na zadním sedadle Karl. „Za pár minut máme gestapo za prdelí!“

Brodem projeli rychlostí značně překračující tu nejvyšší povolenou. Porta zastavil u velkých armádních dílen před dlouhou řadou rozbitých automobilů. S námahou utrhl z jednoho opelu poznávací značky WH54) a podal je Tinymu.

„Namontuj je místo těch zasraných značek SS. Než to uděláš, porozhlédnu se okolo.“

„To je podvod a rozkrádání armádního majetku,“ zaprotestoval Karl. „U vojenského hrdelního soudu by vám na pověšení stačilo už jenom tohle.“

„Zmlkni!“ nařídil Tiny. „Třeseš se jako nějakej zkurvenej rosol, chlape!“

Porta si vesele pískal, zamířil do dílny a pak přímo k mechanikovi s hodností poddůstojníka.

Za kotlem zmizel karton cigaret, za něž Porta dostal tři plechovky barvy a trojúhelníkový velitelský praporek z vraku jednoho horchu.

„Nepotřebujete dát do pořádku cestovní rozkazy?“ zeptal se mechanik. Zdálo se, že má smysÍ pro praktický život.

„Ano,“ odpověděl Porta zamyšleně, „něco by s tím bylo třeba udělat. Můžu tě pozvat na něco menšího do kantýny?“ .

„Ani ti nevím, jestli vím, jak se na takovou nabídku říká ne,“ odpověděl mu kolega. „Vidíš tam tu prosklenou kancelář? Když vlezeš dovnitř, tak nalevo za modrým závěsem najdeš knihovničku. V ní jsou nevyplněné cestovní rozkazy. Vem si jich pár. Měly by ti stačit přinejmenším na cestu až do Ameriky.“

„A co razítka?“ zeptal se Porta s drzým úšklebkem, když se třetí sklenička připojila ke dvěma předcházejícím. „Víš přece, že Prušáci si o neorazítkovaných rozkazech myslí, že mají menší cenu než použitý hajzlpapír.“

„Když budeš mít rozkazy,“ natáhl se jeho kolega pro čtvrtou skleničku, „vyjdi po schodišti nahoru na ochoz a vlez do druhých dveří nalevo. Tam najdeš všechna razítka, jaká si jen můžeš představit. Vyber si. Jsou na žluté polici. Kopíráky jsou na černé polici. Dej si ale bacha na Prasečího ksichta. Kdyby tě chytil, zastřelí tě na místě.“

„Jak toho Prasečího ksichta poznám?“ zeptal se Porta prakticky.

„Když ho uvidíš, budeš mít pocit, že na tebe zachrochtá,“ odpověděl kolega.

„Žij tak dlouho, než umřeš, a ať je z tebe pěkná mrtvola!“ ušklíbl se Porta, dodal si odvahu a se štosem nevyplněných cestovních příkazů začal stoupat po schodech na ochoz. Opatrně nahlédl do kanceláře, a když zjistil, že je prázdná, vstoupil nonšalantně dovnitř, kde sebral dvě razítka.

„Copak tu chcete?“ ozval se za ním znenadání pisklavý hlas.

54) Poznávací značky wehrmachtu začínaly písmeny WH, značky SS těmito písmeny stylizovanými do známých blesků; Sicherheitsdienst užívala vozy SS.

Porta zhluboka vydechl, otočil se a srazil podpatky. Stál přímo proti majorovi ženistů, přičemž pohled do jeho tváře mu jasně řekl, proč se v jeho přezdívce objevilo prase.

„Pane,“vykřikl Porta. „Dovolte mi promluvit, pane, hledám dílenského šéfmechanika Lammerta, pane!“ Toto jméno si Porta přečetl na prosklených dveřích kanceláře v přízemí.

„A copak mu chcete?“

„Pane, mám pro něj zprávu od přítele, pane!“

„Nemá čas na to, aby poslouchal nějaké zkazky o přátelích. Podílí se totiž na úsilí o vítězství ve válce,“ zachrochtal Prasečí ksicht rozzlobeně. „Co ale děláte v mé kanceláři?“ bleskově přehlédl inventář místnosti.

„Pane, chtěl jsem vás požádat o svolení k použití telefonu, pane!“

„Co si myslíte, že tady je? Telefonní budka?“ zaječel Prasečí ksicht. „Vypadni odtud, lenochu! A rychle! Jestli tě ještě někdy uvidím ve své kanceláři, nechám tě zavřít!“

Za zdí naše trojice pomalovala černý mercedes armádními barvami. Pro zvýšení pravděpodobnosti Porta ještě trochu těžkým perlíkem otloukl karoserii.

„Jako že se právě vracíme z východní fronty,“ vysvětlil.

„Škoda, byla to tak pěkná kára,“ povzdechl si Tiny. Pomalu projeli městem.

„Co takhle dát,si šálek kávy,“ navrhl,Porta a ukázal na pompézní budovu, vypadající jako luxusní hotel. Chyběly jedině stolky se slunečníky na chodníku. Porta elegantně zabočil ke vchodu.

„Nezastavuj!“ zaječel Karl. „Podívej na ty strážné!“

„Ježíši,“ zamumlal Porta. „To nevypadá na moc příjemné místo.“

„SD!“ zasténal Tiny vyděšeně. „Kdyby se někdo ptal, tak k vám nepatřím.“

Porta roztočil motor na plné obrátky a auto vyrazilo jako střela, z výfuku mu přitom vyletěl tak kolosální plamenný gejzír, že strážní SD se rychle utíkali skrýt do bezpečí. O něco později narazili na policejní hlídku se zátarasem přes cestu, když ale policisté zaregistrovali trojúhelníkovou velitelskou vlaječku, rychle jim zamávali a uvolnili cestu, takže brzy opustili město.

Následujícího dne dorazili do Kukesu, kde se setkali s italským ajutantem di battaglia55), jenž zde šéfoval kuchyni pro vysoké důstojníky. Ke svému velkému údivu se od něj dozvěděli, že jsou v Albánii.

55) Ajutante di battaglia: vrchní plukovní rotmistr.

„Měli jsme jet do Germersheimu přes Vídeň,“ pronesl Karl sklíčeně.

„Tak to jste trochu zabloudili,“ usmál se Ital. „Teď jste ale tady a předpokládám, že neodmítnete trochu jídla ?“

Dva kuchtíci již mezitím připravovali na chodníku stůl pod velkým slunečníkem v červeno-bílo-zelených italských barvách.

Jako první chod se podával krocan se zelenou omáčkou. „Původně byl pro mého divizního velitele,“ řekl Ital, který se jim mezitím již představil jako Luigi Trantino. „Dal jsem mu místo toho něco jiného. Luigiho hosté mají právo na to nejlepší jídlo.“

Krocana naše trojice zapíjela horským vínem, servírovaným v enormně velkých džbánech,

„Já jsem také hrdinný voják,“ informoval je Luigi a ukázal na řadu lesknoucích se stužek na hrudi. „Tohle všechno jsem dostal v Habeši.“

„Cože, ty jsi byl tam dole, učit černý tlamy tý pravý římský víře?“ zeptal se Tiny. Luigi, s ústy plnými krocaní pečínky, pouze přikývl.

Po chvíli řekl: „Porozuměli ale rychle. Je jenom jediný Bůh!“

„Pochopitelně,“ souhlasil Porta, naklonil se dozadu a do široce otevřených úst si vhodil další kousek krocana.

„A jaké je to tady?“ zeptal se Tiny zvědavě. „Nejsou tu místní na vás moc tvrdí?“

„Jsou tu milí lidé,“ rozzářil se Luigi a máchal kolem sebe vidličkou. „Nepáchnou, jak by řekli Američané. „Smrad a spěch, to jsou dvě nejhorší věci.“

„Mně nevadí ani jedna,“ prohlásil Porta a namočil si kus chleba do zelené omáčky.

„Před válkou jsem měl ,hotel první třídy,“ pochlubil se Luigi. „Na jídlo ke mně chodili všichni hlavouni z okolí. Musso u mě jedl dvakrát. A spousta holek! Kurvy všeho druhu. Všeho! A ta fašistická prasata zavlekla mírumilovnou Itálii do války!“ povzdechl si. „Můj hotel sebrali vojáci. Mě navlíkli do uniformy. Na posrání! Hrozná Afrika. Mnoho měsíců jsem ani neviděl zuppu de calamaro. Není tam žádná kultura. Je to tam jako v Německu. Italovi, když je tam moc dlouho, umírá tělo i duše.“

Kuchtíci mezitím přinesli další chod.

„Pasta con le sarde, „ ohlásil Luigi hrdě. „To si u mě dávali velcí muži mafie, když plánovali svoje věci.“ Porta mlaskl.

„Vy, románské národy, víte, jak se má žít.“

„Neděláme to špatně,“ odtušil Luigi.

„Máte špagety?“ zeptal se Porta. „Takové ty s hnědou omáčkou a se sýrem nahoře.“

„Samozřejmě že máme!“ Do kuchyně byl okamžitě předán nový příkaz.

„Když jsem začínal v bordelu, nikdy jsem si nebral holku, která nebyla odchována na Spaghetti alla carbonara,“ zvolal potěšeně Luigi. „Promaže je to dobře uvnitř.“

Tiny si naložil z mísy uprostřed stolu obrovskou porci špaget. Žvýkal je, hltal a bojoval s nimi s mimořádnou chrabrostí. Zdálo se, že mu ale špagety nejsou s to projít hrdlem. Pomalu začínal modrat.

„Musíš si k nim dát sýr,“ řekl Luigi s profesionálním výrazem. Tiny, s ústy stále plnými, přikývl. Posypal si sýrem špagety, které vypadaly, jako by byly na míle dlouhé.

„Myslím, že za chvíli bude po něm,“ řekl Porta a se zájmem se díval na Tinyho nachově rudý obličej.

V čirém zoufalství Tiny chytil klubko špaget do obou rukou a roztrhl je na dva kusy.

„Ježíši Kriste, jak to vy Italové děláte, že přežijete špagety?“ vydechl nakonec.

„Musíš se je prostě naučit jíst,“ začal Luigi s přednáškou. „Dívej se, jak se to dělá!“ Jako blesk namotal několik špaget na vidličku. „Podívej se ještě jednou,“ řekl sebejistě a celý trik ještě několikrát zopakoval. Porta s Karlem to po něm dokázali rychle, Tinymu se ale stále nedařilo špagety na vidličku namotat. Nakonec ji proto odložil a zbytek dojedl rukama.

„Je to tady podělané místo,“ řekl Luigi temně po chvíli ticha, během níž všichni trávili. „Důstojníci jsou pěkní hajzlové. Strašně nespokojení. Víno je pro ně vždycky moc studené nebo moc mladé. Zdá se, že si nevšimli, že jsme uprostřed třicetileté války a všude kolem je hlad a bída. Mám na ně takovou zlost, že bych se pochcal.“

„Ale ty si jíš a piješ docela dobře,“ ozval se náhle ze strany jakýsi hlas.

„Co to je, u čerta?“ vykřikl Luigi a nemohl uvěřit vlastním očím.

Jako uhlí tmavý černoch s červeným fezem na hlavě, navlečený do šedomodrého dvouřadového kabátce jugoslávské armády, stál u obrubníku a široce se šklebil. Na levé noze měl botu italských horských střelců, pravou nohu mu zdobila německá jezdecká důstojnická holínka. „Dobře si tu jíte,“ zopakoval a ukázal na jídlo uprostřed stolu. „Dejte mi také!“

„Dobré způsoby dělají muže,“ řekl mu důstojně Porta. „Tady jsi, černoušku, v bílé společnosti.“

„Dej se vycpat, skopčáku. Chceš, abych ti vyrazil zuby?“

„Co kdybys to zkusil se mnou, hlupáku,“ vybuchl rozhořčeně Tiny. „Podívejte se na něj; ti zasranci z kolonií se už snad naučili mluvit. Kampak míříš, hochu, domů, do zasraný Říše?“

„Pokud se tam dostane, utrpí šok,“ povzdechl si Porta. „Socialismus není to, co mu říkali, že je!“

„Odkud jsi, negře?“ zeptal se Luigi zvědavě.

„Vyser si oko, špageťáku. Ptám se já snad tebe, jak ses sem dohrabal? Dej sem nějaké žrádlo!“ Hodil sebou na židli u stolu, aniž by čekal na pozvání, a odsunul na stranu Karlův tác, aby si udělal místo.

„Beppo!“ zavolal Luigi do kuchyně. „Připrav humra. Máš rád ostrou omáčku?“ zeptal se s kyselým úšklebkem černocha.

„Kdybych chtěl, můžu polykat oheň.“

„Kriste, na to se rád koukám,“ zvolal Tiny. „Viděl jsem svého času jednoho takovýho na Reeperbahnu.“

„Červeného ďábla extra číslo jedna!“ nařídil Luigi s výrazem očekávání.

Porta se zvedl a zamířil do kuchyně, aby zde pomohl Beppovi.

„Chilli,“ nařídil a vyprázdnil celou krabičku tohoto prášku do omáčky. Přidal lžičku nebo dvě cayenského pepře a hrstku černého kari. Pak si vzpomněl ještě na červený pepř.

„Paprika je plná vitaminu C,“ rozhodl Beppo a přisypal celou plechovku tohoto koření.

„To vyhání červy,“ ušklíbl se Porta a vmíchal do omáčky celou velkou porci sušeného česneku.

Beppa to rozesmálo natolik, že málem cestou ke stolu pět velkých humrů upustil na zem.

„Pomalá obsluha!“ zanadával albánsky černoch.

„A tady máme speciální omáčku,“ ohlásil Porta. „Už teď ale cítím, že pro tebe bude příliš silná. Tu zvládnou jenom bílí lidé.“

„Pro mě není nic příliš silné,“ zavrčel černoch domýšlivě. Popadl humra, utrhl mu klepeto, mezi zuby rozlouskl jeho skořápku a maso namočil do omáčky červeného ďábla.

Porta se na něj díval do široka otevřenýma očima jako člověk přihlížející pokusu o sebevraždu.

„Nemám zajít pro hasicí přístroj?“ zeptal se Beppo a upřeně hleděl na nic netušící oběť.

Černoch si vložil sousto humřího masa do úst a polkl. Tvář mu náhle zešedla, ztuhla, ústa zůstala doširoka otevřená a rysy mu zkřivila hrozivá grimasa. Na okamžik se zdálo, že je na místě mrtev. Pak se pokusil promluvit, nepodařilo se mu ale vydat ani hlásku.

Porta mu úslužně nabídl svůj džbán s vínem. Popadl ho a polovinu obsahu si naráz vlil do hrdla. Teď ovšem začala omáčka teprve pracovat. Vyletěl do vzduchu jako raketa, těžce zalapal po dechu a začal obíhat kolem dokola. Potom proběhl kuchyní, kam vskočil otevřeným oknem. Vyrazil ze sebe dlouhý, pronikavý výkřik a poté se na okamžik opět zastavil u stolu.

Porta mu automaticky nabídl džbán s vínem. Hltavě ho do sebe hodil a v tom okamžiku začala omáčka působit ještě tisíckrát silněji.

„A-u-u-u-u-u-u!“ zavyl jako raněný vlk. Jednu ruku si tiskl k žaludku, druhou k hrdlu. Svalil se na záda a vykopl nohama k nebi. Italská horská bota vylétla do vzduchu. Pak se jeho tělo vzepjalo a on se svíjel na cestě, jako by měl do zad zakousnutého hada. Za chvíli se ale opět vymrštil na nohy a vrhl se k řece, kde pil a pil a pil, jako by ji chtěl vypít úplně.

Následoval další skok, černoch utekl od vody a vyškrábal se na téměř svislý útes jako horská koza.

„To je úžasný, co ti zasraní lidožrouti dokážou, když chtěj!“ vykřikl Tiny.

„Co jste, do čerta, do té ďábelské omáčky dali?“ zeptal se Luigi.

„Pár uklidňovačů, které z něho udělají hodného hocha,“ zasmál se Porta.

Chvíli nato se černoch vrátil. Vypadal, jako by právě přešel pěšky přes poušť Gobi. Zdvořile všem potřásl rukou.

„Už nás opouštíš?“ zeptal se ho Porta.

„Vracím se do,Libye!“

„A pročpak?“ otázal se Tiny.

„Místní jídla mi nevyhovují!“

Beppovi humři překonali všechna očekávání a Porta nešetřil chválou. Luigi držel jedno klepeto a máchal jím, jako by to byla maršálská hůl: „Brzy mi to tady už skončí. Mám sbaleno a do Itálie se nebudu vracet jako chudý muž!“ zašeptal důvěrně.

„Máš pravdu,“ mlaskl Porta. „Jedině blázni se z války vracejí chudší, než byli, když do ní šli.“

„Všechno to jsou idioti,“ konstatoval Luigi a namočil si kousek humřího masa do česnekové majonézy.

„Bůh buď pochválen,“ usmál se Porta vesele. „Je to Jeho dílo.“

„Bude to pěkné, vrátit se do Itálie,“ pokračoval Luigi.

„Válka mě nezajímá. A navíc všechno, co budu v Itálii potřebovat, už mám.“

„I já to tak vidím,“ souhlasil Porta. „Jediné, čeho se my normální Němci a Italové od těch tam nahoře můžeme dočkat, je to, že nás nechají v téhle válce zařvat. „

„Vyřiď Itálii náš pozdrav,“ řekl Tiny s ústy plnými humřího masa. „Možná to nebude trvat tak dlouho a dorazíme tam za tebou.“

„Gesu, Gesu56), „ vykřikl Luigi v takové hrůze, že se vlastním humrem téměř udusil. „Madre di Christi57) ať to nedovolí!“ Pokřižoval se a obrátil oči k nebesům.

„Doufám v to a modlím se, aby poslední Němec odešel z Itálie ještě předtím, než se já tam vrátím!“

„Takže ty nás nemáš tolik rád?“ zeptal se Porta překvapeně. „Jsme přece spojenci a bojovali jsme bok po boku v této válce, jež nám byla vnucena.“

„Neřekl bych, že Italové mají Němce rádi,“ řekl Luigi a potřásl hlavou. „A to i přesto, že vy jste fajn chlapíci a je nám tu společně dobře. Když je ale pohromadě moc Němců, dělají příliš mnoho hluku a zabírají příliš mnoho místa.“

„Něco na tom je,“ připustil Tiny a vylizoval dočista misku od česnekové majonézy.

„Pořád byste jenom stříleli,“ pokračoval Luigi, „a neuvědomujete si, jak je to nebezpečné. Když po někom začnete střílet, dost často vám to on začne vracet.“

56) Gesu, gesu: viz výše.

57) Kristova matka!

„To je celkem pravda,“ souhlasil Porta.

„Dáte si kávu, nebo koňak?“ zeptal se Luigi a postavil se.

„Já se tak najedl, že se nemůžu pohnout,“ zasmál se Porta, který nedokázal dopnout kalhoty. „Rád jím. Dokázal bych žít jenom kvůli jídlu!“

„Buď si jistý, že nám s tebou bylo opravdu příjemně,“ pochválil Karl Luigiho, když s výrazem znalce ochutnal koňak.

„Je tu teď zrovna dobře,“ při svědčil Luigi a pohodlně natáhl nohy. „Já chci mít pouze volnost. Brzy asi přijdou tommíci58) a nejspíš jich bude tolik, že radši opravdu zpátky střílet nebudeme.“

„Zbylo něco?“ zeptal se Porta a přistrčil k Luigimu prázdnou koňakovou skleničku. „Bůh ví, kdy se zase takhle nacpeme.“

Luigi s úsměvem naplnil Portovu skleničku až po okraj, takže se Porta musel sklonit a usrknout trochu tekutiny se zvukem připomínajícím krávu pijící vodu.

„Dostávají teď výprask, kam se podíváš,“ řekl Tiny a plivnul směrem k idealizovanému esesmanovi na náborovém plakátu.

„Zrovna včera jsem tudy viděl projíždět jednoho generála, za kterým se hnalo nákladní auto s naloupenou kořistí,“ řekl Luigi. „Ale to je vlastně dobré znamení. „

„Všude teď probíhají polní soudy,“ zauvažoval Porta a vyloudil dlouhý znělý pšouk. „Brzy už nebudou vůbec potřebovat vojáky, zato hlídacích psů se jim bude nedostávat. Nezastaví je nic jiného než nedostatek munice. A i potom jim zůstanou trámy a provazy. Když šetříš na provazu, zkazíš mládež, jak říkají učitelé.“

„Velkej a slavnej německej wehrmacht je takříkajíc v prdeli, mohu-li soudit,“ řekl Tiny a k velké radosti psa sedícího za ním hodil přes hlavu kus jablkového závinu. Psisko laskominu nadšeně zhltlo.

„A já všechny tyhle vzrušující zážitky prožiju v Germersheimu a budu z toho mít prospěch, až se jako politicky perzekuovaná osoba vrátím domů: zasmál se spokojeně KarI. „Takový už je totiž osud. Včerejší darebáci se stávají zítřejšími hrdiny.“

„Nejásej předčasně,“ varoval ho zlověstně Porta. „Ještě jde o to, aby zprávy o tom, že jsme prohráli válku, nepřišly příliš brzy.“

„Říká se, že celá 9. armáda přeběhla k nepříteli,“ prohlásil Tiny důvěrným tónem.

„Devátá armáda?“ zareagoval překvapeně Karl.

„Vždyť ta byla zničena už dávno.“

„GeneralfeldmarschaIl59) von Mannstein si pro ni v Polsku mohl oči vyplakat,“ řekl teď týmž důvěrným tónem Porta.

58) Přezdivka pro britské, ale i americké vojáky.

59) Generalfeldmarschall: generál polní maršál.

„Vždyť to není žádnej von Mannstein,“ informoval zbývající společnost vždy dobře obeznámený Tiny. „Narodil se jako Lewinski a někoho s takovým jménem Adolf nemohl mít dlouho rád. Říkejte si, kurva, co chcete, to u mě je překvapení!“

„To je divná věc. Dobré zprávy se jen málokdy objevují v armádních věstnících,“ zafilozofoval si Luigi.

„Führer měl prohlásit, že teď už nepotřebujeme takticko-operační génie,“ vysvětloval Porta. „Takže teď máme jenom velitele typu skopová hlava, kteří nám velí s veselým pokřikem vyrazit do útoku a „neustoupit ani o krok.“

„A to už je, kurva, opravdu konec,“ potvrdil Tiny vážně. „Už je z nás jenom armáda tupohlavýho dobytka, která čeká na to, až se naši sousedé, co s námi válčej, vzpamatujou a spočítají nám to.“

„Kolik lží do nás za těch několik posledních roků na hustili,“ povzdechl si Karl malomyslně.

„A s výjimkou několika mála těm lžím navíc všichni věřili,“ usmál se Porta nadřazeně.

„Ještě horší je, že mnozí jim pořád ještě věří,“ zašeptal Luigi.

„Takže budou kvůli tomu zabiti,“ řekl Tiny.

„Naši vojenští vůdcové již dávno ztratili jakýkoliv vliv na to, co se odehrává,“ rozhodl Porta. „Všechno je vzhůru nohama!“

„A oni na to někdy nějaký vliv měli?“ zeptal se překvapeně Luigi. „Vždycky jsem si říkal, že Němci jsou podivní lidé. Všechno je jim tak jasné.“

„Gröfaz60) se už brzy bude smažit ve vlastním sádle,“ pronesl Tiny optimisticky.

Čekají na nás těžké časy,“ zauvažoval Porta. „Brzy se už nebudeme moci ani otočit, aby nás nenazvali dezertéry.“

„Ve Führerově hlavním štábu musejí být naprostí šílenci,“ prohlásil Karl.

„Na koho Bůh sere, toho raní slepotou,“ pronesl s patosem v hlase Porta.

Po točité cestě scházela se zpěvem dolů z hor rota rekrutů. Oblečení a boty měli čisté a naleštěné, přílby se jim leskly, po stranách zářily nově nastříkané orlice.

Porta se poškrábal na zádech bajonetem a zamyšleně se zadíval na zpívající rekruty.

„Když se takhle kouknete na skupinu vyfiknutých německých hrdinů, jako je tahle, všichni vycídění a naleštění, musí vás napadnout, že mýtus o německém heroismu stále ještě žije.“

„Až tihle kluci stráví tři dny mezi partyzány, nic z nich nezbyde,“ dodal Luigi krátce.

60) Grösster Feldherr aller Zeiten: největší vojenský vůdce všech dob, jedno z dobových označení HítIera.

„Bohu díky, že jsme u celé té taškařice byli hned od začátku,“ zauvažoval Porta. „Jinak bychom dneska už nebyli naživu.“

„Staří vojáci neumírají,“ vydechl Karl a natáhl se tak, že proutěné židli, na níž seděl, hrozilo každou chvíli převrhnutí.

Tiny ze sebe vyloudil mocné krknutí, jež přinutilo feldwebela v čele roty zastavit se.

„Jste ještě vůbec schopni zasalutovat?“ zeptal se zlostně.

Celá čtveřice mlčky zasalutovala, neuznala přitom ale za vhodné vstát z vyplétaných židlí.

Z východu se náhle ozval hromový rachot, který se rychle jako bouře valil blíž. Na město s obrovským rámusem dopadla salva šrapnelů. Rozervaná země se v ohňových gejzírech vzepjala k nebi. Dlouhá řada domů zmizela v obrovském křídovém mraku. Škola přes ulici se najednou vznesla do vzduchu, tam se rozpadla na kusy, jež zdánlivě pomalu klesaly zpět na zem. Střecha dopadla prakticky neporušená zpátky na zcela rozmetané zdivo.

Feldwebela exploze rozsekla na dvě části, které výbuch vymrštil vysoko zpátky po svahu hory. Celá rota rekrutů zmizela beze stopy v moři plamenů.

Luigi s fascinující rychlostí zmizel v úzkém zákopu, následován Portou a Tinym. Karl popadl proutěnou židli a zvedl si ji nad hlavu v naivní víře, že ho ochrání před šrapnely, jež pršely ze všech stran.

Nárazová vlna z vybuchujících šrapnelů ho přitiskla do jakési prolákliny v zemi.

Projektilům se podařilo dosáhnout přímého zásahu budovy, která sloužila jako sídlo divizní kuchyně. K nebi se zvedl oblak černého dýmu a budova se pomalu zhroutila jako domeček z karet. Nepoškozen zůstal pouze komín a velký, lesknoucí se měděný kotel.

Velký zeleno-červeno-bílý slunečník ladně proplul vzduchem a zlehka se posadil přímo na úzký zákop.

„Barvy Itálie!“ zvolal Luigi hrdě. „To nám přinese štěstí!“

Dopadla další salva. Všichni měli ústa rázem plná cihelného prachu. Stromy na svahu se přelomily stejně lehce jako zápalky a vířily teď vzduchem. Vysoko nad střechami se vznášela rozbitá lidská těla. Síla výbuchu vymrštila dokonce i párek koní daleko do svahu. Celá ulice se proměnila v soptící vulkán plný létajícího kamení a drceného dříví.

„Padáme odsud!“ vykřikl Porta. „Jdeš s náma, špageťáku? Tady už tvé kulinářské umění potřebovat nebudou!“

Luigi se na okamžik zamyslel. Potom si na hlavu narazil opeřený bersaliérský klobouk a vrhl poslední pohled na barevný slunečník: „Si, jdu domů, do Itálie!“

Karl se rozběhl dolů ulicí, proutěnou židli držel stále bezdůvodně nad hlavou.

„Kdo to, do čerta, střílí?“ zařval vzrušeně.

„Zavolej si na informace,“ navrhl mu Porta.

K svému velkému údivu nalezli mercedes uprostřed trosek dalších vozidel zcela nepoškozený.

„Ďábel drží nad gestapem ochrannou ruku,“ ušklíbl se Porta, když velkou rychlostí opouštěli město.

Vyjeli na úzkou horskou cestu. Instinkt Portu varoval před širší štěrkovou silnicí.

„Kde vlastně jsme?“ zeptal se Luigi a uhladil si peří na klobouku.

„Na vzdáleným místě,“ zahučel Tiny tajemně.

„Kriste Pane, tyhle moderní války jsou ale svinstvo!“ postěžoval si Porta.

„Myslíš, že dřív snad byly příjemnější?“ zeptal se Karl.

„Úplně, úplně jiné,“ odpověděl Porta. „Chlápek jménem Manus například zvítězil u Vercelli za pomoci bojových psů.“

„To taky stojí za hovno,“ ozval se Tiny, „muselo to ale tenkrát bejt zábavnější. Váleční psi!“

Zastavil je major od horských střelců a přikázal jim, aby ho svezli.

Tiny se usadil na zadním sedadle společně s Karlem a Luigim. Posléze vjeli do Kraljeva k velitelství praporu horských střelců.

Major si nevěřícně prohlížel posádku mercedesu.

„Co tady všichni ti lidé dělají?“ zeptal se podezřívavě.

Porta mu mlčky podal padělané cestovní příkazy. „Oh-oh!“ zavrčel major a zamyšleně listoval v cestovních příkazech. „Nejste trochu mimo přímé cesty do Vídně?“

„Ve vší úctě, pane, partyzáni nám neumožnili jet přímou cestou,“ usmál se Porta, vychytrale.

„Co tu v německém armádním vozidle dělá ten Ital?“ zabručel skepticky major a vybídl Luigiho k předložení dokumentů.

Luigi si začal zoufale prohledávat kapsy.

Major mávl na dva příslušníky vojenské policie, než ale stačili přistoupit k mercedesu, smetla je oba kulometná dávka. Na ulici začaly pršet ruční granáty. Ze všech střech okolních domů ostřelovaly další a další kulomety ležení praporu horských střelců. Ranění vojáci se s nářkem snažili doplazit do úkrytu. S dutým a suchým vúúššš se rozprskávaly Molotovovy koktejly. Hořící kapalina ulpívala na lidech i bojové výstroji.

„Partyzáni!“ zalapal po dechu major a vyskočil z auta. Porta mu zasalutoval, usmívaje se přitom jako idiot. „Ano, pane! Zdá se, že nás zase dostihli.“ Kulometná dávka pročísla ulici a rozhodila na strany těla již dříve zabitých vojáků.

Porta s autem zacouval co nejblíže ke stěně domu, odkud mohli sledovat celé drama z relativního bezpečí.

Okolo rohu prorachotil obrněný vůz s vestavěným automatickým kanonem, který začal systematicky ostřelovat stěny domu a jeho okna. Oteřeným oknem prolétly do budovy ruční granáty. Za chvíli se v jednom z oken objevil rozvinutý bílý kus látky. Vojáci nato vyrazili venkovní dveře. Brzy poté vypadla z okna dvě těla jedno mužské a jedno ženské. Na ulici dopadla s těžkým mazlavým zaduněním.

Vpřed se vrhly dva obrněné transportéry Puma. Jejich kulomety plivaly kulometné trasírky směrem k oknům.

Najednou se znovu objevil major.

„Zatýkám vás!“ houkl a namířil pistoli na Luigiho.

Náhle se ale s těžkým povzdechem zhroutil dopředu.

Tiny ukročil na stranu, aby se padajícímu tělu vyhnul.

Zarachotil Karlův samopal, ze střechy domu se zřítila jakási temná postava. Za ní sklouzla i zbraň.

O hodinu později bylo po všem. Vězně vítězové soustředili v kostele. Tam je obklopili rozzuření vojáci.

„Tahle kunda oddělala starého Herberta ze čtvrté!“ ječel tlustý wachtmeister dělostřelectva. Pěstí udeřil do obličeje jakousi ženu, až jí rozrazil rty, a potom ji nakopl mezi nohy.

„Kurva!“ řvali ostatní. „Oddělat ji!“

Davem vojáků se prodral poručík. „Dejte si pozor,“hlas se mu chvěl zlostí. Pozornost mu ale vojáci začali věnovat až poté, co vystřelil z pistole do vzduchu.

„Vězňové budou souzeni v souladu s právem,“ nařídil. „Nejsme přece bandité jako nepřítel! Uspořádáme řádný soud a potom je všechny zastřelíme, nejprve ale musí být odsouzeni.“

„Jenom počkejte, hajzlové. Vyrazíme vám střeva prdelí!“ vyhrožoval jakýsi oberjäger61) trojici vězňů, sedící s rukama složenýma za hlavou před zdí.

„Nač ztrácet čas soudem,“ navrhl svobodník z ženijního praporu. Ukázal na mladou ženu stojící v rohu a pokračoval: „Dejte mi tu kundu a přísahám vám, že bude zpívat, předtím než s ní skoncuju!“

„Slyšeli jste poručíka,“ varoval wachtmeister jezdectva několik vojáků, kteří měli zjevnou snahu nezůstat pouze u výhrůžek. „Jsme přece Herrenvollk62), a ne zvířata!“

„Až to tady začne po svém vést ten untermensch Ivan, poznají sami, jaký je to rozdíl,“ řekl feldwebel se zlomyslným úšklebkem.

Vytáhlý, hubený voják postrčil hlavní samopalu jednoho mladíka. „Tohle prase zničilo naši polní kuchyni. Můžeme mu poděkovat za to, že dneska nebudeme mít nic k jídlu.“

„Rozbij mu držku,“ navrhl starší pěšák se šiškou salámu v podpaží.

Důstojník-právník se usadil za oltář, který se pomocí několika vlajek podařilo proměnit v soudcovské křeslo. Jeviště orámovala světla, svítící na

61) Poddůstojník horských myslivců.

62) Herrenvolk: panská rasa.

dvě vyrovnané řady vězňů. Soudce si odkašlal, vzal dlouhý seznam a začal z něho vysokým pisklavým hlasem číst jména. U každého jména pohlédl před sebe a slavnostně prohlásil: „Ve jménu Führera a německého lidu vás odsuzuji k tréstu smrti zastřelením.“

Zopakoval to sedmašedesátkrát.

Po procesu vyhnali odsouzence za město. Na hřbitově, asi půldruhého kilometru ve směru na Samailu, dali ženisté každému z nich do ruky rýč, aby mohli vykopat jeden dlouhý společný hrob. Tento způsob se již v minulosti osvědčil jako velmi praktický.

Po ukončení práce odsouzenci, předtím než rýče vrátili svým věznitelům, každý nástroj pečlivě očistili. Byli to všechno chudí rolníci a cenu dobrého rýče znali.

Popravčí četě velel velmi mladý poručík. Byl zjevně nervózní, potil se a koktal.

Odsouzenci se postavili do řady na samý okraj vykopané jámy tak, aby po zastřelení spadli přímo do ní.

„Rychle, rychle!“ křičel poručík. „Ať se to hýbe!“

Mladík, jenž zničil polní kuchyni, byl tak vyděšený, že spadl do vykopané jámy a jeho spoluvězňové mu museli pomoci vylézt znovu ven.

Několik odsouzenců začalo zpívat Internacionálu a z davu se ozvaly i výkřiky: „Nacističtí vrazi!“

Plukovník, který se na popravu přišel podívat, se proto na adresu chování odsouzenců vyjádřil s nelíčeným obdivem.

„Skvěle, skvěle,“ řekl. „Mnozí němečtí zrádci by se od nich mohli učit. Je to radost, dívat se na ně.“

„Bůh je bezpochyby všechny přijme,“ řekl pobočník, ztěžka polykaje.

„Ti lidé si to zaslouží,“ souhlasil s ním plukovník, hluboce zbožný muž.

Po zastřelení posledního muže zákopníci jámu zaházeli lopatami a navršenou hlínu pečlivě udusali.

Porta zabočil s mercedesem od primitivního hrobu na vedlejší cestu. Most přes hlavní silnici totiž vyletěl do povětří.

Náhle se ozvala hromová exploze a cesta se roztrhla. K nebi vyrazil vysoký ohnivý jazyk, mercedes se vznesl k nebi a z jeho kabiny náraz katapultoval všechny čtyři pasažéry.

„Co teď?“ pískl nešťastně Luigi, když se o něco později usadil na kupce sena a díval se na trosky nebohého mercedesu. Jediným neporušeným dílem, který z automobilu zbyl, se stala trojúhelníková velitelská vlaječka. Porta si ji zastrčil za opasek s tím, že se může v budoucnosti ještě někdy hodit.

„Co teď?“ opakoval otráveně Luigiho otázku Karl. „Podaří se mi vůbec někdy dostat se do Germersheimu a nastoupit k těm deseti rokům vězení?“

„Každej den, kterej strávíš s námi, se ti už od tvýho trestu odečítá,“ utěšil ho Tiny.

„Proč jenom jsem nezůstal u našich?“ zeptal se Luigi plačtivě. „Určitě bych dostal novou divizní kuchyni. Italská armáda nemůže přece bojovat bez kuchyně, v níž se dají připravit spaghetti carbonara.“

Když těžce a nešťastně vyrazili po silnici dolů, zrovna začal padat déšť. Z hor sestupoval chlad, dole v údolí se šedivě a truchlivě kroutil Dunaj a z dálky se dal zaslechnout rachot kulometu.

Na noc se jim podařilo dojít k neobývané studené vile na okraji vesnice, sotva se jim ale podařilo usnout, vzbudila je skupina pěšáků, hledajících rovněž místo na přespání.

Kouřící poručík jim přikázal předložit dokumenty, které ovšem všechny shořely v troskách mercedesu.

„Zítra vás předám vojenské policii,“ vybafl přísně.

„My jsme vojenská policie!“ prohlásil Tiny hrdě a připnul si odznak.

Hned poté začal venku před domem štěkat kulomet a na dláždění pršely ruční granáty. Zaslechnout se daly i drsné hlasy, vykřikující srbsky jakési rozkazy.

„Pohyb!“ zaječel poručík. „Partyzáni!“

„A my odtud zmizíme,“ zašeptal Porta, hbitě vyrazil zadními dveřmi se svými čtyřmi druhy za patami.Sotva vyběhli, vtrhli partyzáni do vily: Divoce vyhlížející postavy se vynořovaly i ze všech vedlejších uliček. Do domů okny prolétávaly Molotovovy koktejly.

„Nepůjdeme radši po svém?“ ušklíbl se Portaa naskočil na nákladní auto, součást konvoje směřujícího do Bělehradu.

Ještě předtím, než se konvoj dostal do Bělehradu, stal se cílem vzdušného útoku. Auto, na němž jeli, bylo výbuchem vymrštěno do pole. Portu zasáhla střepina do ramene, Tinymu rozdrtila bednička s náboji nohu a Karl měl zlomenou ruku.

Plni optimismu se vlekli dále směrem k Bělehradu s tím, že se tam budou hlásit ve vojenské nemocnici. Tiny používal místo berle ručnici. Luigi se těšil, že z Bělehradu pojede nějaký vlak do Itálie.

„Asi by bylo lepší, kdybys měl také nějaké zranění,“ prohlásil Porta, pohlédl tvrdě na Luigiho a namířil na něj samopal. „Rozhodně by ti to umožnilo lépe získat nové papíry.“

V Ubu se opět dostali pod nepřátelskou palbu. Jeden granát vybuchl přímo před Luigim, jemuž utrhl tvář a jednu ruku. Ležel na zemi a svíjel se v bolestech; na následky ztráty krve zemřel dříve, než stihla dorazit první pomoc. Pohřbili ho na zahrádce jednoho místního železničáře a na kříž z březového dřeva pověsili jeho milovaný opeřený klobouk.

„Osm dní mělo být až až,“ prohlásil kysele vyhlížející vojenský lékař ve 109. záložní válečné polní nemocnici v Bělehradu.

Protiletadlový dělostřelec jim s nechutným veselím sdělil, že předchozí pacient, který ležel na posteli, již teď užíval Porta, zemřel teprve před hodinou.

„To mám ale štěstí!“ vykřikl Porta spokojeně. „Jenom málokdy zemřou hned po sobě dva lidé v téže posteli.“

„Přeškrtali mi papíry červenou tužkou,“ vmísil se do hovoru pěšák, který seděl v rohu, odkud pozoroval hru stínů vytvářených lampami prozařujícími noc. „Myslíte, že to znamená, že mě zastřelí, až se mi udělá lépe?“

„Samozřejmě že tě zastřelí,“ prohlásil svobodník dělostřelectva, který v nemocnici již strávil dostatečně dlouhou dobu, takže se mohl považovat za znalce. „Protože ses zranil sám. Většina z chlapů tady jsou šílenci,“ obrátil se k Portovi. „Pokud by sem nepřítel poslal špiona, vrátil by se mu zpátky se zprávou, že celá německá armáda je tvořena maniaky. Měli jsme tu kluka z technického sboru stavějícího budovy, o kterém si mysleli, že staví komín „pro potravinový sbor, tedy pro pekárny. Z nějakého nepochopitelného důvodu ale stavbu ukončil tím, že se zazdil dovnitř toho komína a nemohl ven. Vzhledem k tomu, že tato část pekárny se používala jenom zřídkakdy; považovali ho všichni za dezertéra.

Kdyby náhodou pekař nezašel do místnosti, odkud ho uslyšel, nikdy by ho nikdo nenašel. Aby ho odtamtud dostali ven, museli použít dvě sbíječky. Byl v komíně dvanáct dní a vzteky byl celý bez sebe, když ho odtamtud vytáhli. Teď po něm chtějí, aby se přiznal, že měl v úmyslu dezertovat. On ale pořád opakuje, že ho to nikdy ani na chvíli nenapadlo, že jenom prostě malta ztuhla dřív, než si stihl uvědomit, co se děje. Prý nemohl vylézt nahoru, protože se komín příliš zužoval. Poslali kvůli tomu z Berlína celou komisi. Pečlivě celý komín vyfotografovali a udělali si nákresy. Také zkusili vylézt nahoru, aby se ujistili, že to opravdu nejde. Pořád ale trvají na tom, že má být obviněn z pokusu o dezerci!“

„Pokud opravdu nemohl z komína vylézt,“ řekl Porta vážně, „mohl jenom těžko dezertovat. „

„Přesně to si myslíme všichni,“ zasmál se dělostřelec.

„Ti s červenýma výložkama mají ale názor úplně jiný. Jeden důstojník vojenské policie ho navštěvoval každý den, seděl u jeho postele a řval: ,Přiznej se, chlape, nebo toho budeš litovat. Snažil jsi se dezertovat! ‘„

„Prostě, jak to vidím, hledají dalšího ubožáka, který ho by mohli zastřelit,“ řekl Tiny chmurně. „Válka, v který by se nepopravovalo, to není žádná pořádná válka.“

„Je tu ale i spousta těch, kteří jsou opravdu vážně zranění. Já například přišel o obě nohy a polovinu žaludku. „

„To se při potravinových dávkách, které dostáváme, může docela hodit, ne?“ řekl Porta s praktickým výrazem. „Ve válce musíš myslet i na takové věci. Jak se ti to stalo?“

„Usnul jsem v ovocném sadu.“

„Nikdy jsem neslyšel, že by to mohlo být tak nebezpečné.“

„Ale ano, když tam přes tebe přejede samohybné dělo,“ řekl dělostřelec smutně.

„A nehrozí ti, že tě taky obviní z toho, že sis zranění způsobil sám?“ zeptal se Karl.

„Ne, velitel samohybného děla vzal vinu na sebe. Ten sad byl mimo oblast vyhrazenou pro zkoušky. Byl jsem tam poslán na hlídku z divize a spal jsem v době, kdy jsem nebyl ve službě, protože jsem měl pauzu na jídlo. Velitel samohybného děla je teď na východní frontě a hledá tam miny. Řidiče obvinili za neopatrnou jízdu, takže teď sedí na samotce v Torgau. Na bloku B je pokoj pro slepé a další pro ty, kteří oněměli,“ pokračoval dělostřelec. „Teď tam připravují i pokoj pro hluché. Zatím ale mají jenom jednoho, a toho příští týden zastřelí. Pro neuposlechnutí rozkazu. Zapomněl si vytáhnout špunty z uší; je to bývalý železniční dělostřelec. Udělali polní soud přímo u jeho postele a rozsudek mu museli předat napsaný na kusu papíru, protože je neslyšel, když mu ho četli. Od té doby neustále naříká a prosí, aby směl jako dobrovolník nastoupit kamkoliv, kdo by ale chtěl vojáka, jemuž se všechny rozkazy musejí předávat písemně!“

„Ne, na to skutečně není čas,“ zauvažoval Porta.

„A na bloku A máme simulanty. Tady ve stodeváté s nimi začínají hned po ránu a potom jim celý den dávkují dávidla bez ohledu na to, s jakou jsou tu chorobou. A dělají to celý den znovu a znovu až do večera. Zrovna předevčírem jim na tu léčbu umřel jeden, co předstíral tyfus. Je tam ale i jeden kluk, který už rok hraje šíleného. Když se k němu někdo přiblíží, začne vrčet jako pes a chňapá mu po nohavicích. Vůbec nejzajímavější případ je ale hoch, který leží na posteli hned vedle. Přerazil si páteř, když se kamarádům pokoušel předvést, jak se tancuje kozáček. Pustil se do toho s obrovským nadšením, a když pak vyskočil vysoko do vzduchu, ztratil orientaci a proskočil otevřeným oknem. Cestou dolů přerazil žerď vlajky, ve vzduchu se obrátil a dopadl by bez problému na nohy, kdyby za ním nevypadla plukovní informační deska. Ta mu totiž přistála na zádech a zlomila páteř. Bude ho to stát pěkný balík. Řekli mu totiž, že zranění nevzniklo v souvislosti s bojovou službou, takže musí zaplatit všechny škody a celou léčbu k tomu.“

„Mělo by ho to ale naučit, aby se propříště vyhýbal těm prokletým ruským tancům,“ zafilozofoval si Porta. „Mám radši klidnější tance: Přinejmenším chci mít partnerku, na kterou se pověsím, až dojde na waltz.“

„Všichni bychom se měli obrátit na kněze a vyzpovídat se ze svých hříchů,“ prohlásil vedle ležící dragoun.

„Abychom mohli začít znovu, a s čistým štítem,“ souhlasil Porta.

Dveře se rozlétly a narazily na zeď, do pokoje vstoupil malý voják v šedivé finské uniformě. Přes rameno nesl zcela novou uniformu s hodnostním označením kapitána. Srazil podpatky a zasalutoval:

„Desátník horských střelců Jussi Lamio z Toijaly, zde omylem.“ Zavěsil kapitánskou uniformu na lampu, do šoural se ke stolu, kde si z dlouhého bochníku odřízl dva krajíčky chleba, mezi které strčil pár tenkých plátků salámu.

„Byl někdy někdo z vás v Naessetu?“ zeptal se s plnou pusou.

„Svléknout a zalehnout do postele,“ přikázala sestra, která náhle vstoupila do pokoje. „Dolů z toho stolu a sundejte uniformu z lampy!“

„Německé běhny umějí dobře rozkazovat!“ zvolal Jussi. „Když něco chtějí, nemůže dojít k omylu. Jsem desátník Lamio z 3. Sissi praporu a v Kariliutu mi říkali Metla boží. V Karélii bychom nesnesli nějakou německou čubku, která by nám nařizovala, kdy máme jít do postele. Když jsme chtěli sedět na stole, seděli jsme na stole, přisámbůh! Nesnáším ženy, které chtějí rozkazovat! Ženino místo je v kuchyni, případně nám může zpříjemnit pobyt v sauně!“

Sestra zakroutila hlavou, a hned jak ustlala postel zase odešla.

„V Naessetu jsme zadrželi celý prapor takových běhen z Leningradu, dobrá! To byly skutečné satanovy dcery. Ne jako taková vyprazdňovačka nočníků, která si myslí, že může finskému desátníkovi říkat, co má dělat. Když chci sedět na stole, budu sedět na stole.“

„Vojandy?“ zeptal se protiletadlový dělostřelec překvapeně.

„V Rusku se ti nemusí nic bimbat mezi nohama, abys dělal špinavou pěšáckou práci v zákopech. Tyhle komunistické běhny nás masírovaly kulometnou palbou, dokud jim stačila munice. A pak se s námi rvaly i pažbami pušek. Byly nás dvě roty horských jednotek z praporu Sissi a po celou dobu, co jsme se hnali ze Suommusalmi, jsme jim byli za patami. Byla to těžká cesta. Často jsme procházeli nepřátelským územím. Hnali jsme se tak rychle, že bylo obtížné zastavit se. Po celou dobu nás Finy museli Rusové cítit, jak jim dýcháme na záda. Velitel naší roty, syn pohanů z Lahti, který nedokázal myslet na nic jiného než na zabíjení a na ženy, se rozhodl, že několik těch leningradských ženských chce mít. Chlapi, co v životě přečetli více než jenom bibli a kteří věděli, o čem mluví, říkali, že je to vždycky velmi zajímavé dostat se nějaké z těch komunistických běhen mezi nohy.

Měli jsme si asi přečíst některé z těch jejich příruček, co jsme spálili i s knihovnami cestou. Potom bychom třeba nebyli tak bezstarostní. Dvakrát jsme se dostali až k těm ženským. Ajajaj, byly to ale špatné běhny! Ve vzduchu se úplně dala cítit ta jejich komunistická horečka. Byli bychom jim slíbili všechno, jenom aby zvedly ruce a vzdaly se. Kapitán měl s sebou takové zařízení, které zesiluje hlas, takže jim mohl rusky říct, co chceme.

Odmítly to pokaždé. Nevím už, kolikrát kapitán vykřikl tím svým zařízením: ,Stoj!’. Nejsem účetní, bylo to ale mockrát. Žádný člověk stvořený k obrazu božímu nedokáže tyhle komunistické běhny přesvědčit, aby složily zbraně a přestaly bojovat.“

Jussi vychrstl dlouhý plivanec otevřeným oknem a uřízl si další kousek salámu. Po celou dobu přitom žvýkal tabák.

„Tobě to takhle chutná?“ zeptal se udiveně Karl.

„Jinak bych to přece nedělal, ne snad? „ odtušil malý Fin bezstarostně a odřízl si kousek chleba. „Nakonec se nám ty běhny podařilo zatlačit až k moři, takže domů by se dostaly, jenom kdyby plavaly. Jejich politruci je sice zblbli dost, tolik ale přece jenom ne. Protože jsme křesťané, alespoň většina z nás, cítili jsme, že by nebylo správné ty ženy postřílet, a to ani přesto, že to byly komunistické běhny a vojačky. Byli jsme rozhodnuti, že na ně nebudeme příliš tvrdí, brzy jsme ale změnili názor. Začaly totiž zpívat nějaké ty své pohanské písně a vrhly se na nás se zákopnickými lopatkami, takže jsme na ně začali zezadu i zepředu střílet. Naše suomi63) byly doruda rozpálené. Pokračovali jsme ale tak dlouho, až byly do jedné tuhé jako herynci na trhu ve Wiborgu64). Potom jsme pobrali, co nás zajímalo, a bylo tam spousta pěkných věcí. Náš kapitán, ten ďáblův syn, jim všem nechal ostříhat vlasy. Z těch pak nechal vyrobit pěkné koberce, které si pověsil doma na zeď, aby mu stále připomínaly ty běhny-vojačky z Leningradu.“

Vrátila se sestra a přivedla si s sebou dva feldwebely z nemocniční pořádkové služby, kteří byli nadržení na nějakou akci. Ještě dříve, než stihli promluvit, slezl Jussi ze stolu, narazil si na hlavu velkou finskou lyžařskou čepici, zasalutoval a spustil hlasitou píseň:

Válka vedla naše kroky

skrze kroupy, sníh a déšť.

Šli jsme tam, kde kulky fičí,

daleko od vlasti, rodiny a přátel.

Život v zákopech to není

zábava a korbel piva,

možná že než se to skončí,

zemřeme za to, co bráníme.

„Nemusíte nic říkat,“ obrátil se k sestře. „Slezl jsem ze stolu, sundám důstojnickou uniformu z lampy a půjdu do postele. Aby ale nedošlo k omylu. Všechno to udělám proto, že sám chci, ne proto, že vy jste řekla, že to udělat musím.“ Aniž by pohlédl na sestru nebo oba feldwebely, pověsil finskou kapitánskou uniformu na ramínko za postelí, pečlivě ji oprášil kapesním kartáčem na oděvy, vyleštil finského lva na klopě a nakonec jí zasalutoval.

Pak se tiše svlékl a sroloval svou uniformu tak, jak bylo ve finské armádě zvykem.

„Co to vlastně je za uniformu?“ zeptal se Porta se zájmem.

„Jasně přece vidíš, že je to uniforma finského kapitána horských střelců.“

„A co s ní děláš takový cavyky? Vždyť přece nejseš kapitán!“ zeptal se Tiny.

„Pane Ježíši, ti Němci jsou ale přece hlupáci. Vůbec nechápu, jak jste

63) suomi = Finsko; zde přezdívka samopalu.

64) Wiborg, Vüpuri. dnes ruský Vyborg.

se mohli odvážit jít do války! Vy jste ještě asi nepřišli ani na to, že slepice je větší než kuře. Kdo kdy říkal, že jsem kapitánem horských střelců? Pokud tu byl někdo takový, musím vám říct, že je to lhář. Jsem desátník z praporu Sissi a tu uniformu jsem si vyzvednul u krejčího v Kuusamu. Kapitán Rissanen v ní chtěl jít na jednu příjemnou party, Ježíš buď za to pochválen, ještě jsme za ni nezaplatili ani marku. Kapitán určitě pořád sedí v podvlékačkách a čeká, až mu ji donesu. Měl totiž pouze bojový oblek, ve kterém několik měsíců honil nepřátele, takže už byl poněkud obnošený a umazaný. Nikdo ale přece nemůže jít na příjemnou party s krásnými ženami a vysokými štábními důstojníky ve finské letní bojové blůze, navíc když má ještě hvězdičky na límci. Dříve nebo později mu proto tu uniformu musím donést. Myslím si ale, že předtím, než mu ji donesu, radši zatelefonuji. Musím vám totiž svěřit, že kapitán Rissanen se opravdu umí rozzuřit. Po nějakou dobu byl dokonce v blázinci v Lapinlahti u Helsinek, protože ve vzteku zastřelil jednoho lesníka. Když ale začala válka, nedostávalo se důstojníků, takže ho znovu povolali. Plukovník nařídil, aby ho nevzrušovali. Když totiž nemá zrovna zlost, je to velmi příjemný muž. Kdyby nebylo vás, stupidních Němců, kapitán Rissanen by měl tu uniformu už dávno a mohl v ní obrazit řadu pěkných plesů a party.“

„Nekecej kraviny,“ rozesmál se protiletadlový dělostřelec. „Jak by Němci mohli za to, že ty jsi kapitánovi nedonesl jeho uniformu?“

„Kdyby ses taky setkal s vaším horským dělostřeleckým plukem SS Nord, neptal by ses tak hloupě,“ rozhodil bezmocně rukama Jussi. „Nařídili mi, abych šel s nimi, dělali velký hluk a říkali německy spoustu nesmyslů. Jak slyšíte, mluvím německy velmi dobře, ti venkovani mi ale nerozuměli. V aulu jsem se najednou nějakým záhadným způsobem ocitl na palubě velkého parníku pojmenovaného S. S. Niedeross a s tím jsme se plavili přes spoustu míst, jež bych určitě nikdy neviděl, kdyby mě ti vojáci s lebkami na čepicích nepřinutili, abych šel s nimi. Potom mě posílali od jednoho pluku k druhému. Není vyloučeno, že to se mnou mysleli dobře a chtěli jenom, aby pro mě válka nebyla tak monotónní. Byl jsem v Senozeru, v Kuressaare, Rovaniemi a v Karunki. Jednoho dne mne poslali na Hammeifest ke 169. durynské pěší divizi. Odtud jsem pokračoval lodí, takový nočník to byl, a zdálo se mi, že se na ní všichni něčeho bojí. Hnali jsme se, jako kdyby za námi byl sám satan a roztáčel nám šrouby. Pluli jsme podél pobřeží zjednoho místa na druhé. Navštívili jsme řadu přístavů v Norsku. Už si jména všech těch měst ani nepamatuji. Nebyly ostatně ničím významné, abych si je kvůli tomu pamatoval.

Jednoho rána jsme dorazili do nové země - do Švédska. Všechny kontejnery byly zapečetěny a kolem nás chodili Švédové se zbraněmi a snažili se vypadat hrozivě. Místo toho ale vypadali jako pitomci. Kdyby je viděl nějaký nepřítel, určitě by z toho měl radost.

V Ängelholmu zmizelo třiadvacet mužů. Němci říkali, že v Ängelholmu vždycky někdo zmizí a že nezáleží na tom, jak pečlivé jsou stráže. Zdá se, že Ängelholm je prostě spolkne. Byla to ale vůbec zvláštní cesta. Když jsme se k Ängelholmu blížili, všichni jásali a byli šťastní, hned jak jsme ho ale opustili, všichni se zachmuřili a tvářili se zklamaně.

V Trelleborgu jsem si vyšel na procházku, to by ale neměl zkoušet nikdo, kdo není Švéd. Všechno je tam idiotské a týká se to i silnic. Klidně jsem si došel na přechod přes cestu, počkal a podíval se doleva, jak mě to doma naučili, a najednou se přede mnou objevil náklad’ák, který mi skoro urazil nos. Propadl jsem panice a začal utíkat, celou dobu jsem se díval doleva, ti ďáblové se ale na mě řítili ze strany, odkud jsem je nejméně čekal. Potom jsem se konečně dostal doprostřed cesty a zadíval se doprava, jak už to dobře vychovaní lidé dělají, oni se ale na mě řítili zleva a štvali mě jako zajíce. Dostal jsem takovou zlost, že jsem vytáhl bajonet a začal jsem křičet starý bojový pokřik finské armády:

,Hug ind, nordens drenge!65) ,

Můžete mi věřit, že se ti Švédové rozprchli na všechny strany. Naši ruští sousedi by nemohli být rychlejší. Potom se mě pokusil zastavit jeden z jejich policajtů s šavlí.

,Táhni, odkud jsi přišel! Zpátky do matčiny kundy!’ křičel jsem na něj. ,A udělej místo pro syna svobodného Finska!’

Potom jich přiběhlo ještě několik a chtěli mě zavřít, nepodařilo se jim to ale. Žádný Švéd s dlouhýma hubenýma nohama nemůže zastavit finského desátníka horských střelců, který už poslal více než sto svých ruských sousedů k satanovi. Volali na mě různé věci, znělo to skoro jako ruština.

Tak jsme se bavili asi hodinu a půl. Krev stříkala a uniformy byly na cáry. Pěkný den to byl.

,Bůh budiž pochválen,’ pomyslel jsem si, když jsem se dostal zpátky na loď. ,Teď se, Jussi, konečně vrátíš zpátky do Finska s novou uniformou kapitána Rissanena.’

Byl to ale omyl, vylodil jsem se totiž v Německu! ,Dobrá,’ řekl jsem si. ,Teď si, Jussi, trochu prohlédneš Německo. Aspoň budeš mít o čem vyprávět, až se jednou vrátíš do Karélie!’ Potom mě ale napadlo, že by mi třeba nemuseli věřit. Budete tak laskaví a podepíšete se mi do vojenské knížky? Už ji mám plnou nejrůznějších razítek. Moc by mě nepotěšilo, kdyby mě, až se vrátím domů, postavili pro dezerci ke zdi.“

„To budeš potřebovat po čertech hodně razítek, aby ti tuhle historku uvěřili,“ pochechtával se Porta.

„Ať si o mně pochybují,“ vykřikl Jussi a udeřil pěstí do dokumentu. „Pochybnosti nejsou nikdy na škodu. Jsou naopak zdravé. To bych snad měl i politikům věřit všechny ty lži, co je říkají chudákům?

V Berlíně jsem se setkal s jedním finským majorem, vysokým, hubeným

65) Do útoku, muži ze severu!

chlapem, který nosil čepici staženou hluboko do čela, jako by měl strach, že ho poznají a předvedou k soudu za všechny jeho zločiny. Byl to špatný člověk, nosil ostruhy a vysoké jezdecké boty, přestože nebyl dragounem. Nemám rád lidi nosící ostruhy, kteří neumějí nasednout ani na bicykl. Měl úplně stejný výraz jako všichni ti hlavouni, co kolem sebe neustále šíří militaristické myšlenky. Chlubil se, že mi může zařídit velmi rychlou zpáteční cestu do Finska.

Na vlak mě odvedli dva chlapi z finské vojenské mise. Cestou na nádraží jsme si ale prohlédli město a taky jsme se pěkně po finsku namazali. Po nějakých tahanicích s Němci na nádraží nás nakonec pustili přes zátarasy. Němci mi pomohli nastoupit do vlaku a já konečně vyjel. Mí noví dva finští přátelé mávali a křičeli hurá, dokud vlak viděli.

Nevím, co se to v Berlíně stalo,“ pokračoval Jussi, „vlak ale jel na opačnou stranu. Místo abych dojel do Helsinek, ocitl jsem se tady, v Bělehradě, a utrpěl jsem tu zranění. Tady jsou všichni šílenci. Stříleli tam do lidí na náměstí. ,Přestaňte, vy satanovi synové! Nejsem Němec! Jsem finský desátník horských střelců a s vaší válkou nemám nic společného!’ křičel jsem na ně. Přesto po mně pořád stříleli a nakonec se těm ďáblům podařilo mě zasáhnout!“

Strčil si pod polštář vojenskou knížku, stočil se na posteli jako pes a okamžitě usnul. Po zbytek svého pobytu v nemocnici již s nikým nepromluvil ani slovo.

Brzy ráno naši trojici z nemocnice propustili s novými cestovními příkazy. Stali se z nich, jak řekl Porta, zcela noví lidé s odpustky za všechny předchozí hříchy.

Na nádraží zjistili, že vlak jim jede až pozdě v noci, takže zašli do restaurace, kde si Porta extravagantně poručil bosenské čufty. Masové koule jedli úplně studené, jejich chuť jim proto ale nepřipadala o nic méně vybraná.

Padli na tři prostitutky a zamířili s nimi domů. „Abychom viděli, „ jak řekl Karl, „jak se tady žije“.

Jediné, na co si z této epizody Porta později vzpomínal, byla nahá dívka a převržená kuchyňská židle.

„V pořádku, Nico, chceme si jenom trochu zamlsat,“ vysvětloval Porta spokojeně vrchnímu číšníkovi ve večerním obleku v prvotřídní restauraci Zlatni Bokal.

Smyčcový orchestr hrál Strausse a všude byla cítit vůně drahých parfémů. Halou procházeli elegantně oblečení lidé.

„Nejmenuji se Nico!“ odpověděl chladně vrchní číšník.

„Ne? Ale hrozně se mu podobáš,“ usmál se Porta a pohupoval se zepředu dozadu. „Uhni, Nico, a nech nás projít!“

„Nejmenuji se Nico!“ zavrčel vrchní se zarudlými tvářemi. „Jmenuji se Pometnik!“

Porta se uklonil a smekl svůj pověstný žlutý cylindr.

„Obergefreíter Josef Porta a tady je obergefreíter Wolfgang Creutzfeldt. Pojď sem, Tiny, a pozdrav monsiuera Nika!“

„Nazdar, kamaráde,“ ušklíbl se temně Tiny, popadl vrchního za tenkou bílou ruku a začal mu ji drtit ve své obří pěsti.

Pometnik si zhluboka povzdechl a narovnal si bílou vázanku.

„Lituji monsieur Porta. Jste v exkluzivní restauraci, necítili byste se tu dobře, a navíc jsou bohužel všechny stoly obsazeny.“

Tiny se hlasitě rozesmál a prohrábl vrchnímu napomádovaný účes, takže se mu vlasy postavily jako hřebíky.

„Nico, Nico, tohle se ti moc nepovedlo! Zrovna támhle, máš volnej stůl se dvěma židlema.“ Popadl Pometnika a zvedl ho do vzduchu tak, že mohl vidět přes hlavy korzujících hostů.

„Takový nesmys!!“ zasmál se Porta. „Vezmeme si tu ještě jednu židli.“ A skutečně, s židlí v podpaží se vydal skrze halu s tlustým kobercem.

Pometnik se za ním rozběhl, aby se ho pokusil zadržet. Tiše, leč sprostě klel, srbsky i německy.

„Tento stůl je zadán,“ vyrazil ze sebe nakonec. „Můžete dostat jeden támhle v rohu, ale jenom na hodinu. Potom už je také zadán.“

„A ty jsi tady jak dlouho, Nico?“ zeptal se Porta a pošimral ho pod bradou.

„Pometnik!“ zavyl v odpověď.

„Mám to chápat tak, že tvrdíš, že nejsi Nico, ten notoricky známý sexuální násilník? Neuvěřitelné, ta podoba! Takže to asi budeš v pořádku!“ ušklíbl se Porta a znovu prohrábl vrchnímu účes. Potom si sundal blůzu uniformy, pověsil ji na opěradlo jedné židle, rozepnul košili a začal se drbat na zarostlé hrudi.

Návštěvníci tupě zírali k jejich stolu. Orchestr ztratil rytmus, protože dirigent zapomněl mávat taktovkou.

Přiběhl hubený číšník s myším výrazem, rozdal jídelní lístky a čekal s připravenou tužkou.

„Poslouchej, Mickey, odnes si to čtení!“ rozzlobil se Porta. „Tady nejsme v knihovně, víš?“

„On se jmenuje Mickey?“ zeptal se Tiny a zadíval se s výrazem hladové kočky na číšníkův obličej.

„Není to snad jasně vidět?“ rozesmál se Porta. „Nikdy by se neměl dostat do nemocnice. Okamžitě by ho zavřeli do klece k jiným pokusným zvířatům.“

„Messieurs si budou přát?“ zeptal se neochotně malý číšník.

„Swiniu, „ řekl Porta arogantně, zaklonil se dozadu a zarachotil židlí.

„Lituji, monsieur, ale selátko na rožni zrovna nemáme.“

„Poslouchej, myší prdelko, snad dokážeš připravit džuveč?“

„S radostí, monsieur. Přejete si ho ostrý?“

„Samozřejmě, Mickey. Snad si nemyslíš, že budeme žrát nějaký srbský prejt, který není dost ostrý? Teď sem ale dones pořádnou mísu podvaracu, abychom dostali tu správnou chuť!“

„Kuře s kyselým zelím jako předkrm před hašé?“ užasl číšník. „Nemyslím si, že by messieurs…“

„Tak mysli, smraďochu!“ zařval Tiny. „A maž pro to!“

„Nejprve sem ale hoď nějaký švestkový čaj, abychom si vypláchli prach z huby. A asi bude lepší, když ho doneseš rovnou dvě flašky,“ nařídil Porta.

Číšník rychle otevřel první láhev a pak ji rozlil do skleniček.

„Kurva, to je nejlepší čaj, jakej jsem kdy v životě zkusil!“ zvolal Tiny nadšeně.

„Hovno čaj,“ odpověděl Porta. „Je to špiritus.“

„Ale proč mu tady říkají čaj?“ užasl Karl.

„Protože potom nemusí lhát manželkám, když jim říkají, že si vypili jenom pár šálků čaje,“ vysvětlil Porta.

Když dopili druhou láhev, Tiny přehodil ruku přes ramena ženy u vedlejšího stolu. Z hlubokého výstřihu jívyklouzlo jedno ňadro.

Porta začal vysokým pronikavým hlasem zpívat jakousi obscénní píseň.

Karl popadl dívku s cigaretami a začal s ní tančit spjetku. Vířili sálem a cigarety se rozlétly po podlaze.

Znovu se objevil vrchní, tentokrát v doprovodu dvou číšníků a dveřníka.

„To by stačilo!“ zakřičel tiše. „Tady není žádný bordel. Ven odtud!“

„Ještě jsme nejedli,“ zaprotestoval Porta. „Budeme už hodní, Nico. Maminka říkala, že se tady máme stavit, až pojedeme okolo! „

„Ven, nebo zavolám vojenskou policii!“

„Není třeba, už jsme tady!“ Porta si připnul nedocenitelný odznak.

„Vyhoďte je!“ nařídil vrchní vrátnému.

Muž napřáhl své hrozivě velké ruce k Tinymu: „Tak jdeme, jestli nechcete mít problémy!“

„Dej mu do zubů!“ zaječel Porta, zvedl z vedlejšího stolu tác plný kyselého zelí a připlácl ho na obličej vrchního. Ten oplátkou po Portovi mrštil sklenici s červeným vínem. Během několika vteřin byl stůl prázdný, vše, co na něm původně leželo, posloužilo jako vítaná munice, Tiny kolem sebe začal kopat svými okovanými botami velikosti dvanáct. Podařilo se mu dupnout dveřníkovi na nárt. Ten vyrazil bolestný výkřik a začal po místnosti poskakovat po jedné noze.

Dva číšníci v zelených husarských kabátcích se pokusili chňapnout po Karlovi. Ten jim o hlavy rozbil servírovací tác.

Dívka s cigaretami najednou vyskočila a začala Tinyho škrábat do obličeje. Popadl ji a hodil do orchestru, který po celou dobu hrál valčík „Na krásném modrém Dunaji.

Porta zarazil do ruky vrchního svou vidličku. Až ke stropu vzlétla polévková mísa, skrápějící jehněčím vývarem všechny okolo.

Hosté propukli v nadšený smích; byli totiž přesvědčení, že jsou svědky předem připraveného představení. Restaurace Zlatni Bokal se proslavila tím, že ráda hosty překvapuje nějakou taškařicí. Jeden generálmajor se rozesmál tak srdečně, že mu spadl do polévky umělý chrup.

Když odcházeli, zkonfiskoval Porta z police dvě lahve slivovice a prohlásil, že je jako příslušník vojenské policie zabavuje pro následnou analýzu. Tiny prošel bufetem a sebral ze servírovacího okénka kastrol srbského hašé. Přijal ho jako dárek, prostrčil proto okénkem hlavu a poprvé řekl „děkuji“.

Nikdo neprotestoval. Vrchní číšník byl štěstím bez sebe, že je vidí odcházet. Za hlavní úkol svůj a celého personálu nyní považoval sečtení škod.

„Jednou do téhle hospody hodím Molotovův koktej!,“ křičel Porta, když nastupovali do koňmi tažené drožky, kterou mířili na nádraží. Tam se usadili v čekárně první třídy s polstrovanými židlemi, postavili mezi sebe slivovici a hrnec hašé a začali se jim věnovat.

„Měli bysme se tam vrátit a ustřelit tomu zkurvenýmu hajzlovi Nikovi hlavu!“ rozumoval s ústy plnými jídla Tiny. „Potom bysme měli oddělat toho zkurvence portýra a strčit ho do kuchyně. To si myslím. Ne, ne, ztratili jsme tam tvář! Nechali jsme je, aby s námi vyjebalí. Nereprezentovali jsme svou vlast, jak se sluší a patří!“

Železniční zřízenec, který se zrovna chystal vyhodit je z čekárny první třídy, rychle změnil názor, když vyslechl Tinyho poznámky.

Vlak se hnal temnými horami a hranice projel, aniž by zastavil. To ovšem bylo o dva dny později. Zastavil se až před Budapeští, kde čekal na povolení k vjezdu.

Karlův zrak padl na několik vojenských hrobů s rezavými přílbami zavěšenými na levných křížích.

„Chudáci!“ řekl melancholicky. „Vlast toho svým mrtvým hrdinům mnoho nedává, viďte?“

„Vlast je totiž plná vychytralých židáků!“ prohlásil Porta.

Na jeden z křížů se posadil velký racek. Hlasitě protestoval, když ho zahnala vrána. Vrána začala zvědavě klovat do přílby, pak přestala, aby si urovnala peří, a opět začala zkoumat kříž.

„Jen se na ni podívejte,“ ozval se Porta. „Ta černá kurva ještě nezapomněla na dobré časy, kdy zůstávala mrtvá těla vojáků ležet venku tak dlouho, že vrány měly dost času na to, aby si užily své nejoblíbenější pochoutky - lidských očí.“

Přistoupil k nim rumunský voják, mávající pahýlem ruky.

„Bum, třísk, Germanos,“ začal vysvětlovat svým podomácku vytvořeným univerzálním jazykem a současně divoce gestikuloval zdravou paží. „Malko keszenem szépen66). Job tvoju mat’. Nichts ham-ham sont. „ Jasně se dalo porozumět, že si stěžuje na nedostatek jídla a předem děkuje za pomoc při řešení této otázky.

66) Keszenem szépen: Děkuji pěkně.

Vlak se doplazil na budapešťské hlavní nádraží, aby zde zůstal po následující tři hodiny. Přednost měly transporty s vojáky.

Ve špinavé nádražní restauraci, páchnoucí nemytými těly, se pokusili získat něco k jídlu.

K dispozici byl nesmírně elegantní jídelní lístek. Vybrali si pikantní kuřecí polévku. Pokud se dalo věřit lístku, měla obsahovat kuřecí maso, celer, mrkev, sušený zázvor, zelenou fazolku, vejce a krájený citron. Místo toho dostali jakousi žlutobílou tekutinu, v níž ani při nejdetailnější prohlídce neobjevili na hladině sebemenší stopu po tuku. Pikantní kuřecí polévka se navíc ukázala zcela studená.

„Polévka je studená!“ prohlásil Porta a ukázal na talíř. Číšník v zamaštěném smokingu strčil do polévky prst, aby si ověřil Portovo tvrzení, poté potřásl hlavou, mile se usmál a oponoval: „Je teplá, Herr německý voják!“

„Je studená, Herr maďarský číšník,“ zopakoval svou připomínku Porta.

Číšník přivedl z kuchyně velkého, tlustého a divoce vyhlížejícího chlapa. Ten beze slova sebral Portovi lžíci a ochutnal polévku.

„Horká!“ zahřměl, ukázal zčernalé pahýly zubů a otočil se, aby se vrátil, odkud přišel.

Tiny ho popadl zezadu za límec a vrazil mu obličej do talíře.

„Tak se jí nachlemtej, ty cikánskej hajzle!“ vybuchl vztekle.

Kuchař lokal polévku jako žíznivý kůň vodu, protože jen tak se mohl zachránit před utopením. Potom mu ještě vlili zbývající dva talíře do nohavic a s vážně míněnou hrozbou, že ho příště už zastřelí, ho pustili zpátky do kuchyně.

Když opustili restauraci, stejně hladoví, jako když do ní vcházeli, padli opět na rumunského veterána. Přistoupil k nim a prohlásil zoufale: „Nichts ham-ham!“

Vlak se v Budapešti neskutečně zaplnil. Jediné volné místo zbývalo v kupé první třídy. Tam se dalo postavit, zatímco všude jinde se lidé mačkali jako sardinky. Nacpali se dokonce i na záchody, kde se posmívali lidem, kteří potřebovali toaletu použít.

„Vychčij se z okna,“ doporučovali, „ale ne proti větru, prosím. Je tu dáma, která chce projít. Nemá tu někdo s sebou gumovou láhev?“

Zahlédnout se daly prakticky všechny středoevropské uniformy. Vojenští policisté s lesknoucími se půlměsíci se bezohledně prodírali davem. Občas diskrétně pokynuli mužům v kožených kabátech s typickými tvrdými klobouky. Gestapo. Neustále vše kolem sebe pečlivě sledovali. Stačilo, aby si někdo jenom na chvíli nedal pozor na to, co říká, a už ucítil na rameni těžkou ruku, která ho vyvedla z vlaku: „Geheime Staatspolizei! „

Další člověk zmizel beze stopy.

V dlouhém neosvětleném expresu, rachotícím noční krajinou k Německu, se tísnily na tři tisíce lidí. K Německu, zemi ležící jako nádor v útrobách Evropy, zemi plné kasáren, věznic, koncentračních táborů, nemocnic, popravišť a hřbitovů. Zemi, v níž zmučené miliony lidí trávily mnohé ze svých nocí v celách.

Strojvůdce do sebe lil z termosky kávu. Za řízením již bez přestávky seděl osmnáct hodin. Předpisy sice nařizovaly maximálně osm hodin, byla ale válka a nedostatek strojvůdců.

Jeho kamarád neúnavně házel lopatou další a další uhlí do ohnivého chřtánu pod kotlem.

Ve voze první třídy se cestující pomalu chystali ulehnout. Plukovník v dlouhých podvlékačkách se zájmem poslouchal majora tajné policie:

„V Oděse jsme je vždycky naložili na náklaďák a vyvezli za město. Když jsme se vraceli, nechali jsme je tam jen tak viset.“ Major se hlasitě rozesmál. „Vypadalo to velmi směšně.“

Plukovník tiše přikyvoval a opatrně si s pohledem upřeným do zrcadla vymačkával uher.

Z vedlejšího kupé byly slyšet hlasité vzdechy. To se zrovna rumunský inženýr-naftař zaobíral ženou jiného německého plukovníka. Byla v Bukurešti navštívit těžce raněného manžela. Inženýr ji líbal a jeho ruce mačkaly její kulatý zadek. Hihňala se a tiskla, se k němu. Potom si ji položil na záda na plyšové sedadlo, nadzvedl jí šedivou plisovanou sukni tak, aby byl vidět černý podvazkový pás. Posunul si ji kousek výš. Vzrušeně se smála, když se jí pokusil roztáhnout nohy od sebe.

„Ne!“ zašeptala. „To nesmíš!“

Popadl ji za zadek a prudce do ní vstoupil. Rytmus houpajícího se vlaku ještě zvýšil potěšení z milování.

V kupé o kousek dál ležela německá zdravotní sestra s šaty vykasanými vysoko přes boky. Poručík pěších jednotek jí tiskl tvář hluboko mezi nohy. Ovinula mu je okolo krku a vzepjala se celým tělem, vzdychajíc přitom rozkoší.

Na protějším sedadle právě stahoval námořní důstojník červené kalhotky ze zadku manželky jednoho velmi známého lékaře z Vídně. Její prsty netrpělivě trhaly za knoflíky na jeho kalhotách. Fascinovaně přitom zírala na pár na vedlejším sedadle.

Porta již ukončil obchodní jednání ohledně malého černého vepříka, který dokáže chodit na vodítku jako pes. Karl a Tiny hráli kostky se dvěma námořníky. Krabice poházené po podlaze sloužily místo stolu. Mezi jednotlivými vrhy Tiny laskal mezi stehny mladou rumunskou venkovanku.

„Když se dostaneš na Heyn Hoyer Strasse, ptej se na Podvodníka Alberta. Ten ti už pomůže najít nějakou pořádnou práci. Holka jako ty nemá zapotřebí dřít se v nějaké zkurvené továrně.“

„A nebudu mít, problémy s gestapem?“ zeptalo se děvče nervózně.

„Drž se od nich prostě dál, a navíc, co by po tobě, do čerta, mohli chtít?“

Nocí se náhle rozlehlo vytí, připomínající zvuk varhan. Strojvůdce odhodil termosku a sešlápl brzdy. Jeho kolega již stál ve dveřích, připraven vyskočit.

Plukovník v podvlékačkách nervózně naslouchal, v ruce držel zubní kartáček. Major seskočil z horní palandy a začal se horečně shánět po uniformě.

„Letadla!“ vykřikl. „Nemáme čas. Už by měli, do prdele, konečně vymyslet nějakou tu zázračnou zbraň!“

„Co je to?“ zeptala se sestra, která až do této chvíle měla pro změnu hlavu zabořenou mezi poručíkovy nohy.

„Poslouchej!“ řekla plukovníkova žena petrolejáři. Její holý zadek se tyčil vzhůru.

„K čertu s tím!“ vydechl inženýr, který se rozhodl dokončit započatou práci a nehodlal si to nechat překazit, ani kdyby celé americké letectvo zaútočilo na vlak třeba najednou. Zuřivě jí mačkal prsa a dral se do ní ještě hlouběji.

Námořní důstojník a doktorova manželka byli na podlaze. Ona seděla nahoře. Koncentrovali se na sebe tak intenzivně, že vůbec neslyšeli zvuky války okolo.

„Co to je, do prdele?“ zařval Tiny, který právě z mladé Rumunky svlékl spodní prádlo. „To ti zkurvení létající hajzlové nemohli počkat ještě aspoň zkurvenejch deset minut?“

„Mizíme,“ syknul Porta a zastrčil černého vepříka do podpaží.

Karl sebou hodil na podlahu a zkřížil si ruce nad hlavou ve snaze ochránit se proti všemu, co může přijít.

Chodbičkou proběhla křičící nahá dívka a hned za ní její milenec, pouze v ponožkách a krátké košili.

„Německý voják se může zašpinit, nikdy ale nemůže být skutečně špinavý,“ hlasitě rozkládal generálmajor. Jeho posluchači v odděleném kupé byli vysocí maďarští a rumunští důstojníci. Nikdo z nich neslyšel stíhací bombardéry, které se s jekotem řítily z mraků a světelnými střelami se zaměřovaly na železniční trať.

Následující útočná vlna letounů svrhla pumy. Po obou stranách trati se země zdvihla v gejzírech k nebi. Dolů na vlak dopadla lavina kamenů, hlíny a bláta.

Další útočné vlně se podařilo zasáhnout lokomotivu. Topič se zachránil jenom tím, že včas vyskočil. Vzal nohy na ramena, pádil jako střela dolů po svahu a ukryl se v lese. Nebylo to poprvé, co si takto zachránil život. Rychle zalehl do jakési prolákliny a vyděšeně se díval na vlak, pomalu ztrácející rychlost.

„Ježíši Kriste, Ježíši Kriste!“ oddechl zhluboka. „Oni je úplně vymažou!“

Začal dunět automatický kanon. Další vagon opustil trať, šinul se dolů po svahu, převrátil se a zmizel. Jugoslávské a německé vagony se vzpínaly k nebi a vkliňovaly se do sebe jakoby v láskyplném objetí. Kola na trati se bortila.

Plukovník v dlouhých podvlékačkách vzlykal a běžel přes trať přímo do trasírek kulometných střel. Náraz jeho tělo obrátil jako trup prasete na řezníkově stole, takže se zřítil dolů ze svahu. Přes trup se mu přehnala dvojice utržených kol, která jeho tělo rozřízla čistě na dva kusy.

Major policie prchal i se svými černými deskami GEKODOS v podpaží - složka obsahovala potvrzené rozsudky smrti. Podařilo se mu vskočit do jakési jámy, jenže současně s ním do ní z nebe dopadla i letecká puma. Po něm, ale ani po jeho GEKODOS, nezbylo vůbec nic.

Nahá dívka se ukryla pod napolo převrácený vagon. Náraz výbuchu další pumy ale vagon uvolnil, takže ten se převrátil úplně a sklouzl po náspu dolů. Dívka byla stěnou vagonu rozmáznuta jako kus másla na krajíci chleba.

Sestra a poručík spolu utíkali podél vlaku. Nikdo si nevšiml, že ona má na sobě jenom punčochy a podvazkoyý pás. Společně vběhli přímo do dopadajícího deště projektilů; vše proběhlo tak rychle, že již ani nestihli ucítit polibek smrti.

Ženu vídeňského lékaře prohodil náraz skrz okno. Dlouhý a špičatý střep skla jí přitom rozpáral tělo po celé délce.

Z námořního důstojníka nezbylo nic. Pouze na podlaze kupé zůstala jeho čepice.

Většina cestujících ležela roztroušená mezi vysokými štíhlými jedlemi. Na zničený vlak se pomalu snášely první vrány.

Pumy zasáhly vlak po celé jeho délce a náraz vymrštil cestující až mezi stromy. Nad masou rozdrceného masa, mozků, kostí a kloubů zněl nářek a křik.

Generálmajor byl také vymrštěn ven. Nářek raněných přesáhl všechno, co do té doby kdy slyšel. Obvykle byl hrdý na svou odolnost vůči takovým věcem. Již viděl dost a dost krve a zmasakrovaných těl. Pohled na modročervené vnitřnosti pokryté mraky hltavě se cpoucích much se ale ukázal být příliš nestravitelný i pro německého velitele divize, který dříve tak rád glorifikoval hrdinskou smrt.

Důstojník SD prolétl také až do lesa. Když se krajkovinou jedlového jehličí začalo prodírat denní světlo, uviděl nad sebou ženské tělo nabodnuté na špičku stromu. Ruce trup neměl, nohy se houpaly jako křídla plachtícího ptáka. Žena měla stále ještě na hlavě klobouk s modrými péry. Musel ji tam vymrštit výbuch, napadlo ho, a nedokázal odtrhnout zrak od groteskního pohledu na tělo houpající se na špičce stromu. Když sám letěl vzduchem, přerazil jakýsi sloup, který ho poté přimáčkl k zemi, necítil ale vůbec žádnou bolest.

Několik vagonů zůstalo na trati. Jejich vnitřek připomínal pohled na jatka. Ranění a mrtví ležící v mase rozdrcených kloubů a roztrhaného masa.

S křikem z vlaku vyběhl jakýsi voják, z paže mu stříkala krev.

„Hajzlové, hajzlové, podívejte se, co mi udělali s rukou!“ Poté klopýtl, zvrátil se dopředu a zemřel.

Na vytržených dvířkách od vagonu seděl sotva sedmnáctiletý svobodník a upřeně hleděl na své nohy. Visely mu pouze na cárech šlach. Měl zakrvácenou tvář. Živé na něm zůstaly jenom oči. Pevně svíral železný kříž první třídy. Nepatrná cena za ztracené mládí. Vlast byla nenasytná; zrazené generaci toho za její mládí a životy dávala velmi málo.

Z opačné strany se přihnal vlak s pomocí. Zastavil těsně před převrácenou lokomotivou.

Oberstabsarzt ve vysokých naleštěných jezdeckých botách studoval celou apokalyptickou scenerii s ledovým klidem. Vyštěkl několik rozkazů a saniťáci s celtami v podpaží se rozběhli. Jako první přišli na řadu ranění němečtí vojáci, po nich mrtví němečtí vojáci. Následovali němečtí civilisté a až úplně nakonec lidé z okupovaných území.

„Ježíši!“ vykřikl Porta, který seděl mezi Tinym a Karlem na vylomeném předním skle lokomotivy. „Ty bomby to tu vyčistily! Jsou mnohem účinnější než dělostřelecké granáty!“

„Co to drží v ruce?“ zeptal se Tiny a ukázal na tělo mrtvého kavaleristy.

Karl se ohnul a rozevřel zaťatou pěst. Objevila se stomarková bankovka a tři kostky.

„Podívej, hodil by tři šestky,“ řekl Karl.

„Svatá matko kazaňská,“ vyrazil ze sebe šokovaně Tiny. „Jež jsi na nebesích,“ doplnil ho Porta.

„Chudák. Umřel se třemi šestkami a stomarkovkou vloženou do hry,“ zamumlal Karl a vytrhl zuby korkovou zátku z lahve šnapsu. Podařilo se mu ji chytit v okamžiku, kdy vylétla po nárazu tlakové vlny z restauračního vagonu.

„To tvoje zkurvený prase ožírá mrtvoly,“ ušklíbl se Tiny.

„Takové prase je pořád hladové,“ odpověděl Porta a potřásl odmítavě hlavou. „Už žilo příliš dlouho mezi Němci.“

Dva sanitáři přišli s nosítky, na nichž ležel mrtvý poručík. Utrženou ruku měl položenou přes prsa. Náhle ale sklouzla na zem a skutálela se ze svahu. Vysoké jezdecké boty na poručíkových nohách byly zcela nepoškozené. Ostruhy vrhaly ve slunci prasátka.

Karl zvedl ruku a položil ji zpět k poručíkovu tělu. „Sag’ zum Abschied, leise Servus67), „ zamumlal Porta směrem za mizejícími nosítky s mrtvým poručíkem.

„To je to nejmenší,“ prohlásil Tiny. „Vlast je nenasytnej hajzl.“

„Člověku se ani nezdá možné, že všichni ti lidé zemřeli tak rychle,“ zauvažoval Karl.

„A kdo by snad chtěl při pohledu na ně křičet hrůzou, není správný Němec, protože by projevil zbabělost,“ řekl Porta, popadl vepříka a strčil si ho pod paži.

67) Řekni na rozloučenou tichý pozdrav.

„Kurva, já mám hlad,“ prohlásil Tiny. „Myslíte, že by nám někde dali něco k žrádlu?“

Zastavili se u těl dvou blitzmädel.

„Nasrat!“ vykřikl Porta. „To jsou ale stehna! Pokud chtěl ďábel vytvořit právě tohle, věděl dobře, co dělá.“

„Armádní polní služební matrace, vzor 39/40,“ ušklíbl se Tiny a zvědavě nadzvedl okraj sukně. „Zajímalo by mě, jaký je to dělat to s mrtvolou,“ zašeptal spiklenecky.

„Zbláznil ses?“ vykřikl Porta. „Půjdeš rovnou do pekla.“

Z mlází se ozvalo klení a nářek. Rozhrnuli větve a spatřili umírajícího desátníka s nevybuchlým dvacetimilimetrovým nábojem v hrudi.

„To je špatné, takhle klít,“ prohlásil Karl uraženě.

„Když ho nebude chtít Bůh, ďábel si ho vezme určitě!“ usoudil vždy praktický Porta.

Sanitáři umírajícího odnesli pryč. Všechny pozůstatky ze zničeného expresu pak odvezl dílenský vlak.

Ve Vídni naše trojice na pár dní přerušila svou cestu. Porta toužil podívat se do Grinzingu.

„Vždycky si odtamtud můžete něco odnést,“ vysvětloval zbývajícím dvěma. „Vypadali byste jako idioti, kdybyste se vrátili domů bez toho, abyste odtamtud něco měli.“

V Mnichově se Porta setkal s jedním svým známým, svobodníkem alpských střelců. Právě oslavoval to, že jeho matka jen taktak unikla smrti - před dvaceti pěti roky. Pozvánku dostal i černý vepřík. Aspoň se naučil, jak se na takových party pije pivo.

Když opouštěli Mnichov, pršelo, byl smutný a promáčený den. Vagony byly cítit mokrými oděvy a kyselým pachem lidských těl.

Karla již zcela přešel humor, nebylo ho možné žádným způsobem rozveselit.

Stáli těsně vedle sebe na chodbičce a hleděli na bezútěšnou krajinu, jež se míhala za okny vlaku. Všude ruiny. Ve Stuttgartu zůstali stát na několik hodin, protože zrovna probíhal nálet.

„Sláva šťastnejm německejm válečníkům!“ řekl Tiny. Porta zamyšleně ukusoval z krajíce chleba.

„Jaké to máme štěstí, že jsme se narodili jako Němci,“ vzdychl Karl zoufale.

„Je tu někdo, kdo si myslí, že miluji vlast a toužím za ni položit život?“ zeptal se Porta provokativně všech dalších pohledem z okna unavených spolucestujících.

Tiny se až roztřásl smíchy, pak si ale všiml jakéhosi německého venkovana, který si zrovna naléval z lahve šnapsu.

„Myslíte, že kdybyste mi nabídl, odmítl bych?“ Venkovan mu neochotně podal láhev.

Tiny polkl mohutný doušek a podal láhev Portovi a Karlovi, kteří ji téměř vyprázdnili. Venkovan smutně pohlédl na zbytek a poté se rozhodl láhev rychle dopít, pokud v ní ještě něco je.

Za chladného nedělního rána dorazili do Karlsruhe, kde museli přesednout na místní lokálku.

Zastavil je naštvaně vyhlížející železniční důstojník, jenž si vyžádal jejich dokumenty. Od hlavy k patě si s pohrdáním prohlédl Karla. Potom ukázal na černého vepříka, jehož Porta vedl na vodítku.

„Co to má znamenat?“ vyprskl.

„To je můj pes!“ odvětil Porta a zvučně srazil podpatky. „To je přece špinavé prase!“ zaprotestoval major. „Nikoliv, pane, je čisté!“ odporoval Porta.

Major potřásl hlavou a s cinkáním ostruh trojici opustil.

Místní lokálkou jeli pouze chvíli, poté byla trať rovněž bombardována. Nějakých dvacet kilometrů před Germersheimem se proto rozhodli pokračovat pěšky. Na hlavy jim z nebe tekly proudy vody. Prase kvičelo. Zakryli ho proto pláštěnkami.

„Má hlad!“ prohlásil Tiny.

„Kdybychom sehnali nějakou mouku, mohli bychom udělat palačinky,“ navrhl Porta a mlaskl. „Prasata je mají také ráda.“

„Ježíšmarja, palačinky! Palačinky s cukrem a marmeládou!“ vykřikl Tiny vzrušeně. „A možná že bychom někde sehnali i trochu rumu, protože na takovýhle jídlo se pivo nehodí.“

„Bylo by to správné jídlo na rozloučenou s Karlem, předtím než vstoupí do očistce,“ souhlasil Porta. „Do čerta, my mu musíme sehnat palačinky, rum, cukr a marmeládu. Do čerta, musíme!“

„Drž hubu!“ zavyl Karl. „Dělá se mi zle!“

„Měl by sis dát nějaké tip top jídlo, předtím než tě předáme těm hajzlům v lapáku!“ pronesl temně Porta.

„Mohli bychom si pro to podělaný jídlo dojít někam se samopaly,“ navrhl Tiny. „Ti zkurvení požírači jitrnic, kteří zůstali sedět doma, by si třeba mysleli, že k nim už přišla první návštěva z Východu.“

Po dalších asi patnácti kilometrech se v příkopu u cesty zastavili na krátkou přestávku. Byli na kost promočení a nesmírně unavení.

„Ježíši, já jsem utahaný,“ vydechl Karl a vyklepal si vodu z čepice. „Myslím, že už jsem si úplně ušoupal nohy.“

„A to na tom jsi ještě dobře,“ namítl Porta, když si vyléval vodu z bot. „Máš před sebou už jenom nějakých deset patnáct kilometrů, nás ale čeká celá zpáteční cesta. A víš jistě, že je náš pluk pořád ještě na Korfu? Už ho také mohli přeložit. Třeba ho najdeme někde na severu Finska. S tím vším musíš počítat, když se dáš jednou dohromady s armádou.“

„Svatá matko kazaňská!“ vykřikl Tiny v hrůze. „Z Korfu až někam na sever toho zkurveného Finska. Snad to neudělali!“

„Po celém božím světě chodí ti, jež On miluje,“ prohlásil Porta nábožně.

„To by nás musel, kurva, moc milovat,“ doplnil ho Tiny.

„Pojďme někam do sucha,“ navrhl Porta a postavil se.

„Na nebeských křídlech k nám přichází

a úžasnou zprávu přináší… „

spustil Tiny hlasitě. Hlas se rozléhal nad poli.

U Russheimu dorazili k Rýnu. Usadili se na promáčenou hráz a pozorovali říční čluny.

„Kdybychom jeden z nich šlohli,“ zamyslel se Tiny, „mohli bychom na něm bez problémů doplout až do Holandska. „

„Co bys proboha chtěl dělat v Holandsku?“ zeptal se překvapeně Porta. „Naši čačtí němečtí osvoboditelé tam už dorazili před tebou, víš?“

„Nebuď směšnej,“ vybafl Tiny a zamával rukama ve vzduchu. „Nevíš snad, že v Holandsku jsi přímo na pobřeží toho zkurvenýho moře? V Mnichově na nádraží jsem si prohlížel mapu a všiml jsem si, že Anglie je od Holandska vzdálená, co bys dochcal, kdyby ti foukal vítr do zad.“

„To by se mi líbilo,“ vzdychl Karl.“Říká se, že ve Skotsku je krásně68).“

„A tobě by tam jako bojovníkovi proti nacismu bylo dobře,“ ušklíbl se Porta.

„Podívej na ten proud!“ upozornil Karl na říční člun, který se rychle pohyboval jenom díky síle říčního proudu, který ho unášel.

„Rýn tu teče rychle,“ potvrdil Tiny.

„Co byste chtěli,“ ušklíbl se opět Porta. „Vždyť utíká z Německa.“

V Sondernheimu zamířili do starého zájezdního hostince, který Porta znal z doby, kdy byl sám v Germersheimu. Hostinský byl radostí celý bez sebe, když ho uviděl procházet dveřmi. Když se potom dozvěděl, kam má namířeno Karl, ochotně začal připravovat palačinky.

„Bože na nebesích!“ vzdychla manželka hostinského. „Jde do pevnosti? To se nestydí zavírat za mříže i takové slušné pány?“

„Zrovna včera odtud odešel další prapor na východní frontu,“ sdělil naší trojici hostinský a zručně přitom obracel palačinky.

„A zavřeli tam také jednoho bývalého plukovníka z Karlsruhe,“ doplnila ho manželka a promnula si nos. „Taky moc slušný pán. Vždycky zacházel dobře s vojáky.“

„To je zřejmě důvod, proč ho museli zavřít,“ uvažoval Porta. „Služba

68) Ve Skotsku byly britské zajatecké tábory pro německé vojáky. V řadě případů však Britové zajatce odváželi do Kanady.

vlasti vyžaduje, aby byl člověk tvrdý jako Kruppova ocel, jinak by se mu třeba nechtělo odejít do války a nechat se tam zabít.“

„Máte za sebou dlouhou cestu?“ zeptala se manželka hostinského a hladila si naškrobenou zástěru.

„Dalo by se říci,“ odpověděl Porta, „že přicházíme ze země bohů.“

„Opravdu?“ usmála se hostinská, která Portovi vůbec neporozuměla. Na každý talíř naložila hromadu palačinek a pak je štědře polila marmeládou.

„A jak je po světě?“ zeptal se hostinský a zapálil si dlouhou porcelánovou dýmku.

„Ruiny, mrtvoly, potíže a utrpení, my Němci ale pořád ještě smíme jezdit přes hranice bez pasu,“ odpověděl Tiny vážně.

„Ano, jednou to bude velké trápení,“ přisvědčil Porta. „Až budeme potřebovat dokumenty a nebude nám stačit jenom samopal.“

„Už jste dlouho v armádě?“ zeptal se host sedící v rohu místnosti.

„Příliš dlouho!“ odvětil Porta. „Steskem po domově jsem začal ale trpět už od první hodiny.“

„A to nejste aspoň desátník?“ zeptala se starší žena. „Slyšeli jsme něco o tom, že je občas jejich vlastní vojáci zastřelí zezadu.“

„Občas některej z nich opravdu natáhne bačkory,“ přisvědčil Tiny. „Taková poniklovaná kulka zezadu do hlavy mu vysvětlí všechno, ať by byl sebeblbější.“

„Jediní dobří poddůstojníci jsou mrtví,“ prohlásil s tvrdým úsměvem Porta. „Drží hubu.“

„Na frontě to musí být strašné,“ zamyslela se žena. „Je něco pravdy na tom, co se říká, jak zacházejí s vězni v pevnosti?“ otázal se muž v rohu.

„V Torgau z nás udělali živej most, na záda nám položili prkna a potom přes ně jezdili s náklaďákama,“ odpověděl vážně Tiny a s uzavřeným výrazem vzpomínal na peklo, jež v Torgau prožil.

„Chraň nás Bůh!“ vydechla hostinská a naložila Karlovi na talíř další palačinky.

Noc se trojice rozhodla strávit v hostinci.

„Už jsme na cestě tak dlouho, že o jeden den víc nebo míň, na tom nesejde,“ prohlásil Porta.

Následujícího rána vstoupili s Karlem uprostřed do městečka Germersheim. Od řeky dul ledový vítr a stále pršelo. Přetáhli si límce zimníků přes uši, přesto se v promáčených uniformách třásli chladem. Na chvíli se zastavili a znovu pohlédli na Rýn, potom zabočili na cestu vedoucí k neblaze proslulému vězení.

Před hospodou Habsburský dvůr se Tiny prudce zastavil.

„Nedáme si ještě poslední na cestu? Na tvoji cestu!“ „Proč ne?“ odtušil Porta.

Poručili si klobásu a tomatový salát, jediné dvě věci, které na jídelníčku nalezli.

Porta objednal piva a Wildkatze69). Pomalu dojedli a pokračovali v cestě. Když již byli téměř u brány, váhavě se zastavili. Porta s mírným úsměvem pohlédl na Karla.

„Posraným navrch, chlapče. A to všechno jenom proto, že jsi nechtěl zabít pár lidí. Mnohem častěji se do díry dostávají lidé z přesně opačného důvodu. Nechceš se ještě na chvíli jít projít do parku?“

Usadili se na pahorku mezi stromy. Porta vytáhl z boty flétnu, Tiny popadl foukací harmoniku. Potichounku hráli a dívali se do deště:

„So weit, so weit ist der Weg zurück ins Heimatland70). „

Porta najednou položil Karlovi ruku na rameno.

„Jestli chceš, uteč! Nebudeme střílet, a to, žes nám zmizel, ohlásíme až za pár dnů.“

„Potom by ale zase zavřeli vás,“ namítl Karl.

„K čertu s tím,“ zavrčel Tiny. „Jako bysme to nevěděli „

„Stejně bych se nedostal daleko. Lovci hlav by mě dostali,“ namítl Karl.

„Zdrhni do toho zkurvenýho Holandska,“ pobízel Tiny. „Můžeš tam doplout, na některým tom zkurveným říčním člunu a potom přeplav do Anglie, hochu.“

„Nemůžu přece doplavat až do Anglie,“ zaprotestoval Karl.

„Několika zmetkům, co měli kliku, se to už povedlo,“ prohlásil optimisticky Tiny.

„Kdybych měl mít jenom trochu kliku, nebyl bych se býval narodil v Německu,“ vzdychl zoufale Karl.

„Než to, je větší klika cokoliv,“ prohlásil Tiny a odplivl si do větru.

„Chci vám poděkovat za to, že jste na mě celou cestu dávali pozor,“ řekl Karl. „Nebyl jsem při smyslech, když jsem na vás ječel.“

„Zažili jsme trochu švandy, ne?“ zeptal se Tiny.

„Povídej mi o tom!“ zareagoval Karl s klidným úsměvem. „Ale asi by pro mě bylo lepší, kdybych se sem dostal rychleji. Potom co jsem byl s vámi, se mi vězení zdá horší než cokoliv jiného.“

„Brzy to poznáš,“ utěšil ho Porta. „Ne abys je tam naštval. Cokoliv ti řeknou, že máš udělat, udělej to, a bez otázek. Když se přizpůsobíš, podaří se ti snad přežít dostatečně dlouho!“

„Na ty kriply nemůžeš vyzrát,“ prohlásil vědoucně Tiny. „Já byl jeden z nejtvrdších bastardů, jaké tam vůbec měli. Pořád se se mnou chlubili. Ale zlomili mě za dva měsíce.“

„Ale nezměkl jsi!“ křivě se usmál Karl a pohlédl na Tinyho mohutné, svalnaté tělo.

69) Tak daleká, tak daleká je cesta do vlasti…

70) Wildkatze: divoká kočka. název kořalky.

„Ne, to se nepovede nikomu,“ prohlásil se sebedůvěrou Tiny. „Dřív by mě museli zabít! Pak jsem, kurva, pochopil a začal dělat, co mi říkali. A od tý doby jsem měl pokoj.“

„Díky za radu,“ přikývl Karl „Vzpomenu si na ni.“

„Pojďme nakupovat,“ ozval se Porta. „Wildkatze! „

Prošli opět parkem a vrátili se zpět do Habsburského dvora. Nalili do sebe několik dalších Wildkatze.

„Dejme se do pořádku,“ navrhl Karl rozhodně. „Budu se potom cítit líp.“

Pečlivě si upravili výstroj a potom se navzájem zkontrolovali.

Bývalý feldwebl příliš starý pro Hitlerovu armádu, je pozomě obhlédl. Potom spokojeně přikývl.

„Teď už můžete bez rozpaků jít. Jste ještě dokonalejší než nákres v nějaké zatracené příručce! Ještě cvočky na botách“ vykřikl najednou vyděšeně hostinský a začal jim zkoumat obuv. Ukázalo se, že Tinymu tři cvočky chybí. Jeden z jeho zákazníků kamsi odběhl a po návratu napravil i tento nedostatek. Teď už opravdu mohli jít.

Nahodili si na ramena samopaly a vzali opět Karla mezi sebe.

„Jestli padnu na Pekelnýho psa Heinricha, rozmáznu ho rovnou na tom zkurveným místě,“ slíbil Tiny a poplácal na samopal.

„To nedělej,“ varoval ho starý šikovatel bývalé císařské armády. „Počkej, až skončí válka. Ve zmatku, který potom nastane, si ho můžeš najít a udělat si s ním, co budeš chtít.“

„A pak mu vyrazím ten jeho zkurvenej pajšl ven z těla skrz prdel a urvu mu ty jeho zkurvený uši!“ vybuchl Tiny vztekle.

„Uklidni se,“ zažadonil Karl. „Deset let mi úplně stačí.“ Návštěvníci hospody vyšli na zápraží a dívali se za nimi.

Velitel stráže, feldwebel, na ně nedůvěřivě upřel studené oči. Vstoupili do zcela jiného světa. Světa chladného a mlčenlivého, světa, v němž nebyli lidé, pouze automaty.

„Odveďte vězně do kanceláře,“ zavrčel.

Propochodovali nádvořím. Zamřížovaná brána se za nimi uzavřela. Vězni zrovna mašírovali v monotónním kruhu po ploše. Uprostřed stál oberfeldwebel ve vyleštěných botách a se skvoucími se koženými doplňky uniformy. Pouzdro na pistoli měl rozepnuté, v ruce držel dlouhý gumový obušek. Úzké a chladné oči netrpělivě čekaly na jakékoliv porušení pořádku.

Od bloku A se ozvalo rachocení klíčů. Ocel narazila na ocel a těžké dveře se zavřely. Zaslechnout se dalo vřískavé hvízdání a temné rachocení rozkazů.

V bloku B rovněž probíhalo pořadové cvičení. Tentokrát museli mít vězni na zádech uvázané pytle s pískem. Uprostřed nádvoří leželi tři zhroucení muži, jedním z nich byl i bývalý plukovník. Pokašlával a umíral. Oberfeldwebel k němu došel a nakopl ho do žeber.

„Neschopný starý kripl!“ zavrčel opovržlivě.

Plukovník vydechl naposledy.

V kanceláři stanuli proti Pekelnému psu Heinrichovi, jinak notoricky známému stabsfeldwebelu Heinrichu Lochtemu.

Karl vyprázdnil kapsy a předal všechnu výstroj. Poté ho prohmataly dobře trénované ruce. Podepsal jakési dokumenty. Napochodovali dva dobře vyvinutí desátníci. Pekelný pes Heinrich mlčky ukázal na Karla, a dříve než se Porta s Tinym stačili vzpamatovat, pohltila jejich kamaráda věznice.

Na zpáteční cestě, ještě předtím než zabočili na Fischerstrasse, se otočili a znovu pohlédli na pevnost. Temné a šedivé věže se ztrácely v hustém dešti.

„Jediná dobrá věc je, že jdeme z tohohle hnusnýho místa pryč,“ zavrčel Tiny a obrátil si límec kabátu.

„Ubohý Karl, ten ubohý blbec,“ povzdechl si Porta.

„V díře, protože odmítl zabíjet lidi! To je špatná fraška!“

„Jo, a to mu ani nezbejvá taková malá radost jako posadit se tu a přemejšlet, jak jednou dostane takovýho hajzla, jako je Heinrich,“ řekl Tiny.

Pak se jim podařilo stopnout náklaďák ženijního praporu, který je odvezl až do Karlsruhe. V Mnichově si náhle vzpomněli na černého vepříka; naposledy ho viděli v Habsburském dvoře. Chvíli si pohrávali s myšlenkou, že se pro něj vrátí, pak se ale rozhodli, že by to bylo příliš riskantní.

V Budapešti se zdrželi tři dny, protože jim na cestovním příkazu chybělo jakési razítko.

V Bělehradě navštívili nemocnici, aby si popovídali se známými, s nikým z nich se zde ale již nesetkali.

U Niše se znovu zamíchali do jakési potyčky s partyzány a mezi Soluní a Aténami opět vyhodili jejich vlak do povětří.

V Aténách feldwebel na vojenském železničním velitelství zamyšleně hleděl a listoval si přitom jejich svazkem cestovních příkazů.

„Vzali jste to kolem dokola, co? Skoro to vypadá, že jste byli na výzkumné cestě, a ne na eskortě. No, ještě nezastavujte, chlapci, máte před sebou pořád dlouhou cestu.“ S úšklebkem jim podal nové cestovní příkazy.

„Brest Litevsk!“ vykřikl Porta, když se podíval do dokumentů.

„Váš pluk je v Rusku,“ pochechtával se šikovatel.

„A pokud vám, mládenci, bude cesta k němu trvat tak dlouho, jak jste si zvykli, dostanete se k němu někdy v době, kdy už za sebou budeme mít půlku třetí světové války.“

Na zpáteční cestě jeli přes Prahu, Berlín a Varšavu, kde je na tři dny zavřeli, protože Tiny ukradl slepici, která patřila jednomu plukovníkovi.

Z Brest Litevska omylem zajeli do Rigy. Nikdo jim nevěřil, že k tomu opravdu došlo omylem, takže je zase zavřeli. Po několika dnech je pustili a poslali do Minsku.

„Jestli nás odtamtud zase pošlou zpátky,“ prohlásil Tiny unaveně, „už vážně přeběhnu k tomu zkurvenýmu nepříteli. Vždyť já chci jenom zpátky do války se vším, co k tomu patří.“

Jednoho brzkého rána kráčeli po blátivé cestě. Kolem nich projížděly tanky a auta táhnoucí děla, jež na ně stříkala další a další vodu s bahnem. Tisíce výbuchů barvily oblohu do červena. Poslední část cesty urazili na motocyklech.

Konečně se vrátili.

„Stále naživu, jak vidím,“ řekl, jak se zdálo, trochu překvapeně plukovník Hinka. „Jak je doma?“

„Je to na draka, pane,“ odpověděl Porta. „Nepřítel už je opravdu před branami Říše. Věci začínají vypadat hodně vážně.“

„Herr Oberst, pane,“ ušklíbl se Tiny. „Dovolte mi sdělit, že nepřítel se už skutečně naučil tý pravý německý důkladnosti!“

„VAŠÍM ÚKOLEM JE PLNIT ROZKAZY, JEŽ JSEM VYDAL,

A NE O NICH DISKUTOVAT.

A TEĎ ZPÁTKY KE SVÉ PRÁCI, PÁNOVÉ, A NEPLEŤTE

SE DO POLITIKY.“

Hitler ke skupině generálů, říjen 1937.

„Nebýt našeho plukovníka, nebyl by se odtamtud nikdo dostal. Stříleli na všechno, co se hýbalo, dokonce i na naše signální psy, „ vysvětloval obergefreiter se zavázanýma očima. „Počet mužů v rotách klesl na patnáct dvacet a i ti byli pod palbou ze všech stran. V závodě leželo více než pět set raněných. Mnozí z nich se zabili sami tak, že se zvedli, došourali se ke zdviži a vrhli se dolů. Nikdo neměl sebemenší iluze o tom, co by s nimi bylo, kdyby padli do rukou Rusům.“

„Jak jsi to ale schytal ty?“ zeptal se svobodník ze zástupu stojícího okolo postele.

„ V mém případě šlo o výjimku. Byla to sabotáž rozkazu, jak tomu říkají, za niž je jistá smrt, náš plukovník se ale rozhodl jinak a nařídil nám ustoupit. Tedy až potom, co padli oba jeho synové. Sloužili jako poručíci a veleli rotám. Zraněné jsme vzali podle plukovníkova rozkazu s sebou. Naložili jsme je na sáně a vlekli za sebou ve sněhové bouři. Během cesty řada z nich pomřela. Prošli jsme ruskými liniemi, plukovník se samopalem kráčel vpředu. Vojáci z jejich specializovaných jednotek pro boj ve sněhu na nás po celou dobu dotírali. Potom nechal plukovník zaklínovat všechna děla, aby nepříteli nepadla do rukou nepoškozená, takže jsme mohli použít koně k vlečení sání. „

„Co to, do čerta, říkáte, chlape!“ vybuchl rozhořčeně šikovatel. „Zničit vlastní děla? Skvělý velitel, bože!“

„Nebyl jste tam. Kdybyste tím měl projít, udělal byste taky, co bylo třeba. Kozáci s vytaženými šavlemi, speciální sněžné jednotky s rozpálenými samopaly. Pětačtyřicet pod nulou a sněhová bouře! Je to jasné, kamaráde?“

„Komu říkáte kamaráde?“ vybuchl vztekle šikovatel. „Nevidíte mou šarži?“

„Nevidím a už nikdy neuvidím, kamaráde! Přišel jsem o oči ve sněhové bouři. Led, rozumíte? Pro mě jste jenom hlas.“

„Slepý nebo ne, pořád jste voják!“ zaječel šikovatel,

vzteky rudý. „Pořád se ještě můžete postavit do pozoru. Dávejte si pozor, protože si to jinak s vámi vyřídím na základě směrnice o postupu při odmítnutí rozkazu. Dejte sem papíry!

Slepý muž podal šikovateli svou vojenskou knížku“ ten si do notesu pečlivě opsal jméno a číslo jednotky.

Celou dobu se kolem něj ozýval výhružný šepot shromážděných raněných.

„Ticho!“ zaječel na ně šikovatel. „Jinak vás dám do hlášení všechny, jak tu jste. „ Poté oddupal z polní nemocnice.

„Co se stalo s tím vaším plukovníkem, který nechal zničit vlastní děla?“ zeptal se ženista s amputovanýma nohama.

„Hned následující den, co jsme prorazili, pro něho přišli a odvedli ho. Plukovník měl na své straně všechna svědectví a přimlouval se za něho dokonce i generál divize, přesto ho o den později zastřelili. Však víte za co. Sabotáž rozkazů. „

„Svině!“ ozvalo se zpoza rohu. Nikdo takový, jako byl před chvílí šikovatel, se už naštěstí neukázal.

ČAJ DARJEELlNG

Okamžitě po tom, když jsme dostali rozkaz k odpočinku, jsme se v chatrčích svalili napůl mrtví. Rota měla za úkol držet „Výšiny mrtvého muže“ ještě následující dny, ve skutečnosti již ale žádná rota neexistovala. Většina z nás ležela v masových hrobech. Ti šťastnější v polní nemocnici. „Výšiny mrtvého muže“ byly přesně tím, co jejich jméno slibovalo. Peklem na zemi pro všechno živé.

Nikdo z nás již neměl dostatek síly zajít si na jídlo. Plně nás zaměstnávala jediná myšlenka. Spát! Zapomenout na těch deset dnů, jež jsme měli za sebou. Klopýtali jsme na rozpadající se ubytovnu s tím, že okamžitě upadneme do spánku podobajícího se smrti.

Do drsné reality nás vrátil armádní driI. Nový velící hauptfeldwebel Blatz si totiž přál provést jmenovitou prezenci. Stále měl pocit, že se nachází v poddůstojnické škole v Neuruppinu, stejně jako dočasný velící důstojník kapitán von Pader.

S nadávkami a s vraždou v srdcích jsme se tedy dopotáceli na seřadiště.

„Kde jsou ostatní?“ houkl vztekle Blatz.

„Ti to mají už dávno za sebou,“ ušklíbl se beze stopy jakéhokoliv respektu stabsfeldwebel Bemer. „Ti už čichaj ke kytkám odspodu!“

„Začněte číst jména!“ nařídil Blatz ostře. Musel si počkat, protože až po několika přečtených jménech se ohlásil první živý.

„Hlášen jako mrtvý! Hlášen jako zraněný!“ „stopětadvacet padlých, devatenáct nezvěstných a dvaačtyřicet raněných, pane!“ vyštěkl Dědek stojící strnule v pozoru.

Blatz nejprve zbledl, rychle se ale vzpamatoval. Ne nadarmo byl v poddůstojnické škole považován za hajzla. Nechal nás klusat na místě, abychom se trochu vzpamatovali, jak říkal. Uspokojil se teprve, když dva muži klesli vyčerpáním k zemi.

„Já toho kripla oddělám!“ slíbil Gregor a vycenil vztekle zuby.

„Ale ne, chlapče, o tohle potěšení mě nesmíš připravit,“ usmál se zle Porta.

„Já si tu zkurvenou psychopatickou piču podám první. Dostanu ho do cvokhausu,“ prohlásil Tiny: Potom se narovnal a vypnul do celé své olbřímí výšky a k překvapení všech zařval:

„R-o-o-o-t-o, halt!“

„Kdo to nařídil?“ vybuchl Blatz se zarudlým zátylkem. „Skř-skř skřít-ci,“ ozvalo se jako ozvěna směrem od Tinyho.

Blatz vybuchl a vztekle se rozběhl přes pole k rotě. „Vy! Jak se jmenujete?“ zavrčel Blatz a naklonil se co nejblíže k Tinymu.

„Já?“ zeptal se Tiny s výrazem totálního debila a ukázal si na prsa.

„Jste snad blázen?“ otázal se Blatz mírně.

„Pane, Herr Hauptfeldwebel, pane, jak řekli armádní lékaři, jsem zaostalej, pane,“ odpověděl Tiny s přízvukem křupana.

„Ptal jsem se vás na jméno!“

„Myslel jsem, že Hauptfeldwebel chce vědět, jestli jsem idiot, takže odpovídám, pane.“

„Vy mě ještě poznáte!“ zavrčel Blatz hrozivě.

„To já budu moc rád, když poznám pana Hauptfeldwebela. Ti doktoři mi říkali, že by pro mě bylo dobrý seznámit se s co největším počtem lidí.“

„Do lesa! A poklusem, chlape!“ zařval Blatz, vzteky bez sebe.

Tiny se houpavě rozběhl k lesu, na tváři mu zářil široký úsměv idiota.

„Běžím, vojáku, běžím!“ ječel zoufale Blatz. Tiny se zastavil a přiložil si ruku k uchu, jako by byl hluchý.

„Běžím, vojáku, běžím!“ opakoval Blatz.

Tiny se otočil a začal pomalu klusat zpátky k rotě.

„Čelem zad!“ hulákal Blatz. „pochodem vchod! Do lesa!“

Tiny se stále blížil k rotě.

„Halt!“ nařídil Blatz. „K zemi! Dvacet kliků! Neulejvat se! Ohnout kolena! Ruce!“

Nakonec se do vlastních rozkazů už úplně zapletl. Po obličeji se mu lil pot. Vypadal jako pískovcová socha rozrušená deštěm. Tiny stále ležel a tvářil se, jako by poslednímu rozkazu nerozuměl. Podepřel si bradu jednou rukou a podíval se na ztuhlého a zoufalého hauptfeldwebela.

„Myslím si, Herr Hauptfeldwebel, pane, že těm rozkazům nerozumím, protože jdou po sobě moc rychle. Když jsem byl ve výcvikový škole, říkali mi tam, že rozkaz musí bejt jasnej. Taky říkali, že je to všechno napsaný v příručce. Já mám ale ze všech těch rozkazů teď zmatek, takže musím Hauptfeldwebela požádat, aby mi ještě jednou řekl, co mám vlastně dělat!“

Blatz se bez jediného slova otočil a jistým krokem zamířil do velitelské místnosti roty. Krátce nato se vrátil v závěsu s kapitánem von Paderem, jenž vyhlížel mimořádně energicky.

„Co to má znamenat, takhle se válet a hrát si na blázna?“ opovržlivě se zeptal Tinyho.

„Herr Hauptmann, pane, jenom jsem vykonal rozkaz,“ odpověděl Tiny.

„Vztyk, chlape!“

Tiny se postavil jako starý, velmi starý muž, přičemž používal pušku jako berli.

Kapitán von Pader zbrunátněl.

„Na neurčito budete zavřen na ubikaci!“ rozhodl na

konec.

„A proč, pane?“ zeptal se Tiny udiveně.

„Svině!“ zaječel von Pader a zcela se přestal ovládat.

Svého výbuchu ale zalitoval již v okamžiku, kdy vyslovil osudné slovo. Pruský důstojník by měl být schopen svou zlost zvládat.

„Ale, Herr Hauptmann, pane, jak tomu mám rozumět? Mám bejt zavřenej proto, že jsem svině? Proč ale potom není zavřená celá německá armáda, když jsou v ní všichni svině?“

„Úplně jste zešílel?“ rozkřikl se von Pader a hlas se mu chvěl. „Chcete snad říct, že všichni němečtí vojáci jsou svině?“

„Ano, pane, vrchní ubytovatel Herr Sauer prohlásil, že všichni jsme banda židovskejch prasat, a doktor Müller řekl zase, že jsme jenom banda simulantskejch sviní.“

„Pozor!“ zaječel kapitán von Pader, vzteky již fialový. „Pochodem vchod! Poklusem! Do lesa!“

Tiny vyrazil jako střelený. Nikdo by se nemohl odvážit říct, že odmítl vykonat rozkaz. Když doběhl k lesu, zastavil se před stromem a začal klusat na místě, vysolto vyhazuje kolena.

„Oběhněte ten strom!“ zavyl von Pader a hystericky dupal do země. „Klusem! Rychleji! Oběhněte celý les!“

Tinyho jako by popadl amok. Rozběhl se přímo na vrcholek, zmizel v údolí za ním, objevil se na dalším vrcholku, probíhal mezi stromy sem a tam. Po celou dobu přitom radostně řehtal a řičel jako kůň.

„Halt, halt!“ zaječel von Pader a hlas se mu zlomil. Rozkaz musel opakovat, protože Tiny byl daleko, předstíral, že neslyší, vzpínal se a řehtal.

„Hned jak se ten chlap vrátí,“ zafuněl von Pader, „dostane želízka a zavřete ho do cely. V té zůstane do té doby, než si ho odvede vojenská policie.“

Rota konečně padla na kavalce. Tiny se neobjevil. Zdálo se, že les a kopce ho pohltily. Porta prohlásil, že určitě dezertoval do Berlína, a vzhledem k rychlosti, jíž se pohyboval, mu cesta nebude trvat dlouho.

Kapitán von Pader popsal několik stran hlášení o celé 5. rotě, speciálně pak o Tinym. Zprávu dostal plukovník Hinka. O Tinyho rodeu pro jednu osobu již slyšel z jiných zdrojů.

Kapitánovi však údivem vypadl monokl z oka, když na něj velící důstojník začal do telefonu řvát.

„Co vás to, do čerta, von Padere napadlo? Provádět pořadová cvičení v době odpočinku, který jsem výslovně nařídil. Když se vojáci vrátí z boje, mají odpočívat!

Odpočívat! Vy jste mi nerozuměl?“ Plukovník praštil sluchátkem tak prudce, že z toho von Pader téměř ohluchl.

„Tihle příšerní chlapi mě ještě neznají,“ zaburácel von Pader, „ale poznají mě!“

„Pošleme hlášení přímo na pluk, pane?“ zeptal se bezelstně Blatz.

„Žádné hlášení o tom příšerném chlapovi nechci už nikdy vidět,“ zaječel von Pader vztekle a roztrhal své hlášení na tisíc kousků. „Pro mě už neexistuje. Už nikdy v mé přítomnosti nevyslovujte jeho jméno!“

Hauptfeldwebel Blatz se jako parní válec prořítil přes celou rotu, překazil karetní turnaj, zabavil ilegálně získané potraviny, vyžádal si od velitelů čet výkazy o spotřebované munici a dštil oheň a síru na všechny strany. Pozdě odpoledne, kdy se uřval do stavu blízkého vyčerpání, ho ještě napadlo, že se celá 5. rota musí nechat ostříhat.

„Jsou měkcí jako hovna!“ oznámil zaměstnanci velitelství roty. „Já je ale naučím, co to je Hauptfeldwebel. Ten seznam od šéfmechanika Wolfa už dorazil?“

Zaměstnanec ztěžka polkl. Znal Wolfa a věděl, že se blíží problémy.

„Seznam! Došel už?“ opakoval Blatz.

„Ne, Herr Hauptfeldwebel, bohužel ho ještě nemáme. Wolf mě poslal. Prostě do prdele, pane!“

„Ten člověk snad zešílel?“ Blatz tuto otázku téměř zašeptal. Nemohl uvěřit vlastním uším.

Zaměstnanec jenom pokrčil rameny. Rozhodně si z Wolfa nechtěl udělat nepřítele.

Blatz se vypravil za Wolfem. Tady šlo o otázku disciplíny.

Wolf přijal hosta vsedě v houpacím křesle s nohama na desce stolu; Nedbale si zapálil obrovský doutník a evidentně neměl nejmenším chuť nabídnout i Blatzovi.

Bledý vzteky chtěl Blatz k Wolfovi přistoupit, když ale na něj mechanikovi vlčáci temně zavrčeli a odhalili tesáky, zastavil se.

„Co si vlastně myslíte?“ zeptal se a chvěl se nevolí. „Kde je seznam, který jsem vám nařídil připravit. Víte vůbec, kdo je Hauptfeldwebel téhle roty?“

Wolf se hlučně rozesmál a namířil na Blatze kozáckou šavlí.

„Táhni odsud a přestaň strkat rypák do mých záležitostí!“

„Budete toho litovat!“ vyprskl Blatz.

„Padej, než na tebe poštvu psy,“ ušklíbl se Wolf a ukázal na dveře.

Blatz odešel, kleje a přísahaje odvetu. Sebejistě pak šel dolů prašnou venkovskou cestou. Když procházel přes prostor s důstojnickými ubytovnami, zaslechl zpoza domu hlasitý zpěv. Opatrně nahlédl za roh a spatřil Tinyho ležícího na zemi vedle brázdy s tuřínem a nadšeně vyřvávajícího:

„Má lásko, drahoušku, holubičko,

teskním po tobě, umírám láskou.

Pojď ke mně a již nikdy neodejdeme

z této tiché a osamělé zátoky,

kde ležím v chladu a na sněhu. „

Blatz, znovu zmizel za rohem, kde se chtěl ztratit, když najednou na okno zevnitř zatloukl kapitán von Pader a zamával na něj.

Nebylo mu pomoci, musel za ním zajít, ačkoliv se mu nechtělo.

„Blatzi, zbavte mě toho zpívajícího idiota!“ zasyčel kapitán vztekle. „Třeba ho zastřelte, jestli chcete!“ Blatz zašoupal nohama jako slepice snášející vejce. „Herr Hauptmann, „ zakoktal se zmateně.

„To je rozkaz! Dostaňte pryč toho šaška!“ zaječel von Pader, vzteky bez sebe. Blatz vzdychl jako odsouzenec a nejistými kroky vyšel ven odstranit Tinyho.

Za záclonou sledoval další vývoj situace von Pader v dobré společnosti lahve koňaku. Pochopitelně že zlomit a zničit takového vojáka pro něj by bylo stejně těžké jako zabít,mouchu. Dal si hluboký doušek koňaku. Bude-li mít jenom trochu štěstí, vrátí se už brzy zpátky do Berlína a na tyhle polozvířecí frontové vojáky bude moci zapomenout. Opatrně opět vyhlédl z okna a s určitým uspokojením zaregistroval, že Blatz již s Tinym hovoří. Pokud by někdo měl na takového křupana platit, bude to určitě hauptfeldwebel Blatz, noční můra poddůstojnické školy, lamač kostí Blatz!

Von Pader se pro sebe skřehotavě zasmál a znovu se zhluboka napil z lahve koňaku. Potom začal chodit v místnosti s nízkým stropem sem a tam; pochopitelně se snažil zařídit si i zde takové bydlení, jaké přísluší německému důstojníkovi s modrou krví. Původní majitel byl přestěhován do rezidence, kterou tvořila prostá díra v zemi. Baron von Pader by v žádném případě přece nemohl bydlet v jednom domě společně s nějakým ruským untermenschem. Ještě by od něho chytil nějakou škaredou nemoc či něco podobného. Dokonce musel střílet na ruskou ženu, která zde původně bydlela a pokoušela se sbalit si s sebou nějaké hrnce a pánve. Na co by jí, do čerta, ostatně hrnce a pánve byly. Jedním výstřelem ji zasáhl, nepovolil ale zdravotníkovi, aby ji prohlédl. Němečtí lékaři se přece nemohou dotýkat nějakých untermenschů. Nedostali přece drahou výuku na to, aby se svým umem plýtvali na někoho takového. Na Rusech nebylo nic dobrého. Byli takoví neomalení, úplně jako negři. Jedině, co na ně platilo, byl bič. A také sem tam nějaká poprava se ukázala jako dobrá věc. Kapitán von Pader měl rád, když se lidé věšeli. Plukovník Hinka byl bohužel proti podobnému jednoduchému řešení. Přikázal dokonce, aby se s nimi zacházelo jako s Němci. Dobrá, jakmile se tenhle nateklý plukovník dostane na Admiral Schröder Strasse, přijde o vítr v plachtách. Defétista a rasový sabotér!

Tiny u brázdy s tuřínem začal zpívat ještě hlasitěji. Hauptfeldwebel Blatz kamsi zmizel.

Baron von Pader sevřel rty, popadl ze stolu samopal a odhrnul záclonu na stranu. V týž okamžik se za ním roztříštila okenní tabulka. Po podlaze se kutálel ruční granát. Kapitán vykřikl hrůzou a praštil sebou na zem.

Tiny vskočil do místnosti se samopalem v ruce, zastavil se uprostřed a sklouzl pohledem z ležícího velícího důstojníka na kutálející se granát. Pak se sklonil, granát zvedl a prohodil jej ven zcela přesně otevřenými dveřmi.

Von Pader se postavil, oprášil si břidlicově šedou uniformu a demonstrativně se k Tinymu otočil zády. Tento muž pro něj přece neexistoval.

Tinymu to bylo úplně jedno. Vesele brebentil o výcviku s granáty, partyzánech a mnoha dalších věcech, které patřily k životu za liniemi.

„Herr Hauptmann, pane, jsem si úplně jistej, že si s vámi pokouší zahrávat některej z těch oficírů! Pokud by se mi někde podařilo sehnat mrtvou krysu, takovou, co už trochu smrdí, mohli bysme ji hodit mezi ně. Proč bysme měli podporovat takový blbý vtipy jako házet vám sem do vokna cvičný granáty, že jo? Vy je ještě neznáte, vy jste tady ve funkci novej!“

Kapitán von Pader střídavě zatínal a zase povoloval pěsti ve snaze ovládnout vztek. Potom začal ohmatávat pouzdro s pistolí. Mohl by toho chlapa odstřelit a pak prohlásit, že se jenom bránil jeho útoku? Usoudil, že by to asi neprošlo.

Porta seděl u dlouhého a širokého Wolfova stolu přímo proti jeho majiteli a diskutoval s ním o čtyřech náklaďácích a několika bedýnkách zásob pro kuchyni. Wolf se přitom zabýval půlkou vepřové hlavy, Porta si pro změnu připravil sendvič tak, jak cítil, že má opravdu správný sendvič vypadat. Na tlustý krajíc chleba si nejprve nanesl silnou vrstvu husího sádla. Potom na krajíc rozmístil slušnou porci uzené šunky, kterou doplnil loveckým salámem; zbytek pak měl v druhé ruce. Vše korunoval vrstvou angreštové marmelády!

Rozevřel čelisti, jak to šlo nejvíce, a pokusil se vpravit si enormně velký sendvič do úst. Ukázalo se, že prokousnout všechny vrstvy bude mimořádně obtížné, nakonec se mu to ale povedlo.

„Doufám, že se udávíš!“ popřál mu Wolf vesele dobrou chuť.

Portovi se podařilo polknout poslední sousto a chopil se kuřete, na které vyklopil celou sklenici marmelády.

„Nedělej si plané naděje, Wolfe,“ odpověděl s ústy plnými kuřecího masa. „Mohl bych polknout slušně velké prase vcelku, poslechnout si, jak ve mně chrochtá, a potom ho vysrat v podobě celého vrhu malých živých selátek!“

„Vůbec bych se nedivil, kdybys to opravdu dokázal,“ zamumlal Wolf nazlobeně a přidal si k vepřové hlavě pořádnou porci zelí. „Pamatuj si ale, že to jídlo kolem tebe je moje a já, pokud se dobře pamatuju, jsem tě na ně nepozval.“

Porta se hlasitě rozesmál.

„Aby ses nepletl, Wolfe, mohu říci, že mě nikdy nikdo nikam nezval. Není to totiž třeba! Já vždycky přicházím nezván, ale vždy jsem správně oblečen na oběd!“

Chvíli tiše jedli a vypočítavě se na sebe navzájem dívali. Zaslechnout by se dal jenom zvuk drcených kostí a šplouchání vína, jímž jídlo zalévali.

Dobře vychovaný Wolf popíjel decentně ze sklenice, Porta do sebe nápoj lil přímo z lahve. Wolf měl před sebou zvlášť k servírování jídla určené nádobí, Porta se cpal z hrnce. Zajímalo ho ostatně především to, že jídla je dost a dost.

„Rozdělíme se o tu prasečí hlavu?“ zeptal se a zabořil dlouhý kuchyňský nůž přímo mezi oči hlavy, která s rajským jablkem v hubě celému stolu dominovala.

Wolf v odpověď zavrčel cosi nesrozumitelného, končícího ale na „nasrat“.

Porta rozdělil prasečí hlavu na dva díly a sám se chopil většího z nich. Začal ji obírat s mlaskáním, při němž se slabším náturám zvedal žaludek.

Wolf na něj pohlédl se zřejmou nechutí.

„Řekni mi, chlapče, ty asi nejídáš moc často ve společné jídelně?“

„Samozřejmě že ne,“ usmál se Porta. ,Je tam snad jídlo, co by nebylo tady?“

Zaklonili se dozadu v židlích a ozvalo se dvouhlasné spokojené krknutí. Porta si sundal boty a ponožky, jež položil na stůl. Ovzduší se od nich okamžitě naplnilo charakteristickým štiplavým puchem. Porta krátce pohlédl na Wolfa, který se zrovna začal zabývat mísou jelítek vařených v páře, a velkým palcem, ,jenž se nevyznačoval zrovna čistotou, k němu jednu ponožku přisunul blíž. Porta palci rozkošnicky zavrtěl.

Wolf ani nemrknul a dále si jelítka poléval jablečným křenem.

Porta si začal stříhat nehty na nohách, Úlomky létaly

Wolfovi okolo uší.

Vlčáci nepokojně začenichali směrem ke stolu a potom od něj odstoupili. Portovy ponožky se pro jejich citlivé nosy ukázaly jako příliš silný vjem.

„Co to tu tak odporně smrdí?“ zeptal se Wolf najednou a zvedl hlavu od jídla.

„Smrdí?“ zareagoval Porta nevinně. „Není to z tebe?“

„Nebuď zas tak moc drzý, chlapče,“ zavrčel Wolf výhružně. „Nezapomínej, kdo tu je šéfmechanik a stabsfeldwebel. A nezapomínej, kdo tu dostal stříbrný Německý kříž za zásluhy! A okamžitě dej ze stolu ty odporné ponožky, chlape! Kdo to kdy slyšel, ponožky na jídelním stole?“ Vidličkou je shodil na podlahu. Dopadly před čenichy psů, ti s kvílením a kňučením rychle odlezli o další kus.

„Vím, kde by se daly sehnat tři traktory,“ řekl Porta po chvilce ticha. „Ty s řetězovým pohonem, jaké se používají u těžkého dělostřelectva.“

„Jaké traktory?“ zeptal se Wolf se zdánlivým nezájmem.

„Prvotřídní kvalita, žádné vraky poničené špatným mazáním a pohonnými látkami. Dorazily sem přímo ze Států jako dárek Ivanovi.“

„Jaké značky?“ otázal se Wolf a namočil si do zbylého omastku kus ukrajinského domácího chleba. „Jestli to jsou fordy, nezajímá mě to ani trochu. Tito začal doopravdy nenávidět kapitalisty, až když mu jich pár posla

li. Těmihle traktory se Amerika mstí Evropě za to, že jsme jí tam v minulosti posílali všechny své černé ovce.“

Porta si ústa svlažil půlkou lahve krymského sektu; pochopitelně se nikoho neptal na povolení.

„A kdo tu mluvilo fordech? Myslel jsem caterpillary. Co na to říkáš?“

„Lžeš,“ opáčil Wolf. Předtím si ale musel zopakovat první obchodní pravidlo: nikdy nesmíš projevit zájem o to, co je ti nabízeno.

Porta si,opět bez povolení otevřel plechovku nakládaného hovězího a začal její obsah házet do úst za pomoci bajonetu.

„Kde máš ty své caterpillary?“

Porta předtím, než odpověděl, pečlivě dojedl hovězí, čímž zřejmě jenom napínal Wolfovu netrpělivost.

„Nemám je. Já jenom vím, kde jsou.“

„Potom se ale navzájem zbytečně připravujeme o čas,“ rozhodl Wolf stroze. „Nemůžeš přece prodat něco, co nemáš!“

„Ty to tak přece, Wolfe, děláš pořád,“ zasmál se Porta vychytrale. „Nedáme si po té nenáročné svačince trochu kávy?“

„Můžu tě poslat do hajzlu, když o to budeš moc stát!“ zavrčel Wolf. „Dávat mi smradlavé nohy na stůl, kriple. Vůbec se neumíš chovat! Nemůžeš čekat, že když budeš hostiteli strkat nohy na stůl, tak si tě moc oblíbil. Původně jsem myslel, že ti po válce nabídnu práci, to bych ale udělal kozla zahradníkem, pustit si do kšeftu takové nenažrané prase!

Mocca!“ nařídil Wolf neochotně po tomto výlevu obsluhujícímu, bývalému ruskému desátníkovi.

„Pán tím myslel kávu!“ zakřičel Porta za odcházejícím Rusem.

„Od té doby, co tě znám, se ze mě stal přívrženec toryů a socialistické nuzáky prostě nesnáším,“ zamručel Wolf mrzutě.

„Piju jenom jávskou kávu,“ prohlásil Porta, kterého se Wolfova poznámka zjevně nedotkla ani v nejmenším.

„Jávskou kávu? A odkud si, do čerta, myslíš, že bych ji vzal?“ lhal Wolf.

„Vyser si oko, Wolfe,“ rozesmál se Porta sebejistě.

„Zrovna před měsícem jsi dostal tři pytle jávské kávy.

Možná můžeš kdykoliv zblbnout celou německou armádu, ze mne si ale blázna neuděláš nikdy, kamaráde.“

„Brazilské kate ze Santosu pro tebe není dost dobré? Ubohý a pronásledovaný německý národ by rád dal koule za jediný šálek santosu. Dokonce ani většina herrenvolku už ani neví, jak takový santos chutná.“

„Ty jsi ale trouba, Wolfe,“ usmál se Porta mile. „Za prvé nemám nic společného s těmi ubohými a pronásledovanými Němci, co jsi o nich zrovna mluvil. Čistě jenom mezi námi, pro mě za mě můžou jít všichni do prdele. Prodal bych je, celou vlast se vším příslušenstvím i se všemi fanglemi našemu sousedovi Ivanovi třeba zítra. A já teď prostě nechci žádné hořké sračky ze Santosu. Chci jávské. A pokud ho, kamaráde, nedostanu, a to hned, nebudeš ty zítra mít už taky žádné!“

Wolf se obrátil a zakřičel za ruským desátníkem:

„Igore, jávskou kávu, směs B!“

„Směs A, příteli!“ opravil ho Porta.

Skladiště se zaplnilo překrásným aroma. Ke kávě přikusovali sýrové sušenky.

„Mohl bych sehnat deset liber čaje,“ prohlásil po čtvrtém šálku kávy Porta. „Darjeeling a do něj přimíchali trochu zeleného,“ dodal. „Prvotřídní kvalita. Kdybys ho jenom ukázal nějakému čínskému mandarínovi, tak by ti na své koule zahrál Radeckého marš, jenom aby se k němu dostal.“

„Blbost,“ odpověděl Wolf. „Čaj se teď nedá sehnat. Musím to vědět, zkoušel jsem to. Čína je dost velká a čaj tam najdeš všude. Mí čínští hoši mi říkali, že je ho tam tolik, že by se v něm mohli utopit, kdyby chtěli. My ale nejsme v Číně!“

„Konexe,“ pochlubil se Porta pohrdavým tónem.

„Mám jich spoustu. Chtěl bys karavanu velbloudů s celým harémem a k tomu pár arabských hošanů? Nebo kompletní anglickou ponorku i s náložemi a torpédy? Nic snazšího! Scotland Yard sice dýchá za zády jednoho mého technika, on jim s ní ale přesto zdrhne. Pak se na ní budeš moci plavit, kam budeš chtít!“

„Nachcat!“ odtušil Wolf se zřejmým nezájmem. „Velbloudy můžu mít taky. Kdo by ale dneska chtěl velbloudy? Teď se používají kola! Co za něj chceš?“

„Kolik dáš?“ zeptal se Porta, čistě si bojovým nožem zuby.

„Deset tisíc marek,“ nabídl Wolf s žádostivým leskem v očích..

Porta se zhroutil na židli a rozeřval se smíchy.

„Ale Wolfe, hajzlpapíru mám dost a dost!“

Wolf se beze slova postavil a odešel do vedlejší místnosti. Prsty mu klouzaly po stěně. Potom kus zdi odklopil a objevil se sejf. Odemkl několik zámků a sejf otevřel. Nikdo kromě něj by ho nedokázal otevřít, aniž by ho předtím rozbil na kusy.

Když se vrátil zpátky, seděl Porta na stole a dráždil psy, kteří po něm vztekle vrčeli a chňapali. Wolf se srdečně rozesmál.

„Nepokoušej se krmit mé psy, mladíku!“ Kopl do kusu salámu ležícího na zemi. „Mohl bych tě přinutit, abys to sežral sám. Za jak dlouho si myslíš, že bys zaklepal bačkorama ?“

„Jsem celkem odolný,“ usmál se Porta přátelsky, „takže předpokládám, že až za takových třicet vteřin.“

Wolf odehnal zuřící psy do rohu. Zvířata se uložila na zem, stále ale výhružně vrčela a bedlivě sledovala Portu, který slezl ze stolu.

„Tady tohle,“ řekl Wolf a otevřel malou černou krabičku, „můžeš mít za ten svůj čaj.“

Porta vytáhl klenotnickou lupu a začal bedlivě studovat tři velké diamanty.

„Ty jsi ale legrační! Vrcholné číslo ve venkovském cirkusu. Takovej ten chlápek, co pořád padá na prdel. Zkus ten šunt ukázat nějakému amsterdamskému Židovi a budeš ve svěrací kazajce, ani nebudeš vědět jak.“

„He?“ ozval se Wolf uraženě.

„Ale dobře jsi mi rozuměl. Vánoce u Tiffanyho. Strč si ta sklíčka do prdele a počkej si, až budeš moci obchodovat s nějakým socialistou nebo podobným idiotem.“

„Nerozumím ti ani slovo,“ povzdechl si Wolf a s klapnutím malou černou krabičku zase zavřel.

„Vypadáš, jako bys byl z rozmáčeného novinového papíru s napůl smytým tiskem,“ ušklíbl se Porta posměšně.

„Tak dobře, zapomeň na to,“ vzdal se Wolf. „Máš pravdu, jsou ze skla, jak jsem ale mohl tušit, že jsi třeba neutrpěl nějaké poranění mozku, když s vámi minulý týden vyletěl transportér do povětří? Časy jsou zlé. Stálo to za zkoušku.“

„Ještě bys mě, Wolfe, rozplakal!“ řekl Porta.

„Nechtěl bys třeba měsíční dovolenou?“ culil se Wolf. „Nebo služební cestu po celé Evropě? A co třeba hospitalizace s nějakou skutečně existující chorobou, kterou vojenský lékař nedokáže vyléčit. Samozřejmě jenom do té doby, než by ses sám rozhodl, že už chceš být vyléčen.“

„Ježíši, Wolfe, ty seš ale kus vola!“ Porta rezignovaně potřásl hlavou. „Kdybych chtěl dovolenou, jsem odtud za deset minut pryč. Kdybych chtěl být marod, vymyslel bych si tisíc nemocí, o kterých ty jsi nikdy neslyšel, ale lékaři by byli strachy bez sebe, že se z nich stane epidemie a mor. Proboha, kdybych se do toho chtěl opravdu pustit, roztáhnou přede mnou všechny nemocnice červený koberec. Sám generál Sauerbruch by se za mnou hnal speciálním letadlem, jenom aby mohl tenhle komplikovaný případ sledovat zblízka. A služební cesty! Vždyť já jsem expert na aranžování služebních cest. Běž se radši podívat, jestli v sejfu nenajdeš něco onačejšího!“

„Jestli se, Porto, k sejfu jenom přiblížíš, budeš mít v tom svém žiďáckém těle více děr než cedník. Budeš pak potřebovat všechny své generály-doktory z německé i ruské armády, aby tě zase zalátali!“

„Dobrá, dobrá, Wolfe, nemusím si sundávat boty, abych napočítal do dvaceti. Vypadá to, že se nedomluvíme!“ Porta se postavil a zamířil k východu. Utáhl si pás s pistolí a zajistil samopal. „Naštěstí znám pár lidí, kteří vědí, jakou skutečnou cenu má darjeeling s při míchaným zeleným čajem. Nabízel jsem ti ho jenom ze staré známosti, takže se snad nerozpláčeš, když se během deseti minut vrátím s tím, že už jsem ho prodal.“

„Uklidni se,“ usmál se Wolf a pokusil se vypadat přátelsky. „Jak tě napadl takový nesmysl, že nechci ten čaj koupit?“

Znovu se usadili na arabských polštářích. Šéf Wolfovy ochranky uvařil čerstvou kávu, objevila se i láhev napoleonu a doutníky ze stříbrné krabice, jež původně patřila jednomu rumunskému princi.

Po třech hodinách tvrdého smlouvání změnil čaj majitele. Vydali se tedy pro něj. S úsměvem přitom na sebe navzájem mířili samopaly. Již se znali velmi, velmi dlouho.

Čaj byl ukryt mezi žoky se slámou v blízkém kolchozu.

Wolf ho ochutnal se skeptickým výrazem. Jeho čajoví experti, dva Číňané, ho vyzkoušeli s mnohem lepšími znalostmi a potvrdili, že to skutečně je daIjeeling s přimíchaným zeleným čajem.

„Odkud jsi ho, do čerta, sebral?“ zeptal se podezřívavě. „Z Číny,“ odpověděl Porta. „Co chceš vědět dalšího? Tam se tím zabývají.“

„Ty jsi ale, Porto, v Číně nikdy nebyl!“

„Nech si to! Ptám se já snad tebe, odkud jsi vzal prachy, za které ode mne ten darjeeling se zeleným čajem kupuješ?“

„Tady něco smrdí!“ zamumlal Wolf temně.

„Čaj dobrý, čaj velmi dobrý!“ prohlásil Wung. „Já ručit, že to dobrý čaj. Nebýt lepší čaj!“

„Věřím,“ řekl Wolf zamyšleně, „můj instinkt, a že ho mám lepší než padesát Židů dohromady, mi říká, že tady něco není v pořádku. Úplně mi to zvoní na výstrahu v uších!“

„Tak na to zapomeň,“ navrhl Porta s neurčitým výrazem. „Nebudu mít nejmenší problém se ho zbavit. A po tom uvidíš, nač ti je těch tvých padesát Židů.“

Wolf znovu olízl čaj a podíval se k nebi, jako by odtud očekával nějaké boží znamení. Čaj byl dobrý. Skutečně mimořádně kvalitní. Narovnal se a pohlédl zle na Portu.

„Josefe! Pokud jsi mne s tím čajem podvedl, ať jsou ti milostiví Ježíš i Svatá matka kazaňská! To by ti ale nestačilo! Pak bys potřeboval všechny svaté z kalendáře jenom na to, abys zůstal naživu!“

Wolf zaplatil a hotovil se s čajem odjet.

Porta se pokusil nastoupit do Wolfova obojživelného automobilu, osobní strážci s namířenými samopaly ho ale odehnali.

„Obchod je uzavřen! Už tu pro tebe, Porto, není místo. Běž si teď odpočívat jako ostatní blátošlapové. Jenom vyšší vojenská kasta se smí vozit.“

„Měl jsi toho čaje nechat trochu pro nás!“ řekl Dědek zklamaně, když se Porta vrátil.

„Tohle je lepší než čaj!“ zajásal Porta a zvedl triumfálně do výšky krabici se starými zlatými mincemi. „Čaj bude brzy vychcaný okolo zdí, tihle žluťáskové ale na ceně neztratí.“

„Kurva,“ zvolal překvapeně Tiny. „To je peněz, že bys za ně mohl koupit jednoho páprdu se zlatejma prýmkama i s celým jeho štábem.“

„Možná to jednoho dne udělám,“ odpověděl Porta tajemně. „Každopádně cena těchhle chlápků stoupne, až po válce začnou naši dnešní nepřátelé organizovat soudy za válečné zločiny.“

„A ty bys jim pomáhal?“ zeptal se Dědek znechuceně a zapálil si svou dýmku se stříbrným víčkem.

„Budu pomáhat komukoliv a s čímkoliv do té doby, dokud za to budu dostávat slušně zaplaceno. Vlast a vlající prapory mě opravdu nezajímají.“

„Ty bys byl schopen prodat i vlastní matku, jenom kdybys k tomu dostal příležitost,“ řekl Heide pohrdavě.

„Proč ne?“ zeptal se Porta s úsměvem. „Kdyby ji znali, tak by mi ještě rádi zaplatili za to, že si ji vezmu zpátky. Teď mě ale omluvte, musím se hezky rychle zbavit několika traktorů.“

Když k němu Porta opět dorazil, měl Wolf zrovna hosty. Proviantního důstojník ze 4. tankové armády, který původně přišel koupit naprfémované mýdlo a také nějaké ženy. Když mu zrak padl na pytel s čajem, zapomněl, co vlastně chtěl.

„Copak to tam máte, Wolfe?“ zeptal se s dychtivým leskem v očích.

„Čaj,“ odpověděl Wolf polohlasně, byl by si nafackoval, že ho nenapadlo uklidit pytel z dohledu. Existovala totiž určitá cenová hranice, kterou při prodeji proviantnímu důstojníkovi nemohl překročit.

Porta se pobaveně zašklebil,když zaregistroval chtivý lesk v očích provianťáka, a bez sebemenší známky přátelství k Wolfovi začal vychvalovat kvalitu čaje. Wolf nemohl mít z čaje prodaného tímto způsobem prakticky

žádný zisk, což Portu zjevně bavilo.

„Kolik ho je?“ zeptal se provianťák, potěžkávaje balík v ruce.

„Dvě libry a trochu,“ zamumlal Wolf, přeje si v duchu nakopat proviantního důstojníka do varlat.

„Kolik byste za něj chtěl, Wolfe? Myslím pro mne!“

„Je mi to moc líto, pane, ale nemůžu ho prodat. Není totiž můj.“ Wolf rychle nalil koňak, protože doufal, že proviantní důstojník ztratí o čaj zájem. Začal rovněž barvitě popisovat půvaby polských a vůbec slovanských žen, jež mohl nabídnout. „V posteli to jsou úplné dračice, pane. Ty toho dokážou mnohem víc než se jenom vrtět!“ křičel nadšeně.

„Dobrá, teď se ale vraťme k otázce, kdo je skutečným majitelem toho čaje,“ řekl provianťák a v očích za čočkami brýlí se mu vychytrale zalesklo. Vypadal s nimi jako tlustá ropucha sedící na sluncem rozpáleném kameni.

„Lituji, pane. Čaj patří jednomu velmi, vysokému důstojníkovi,“ Wolf si poplácal po rameni a několikrát přejel prstem přes levou stranu hrudníku, aby naznačil, jak vysoký je to důstojník.

„Slyšel jsem už i o stejně vysokých důstojnících, kteří navzdory řádům a medailím o některé věci přišli,“ zauvažoval proviantní důstojník a nafoukl své tlusté tváře.

Šéfmechamik Wolf s ním v duchu pochopitelně musel jenom souhlasit.

„Pane, pane! To v žádném případě. Jsem přece čestný muž. Nikdy bych nemohl něco takového udělat.“ Na krátkou chvíli Wolf vypadal jako světec z výkladní skříně.

Porta si v pozadí diskrétně odkašlal a nalil si do sklenice další štědrou porci koňaku. Wolf na něj rychle zapomněl. Když ale naklonil láhev, aby si z ní znovu nalil, vytrhl mu ji Wolf z ruky a naplnil vlastní sklenici a pohár ropuchu připomínajícího provianťáka. Rychle jako blesk vyměnil Porta svou prázdnou sklenici za Wolfovu plnou.

Wolf se po Portovi jenom zle podíval. Mezi Wolfem a proviantním Ropuchou následovala na téma čaje dlouhá diskuse. Proviantní důstojník Wolfovi pobaveně a podrobně popsal postup, jak by mu mohl nařídit, kdyby se k tomu pochopitelně rozhodl, aby mu Wolf čaj vydal. Protože on je, koneckonců, nejvyšším důstojníkem ze zásobovacího odddělení 4. tankové armády.

Wolf se bránil s jakousi zastřenou, o to však temnější hrozbou, jež ale u provianťáka nevyvolala sebemenší viditelnou reakci. Proviantní si u Wolfa hřál v ohni příliš mnoho želízek, než aby se mohl cítit něčím takovým dotčen. Wolf ale, to se muselo uznat, měl v rukách mocné nástroje. Kdyby ovšem donutil odejít proviantního ze 4. tankové armády, šli by mnozí s ním. A to by dokonce zaznamenali až na Admiral Schröder Strasse.

Uběhla další doba usilovného vyjednávání na téma čaj a proviantní se mohl cítit na vrcholu blaha. Částečně za to pochopitelně mohl koňak, částečně ale to, že se mu kýžený balíček podařilo získat. Úplně ovšem zapomněl na původně tak vysoce ceněné ženy. Miloval čaj a spočítal si, že teď ho má dost na celý zbytek války, a to i kdyby se měla změnit v opotřebovávací zákopovou válku s jenom mírným používáním otravných plynů.

Téhož dne se Wolf stal šťastným majitelem velkého hnědého medvěda, který uměl pít pivo a házet ruční granáty.

„Co s tou příšerou budeš dělat?“ zeptal se Porta překvapeně, když se společně s Wolfem díval, jak medvěd přijel coby pasažér ve velkém mercedesu. Řidič, oberscharführer71), okamžitě po vystoupení z vozu uctivě zasalutoval. Medvěd měl na hlavě zelenou důstojnickou čepici NKVD a okamžitě si posloužil pivem z připravené bedýnky. Wolf věděl, jak správně uvítat vysokého ruského důstojníka.

Porta se smál, až z toho málem dostal křeče, brzy se ale s medvědem spřátelil. Dokonce se líbali po ruském způsobu. Wolf se po celou dobu na Portu a medvěda zamyšleně díval.

„Prodám ti ho,“ rozhodl se nakonec. „Na frontě ti může být hodně užitečný. Naučíš ho žrát rudé, a až to zvládne, ušetří ti spoustu práce.“

„To vůbec není špatný nápad,“ zadíval se na medvěda s ještě větším zájmem Porta. „Slyšel jsem, že takoví medvědi jsou mnohem učenlivější než psi nebo koně. Mohl bych ho naučit salutovat po rudém způsobu se zaťatou tlapou. Ti hoši se zlatými nárameníky to nemají rádi. Ruského medvěda

71) Oberscharführer: hodnost SS na úrovni vyšši poddůstojnické hodnosti armády.

přímo z Moskvy by navíc nemohli potrestat. Co bys za něho chtěl?“

„Nevím,“ odpověděl Wolf pomalu. „Medvědi nejsou zrovna můj obor. Získal jsem ho z jednoho zkrachovalého ruského cirkusu.“

„Je to ležák,“ prohlásil Porta znalecky. „Sibiř je jich plná.“

„My ale nejsme na Sibiři, Porto,“ upozornil ho Wolf.

„Dříve nebo později se tam dostaneš:“ varoval sladce Porta.

„Jo, už to tak vypadá, že budeš mít pravdu a slunce nad německou říší zapadne s tím, že s největší pravděpodobností Němce čeká nová budoucnost někde na severu.“ Wolf ukázal na medvěda: „Je docela dobře možné, že na Sibiři je jich spousta, ti ale neumějí pít pivo a tancovat swing.“

„Jsi šílený, úplně šílený! Nemůžu tě poslouchat,“ rozkřikl se Porta. „Sibiřské bary jsou takových plné až hluboko do noci!“

Pokračovali v diskusi o caterpillarech, až se nakonec dohodli. Wolf si je prohlédl, a když zjistil, že jsou opravdu úplně nové, dokonce ještě pokryté vrstvou vazelíny, vykřikl udiveně:

„Do čerta, Porto. Amíci si je u tebe snad schovali!“

„Nejsi tak daleko od pravdy,“ prohlásil Porta a velikášsky máchl rukou. „Dorazily vlakem přímo z bohu zaslíbené země přes polární kruh. U karburátorů mají ještě uložené bible!“

„Ježíši, Porto, udělej ještě pár takových kšeftů a budeš se moci opalovat v Monaku společně s těmi největšími pracháči!“

Vydali se zpátky k Wolfovi, aby tam zapili dobrý obchod. Medvěd se usadil v rohu, hrál si s míčem a opovržlivě shlížel na oba psy. Ti se raději drželi v uctivévzdálenosti.

„Abych ti dokázal, že jsem tvůj přítel,“ začal Wolf slavnostně, „věnuji ti toho medvěda darem!“

„Tím chceš dokázat, že jsi přítel?“ zeptal se Porta nedůvěřivě. „Chceš se ho jenom zbavit, Wolfe! Je neprodejný, a tihle hnědí hoši toho navíc sežerou víc než Němec, který přežil poslední tři války. Abych řekl pravdu, moc o tenhle tvůj dárek nemám zájem. Určitě bych s ním měl více problémů než potěšení. Víš přece dobře, kolik toho taková potvora sežere. A vzpomeň si na to prase, co jsme měli. Nikdo z nás ho nedokázal zabít. Kdyby Sofii nedostal nepřítel, měli bychom ji tady ještě teď, a to má tenhle hnědý kluk mnohem více šarmu, než kdy Sofie vůbec mohla mít! Zvířátka do armády nepatří! Podívej se mu na oči! Jediné, co potřebuje, je domov, kde by se v klidu mohl dožít stáří. Jak se mimochodem jmenuje?“

„Ptal jsem se ho, ale neodpověděl mi! Chceš se ještě podívat, jak pije pivo?“

Aniž by čekal na odpověď, položil Wolf na stůl před medvěda čtyři lahve piva Schlosspilz.

„Neměl bys je napřed otevřít?“ zeptal se Porta udiveně. „Ne, ne, ne! Udělá si to sám!“

Medvěd se dokolébal ke stolu, vzal si jednu láhev

a uzávěr čistě odkousl. Potom obsah lahve prolil hrdlem s rychlostí, kterou by mu mohl závidět i přístavní dělník. Číslo ukončil tím, že prázdnou lahví hodil po vlčácích. Spokojeně se natáhl pro další láhev.

„Svatá matko kazaňská!“ vykřikl Porta fascinovaně.

„To mě podrž! Myslíš, že umí střílet z kalašnikova?“

„Jistě, jistě!“ při svědčil Wolf. „Takového medvěda můžeš naučit, co budeš chtít. Je to velmi inteligentní zvíře. Než se dostal k cirkusu, sloužil v Moskvě u speciální jednotky.“

Medvěd se dokolébal k Portovi, položil mu obrovskou tlapu na rameno a potom ho mlaskavě políbil na tvář.

„Má mě rád! zvolal Porta nadšeně. „Takových opravdu není moc!“

Wolf s Portou si dali další kávu. Dohodu o traktorech uzavřeli až pozdě v noci. Přesněji mezi druhou a čtvrtou hodinou, tedy v době, kterou na takové transakce měli oba nejradši - pozornost obchodního partnera totiž obvykle touto dobou značně ochabuje.

Z vedlejšího skladiště vyšel Wolfův obrovský bílý kocour a arogantně prošel místností. „

Porta na něj zavolal. Měl rád kočky. Nikdy se opravdu nevyrovnal se ztrátou Stalina72). Wolfův kocour ho ale zcela ignoroval. Jenom zlostně švihl ocasem, když se ho znovu pokusil zavolat a nabídl mu kus paštiky.

„Je to francouzský kocour,“ pochlubil se Wolf. „Z Paříže!“

„To je vidět. Má silné vlastenecké cítění.“

„Správně,“ odpověděl’ Wolf. „Francouzští zajatci jsou jediní lidé, kteří se ho můžou dotknout a dát mu nažrat. „

„To se ho nemůžeš dotknout ani ty?“ zeptal se Porta.

„Non, monsieur73) Myslím, že se ještě nevzpamatoval z toho, jak jsme ho roku 1870 připravili o Alsasko a Lotrinsko.“

„To byl typicky německý způsob, jak si dělat ze sousedů dobré přátele,“ připustil Porta vážně. S obdivem se díval na kocoura, který s vysoko zdviženým ocasem procházel před oběma vlčáky. Měl přitom zcela zjevný výraz nejhlubšího odporu ke všem psům dohromady a k těmto dvěma zvlášť.

Když kapitán von Pader uslyšel o medvědovi, volal okamžitě na plukovní velitelství.

„Porta a medvěd, cha cha!“ rozesmál se plukovník Hinka. „Nic s tím nenaděláte. V řádech není nic o tom; že by voják nesměl mít medvěda.“

„Oznámíte to při nástupu?“ otázal se schlíple von Pader.

„To je vaše věc! Vy jste bezprostřední velitel!“ ukončil plukovník Hinka s evidentním nezájmem další rozhovor.

Medvěd začal sloužit v rotě. Zanedlouho si na něj všichni zvykli. Jediné,

72) Odkaz na Hasselův román Legie prokletých.

73) Ne pane

co mu vadilo, byl pohled na khaki uniformy. Když je viděl, změnil se z dobro

srdečného obra ve vrčící bestii lačnící po oběti. Oči se mu zúžily a výhružně zaleskly.

Uspořádali jsme také velkou slavnost se křtem, na níž jsme ho pojmenovali Rasputin. Na medvědovi bylo cosi, čím nám tohoto ruského kněze připomínal. Především když pil pivo.

Wolf na party dorazil se svým soukromým pěveckým sborem.

Mezi jednotlivými písněmi zazněly proslovy. Heide se opil tak, že dobrovolně přešel ke komunismu. Později v průběhu noci ho ale přepadly pochybnosti a výčitky svědomí, takže se zase vrátil ke katolicismu a přijal rozhřešení od Porty.

Dědek měl poněkud potíže se postavit. Neustále se proto pokoušel posadit na kolečkovou židli, nakonec se mu to povedlo. Výsledek byl podivuhodný – židle se totiž rozjela skladištěm. Tiny úslužně otevřel dvoukřídlé dveře, Dědek rychle sjel úzkou cestou dolů a spadl rovnou do řeky. Okamžitě vznikl záchranný řetěz.

„Vážení zpěváci,“ začal blábolit, když jsme ho vytáhli na břeh. „Tamhleten člověk,“ škytl a nejistě ukázal na Gregora. „Tamhleten člověk, ten člověk támhle! Tak ten zpívá jako prase! Opravdu jako prase!“ Znovu se pečlivě zadíval na Gregora. „A navíc má tři hlavy!“

Gregor se s abnormálním úsilím postavil. Šnaps už mu částečně ochromil hlasivky. Nejistě se opřelo dvacetimilimetrový kanon.

„Musím vám říci, pane!“ rovněž škytl a pokusil se plivnout směrem k Dědkovi. „Musím vám říci, pane, že jste ten nejpitomější pitomec, s jakým jsem se kdy setkal! Úplná srágora, pane!“

Dědek se zhroutil dopředu tak, že se obličejem zabořil do květinové dekorace na stole.

„Němečtí vojáci! Nezpívat! Zastřelit za úsvitu! Nemají právo žít!“ mumlal a jeho hlas se ztrácel mezi květinami. Potom začal dekoraci pojídat.

„Zpívejte, kriplové!“ zaječel Gregor. Začal se šplhat na sedačku u dvacetimilimetrového kanonu. „Raz, dva, tři, zpívat! Přestat se flákat!“ popotáhl. „Když nebudeme zpívat, už nám nezbude nic jiného. Píseň je eee eee zkurvená, ne zakurvená páteř eee eee armády!“ Začal se pokoušet kanon nabít.

„Zzz-zaaa za-astřel mě přece!“ koktavě nařídil Porta, který seděl vedle Rasputina. Chlastem odporně páchli oba.

„Zastřelím, koho budu chtít, a když budu chtít, tak zastřelím, koho budu chtít,“ začal se zadrhávat Gregor, načež pozvracel kanon.

„Vyčisti to dělo!“ rozkřikl se vztekle Heide. „I kdybys byl tisíckrát desátník, tak to dělo vyčistíš!“

Kanon najednou spustil a celá dávka prolétla střechou k nebi. Naštěstí byla zbraň nabita protipancéřovými, a ne trhavými střelami.

„Přestaňte dělat nesmysly,“ napomenul celou společnost otcovským tónem Wolf.

Jeden projektil mu srazil z hlavy čepici. „Jsme přece decentní pěvecký sbor, který se sešel za účelem důstojné oslavy křtin, a ne tlupa válečných šílenců ze střeleckého klubu, která se každé nedělní ráno schází v místním parku, aby si zastřílela.“

„Feldwebel Beier vám zazpívá následující píseň,“ slintavě zablábolil Gregor a spadl z kanonu.

„Nechám vás sebrat vojenskou policií,“ zařval Dědek. Zrovna se pokoušel polknout dlouhý stonek karafiátu. Byl ovšem přesvědčen, že jí chřest.

„Desátníku Gregore Martine!“ rozkřikl se Heide. „Jste ostudou celého sboru německých desátníků. Muži se vám smějí! Desátníku Martine, jste skvrnou celého sboru!“

„Příslušníci sboru, kteří nevědí, že musejí jít mužstvu příkladem při udržování přísné disciplíny, by se nikdy neměli stát desátníky!“ prohlásil Wolf vážně. Pokusil se postavit, naprosto mu to ale nevyšlo. Místo toho se svalil pod stůl, kde v té době již seděl Legionář. Ten se zase domníval, že je někde na Sahaře a velí jednotce jízdy na velbloudech.

„Mille diables74), cítíte vůni datlových palem, mon ami75)? Kvetou totiž po celý rok. Alláh Akbar, na kolena k modlitbě!“ vykřikl a pobožně udeřil čelem o zem.

Wolf se znovu pokusil dostat zpátky na židli, svalil se ale Heidemu na záda a poté všem okolo oznámil, že je velmi šťastný, protože se znovu setkal se svou nejstarší sestrou, kterou opustil manžel.

„Pryč s těmi zasranými bačkoráři!“ vykřikl Heide.

„Tím myslí nás,“ ozval se uraženě Porta. Přátelsky chytil Tinyho okolo ramen. „Vůbec nechápe, jaká je správná hodnost, hovno jedno hnědé!“

Medvěd zvedl hlavu a výhružně zavrčel, když uslyšel slůvko „hnědé“.

„Desátníku Julie Heide,“ řekl Porta urážlivě. „Tam, kde mají jiní lidé mozek, máš ty nasráno. Už už jsem ti chtěl říci, že jsi blbý jako Němec, jenom výjimečně ale seru na vlastní práh.“

„Je to debil,“ zahuhňal Tiny. Pak mu ale zesklovatěly oči a on se zřítil přímo na jednoho psa. Ten se mu zakousl do nohy, Tiny byl už naštěstí tak opilý, že to vůbec necítil. „Julie,“ zakoktal se, „ty snad ani nevíš, že obergefreiteři mají stejný postavení jako štábní důstojníci. Kdyby ses dostal na generální štáb, nenašel bys tam ani jednoho desátníka nebo feldwebela,

74) Tisíc ďáblů.

75) Příteli.

dokonce ani poručíky ne. Zjistil bys ale, že polovinu osazenstva tvořej obergefreiteři, kteří pořád pobíhají sem a tam a udržují tam tu zkurvenou morálku.“

„Tiny ví, o čem mluví,“ pochválil ho Porta. „Jsme hrdí a pyšní na ty dva pásky, jež smějí nosit pouze ti vojáci, kteří dokážou používat mozek. Poslouchej, ty sračko všech desátníků,“ pokračoval stále hlasitěji a hlasitěji.

„A v mnoha postelích už obergefreiteři dokázali, že jsou lepší než nějací zasraní generálové!“

„A ty jsi snad zapomněl, že dokonce i náš nejvyšší velitel je jenom svobodník,“ šklebil se Tiny tupě. „A že se mu nikdy nepodařilo získat další, zkurvenej pásek.“

„Jak jsem prostě řekl,“ pokračoval líně Porta, „jenom ti, kdo umějí používat šedou kůru mozkovou, nohou být nadsvobodníky. „

„Předveď se mu,“ vybídl Tiny Portu a hlasitě si říhl.

„ Brader, zur Freiheit, zur Sonne76),“ rozezpíval se Porta pronikavým hlasem.

„Vlastizrada!“ zavyl: Heide nanejvýš rozezlen. „Mohl bych tě dát zavřít.“

„Die Strasse frei. SA marschiert77), „ rozeřval se ve snaze přehlušit Portovu Komunistickou hymnu.

„Zavřete je,“ vyjekl Wolf šíleným hlasem a sklonil se k zemi pro pouzdro s pistolí. Vlčák Satan mu ji přistrčil nosem.

Wolf psovi zasalutoval a poděkoval. S maximálním úsilím vytáhl z pouzdra svou nula-osmičku. Chytil pistoli do obou rukou a pokusil se zamířit na Heideho. Hlaveň se otáčela sem a tam, střídavě ohrožujíc všechny okolo.

„Desátníku Julie Heide, jste ožralý pitomec a půjdete do vězení. Pokud se pokusíte o útěk, budu střílet.“ Poté se Wolf zhroutil dopředu na stůl, přičemž jeho zbraň spustila. Kulka prosvištěla Heidemu okolo obličeje a zabořila se do zdi kdesi za ním.

Heide se na střelce podíval s hrůzou.

„partyzáni,“ zašeptal celý ztuhlý a třesoucí se strachem. „Nět partizani, rozesmál se Porta a spustil:

„Heute wir sind roten,

Morgen sind wir toten78)

„Cože, do čerta?“ zablábolil Wolf, nebezpečně se naklonil a začal hlavní pistole opisovat ve vzduchu kruhy. „Nedostal jsem tě, Julie? Tak to zkusím

76)Bratři. ke svobodě, ke slunci…

77) Cesta je volná, SA mašírují (z Horst Wessel Líed, která byla součástí hymny nacistického Německa

78) Dneska jsme rudíj / zítra jsme mrtví.

znovu! Jestli se mi to předtím nepovedlo.“

„Pal!“ nařídil Dědek, který se zrovna napůl probudil. Heide ze sebe vyrazil jakýsi skřek plný hrůzy a po hlavě se vrhl pod stůl. Dvě kulky následovaly za ním.

„Jsem raněn, jsem mrtev, sanitu!“

„Ještě dostaneš!“ zavřeštěl Wolf a opřel se o svého ruského osobního strážce. „Jen chvilku počkej, Julie, ještě si užijeme. Když mám likvidovat komunisty, proč potom ne zasrané nacisty?“

„Ukažte, že jste šéfmechanik, který má na starosti celý arzenál,“ povzbudil jeho opilost Barcelona.

„Přímý směr, hnědý cíl, pal!“ vzkřikl Dědek energicky.

Wolf popadl samopal, namířil jím na stůl a vypálil.

Na všechny strany se rozprsklo sklo, pivo a víno.

„Oddělám tě, ty čuráku,“ hrozil teď Wolf a měnil si zásobník. „Zasáhnout tě je tak těžké jako kočku toho zkurveného Rusa.

„Umírám,“ zavyl Heide zpod stolu a zamával odtud bílou kapitulační vlajkou.

Wolf se vypjal do pozoru a zasalutoval svému ruské mu strážnému.

„Desátníku Igore, sedněte na bicykl, jeďte do Moskvy a podejte tam hlášení, že jsme přemohli celý nacistický prapor!“

„Mám píchlé kolo, pane,“ odpověděl Igor a pomohl Wolfovi dojít k lenošce. Ještě předtím, než v ní upadl do hlubokého spánku, v sobě sebral tolik síly, aby Igorovi nařídil opravit proraženou duši u kola.

Saniťák se pustil do obvazování Heideho, který měl čistě odstřelenou špičku levého ucha.

Krátce nato se Wolf probral a chtěl nás tentokrát uvěznit všechny. Už už se chystal na nás poštvat vlčáky, když vztekle a netrpělivě zazvonil telefon. Jeden ze strážců ho zdvihl.

„Pan stabsfeldwebel a šéfmechanik tady není,“ odpověděl bryskně naučenou formulací. Najednou se ale celý jakoby srazil, pak cvakl podpatky a postavil se do pozoru. I když měl za sebou službu především v ruské armádě, válečným zajatcem byl tak dlouho, že dokázal rozlišovat mezi jednotlivými odstíny hlasu a správně rozpoznat, kdo je nebezpečný a kdo ne.

„Kdo se to sem sere?“ ozval se Wolf z hloubi lenošky.

„Inspektor vojenské policie Zufall,“ odpověděl Rus a z hlasu mu zazněla zkáza a zoufalství. Cokoliv, co mělo něco společného s policií, cítil jako smrtelně nebezpečné, především pak, když se to objevilo brzy ráno, mezi druhou a čtvrtou hodinou. V hodinách smrti.

„A co ten zatracený policajt chce, že volá takhle v noci?“ zařval Wolf, až to zadunělo. „Ať ten hajzl zavolá zítra mezi desátou a jedenáctou.“

„Gospodin, inspektor Zufall říká, že je to důležité,“ odpověděl Rus a s telefonem v ruce zasalutoval.

Wolf se upřímně rozřehtal.

„Řekni tomu policajtíkovi, že to, co je snad důležité pro něho, nic neznamená pro velkoněmeckého šéfmechanika!“

Rus oddrmolil Wolfovu odpověď tak rychle, že muž na druhém konci drátu neměl sebemenší šanci ho zastavit, potom rychle zavěsil sluchátko a vyběhl ze skladiště, aby se někde skryl do té doby, než se vše vyjasní.

O chvíli později telefon zazvonil znovu.

„Nechej mě to vyřídit,“ řekl Porta sebejistě. „My profesionální vojáci nemáme důvod nechat si srát na hlavu od takových hovniválů.“ Zvedl sluchátko s výrazem Rockefellera připraveného vyslechnout nabídku na koupi vyschlého ropného vrtu. „Poslouchej, hlupáku!“ zařval do telefonu. „Zavolej zítra mezi desátou a jedenáctou, když už si nedáš pokoj a budeš s námi chtít mluvit.

My tu teď slavíme křtiny, takže nemáme čas na tu tvou důležitou záležitost! Ale jistě, klidně si přijď, jestli chceš, taky tě pokřtíme, když budeš chtít. Kdože s tebou mluví? Já, ty hlavo dubová! Kdo jiný? Skutečně nemám nejmenší zájem se dozvědět, kdo jsi, takže když ti jde jenom o tohle, nemusíš vůbec chodit. Opravdu seru na tebe i na ten tvůj polní soud, kamaráde. Už jsem ti to přece říkal. Přijď si, jestli chceš. Stejně si nevzpomeneš, co jsi vlastně říkal. To už je potřetí, co mi říkáš, že přijdeš. Tak propána už začni něco dělat a přijď. Jestli umíš zpívat, tím lépe! Konec spojení!“ Porta rozhodně zavěsil telefon. Všem přítomným v místnosti mocnářsky pokynul. „S těmihle policajtskými nickami se musí mluvit tvrdě. Hned ti pak začnou olizovat ruku. Teď už je mu jasné, že tady rozhodujeme my a vůbec armáda.

„Slyšte, slyšte!“ ozval se z hloubi lenošky Wolf. Na klíně mu ležela velká, pivem promáčená kytice karafiátů. „Máme v rukách všechnu moc, a až dosáhneme konečného vítězství, vypořádáme se i s těmi modrokabátníky. Stejně na ně daněmi všichni doplácíme.“

„Novou píseň,“ nařídil Heide, který shromáždil celý sbor v kruhu okolo sebe.

Pivem nasáknutými hlasy začali zpívat:

„Geht auch der Tod und dauernd zur Seit’,

geht es auch drüber und drunter,

braust auch der Wind durch finstere Heid’

uns geht die Sonne nich unter79). „

„Čepice dolů! Pomodlíme se!“ nařídil Porta.

Klesli jsme na kolena do rozlitého piva a zbytků jídlla. Slavnostně jsme si přitiskli přílby k hrudi. Porta se modlil za boží ochranu a za to, aby až přijdečas, duše zamířily do svého věčného domova.

79) Třebaže jsme obklopeni smrtí, / jež nás stále doprovází, / třebaže nás větry ošlehávají, / slunce pro nás nikdy nezapadá.

„Nejdříve ale skončíme tuhle válku,“ zahřměl Wolf, „a až potom někdy dáme řeč s Bohem.“

„Když jsem za těma zkurvenejma liniema, v klidu a pohodě, nedal bych za celýho Boha ani hovno,“ vysvětloval mezitím Tiny oběma vlčákům a medvědovi. „Jak se vrátím zpátky sem, kde ti pořád kolem hlavy lítají do červena rozpálený kousky železa, rozumíte kluci, a když to vypadá, že se ty starý dobrý časy už nikdy nevrátěj, cejtím se tak blízko Bohu a jsem tak pobožnej, že byste nevěřili. A furt co jsem tady.“

„Toho policajtského hajzla odděláme,“ navrhl silným hlasem Wolf.

„Jasně, ukážeme mu, co dokážou opravdu tvrdí hoši,“ prohlásil Gregor, pokoušeje se vypadat co nejvíce jako zločinec.

„Vypadat jako tvrďáci, to nemůže nikdy škodit,“ drmolil Julius a ovíval mě přitom žalostným zbytkem kytice růží.

Gregorova pěst mocně udeřila do velké louže rozlitého šnapsu:

„Chlast, to je něco! Aspoň víte, na čem jste. Víte, co se vám může stát. Ženské jsou mnohem nebezpečnější. S těmi nevíte, co se stane jenom za malou chvíli! Už jsem vám vyprávěl, co jsem zažil mezi použitými prostěradly s kurvou mého generála? Ta kunda mě skoro zastřelila, to udělala!“

Dveře se s rachotem rozletěly. Do skladiště vstoupil malý muž navlečený do příliš velké pláštěnky. Hlavu měl kulatou jako dělovou kouli a výraz podobný hodně starému praseti. Uši mu trčely na obě strany jako brzdicí štíty a zdálo se, že jenom díky jim mu nespadne příliš velká čepice, přes obličej. Napochodoval přímo před Wolfa a zasvítil mu do obličeje silnou svítilnou, navzdory tomu, že místnost byla jasně osvětlená.

„Šéfmechanik Wolf,“ potvrdil sám sobě pronikavým hlasem a zhasl svítilnu.

„A taky štábní stabsfeldwebel,“ doplnil ho Wolf, přičemž mu hlavu pokapal pivem.

„Vy prodáváte čaj,“ prohlásil malý a tlustý chlapík.

Zdálo se, že Porta má náhle naspěch. Vypadalo to, že by se teď nejraději viděl co nejdál odtud. Dvě obrovské gorily v břidlicově šedých policejních uniformách ho ale zastavily ve dveřích.

Dveře se s rachotem rozletěly. Do skladiště vstoupil malý muž navlečený“ do příliš velké pláštěnky. Hlavu měl kulatou jakO:idělovou kouli a výraz podobný hodně starému praseti. Uši mu trčely na ,obě strany jako brzdicíštíty a zdálo se, že jenom díky jim mu nespadne přílišvelká čepice, přes obličej. N apochodoval přímo před Wolfa a zasvítil mu do obličeje silnou svítilnou, navzdory tomu, že .místnost byla jasně osvětlená.

„Šéfmechanik Wolf,“ potvrdil sám sobě pronikavým hlasem a zhasl svítilnu.

„Někam odcházíte, obergefreiter?“ ušklíbla se jedna z nich a mrštila Portou zpátky takovou silou, že přeletěl přes stůl. „To nedělejte. Za malou chviličku dojde řada i na vás. A to uvidíte věci, o kterých jste ještě ani neslyšel!“

„Kdo, do čerta, jste?“ zeptal se Wolf blahosklonně a poplácal mužíka po rameni.

„Zufall80), inspektor Zufall.“

„Opravdu na to vypadáte,“ rozesmál se Wolf, až se popadal za břicho.

„To jsem rád, že se tak dobře bavíte,“ prohlásil inspektor. „Brzy budete potřebovat všechen svůj smysl pro humor.“ Sundal si obrovskou čepici, pohladil zcela lysou hlavu a znovu čepici nasadil. „Víte, jaký je trest pro ty, kteří sabotují práci generálního štábu?“

„Půjdou ke zdi, kde je zastřelí,“ odpověděl Wolf bez okamžiku zaváhání.

„Máte naprostou pravdu,“ usmál se spokojeně inspektor Zufall. „A já jsem tu proto, abych vyšetřil právě jeden takový případ.“ Ukázal tlustým prstíkem na Wolfa a tónem veřejného žal obce pokračoval: „A tím sabotérem jste vy!“

„Nechápu, co tím myslíte,“ zamumlal Wolf, kterému pomalu začínalo svítat.

„Samozřejmě že ne,“ usmál se Zufall a vyvinul přímo heroické úsilí, aby vypadal co nejpřátelštěji, což se mu ovšem ani v nejmenším nepodařilo. Z kapsy vytáhl tlustý černý notes. „Prodal jste čaj proviantnímu důstojníkovi Ztimfemu ze 4. tankové armády. Tvrdil jste mu, že je to darjeeling smíchaný se zeleným čajem.“

„To se snad nesmí?“ odtušil Wolf nafoukaně a znovu se klidně posadil.

„To je pochopitelně naprosto v pořádku,“ usmál se inspektor hrozivě, „jenom jste zapomněl proviantního důstojníka informovat, že v čaji je ukryto jedno malé překvapení!“

Wolf se krátce tázavě podíval na Portu, který si zrovna v tom okamžiku dával doušek z lahve na vzpružení.

„Překvapení? O žádném překvapení nic nevím!“

„Německý generální štáb o něm ale ví dobře,“ zařval inspektor, rudý vzteky jako krocan. „Všichni tam mají sračku, že jsou z toho skoro mrtví. Už jim nestačí kadibudky.“

Gregor zařval smíchy, čímž nakazil všechny v místnosti. Obě gorily u dveří pochopitelně zachovaly vážnou tvář. Smál se dokonce i inspektor, byť mnohem diskrétněji. Pouze Porta s Wolfem vypadali, jako že úplně ztratili smysl pro humor. A to i přesto, že Wolf byl znám svou schopností nacházet na všem humorné stránky - obětí, pravda, musel být někdo jiný.

„Odkud jste sebral ten čaj?“ vyštěkl Zufall, jakmile se smích trochu utišil.

Wolf mlčky ukázal na Portu.

„Ach, ano! Obergefreiter Josef Porta,“ zamrmlal tlustý inspektor. „Už

80) ZufaIl: I. náhoda. 2. případ. 3. záchvat.

jsem o vás slyšel a dlouho jsem si přál seznámit se s vámi.“

„Je mi potěšením, pane,“ odpověděl Porta, snaže se vypadat co nejservilněji.

„Takže odkud jste, Herr Porta, získal ten čaj?“ „Spadl z nebe,“ odvětil Porta po pravdě.

„Nedělejte si ze mě legrácky,“ zavrčel Zufall jízlivě.

„V nebi čaj neroste. Mám příkaz vás oba jako čajové překupníky zatknout. A hned vám musím říct, že celá řada generálů netouží po ničem jiném více, než vás pomalu opékat na malém ohni. Budete litovat dne, kdy jste se rozhodli začít obchodovat s čajem.“

„My ale víme jenom o pravém a dobrém čaji,“ bránil se Porta. „Možná do něj něco přidal proviantní důstojník, když jel ke generálnímu štábu.“

„Třeba jenom podráždil žaludky vážených pánů na štábu. Možná dostali sračku proto, že nejsou zvyklí pít pořádný čaj,“ navrhl Wolf.

Inspektor Zufall se křivě usmál.

„Čaj prošel laboratorní analýzou. Obsahuje silné projímadlo - laxativum, jak se odborně říká -, jehož účinky naši lékaři neumějí zastavit. Pokud to nepřestane, tak se tito pánové zanedlouho userou k smrti.“

„Dal jsi do toho něco?“ zeptal se Porta Wolfa.

„Myslíš si, že jsem blázen!? Jsem obchodník, ne nějaký zatracený sabotér.“

„Jedna věc se tedy zdá být jasná,“ povzdechl si inspektor. „Čaj pochází od vás dvou. Pokud by se nepřítel rozhodl zaútočit právě teď, měl by lehkou práci. Kvůli vašemu čaji je totiž celý generální štáb vyřazen z provozu. Všichni teď totiž bez ustání serou již šestnáctou hodinu a zdá se, že je to teprve začátek. Z Berlína sem letí skupina specialistů. Pokud jste měli skutečně v úmyslu provést sabotáž, stoprocentně se vám to podařilo. Za třicet let praxe jsem nikdy nic podobného neviděl.“

„Nevěděli jsme nic o tom, co je v čaji,“ zašeptal tiše Wolf. Cítil děsivý tlak v oblasti žaludku. Dokázal si zcela jasně představit celý generální štáb sedící vedle sebe v řadě na latrínách s generalfeldmarschallem Modelem úplně napravo. Kde jinde by ostatně za podobných okolností měl generáI polní maršál sedět?

Porta se náhle jako by cely zmenšil, vyděšeně hleděl na inspektora a pokoušel se ho přesvědčit:

„Musíte nám věřit, že jsme nikomu projímavý čaj neprodávali. To by přece mohl udělat jenom blázen, který utekl z vypolstrované cely v Giessenu!“

„To si myslím i já,“ souhlasil ZufaII. „Proto se chci také dozvědět, odkud se ten čaj vzal. Nedokážu si představit, že byste začali tady v Rusku s jeho pěstováním.“

„Koupil jsem čaj od Porty,“ prohlásil Wolf úlevně s pocitem, že se tak zcela očišťuje od jakéhokoliv podezření.

„A ke mně se snesl z nebe, zavěšený na dvou žlutých padácích,“‘potvrdil Porta a doprovodil svá slova názornou gestikulací.

„To si opravdu myslíte, že vám to uvěřím?“ zeptal se Zufall, nadán mimořádně velkou dávkou vrozené nedůvěřivosti. Věřil totiž jenom tomu, co sám viděl a cítil. „Proč by měl kdokoliv na celém světě shazovat čaj padákem?“ ‘

„Zřejmě právě proto, aby se německá armáda vysrala z podoby,“ navrhl Porta evidentně jediné správné řešení tohoto rébusu.

„Jak se na vás dva čajové obchodníky dívám, rozhodli jste udělat všechno pro to, abyste z armády odcházeli s pěkným majetečkem,“ prohlásil ZufaII s hořkým úsměvem.

„Je to tak,“ Wolf se hlasitě zasmál. „Je snad zakázáno pokusit se vydělat si nějaké peníze?“

„Poctiví lidé jenom málokdy zbohatnou,“ zafilozofoval si inspektor.

„Ať si říká kdo chce, co chce,“ ozval se Porta klidně, „jenom hlupáci zůstanou chudí. A většina lidí proto musí zůstat chudá.“

„Chudí lidé jsou poctiví,“ prohlásil Zuffal a zamyslel se. „Státní úředníci se mezi boháče nedostávají příliš často.“

„To proboha ne!“ ozval se spontánně wolf. „Fotr byl poctivý, chudý a státní úředník. Neměl sice moc rozumu, zato však dobrou pověst. O jeho pravdomluvnosti nikdy nikdo nemusel pochybovat. Žil v míru s Bohem i se svými sousedy. O svátcích byl v kostele a v noci klidně spal. Kdyby k němu v noci mezi druhou a čtvrtou hodinou vtrhla policie, našla by ho vždycky, jenom jak pokojně chrápe. Bohatý ale nebyl. Bylo nás devět dětí a on si musel pořád dělat starosti, jak pro nás sehnat peníze na oblečení.“

„A šel někdo z vašich bratrů nebo sester v otcových stopách a stal se také státním úředníkem?“ zeptal se Zufall se zájmem. S panem Wolfem starším evidentně soucítil.

„Ani za celý svět,“ uškIíbl se Wolf. „Všichni jsme se vyvedli po matce, její příbuzenstvo mělo více rozumu. Taky v žilách měla nejenom německou krev.“

„Asi židovskou!“ řekl ZufalI zdánlivě nevinně.

„Nemohu samozřejmě odpřisáhnout, že nějakou neměla. Nad jednou nebo dvěma kapkami židovské krve ale není třeba ohrnovat nos. Lidem s takovou krví to lépe myslí. A potvrzení o árijském původu už asi brzy nebude mít tu pravou cenu.“

„Vy snad nevěříte v konečné vítězství?“ zeptal se ZufalI s podivným tónem v hlase.

„Vy snad ano?“ ušklíbl se Wolf.

Gorily u dveří se rozesmály společně s ostatními, i když možná ani nevěděly, čemú se smějí.

„Zatím se mi ještě nechce na vaši otázku odpovídat,“ řekl inspektor a odvrátil se.

Když dorazili na velitelství štábu, první osobou, na niž padli, byl proviantní důstojník Zlimfe. Okamžitě se vrhl na Wolfa.

„Šakale, hyeno!“ ječel. „Za to se budeš houpat. Jak jsi mi to mohl udělat? Vždycky jsme se přece dohodli, ty špinavý hajzle!“

„Přece jsem vám ten čaj vůbec nechtěl prodávat,“ brá

nil se Wolf. „Právě naopak. Hrozil jste, že mi čaj zabavíte, když vám ho neprodám. Vás by měla teď bolet hlava z toho, že jste ho prodal celému generálnímu štábu. Kdo ví, jestli jste do toho ten prášek na sraní nezamíchal sám. Vypadal byste na to.“

„Jste můj svědek,“ zaječel Ropucha a popadl policejního inspektora za ruku. „Tenhle muž mě falešně obvinil! Sám pracuje pro Rudou armádu a navíc používá zbraně, jež zakazuje ženevská konvence.“ Nic dalšího již dodat nestihl, protože se musel rozběhnout směrem k záchodům. Při panickém úprku si stíhal rozepínat kalhoty. Ukázalo se, že všechny sedačky jsou

obsazeny, takže se s výkřikem zoufalství vrhl k záložním toaletám. I zde ale bylo plno. S oběma rukama pevně tisknoucíma zrůžovělé půlky zadnice a s kalhotami plandajícími přes vysoké jezdecké boty se vrhl k oknu, pod nímž se ve vánku kolébal záhon růží. Vysunul zadnici přes okenní římsu a hned potom spustil naplno jako kulomet.

Byl to směšný pohled, naskytly se ale ještě zábavnější. Třeba když se v těsném sledu za sebou přihnali dva generálové s rudými výložkami a prakticky vyhnali ze sedátek jednoho majora a podplukovníka. V německé armádě mají prostě za všech okolností vyšší šarže přednost, a to i na toaletě.

Porta a Wolf se na zlatě oprýmkované generály dívali s mimořádným zájmem. Ti tupě zírali před sebe s pohledem živých mrtvol.

„Vypadají jako utopené kočky,“ dovolil si zašeptat Porta.

„Škoda že to nemůže vidět ten chlápek, který to celé spískal,“ ušklíbl se Wolf.

Ropucha mezitím popadl dech. Měl toho na srdci mnohem víc.

„Jste ten nejodpornější člověk, s jakým jsem se kdy setkal,“ vzlykl a zamával Wolfovi pěstí výhružně pod nosem. Napadlo vás, že mě kvůli tomu vašemu čaji mohli i zavřít? Ne, ne, znovu ne!“ zavyl najednou a odskákal po chodbě pryč. Svalil se na sedátko hned vedle generálů, přičemž stranou odsunul jednoho rytmistra, který měl nižší hodnost než on.

„Poslouchejte! Můžete mi říct, kde sere Generalfeldmarschall Model?“ zeptal se se zájmem Porta.

„Ten má záchod přímo v pracovně,“ vysvětlil malomyslně ZufalI. „Díky bohu jsem se toho čaje nenapil. Užuž k tomu skoro došlo, ten snobský hajzl pobočník mi ale nedovolil ani si usrknout a vyhnal mě z kasina. Nemá rád státní zaměstnance.“

„Kdyby věděl, že v tom je ten prášek na sraní, určitě by vás donutil vypít celé vědro!“ zasmál se Wolf.

„Aspoň má ten hajzl o čem přemýšlet,“ řekl spokojeně ZufalI. „sral tak dlouho, až z toho ztratil vědomí.“

Portu a Wolfa převzala vojenská policie, vyvíjející horečnou aktivitu ve snaze zjistit, odkud čaj pochází. Po hodinovém výslechu oba prodejce umístili v oddělených celách. Když si ale vězňové vypumpovali vodu ze svých záchodků, mohli se bez problémů dále bavit.

„Ukážeme aspoň těm německým sráčům, že přinejmenším umíme důstojně zemřít, kdyby nás chtěli popravit,“ hulákal Porta sklíčeně do prázdné záchodové mísy.

„Jasně, půjdeme na smrt se vztyčenou hlavou,“ koktal nervózně Wolf. „Zachovejme klid a tvařme se, že to není porážka, ale vítězství.“

„Ano. A útěchou nám může být, že je to jejich poslední a největší porážka a že zastřelit nás můžou jenom jednou,“ prohlásil Porta důstojně.

Po třech dnech věznění se dohodli, že začnou držet hladovku, po dalších dvou dnech jim ale stráže donesly velké mísy s kouřícími hnědými fazolemi a v každé misce navíc plaval velký kus vepřového. Za této situace se již hladovka dále držet nedala.

„Mé oblíbené jídlo!“ vykřikl Porta lítostivě a obsah misky v něm zmizel, než bys okem mrkl.

Začali plánovat útěk. S vytvořením tajného tunelu byly určité potíže, protože na tuto práci měli k dispozici pouze dřevěné lžíce. Jeden spřízněný obergefreiter mezi vězeňskými dozorci jim sice podstrčil pilky na železo, než se ale stihli pustit do díla, celá aféra skončila. Po pečlivém vyšetřování totiž nejlepší detektivní mozky Říše odhalily příčinu všech potíží. Nad liniemi byl zpozorován britský bombardér Lancaster Mk.II. Navíc se objevilo i svědectví, že z tohoto letounu shazovali jakési kontejnery. Čas se shodoval s tím, který uváděl Porta. Čaj pocházel z Anglie, čili jinými slovy, shodili ho Angličané.

„Měli jste štěstí,“ vzdychl očividně zklamaný inspektor ZufalI. Když společně kráčeli vězeňskou chodbou, ukázal na vyrovnanou řadu karabin. „Dvanáct z nich je už nabitých a připravených pro vás dva. Opravdu jsem věřil, že je budeme moci použít.“

„Víra hory přenáší,“ prohlásil Porta počestně a s náležitým kazatelským tónem.

„Považuji vás oba za své nejtvrdší protivníky a myslím si, že se ještě setkáme,“ zavěštil si Zufall temně.

„Vždycky je příjemné znát svého protivníka,“ usmál se Porta.

Následovala audience u generála polního maršála Modela, který se již z následků projímavého čaje vzpamatoval natolik, že opět udržel monokl na oku. Byl to nevelký muž s tvrdou tváří štíhlý jako baletka. Znám se stal svou osojbní odvahou, ale i určitým, komickým školometstvím. Kolem naší dvojice chodil dokola několik minut, přičemž si je oba skrz monokl pečlivě prohlížel.

„Tak tady vás máme, že?“ začal svým typickým tónem. Vyplivoval slova, jako by je nenáviděl.

„Herr Generalfeldmarschall, pane!“ zakřičeli Porta a Wolf jako jeden muž. Současně s hlasitým cvaknutím srazili podpatky. Dobře věděli, že udělají-li teď špatný dojem, je s nimi konec.

„Překročili jste meze!“ Model si pohrával se svým Rytířským křížem s dubovými ratolestmi a meči.

„Ano, pan Herr Generalfeldmarschall, pane!“

„Pokud máte ještě trochu toho zatraceného čaje, doporučoval bych, abyste ho balíček poslali jako dárek Rusům. „

„Ano, pane, Herr Generalfeldmarschall, pane!“

„Měl bych vás nechat pověsit za, paty.“

„Ano, pane, Herr Generalfeldmarschall, pane!“

„Ale protože se ukázalo, že nenesete za celou tu čajovou aféru vlastně žádnou vinu, rozhodl jsem se, že k vám budu milostivý.“

„Ano, pane, Herr Generalfeldmarschall, pane!“ Porta šťouchl do Wolfa.

„Přečetl jsem si ale o vás moc pěkné věci!“ S těmito slovy udeřil Model do svazku papíru, který ležel na stole před ním.

„Ano, pane, Herr Generalfeldmarschall, pane!“ „Dovolíte mi promluvit, pane? Není vždycky možné věřit všemu, co se říká, pane,“ vyhrkl Porta spěšně.

Model si přeleštil monokl a vyhlédl ven z okna. Potom se obrátil, pomalu si opět monokl nasadil a začal si pohrávat se svými řády a zlatými stužkami.

„Nikdo vám neříkal, že tresty za obchodování na černém trhu jsou velmi přísné? Za určitých okolností mezi ně patří i smrt.“

„Ano, pane, Herr Generalfeldmarschall, pane! Již jsme to slyšeli,“ vyhrkli opět oba jakoby jedním hlasem.

Model zapéroval v kolenou a několikrát kolem nich prošel, pak pohlédl na pobočníka, který ztuhle jako vosková figurína seděl u zdi. Pak se posadil na okraj psacího stolu. Byl tak malý, že nohama nedosahoval na zem.

„Vaše obchodní metody se nebezpečně blíží těm, jež se používají na černém trhu.“

„Dovolíte mi promluvit, pane? Ne, pane, nemáme vůbec nic společného s černým trhem, pane,“ zvolal Porta. „S takovými věcmi nemáme vůbec nic do činění, pane, nikdy jsme nepřekročili platné předpisy, pane, a navíc z toho nemáme prakticky žádný prospěch, pane!“

„Považujete mě snad za blázna?“

„Ne, pane, Herr Generalfeldmarschall, pane!“

„Zdá se mi, že mě chcete tahat za nohu! Čemu se smějete, chlape?“

„Dovolíte mi promluvit, pane? Ne, pane, já se nesměji, pane!“ Porta se roztřásl. „Prosím za prominutí, pane, to je od nervů, pane! Když jsem vyděšený, pane, vypadá to, že se směji, pane! Lékaři tomu říkají ,smích odsouzence pod šibenicí’, pane!“

„Táhněte mi z očí!“ nařídil polní maršál a ukázal na dveře.

Když už byli bezpečně za dveřmi, zhluboka vydechli ulehčením. Řízně zasatutovali jakémusi generálmajorovi, který se vlekl po chodbě. Byl bledý a vypadal, jako by v nedávné době prošel zvlášť krutou torturou.

„Ježíši Kriste,“ vydechl si Wolf. „Tak to bylo o fous! Ti Angličani, to je ale sebranka špinavých sviní!“

„Udělali na nás pěknou sviňárnu,“ souhlasil Porta.

„Třeba se nám ale podaří jim to jednoho dne vrátit.“

Oba neúspěšní obchodníci se dohodli, že by asi nebylo z obchodního hlediska dobré, kdyby zbývající čaj jenom tak vyhodili. Wolf Portovi nabídl pětadvacet procent z tržby, pokud se mu podaří čaje se zbavit. Porta si vyžádal padesát procent s tím, že pokud se někde něco zhatí, neobjeví se v celé transakci vůbec Wolfovo jméno.

Následně porta navštívil italskou divizi a v rekordním čase prodal čaj jejímu proviantnímu důstojníkovi, který měl na starosti velkoryse pojatý transport ilegálně získaného zboží do Milána.

„Kdybych byl na tvém místě, radši bych si nachystal bágl a připravil se na to, že budu muset zdrhnout do Švédska,“ poznamenal temně Gregor, když mu Porta vyprávěl o provedeném obchodu.

„Až ti špageťáci začnou srát a srát, bude ti hned za prdelí dýchat celá zasraná mafie, hochu. Nechtěl bych být na tvém místě!“ varoval Buffalo.

Porta uvážil, že na tom něco je, takže se sbalil a připravil k okamžitému odjezdu. Jednoho rána, když to nejméně čekal, se před Wolfovým skladištěm, kde pil svou kávu, objevil v oblaku kouře italský proviantní automobil.

Než se Porta stihl pohnout, Ital už byl vedle něj. Žádné nebezpečí ale nehrozilo. V terénním fiatu totiž neseděl zabiják mafie, ale nadšený italský důstojník, který se k Portovi vrhl, popadl ho do náruče a začal líbat na obě tváře. Propadl ovšem nejčernějšímu zoufalství, když se dozvěděl, že žádný další čaj už na prodej není.

„Musíte sehnat ještě trochu toho úžasného čaje, Signor Porta!“ žebronil opeřený bersaglierský provianťák a peřím svého klobouku šimral Portu pod nosem. „signore, soudruhu, já ti za to můžu slíbit… Italský vojenský řád za vynikající služby bude na tvé hrudi vypadat skvěle!“

Porta už ale skutečně žádný další čaj dodat nemohl. Neměl ho odkud vzít.

Když Ital konečně odjel, pokusili se Porta s Wolfem tento pozoruhodný fenomén rozebrat. Porta nakonec přišel s řešením, že Angličané vyvinuli zvlášť rafinované projímadlo, které je namícháno tak, aby účinkovalo jedině na Němce.

„HITLER JE SKUTEČNÝ NIKDO. UPLYNE JENOM PÁR LET A BUDE OCHOTEN ZRADIT I VÁS, PANE GENERÁLPLUKOVNÍKU!“

Generál Ludendorff generálplukovníkovi von Fritschovi, jaro 1936.

Himmler se chladně díval na „Gestapo Müllera „, který mu hlásil, že na SS Obergruppenführera Heydricha byl v Praze spáchán vražedný atentát, takže Heydrich musel být převezen do nemocnice na Bulovce.

„Přežil to?“ zašeptal Himmler chraptivě a sevřel pěsti tak silně, že mu klouby na prstech zmodraly. „Okamžitě odletím do Prahy! Připravte vše potřebné! Pošlete ke mně Kaltenbrunnera!“

„Provedu, Herr Reichsführer82)! „

Dálnopisy se žhavily. Telefonní linky zablokoval náhlý příval hovorů. V Praze bylo vyhlášeno stanné právo. Došlo ke stovkám zatčení. Vše připomínalo rozzuřené vosí hnízdo.

V úřadovně RSHA83) na Prinz Albert Strasse, odkud se šířily nejnovější zprávy, propuklo pravé peklo. Himmlerův černý mercedes se s vyjícími sirénami a blikajícími světly řítil Berlínem na tempelhofské letiště.

„Musím se do Prahy dostat jako první,“ přemýšlel a netrpělivě si rukavicemi šlehal po vysokých černých jezdeckých botách.

Brzy nato přistál v Praze. Po schodech v nemocnici na Bulovce doslova vyběhl. Měl křídově bílou tvář a strnulý pohled.

Dva lékaři a sestra se mu pokusili zabránit vstoupit na operační sál, brutálně je ale odhodil stranou a rozrazil dveře.’

„Běžte odsud!“ houkl na lékaře, kteří se připravovali na operaci.

S otevřenými ústy hleděli na nevelkého muže v uniformě barvy myší šedi.

„Běžte odsud!“ zopakoval.

„Ale, Herr Reichsftührer,“ zaprotestoval šéfchirurg, „generál je již pod anestetiky. „

„ Tak ho probuďte. Musím s ním okamžitě mluvit. „

„To je nemožné, „ odpověděl šéfchirurga potřásl hlavou. „Reichsftührer bude s generálem moci hovořit nejdříve za tři čtyři hodiny. „

„Bude při vědomí za tři hodiny tak, abych s ním mohl mluvit. Pokud ne, budete popraven pro sabotáž, „ vykřikl Himmler pronikavým hlasem a vyběhl z operačního sálu.

Chodbou běžel naproti Himmlerovi SS-Obergruppenftührer Frank se snahou předat hlášení.

„Franku, s okamžitou platností přebíráte Heydrichovu funkci říšského protektora v Čechách a na Moravě. Obklíčíte nemocnici jednotkami SS a zajistíte, Franku, aby nikdo, absolutně nikdo, ani Bůh, nebo ďábel, nemohl do nemocnice vstoupit nebo ji opustit bez mého osobního povolení. Ručíte mi za to hlavou!“

Během několika málo minut byla ‘nemocnice neprodyšně odříznuta od okolního světa.

Další hlášení Himmlerovi, který vztekle pobíhal tam a sem chodbou před operačním sálem, podal SS Gruppenführer Ernst Kaltenbrunner.

„Na cestě je generál profesor Sauerbruch, který má zahájit léčbu, „ řekl Kaltenbrunner měkce.

„Na čí rozkaz?“ zeptal se vztekle Himmler. „Führerův!“

„Do čerta! Už vyletěl z Berlína?“

„Ja, Reichsftührer! Každou chvíli přistane v Praze. „ Himmler sepjal ruce tak pevně, až mu klouby zapraskaly.

„ Věděl jste, že Führer již podepsal Heydrichovo jmenování ministrem vnitra a vrchním velitelem všech policejních složek?“

„Cože?“ vyrazil ze sebe překvapeně Kaltenbrunner. Himmler pochmurně přikývl.

„A to ještě zdaleka není všechno. Slyšel jsem i jiné věci. Vrat’te se co. nejrychleji do Berlína a převezměte velení nad RSHA. Rozestavte stráže u všech Heydrichových kanceláří. Izolujte Heydrichův osobní personál, ale opatrně. Máte co do činění s jedovatými plazy. „

„Můžete mi věřit, Herr Reichsführer, „ usmál se Kaltenbrunner. „Poradím si s tím. „

„Věřím vám, už jenom ve vašem zájmu,“ usmál se chladně Himmler.

O dvě hodiny později se Himmler skláněl nad Heydrichovou postelí a hleděl do bledé, hlavu kostlivce připomínající tváře.

„Heydrichu, vidíte mne?“

„ Velmi dobře, Herr Reichsführer.“

„Kde je vaše, výbušná skříňka? Vaše tajné dokumenty? „

Heydrichův úsměv, odhalil zuby. Jeho mírně zešikmené oči chladně hleděly na Himmlera.

„ Ty papíry, do čerta!“ zavrčel Himmler netrpělivě.

Heydrich, aniž by odpověděl, zavřel oči.

Himmler jím zatřásl.

„Heydrichu, papíry! Heydrichu, poslouchejte! Jste přece ministr vnitra. Jste nejvyšším šéfem celé německépolicie! Papíry?“

O chvíli později Himmler pochopil, že Heydrich znovu upadl do bezvědomí. Jako kamenná socha se usadil vedle postele a dlouze, dlouze hleděl svými mongoloidními očky na typickou podlouhlou a tvrdou tvář před sebou.

Večer Heydricha znovu operoval profesor Sauerbruch. Himmler se po celou dobu od pacienta na krok nepohnul. Všechna slova, jež operovaný horečnatě zamumlal, pečlivě zaznamenával stenograf.

Ráno 4. července Heydrich zemřel, aniž by předtím znovu nabyl vědomí.

Himmler odlétl zpět do Berlína a osobně se ujal vedení při hledání Heydrichových tajných dokumentů. Najít se je nepodařilo nikdy.

Na Hitlerův rozkaz bylo Heydrichovo tělo pečlivě prozkoumáno. Patologové prohlásili, že příčinou smrti se stala infekce řady důležitých vnitřních orgánů a praktický rozpad tkáně, především v oblasti sleziny. Úlomky vražedné pumy sem pronikly hrudníkem. Jako možnost příčiny smrti se proto uváděla i otrava toxickými substancemi.

DÉMONOVY VÝŠINY

Dunivý zvuk, stoupající a klesající, zněl prakticky neustále, pouze čas od času ho přehlušilo zarachocení kulometné dávky. Země se nám pod nohama otřásala jako dodělávající zvíře.

Atmosféra byla plná,tlaku a napětí. Hrůza nám tiskla hrdla. Jediným, na něhož, jak se zdálo, neměla atmosféra tento vliv, byl Porta, který si bez ustání vesele vyhrával na flétnu. Čím více jsme se blížili k frontové linii, tím méně jsme se ale starali jeden o druhého, všech se nás zmocnil zvláštní pocit. Všichni jsme stejně cítili, že jsme trvale vystavení nebezpečí smrti v její nejbrutálnější a nejsurovější formě. Kráčeli jsme v sevřeném útvaru po trojicích, zbraně jsme nesli, jak kdo chtěl.

Tiny kráčel vedle mne, těžký kulomet opřený o rameno, jako by nevážil více než třeba polní lopatka.

„Zachovávejte rozestupy!“ ozvalo se zepředu, byli jsme ale příliš vyděšení, takže jsme se automaticky tlačili do houfu, jako by nás co nejtěsnější sevření mohlo ochránit. Z vojenského hlediska byl ovšem pochod v tak sevřeném útvaru čirým nesmyslem. Jediný zásah 105 milimetrového projektilu by dokázal naráz vymazat z povrchu země celou rotu.

V opačném směru nás míjela téměř nekonečná kolona raněných. Většinou to byli vojáci ze 104. střeleckého, které těžce zmasakrovala nenadálá přehradná palba protivníka.

„Schytali to těmi novými granáty, co se o nich tolik mluví,“ vysvětloval Julius Heide a hleděl přitom k zemi.

„Jaké nové granáty?“ zeptal se Porta výsměšně, současně ale neschopen utajit svou zvědavost. Vždycky bylo dobré se dozvědět, jakým novým způsobem můžete být zabiti.

„Skákající Honzík se stlačeným vzduchem,“ vysvětloval Julius domýšlivě. „Ty dokážou odrovnat během minuty celou rotu.“

Vedle Porty se pomalu vlekl Rasputin, který hluku fronty nevěnoval ani, tu nejmenší pozornost.

Jednotkou šly zvěsti, že dostaneme tanky König Tiger84). Heide tvrdil,

84) Šlo o tanky s typovým označením PzKpfw VI Tiger II., známé i u nás jako „tygr“.

že už jsou na cestě vlakem a že už dorazily do Kasselu. Říkal mu to prý jeden jeho spolustraník. Gregor soudil, že tanky existují zatím jenom na rýsovacích prknech a že wehrmacht už stejně nikdy žádné nové tanky nedostane. Ty už jsou jenom pro jednotky SS. Porta soudil, že zmenšená bude celá mechanizovaná armáda, protože je příliš drahá.

Potom ještě prohlásil, že slyšel, že začínáme tajně posílat vojáky do Rudé armády, aby se tam naučili jezdit na koni jako kozáci. „Je to ale přísně tajné!“ dodal s varovně vztyčeným ukazováčkem. „Nikde o tom nesmíte mluvit. O ničem nevíme!“

Ve skutečnosti nám mohlo být úplně jedno, dostaneme-li tanky, nebo ne. Pro nás, pěšáky, stejně totiž žádnou výhodu nepředstavovaly.

Na rozkaz se rota zastavila na okraji lesa; Někteří se okamžitě začali zakopávat. Dělali to ale jenom ti nervóznější z nás, kteří pociťovali potřebu se chránit, i když jenom slyšeli zvuk kamínku, valícího se ze svahu.

Les působil zlověstným dojmem. Granáty a šrapnely v něm nadělaly spoustu mýtin. Všude se zde povaloval nejrůznější bojový materiál.

Porta se vydal na obchůzku, aby získal nějaké nové zprávy; vrátil se přímo přetékající informacemi.

„Máme být částí jedné zkurvené regaty,“ začal křičet, jakmile se dostatečně přiblížil. „Ti, kteří neumějí plavat, mají jednu a půl hodiny, aby se to naučili. Nemají pro nás všechny dost člunů!“

„Co to je za nesmysl,“ zasyčel Dědek, dýmaje přitom ze své dýmky se stříbrným víčkem. „Uprostřed Ruska přece není, žádné moře!“

„Jenom přemýšlej,feldwebele Beiere! Vodu přece najdeš i na jiných místech než jenom v moři. Počkej, až uvidíš ty řeky, přes které se budeme muset dostat. Je v nich víc vody, než si vůbec dokážeš představit a ženisté říkají, že jsou tak hluboké, jako by měly mít dno až někde v pekle!“

„Nemám vodu rád!“ ozval se s rezignací v hlase Tiny. „Myslíš si, že Rasputin umí plavat?“

„Vsaď život na to, že ano,“ odpověděl Porta pyšně.

„Pokud by byl člověk, určitě by mohl vyhrát sovětskou zlatou medaili za plavání. Když byl ještě v sovětské důstojnické škole v Moskvě, absolvoval tam soutěže v plavání ve volném stylu. A vždycky skončil první!“

„Je to opravdu velká řeka?“ zeptal se rozechvěně Barcelona. Jeho dřívější zkušenosti s řekami nebyly nejlepší.

„Široká jako Atlantik,“ potvrdil radostně Porta a rozpřáhl přitom ruce, aby naznačil, jak velká řeka je.

„Nasrat na všechny řeky,“ zaúpěl zoufale Gregor Martin a natáhl se jak široký tak dlouhý na trávník.

„Musíme prostě věci brát takové, jaké jsou,“ zamyslel se Dědek a čistil si přitom dýmku špičkou bajonetu.

„Proč to všechno?“ zeptal se Barcelona a potřásl hlavou.

„Ty bys měl být poslední, kdo si stěžuje,“ posmíval se mu Porta. „Vždyť se na tomhle válečném blázinci podílíš už od svých sedmnácti. Dobrovolník ve Španělsku, kde ti do jejich války nic nebylo!“

„Cítil jsem jako svou povinnost bránit slabé a utlačované,“ zaprotestoval Barcelona. „Diktátorský režim je tam chtěl uvrhnout do otroctví.“

„Nachcat a nasrat!“ rozzuřil se Porta. „Diktátoři jsou přece všude, musím ale přiznat, že rudí jsou z nich ještě nejčestnější. Ti jdou s barvou rovnou ven. Mají prostě rádi, když teče krev. Ti naši sice taky, maskují se ale přitom hnědou barvou.“

„Možná bys měl zajít za felčarem, aby se ti podíval do hlavy, Barcelono,“ navrhl Tiny. „Třeba by měl pilulku, co by ti pomohla.“

„Velitelé oddílů k vrchnímu veliteli,“ zazněl náhle lesem rozkaz.

Dědek se zvedl, nahodil si samopal na rameno a rozběhl se, až se mu křivé nohy kmitaly. Běžel přímo, bez ohledu na vodu a bláto, a stále přitom pufal ze své pověstné dýmky se stříbrným víčkem.

„Mille diables,“ zvolal Legionář. „Takový přechod řeky bychom mohli zaplatit spoustou mrtvých. Pokud by měli jenom trochu rozumu, tak by se do nás pustili ještě dříve, než bychom se dostali na druhou stranu.“

„Jsme němečtí vojáci a uděláme to, co nám Führer nařídí, prohlásil pyšně Heide. „Vděčíme vlasti za vše. Já jsem šťasten, že mohu sloužit v armádě. Zde jsou totiž jenom ti nejlepší z nejlepších.“

„Nedal bych vlasti nebo armádě ani hovno,“ konstatoval hrubě Porta. „Nevděčím jim za jednu jedinou věc. Naopak ony mi toho dluží spoustu!“

„Ty zákopnický sračky se nemůžou trochu namáhat a postavit přes tu zkurvenou řeku most, abychom se dostali na druhou stranu se suchejma botama!“ znechuceně se ozval Tiny. Mrštil přitom kamenem po dvou ženistech, kteří těžce dýchajíce přivalili velký kotouč ostnatého drátu.

, „Jaký je v tom rozdíl, zařvat suchý, nebo mokrý,“ povzdechl si žalostně Barcelona.

„Utopení je prý rychlá a příjemná smrt,“ odpověděl mu apaticky Heide.

„Ježíši Kriste, chlapi, přes to všechno máme pořád zasraný štěstí,“ zvolal Tiny šťastně. „Jsme tu, přestože jsme to mohli tisíckrát schytat na všech těch příšernejch cestách nebo i jinde. Ze všeho jsme vyvázli a pořád v klidu. Jsme v pohodě! A teď nám Führer a náš dobrý německý Bůh dávaj možnost nalézt zkurvenou příjemnou smrt v nějaký zkurvený ruský řece!“

„O utopení vám můžu říct i jiné různé věci,“ nabídl se Gregor Martin. „Se svým generálem jsme mu utekli jen tak tak, když jsme nacvičovali vylodění v Anglii. Nejdřív jsme s celou divizí v zádech napochodovali do jednoho vyloďovacího člunu. Námořnictvo nás vyvleklo ven do toho pekla na moři. V tom okamžiku začal můj generál cítit, že má mořskou nemoc. A hned po něm se to projevilo i na všech ostatních. Dobrá pancéřová divize prodělává se svým generálem vše, dobré i zlé. On měl mořskou nemoc, my ji měli také.

„Zpátky na pobřeží, pánové, „ nařídil, celý zelený mezi dvěma záchvaty. „Zde není místo pro pancéřovou divizi. Ať si námořníci to své zatracené moře nechají! „

Nařídil mi nastartovat štábní horch, abychom mohli vyrazit okamžitě, jak námořníci tu tancující vanu dovlečou někam, kde se budeme moci vylodit. A hned když jsme ucítili, že dno toho škopku dře o něco pevného, generál vykřikl:

„Klapky dolů, startujeme a ať si na nás Angličani vzpomínají v dobrém!“

Ale jak jsme odstartovali! Věřte mi, kamarádi, během vteřiny nabral rozparáděný horch plnou rychlost. Generálovi slétla z hlavy čepice se zlatými prýmky a hůlka prosvištěla vzduchem jako nějaký minikluzák. Když se mi přestala z té rychlosti točit hlava, takže jsem dokázal vyhlédnout přes přední sklo ven, řekl jsem si: jak se jen do té zatracené Francie dostaneme? Přede mnou totiž nebylo nic, jenom rozzuřené a mokré moře. Po pevnině ani stopy.

,Kam jsi mne to, k čertu, Gregore, dostal?’ to bylo jediné, co ze sebe můj generál vypravil.

Už v příštím okamžiku se horch proměnil v naprosto věrnou imitaci ponorky. Dnem člunu jsme totiž nedřeli o pláž, ale jenom o nějaký zatracený písečný práh. Padali jsme kolmo dolů, takže nám mohly salutovat jenom nějaké překvapené francouzské ryby. Už si nejsem schopen dát dohromady, jak dlouho jsme měli to potěšení sedět v potápějícím se horchu. Slyšel jsem, že v takovém případě je nejlepší zůstat v autě tak dlouho, až se naplní vodou, potom ale musíte vystřelit jako hovno krávě od prdele. Pro nás to ale nebyl problém, protože auto, v němž jsme se vypravili dobývat svět, byl kabriolet. Aby zdůraznil vážnost situace, nasadil si můj generál polní služební čepici a do oka si zastrčil rezervní monokl. Potom ukázal dopředu a vzhůru ve směru, kde předpokládal, že se nachází normální svět pro lidi. Pak se usmál, předvedl své koňské zuby, které mu vyrostly v době, kdy sloužil u kavalerie. Měl radost, že štáb roty nás poslušně následoval. Nejprve P-3,potom radiostanice.

Náhle jsme začali stoupat. Brzy jsme ale zjistili, jak užitečná jsou žábra, máte-li žít ve vodě. Když jsme se vydali k pobřeží, byl kolem nás nával jako v obchodním domě první den výprodeje. Ohlásil jsem splnění úkolu a zasalutoval, jak nejlépe jsem to uměl.

Generál mi rezervovaně poděkoval, jak už to měl ve zvyku, a nařídil mi, abych někde sehnal nějaký dopravní prostředek vhodný pro přepravu tak vysokého důstojníka. Prohlásil, že invaze musí pokračovat podle plánu. To nejhorší, co se generálovi může stát, je, když věci nepostupují podle plánu. Mnohem snadnější ale bylo nařídit mi, abych sehnal dopravní prostředek, než to vyplnit. Náš dopravní prostředek totiž ležel na dně toho věrolomného kanálu La Manche.

Chvíli jsme šlapali vodu. S příchodem tmy se přihnalo zase to odporné námořnictvo se svými rychlými motorovými čluny a postříkalo nás vodou, což jsme v tu chvíli vskutku nepotřebovali.

Teď už se ale můj generál opravdu naštval. Nikdy neměl námořnictvo rád. Tvrdil, že je pro člověka nepřirozené, aby cestoval po vodě. Pokud by dobrý německý Bůh chtěl, aby tomu bylo jinak, zařídil by, aby německý národ měl na zádech ploutve.

To je na polní soud řekl vážně a nasadil si pátý rezervní monokl. Opravdu vybuchl, když zjistil, že námořníci zachraňovali jako první technický personál. Právě při tomto výbuchu vzteku ztratil tři předchozí monokly a rovněž mu uplavala jeho zlatě oprýmkovaná polní čepice.

Řekl jsem řidiči P-4, aby generálovu čepici zachránil, a generál mi to nikdy nezapomněl.

,Desátníku Gregore Martine, jste opravdovým německým hrdinou,’ prohlásil slavnostně. ,Za tohle dostanete Válečný kříž. Pokud bychom měli více mužů, jako jste vy, již dávno jsme’ přinutili krutého nepřítele, aby zalitoval, že nám vypověděl válku!’

,Velmi dobře, Herr General, pane!’ odpověděl jsem a při pokusu zasalutovat spolykal asi tak polovinu vody v Anglickém kanálu.

Na pobřeží jsme se dostali za svítání. Tam jsme z jednoho kübelu vyhodili plukovníka pěchoty a jeho pobočníka a zamířili rovnou na velitelství armádního sboru, abychom si tam postěžovali na námořnictvo.

Pěšáci mají pochodovat, prohlásil můj generál, když jsme milostivě pokynuli těm dvěma opěšalým blátošlapům, kteří vůbec nevypadali šťastně, že je vyhnal z jejich kübelu.

Nácvik invaze byl zrušen. Já a můj generál jsme jako první měli možnost vyzkoušet si něco z toho topení, neříkejte mi ale, že je to příjemná smrt. Z vlastních zkušeností můžu říct, že je to naopak velmi nepříjemné. Můj generál potom vždycky říkal, že za to, že výzbroj celé jedné divize skončila na dně Anglického kanálu, může nejvyšší velení. Lidem z něj říkával čeští kaprálové.“

„Jenom věřím, že tvůj generál potom už dlouho nevelel,“ prohlásil Heide. „Všechno to páchne manýry císařské armády s její nadřazeností.“

„Císařská! Na to bys mohl vsadit život, že jsme se chovali jako v císařské armádě,“ vyjel Gregor pyšně. „Nikdy jsem se s žádným Hohenzollemem nesetkal, můj generál mi o nich ale hodně vyprávěl, takže se podle nich ve všem řídím. Císaři se zrodili k tomu, aby vládli!“

„Zvedejte se!“ nařídil Dědek, který se mezitím vrátil od velitele roty. „Druhá četa půjde jako první. Můžete za to děkovat Tinymu. Rozhodl o tom totiž ten hajzl von Pader!“

Vzduch se chvěl a otřásal. Exploze sice zněly z velké dálky, musely být ale velmi silné.

„Ten, kdo to právě schytává, bude potřebovat moc a moc štěstí,“ řekl Barcelona.

„Kurva, hoši, poslouchejte!“ zavolal najednou překvapeně Tiny. „Poslouchejte, čím do toho ti naši parťáci z druhý strany řežou!“

„Co jako?“ zeptal se Gregor.

Pokaždé když jsme byli v týlu nebo prostě jenom mimo oblast fronty, cítili jsme k nepříteli nenávist. Stačilo ale několik dnů přímo na frontě a náš vztah k vojákům na opačné straně se začínal měnit v téměř přátelský. Leželi ve stejném hnoji jako my a střepiny si vybíraly svou daň u nás i u nich bez rozdílů.

Dopadla nová salva. Vysoký strom se proměnil na třísky. Nechtěně jsme sklonili hlavy. Někteří z nás si začali nasazovat přílby.

„Dává to pěkný šlupky, že?“ zeptal se Tiny. „Stejně je to úžasný, jakou sílu ty granáty maj!“

Procházeli jsme nyní zavražděným lesem. Na holých kmenech stromů nebyla žádná kůra. Věděli jsme, že až vyjdeme nahoru na kopec, Rusové nás spatří. Právě na tomto místečku už se proměnila celá řada rot na cáry roztrhaného masa. Tohoto úseku se proto báli všichni. Překonat se dal jenom rychlým úprkem, jakmile se ale přesunula první skupina, začaly se na tento prostor z druhé strany zaměřovat trasírovací střely. Muži proto zoufale křičeli na nosítka, která se nemohla pohybovat dostatečně rychle.

„Druhá četo, vpřed! Pohyb! Pohyb!“ zařval Dědek a mávl na nás samopalem. „Padejte, jako byste měli peklo za prdelí, jestli chcete zůstat naživu!“

Skočil jsem dopředu, na chvíli se mi zdálo, že poletím vzduchem nad zemí. Kulomet se zdál náhle mnohem těžší a nemotomější. Vedle mne zamrkala trasírka světelných střel. K nebi se zdvihl gejzír vyrvané zeminy a ohně. Následoval skok do několik metrů vzdáleného kráteru pro granátu.

Výšinu začaly teď masírovat minomety a děla polního dělostřelectva. Třetí rota se vřítila přímo do deště střel. Její velitel, vždy dobře vyhlížející nadporučík Soest, náhle vyletěl do vzduchu, takže se zdálo, že jeho tělo tančí na hrotu zášlehu po výbuchu. Třetí rota přestala během několika minut existovat. Mnozí její příslušníci byli palbou rozmetáni na takové kusy, že se je již nikdy nepodařilo identifikovat. Nepřátelská polní baterie si mohla udělat na pažbě další zářez.

Porta s Rasputinem běželi vedle sebe v hustém oblaku prachu. Medvěd se hnal kupředu na všech čtyřech a dělal dlouhé skoky. Zdálo se, jako by Portu svým tělem chránil. Pokaždé když dopadl na zem, tak ho zakryl. Kdyžjsme se konečně dostali do relativního bezpečí na druhé straně výšiny, zjistili jsme, že 5. rota zaplatila za celou akci sedmi mrtvými a jedenácti raněnými. Ve srovnání s dalšími rotami pluku to byly velmi nízké ztráty.

„Ubožáci zasraní, tihle nosiči menáže,“ poznamenal jsem, když jsem se podíval za sebe na to zuřící peklo. „Každý den dvakrát přes tohle, a se zásobníky s jídlem na hřbetě!“

O půlnoci, tma jako pod kloboukem, jsme se dostali k řece. Tichounce jsme nasedli do bojových člunů. Nikdo si nedělal zbytečné iluze. Všechno bylo před námi.

„Tak ještě jednou okolo přístavu, chlapci,“ zasmál se Porta. „Po závodě dostane každý jedno pivo zdarma. Když budete dobří, můžete jet spolu i příště!“

Nikdo se nezasmál.

Tiny se usadil na přídi s lehkým kulometem. Já si připravil dlouhou zápalnou šňůru navinutou na velkém vřetenu.“

Julius Heide a já jsme měli zničit nepřátelské palebné postavení, zatímco zbytek čety nás měl krýt střelbou. V duchu jsem proklínal den, kdy jsem se dobrovolně zúčastnil toho kurzu pro práci s výbušninami. Teď jsem za to měl platit. Úkol, který jsem dostal, mohl být také dost dobře jednosměrnou jízdenkou přímo do nebe. Do kurzu jsem chtěl, abych se vyhnul peklu na frontě, a když jsem se vrátil zpátky, spousta kluků, které jsem znal, už čichala ke kytkám odspodu.

„Jak zmáčkneme knoflík, musíme pádit pryč jako čerti,“ zašeptal mi nervózně Heide. „Budeme na to mít tři a půl minuty.“

Náš osud měl záviset na tom, co se stane v první minutě. V té době bývá nepřítel obvykle vždy ještě zmatený, pak se ale vzpamatuje a ví, že je to kdo s koho. Pokusí se nás dostat dřív, než my dostaneme jeho dalšími náložemi.

„Zachovejte si klidnou hlavu,“ vyzval nás Dědek šeptem. „Nehrajte si na hrdiny! Život je moc krátký a mrtví budete ještě dlouho. Udělejte jenom, co je potřeba, nic víc a nic míň.“ Zlehka poplácal Julia po rameni. „Ty a Sven vyřídíte náložemi ty obranné posty. Potom utíkejte, jako by se za vámi hnal sám ďábel. Především je ale důležité, aby Rusové nemohli použít těžkou výzbroj. Pokud by jim zůstala nepoškozená, je po nás. I kdyby vás cestou dvacetkrát poranili, musíte se k tomu jejich opevnění dostat za každou cenu. Hals und Beinbruch!86)“

Štíhlý člun zaskřípalo písečné dno. Dlouhým skokem jsme se přenesli na pevnou půdu, hnali se skrze mlhu a šplhali se po svažitém břehu.

Plíce nám namáhavě lapaly po vzduchu. Padl jsem na zem za velkým balvanem. Staré zranění plíce mě teď dost zlobilo87). Už zbývalo překonat jenom nějakých deset metrů, každý centimetr z nich ale hrozil smrtí a nebezpečím.

Rozrachotil se těžký kulomet, naštěstí za námi. Zbytek jednotky nám poskytoval palebné krytí.

Před námi se náhle zjevily betonové věže. Opevnění se ukázalo mnohem rozsáhlejší, než jsme si původně představovali. Vhodil jsem jednou střílnou dovnitř první nálož a trhl za odpalovací šňůru. Dlouhým skokem jsem se okamžitě přenesl do krytu, otevřel dokořán ústa a prsty si vrazil do uší. Zeď se zhroutila dovnitř. Exploze byla děsivá. Vyvalila se na mne vlna horkého vzduchu.

Následoval oslnivý záblesk a z pukliny se vyvalila lidská těla jako pilulky z prasklé lahvičky. Měl jsem pocit, jako by mne popadl sám satan, chytil mne, zakousl se do mě a potom mě zase vyplivl.

Následovaly další dvě duté a dunivé exploze a další dvě věže se rozpadly, jako by byly vyrobeny z vaječných skořápek.

86) Volně přeloženo: Zlomte vaz.

87) Odkaz na Hasselův román Kola hrůzy

Hlasitě rachotily automatické zbraně. Kolem se prohnal Tiny s těžkým kulometem pod paží.

„Padej, troubo!“ zařval a v běhu mne nakopl. „Jestli se vzpamatujou, daj si naše koule k snídani. Ti hajzlové vědí, jak je připravit nejlíp!“

Dopředu se vrhl Dědek se zbytkem 2. čety ve vyřízené formaci. Během okamžiku se jim podařilo nepřátelské pozice vyčistit.

Kapitán von Pader sebou hodil na zem hned vedle Dědka. Byl bledý jako smrt a na samém pokraji nervového zhroucení. Přílbu měl na hlavě nasazenou čelem dozadu.

„Proč nenecháte četu, aby rozvinula rojnici?“ zeptal se ho beze stopy jakéhokoliv respektu Dědek. „Tak, jak jsme, by stačil jeden přímý zásah a z půlky roty by zbylo tak akorát žrádlo pro psy.“

„Neučte mě, co mám dělat, Feldwebel,“ zasupěl kapitán. „Nebo vás dám do hlášení!“

„Ježíši Kriste!“ zaúpěl zoufale Dědek. „Máte v hlavě i něco jiného než ta věčná hlášení? Jsme na frontě, Herr Hauptmann, a nesete odpovědnost za dvě stovky německých vojáků.“ Napůl se otočil a namířil na von Padera samopal. „Varuji vás, pokud nepřestanete dělat nesmysly, zbavím vás velení!“

„Kdo si myslíte, že jste?“ zaječel kapitán von Pader rozlíceně. „Zavšivený buran jako vy přece nemůže zbavit důstojníka velení!“

„Přečtěte si Führerovy rozkazy,“ vypěnil Dědek. „V posledních rozkazech se říká, že i prostý vojín může zbavit velitelské pravomoci velitele pluku, pokud se domnívá, že velitel ve své funkci zklamal.“

„To nemůže být pravda,“ zamumlal von Pader sklesle. „Až. se vrátíme zpátky, udělejte si den čas a přečtěte si rozkazy,“ doporučil mu Dědek ironicky.

Vedle obou mužů se svalil těžce oddechující posel. Ze zranění na čele mu po tváři stékala krev.

„Herr Hauptmann, pane! Plukovní velitelství chce vědět, jestli se už podařilo dobýt opevnění.“

„Ne!“ odpověděl Dědek místo svého velitele. „Útok byl zastaven. Pátá rota sedí okolo v dírách po granátech a kolektivně se škrábe na prdeli.“

„Plukovník bude rád, až to uslyší,“ ušklíbl se posel a vrhl letmý pohrdavý pohled na ležícího důstojníka s pevně naraženou přílbou.

Ve spršce prachu a zetlelých listů se dolů svezl Porta s medvědem.

„Proč se tu jen tak mrcasíme?“ zaječel Porta, který neviděl jediný důvod věnovat sebemenší pozornost von Paderovi. „Kde je, do čerta, zbytek roty? Já s Rasputinem, tu zkurvenou válku bez něčí pomoci vyhrát nedokážu!“

Dědek zamával na sousední četu. Jeho signál nezůstal bez odpovědi. Pátá rota se opět vrhla vpřed. Pouze kapitán von Pader zůstal sedět ve své jámě. Očima plnýma hrůzy hleděl před sebe na zem, již začala přeorávat přehradná palba polního dělostřelectva.

Země se zvedla jako obrovská opona směrem k nebi. Těla a materiál se rozlétly na všechny strany. Plamenné exploze se vzpínaly vzhůru ze země jako gigantické gejzíry.

Vzduchem prolétlo dělo i se šesti koňmi, aby se vzápětí roztříštilo na zemi.

Kapitán von Pader se zhroutil se vzlykáním dopředu. Žaludek mu sevřela neovladatelná křeč. Strhl si z hlavy přílbu a prudce zaškubal límcem. Tkanina se mu pod prsty roztrhla. Nikdy dříve si nedokázal představit, že by křest ohněm mohl vypadat takhle. Poprvé v životě navíc pocítil, že vlast toho po něm možná chce příliš mnoho.

Díra, v níž ležel, se otřásala a kolébala. Zdálo se, že všichni démoni zla byli vypuštěni z pekla a teď společně řvou. Jedna ohlušující exploze střídala druhou. Neuvěřitelný hluk chvílemi přerůstal až do pekelného crescenda.

Zepředu se na něj svalilo čísi tělo, krev, vnitřnosti a mozek mu vlétly přímo do obličeje. Zoufale vykřikl, protože si v první chvíli pomyslel, že byl sám vážně raněn; byl to ale pouze devatenáctiletý poručík, pro něhož se první den na frontě stal současně i posledním.

Šrapnely pršely. Hvízdající, kvílející, vybuchující. Vzduchem létaly oheň, hlína, balvany, celé kmeny stromů. Bitva se nacházela v onom gigantickém a ďábelském stadiu, kdy si mocné síly pohrávají s hmotou bez ohledu na to, co je její součástí.

„Má rota,“ vyrazil ze sebe von Pader, pak se ale zaryl hlouběji do díry, v níž ležel.

Jeho rota v té době již byla daleko odtud, sváděla právě horečnatý boj o ruské pozice.

Zpozoroval jsem za kulometem Maxim jakési dvě hlavy a okamžitě jsem po nich mrštil ručním granátem na dlouhé rukojeti; při letu vzduchem rotoval. Pozorně jsem musel sledovat, zda nestihnou hodit granát zpět. Tentokrát jsme nebojovali proti nováčkům.

Granát zapadl přímo do kulometného hnízda. Postavy v khaki uniformách vyletěly do vzduchu a s nimi i jejich těžký kulomet.

Rozběhl jsem se vpřed s lehkým kulometem v podpaží. Byl to ruský model, skvělá zbraň, především pro boj zblízka v městské zástavbě. Vběhl jsem za ochranný val z pískem naplněných pytlů okolo kulometného hnízda. Nedostávalo se mi dechu. Zatracená poraněná plíce. Nikdy už jsem neměl být úplně v pořádku.

Těsně vedle mě se objevil ruský desátník, dříve než stihl vypálit z pistole, rozdrtil jsem mu hlavu pažbou lehkého kulametu. Horečnatě jsem si připravil další granát.

Jako ve zpomaleném filmu jsem sledoval Gregora, který vyběhl z křaví, nabodl ruského kapitána na bajonet, pak ho rozpáral a nakonec rozbil důstajníkovu hlavu pažbou. Ještě ho nakopl do rozkroku a zmizel ve spojovacím zákopu.

Směrem na návrší pořád plival kulky další těžký kulamet. Náhle mi jakási obrovská síla podrazila nohy. Jedna kulka utrhla bok celé boty. Hořelo to a pálilo, ve skutečnosti šlo ale jenom o škrábnutí. Kdyby ta byla výbušná kulka, měl bych už nohu pryč, vyděsil jsem se, když jsem si strhával hořící kůži boty. To bych ale měl už celou válku za sebou. Nebo snad ne? Nakonec by byli schopni posílat do akce i vojáky s amputavanými končetinami.

S hvízdáním v bolících plicích jsem se rozběhl k dalšímu úkrytu. Za několik minut jsem už byl znovu schopen popadnout dech. Zjistil jsem, že jsem celý pokryt krví. S hrůzou jsem si pomyslel, že teď už ta opravdu budu mít za sebou. Nebylo to ale nic vážného.

Vřítili jsme se dolů do úzkého zákopu a vrhali ruční granáty do otevřených vstupů da podzemních katakomb.

Samopaly plivaly smrt. Těsně za námi vyletěla do povětří polovina zákopu. Past sklapla a pár vteřin později, než měla. Jinak by z nás nikdo nepřežil. Jeden ze zázraků války.

Našel jsem Portu a Legionáře sedět v kráteru pa granátu, z něhož se ještě stále kouřilo. Nabili jsme si tu náhradní zásobníky, které jsme potom nastrkali da kapes, da bot i za opasky.

Darazili sem za námi i Tiny s Gregorem; nesli s sebou celý trs ruských polních lahví.

„Tady je něco na pití pro hrdiny,“ prohlásil Tiny a rozhodil lahve mezi nás. „Sousedi museli zrovna fasovat menáž, když jsme sem vpadli. Smůla, co?“

Na zem těsně vedle Porty se svalil medvěd. Byl nepříjemně popálen kulkou na rameni. Vyčistili jsme mu ránu a zavázali ji. Jako útěchu ochotně přijal dvě lahve ruského piva, jež do sebe nalil naráz.

„Viděli jste, jak umí bojovat,“ pochlubil se Porta.

„Najednou popadl dva Rusy a rozmačkal je jednoho a druhého. Udělal to úplně lehce, jako by byli ze skla.“

„Pravda o tom určitě napíše pěknou historku,“ zasmál se Legionář. „Určitě budou tvrdit, že už máme takové ztráty, že musíme jako vojáky cvičit zvířata.“

„Ten musí být na bolšány určitě pořádně nahrábnutý,“ zauvažoval Gregor a poškrábal medvěda na krku. „Co ho takhle poslat na partajní schůzi? Byla by to švanda, kdyby tam s nimi zatočil stejně jako s těmi vojáky!“

„Určitě by to udělal,“ potvrdil Porta. „Socialistické diktátory nemá zvlášť rád!“

„Vstávat, vstávat!“ houkl na nás netrpělivě Dědek.

„Takhle se míru nedočkáme, když si na jeho vybojování nemůžete najít čas!“

Polní dělostřelectvo zaměřilo svou přehradnou palbu přesněji. Tiskli jsme se co nejhlouběji do děr po granátech. Shora na nás pršely hlína a kamení. Měli jsme velkou práci s tím se znovu zakopat. Z vybuchujících vysoce explozivních granátů se všude rozlézal kyselý pach kyseliny pikrové. Svíral nám hrdlo, jako bychom se nadýchali výparů přímo z kádě.

Rusové se stahovali zpátky. Řítili se po zcela holé krajině a země se pod nimi otřásala jako raněné zvíře.

Naše těžké dělostřelectvo z Elipsy ostřelovalo ruský týl. Tam, kam dopadly jeho 380 milimetrové šrapnely, nastala nepopsatelná zkáza. Již i jenom jediný výbuch stačil na to, aby rozdrtil lidská těla na atomy.

Ležel jsem v krytu společně s Juliem. Měl jeden z nových kulometů MG 42 a byl na něj pyšný, jako by ho sám vymyslel.

„Svatá matko kazaňská! To je přece opravdová německá zbraň!“ Nohama se zapíral o jakousi skálu. Je dost obtížné zůstat klidně ležet s takovou zbraní. Julius se škodolibě usmíval. „S takovými mlátičkami, jako je tohle, můžeme bolšány opravdu zahnat až zpátky domů!“

Dlouhá dávka přeorala zemi těsně před námi. Vystrašeně jsme rychle sklouzli až na dno jámy po granátu.

„Ty svině!“ zavyl Heide vztekle.

„Potřebuju podpůrnou palbu,“ zařval Tiny z vedlejší jámy.

„Jsi v pořádku?“ zahulákal na něj Julius a uvolnil pojistku kulometu.

„Jenom střílej z tý svý zasraný stříkačky, ty mrnavá pičo,“ zaječel rozzuřeně Tiny. „Ne ale po mně, ty buzíku, protože jinak si z tvejch střev udělám tkaničky do bot!“

Heide začal střílet krátkými, přesně mířenými dávkami.

Tiny se dal s rachotem do pohybu. Pro všechny ostatní to bylo téměř na úrovni zázraku vidět, jak rychle se může chlap v tak členitém terénu pohybovat. Prohnal se kolem nás jako vichřice. A jak bylo jeho zvykem, po celou dobu si přitom povídal.

„Teď vás dostanu, odporní Stalinovi frackové! Je to jenom vaše vlastní chyba!“

Vyskočil jsem a vyřítil se za ním. Vyšplhali jsme se na téměř kolmý svah. Tiny hodil lehký kulomet nahoru a sám se vymrštil za ním.

„Teď můžete střílet po Tinym, vy bezbožní ďáblové!“ Jeden po druhém mrštil kamsi dva ruční granáty. „Máme na svý straně německýho Boha!“ zařval, seč mu plíce stačily. „Jdu na vás a nakopu vás do prdele tak, že skončíte v pekle!“ Popadl kulomet a vyprázdnil mu zásobník v jedné dlouhé, rachotící dávce. Poté se opět vrhl zpět a pustil se do boje zblízka. Lebky praskaly. „Měl jsi zůstat v posteli, Ivane, nepřišel bys o mozek!“

Uštěpačně se rozštěkal další kulomet, z obou stran vzduchem létaly ruční granáty.

„Přestaň se škrábat v prdeli a dělej něco!“ zahrozil Tiny a strčil do mě takovou silou, že jsem až proletěl vzduchem.

Mrštil jsem před sebe ruční granát na dlouhé násadě a okamžitě poté, co vybuchl, jsem se vrhl vpřed.

Julius Heide už tu byl také a kropil nepřítele ze svého milovaného kulometu.

„Vpadli jsme sem jako raketa, co?“ zakřičel Tiny a zarazil bajonet do vojáka, který se pokoušel s velkým bochníkem chleba v podpaží vyběhnout z podzemního okopu.

Podařilo se mi pecen chleba zachytit a nacpat si ho za opasek. Byl sice trochu zakrvácený, to se ale dalo odříznout.

Nacházeli jsme se zrovna v úzkém spojovacím zákopu. Zabočil jsem za roh a prakticky se srazil se sovětským vojákem, řítícím se z opačné strany. Než jsem si stihl uvědomit, co se děje, ležel jsem na zemi. Proti mému obličeji mířila těžká, okovaná bota.

Stačil jsem si jenom pomyslet, že tentokrát už to určitě nepřežiju! Pak se ale najednou ruský voják vznesl do vzduchu, noha mu vykopla kamsi do prázdna. Ozval se odporný zvuk praskajících kostí a pak už se na mě svalilo jeho mrtvé tělo.

Otřel se o mě pár chlupatých noh a ozval se pronikavý řev, který dokázal přehlušit i hluk boje. Zachránil mne Portův medvěd.

Dva sovětští vojáci zůstali s otevřenými ústy nevěřícně civět na medvěda s německou přílbou na hlavě, jenž cválal spojovacím zákopem. Ten se náhle vztyčil na zadní, oba je popadl a rozmačkal nepřirozenou silou dohromady. Poté zase klesl na všechny čtyři. Již dávno se naučil, jak se krýt před tím hvízdajícím a ječícím hmyzem, který zamořil vzduch všude okolo. Vyhodil do vzduchu jedno ruské tělo, a když opět dopadlo, rozdupal ho.

Nikdo z nás netušil, kde se v něm vzala tak hrozivá nenávist ke khaki uniformám.

Porta stál vedle něj. Dokud pouze vyhlížel přes okraj zákopu, medvěd ho se zájmem pozoroval, jakmile se ale vyškrábal nahoru, vyskočil za ním i on. Když se Porta kryl, medvěd ho okamžitě napodobil. Choval se prostě jako zkušený pěšák-veterán, dokonale zvládající problematiku boje v zákopech, který nikdy nevleze do nepřátelského podzemního okopu, aniž by tam napřed hodil ruční granát.

Jeden šrapnel z těžkého děla zasáhl i společný hrob a rozhodil pozůstatky mrtvých na všechny strany. Okolí tak náhle vypadalo jako velká jateční hala. Odtržené nohy, hlavy a na stromech visící vnitřnosti; jako by si nějaký šílenec zkoušel připravit dekorace na jakési sadistické Vánoce.

Celý transport povozů čety i s koňmi po zásahu rovněž vzlétl vysoko do vzduchu, kde vybuchl, takže připomínal gigantické prskavky. Telegrafní sloupy se lámaly jako zápalky. Dráty se svištěním protínaly vzduch. Domy se odshora dolů trhaly, aby vzápětí skončily v oblaku prachu jako hromada sutin. Z nebe sjížděly oslepující žluté blesky. Ničily vše, co se nacházelo na místě jejich dopadu. Očividně zabily i několik set vlastních vojáků.

Josef Stalin se nikdy netajil s názorem, že při počítání ve velkém měřítku nehraje o milion mrtvých více či méně žádnou důležitou roli. Jaký význam v jeho plánech by pak měla mít skutečnost, že zde bylo na kusy zbytečně

rozsekáno několik set vojáků?

Máchl jsem rukou za hlavu a mrštil do dálky další granát. Dosáhli jsme teď okraje Iasy. Vypadalo to, že velká ofenziva pokračuje úspěšně. Rusové prchali všemi směry, brzy jsme ale dosáhli mezní hranice svých schopností. Opatrně jsme se kradli vylidněnými ulicemi.

Před námi tudy již prošel 104. střelecký pluk. Bojovali, jak už se stalo jejich zvykem, dům od domu. Těsně před námi se nacházel 6. motocyklový pluk a naše druhá četa odpočívala na pozvolném svahu k řece nedaleko od mostu. Čekali jsme na signál k dalšímu postupu a tato krátká chvíle odpočinku nám měla zachránit životy. „Vidíte je?“ vykřikl Dědek a ukázal na nebe.

Nad městem prolétala veliká formace bombardérů. Vyděšeně jsme se přitiskli ještě těsněji ke svahu. V následujícím okamžiku se vzduch naplnil úděsným ječivým zvukem. Dlouhá ulice s vysokými domy po obou stranách vzlétla do vzduchu, jako by ji uchopila ruka nesmírného obra. Na několik vteřin se před očima vše míhalo, takže obraz připomínal přelud. Poté se vše zřítilo s hrozivým hlukem zpět na zem. Byl to fantastický pohled. Lidé se rozběhli do okolních polí jenom proto, aby je zde smetly kulky z nízko nad zemí se plížících stíhacích bombardérů.

Velká formace bombardérů po náletu otočila směrem na východ a zdálo se, že zmizela ve slunci. Město ale po jejím odletu již neexistovalo. Proměnilo se v navršené hromady trámů, kamene, dřeva a železa, z nichž vyčuhovaly lidské nohy, trupy, hlavy a ruce. .

Vítr k nám začal přinášet odporný, nasládlý zápach.

„Co ti vojáci uměj udělat!“ ozval se temně Tiny.

„Před hodinou a půl to bylo pěkný, úhledný město, teď je z něho jenom zkurvená, velká hromada sraček!“

Se zatajeným dechem jsme naskákali do zákopu, v němž leželi v řadě mladí Rusové, zabití tankovou salvou. Někteří měli rozmačkané obličeje, ploché jako kus lepenky. Podivné bylo, že ačkoliv tito muži ztratili profil, zůstala jim zachována individualita natolik, že by je bylo možné identifikovat. Mrtví vojáci byli mladí důstojničtí kadeti, kteří dostali rozkaz bránit pozice a jež smetly tři stovky valících se tanků.

Útok nemilosrdně pokračoval. Smrt si mezi ruinami vybírala další a další daň. Náhle se na kolena zhroutil voják v khaki uniformě a tiskl si ruce k břichu. Mezi prsty mu protékala krev.

Maličký Legionář k němu hbitě přiskočil, a dříve než kdokoliv další mohl udělat totéž, vše ukončil krátkou dávkou ze samopalu.

„Vive la mort!88) „ zvolal fanaticky.

Tiny se dutě zasmál a rozbil obličej jakémusi kapitánovi.

„To tě snad, chlapče, naučí, aby sis příště nezačínal nic s Tinym ze zkurvenýho Reeperbahnu!“ Uskočil právě včas, aby se vyhnuI dávce ze

88) Ať žije smrt!

samopalu. „Zákeřní sovětští buzíci!“ zaječel a mrštil do dálky ruční granát.

Hnal jsem se za Portou do sklepa. Výstřely se ozývaly ze všech stran, kulky létaly ze všech směrů. Ze stropu se sypala malta a omítka. Jeden výstřel zasáhl nějakou vodní pumpu, takže nad námi začal stříkat gejzír vody.

Něco se k nám začalo kutálet po chodbě. Popadl jsem to a mrštil zpátky tím směrem, odkud to přilétlo. Následovala ohlušující exploze a zalila nás vlna horkého vzduchu.

Dědek mi souhlasně poplácal po rameni. Pokud by se mi nepodařilo včas chytit ten ruský granát a hodit ho zpátky, už bychom to všichni měli za sebou.

Rychle jsme sklep vyčistili. Ti, kteří tam ještě byli naživu, dostali ránu do týla, bez ohledu na to, zda to byli vojáci nebo civilisté. Nemohli jsme s sebou brát zajatce a měli jsme za sebou tvrdou školu zkušeností, takže jsme dobře věděli, že i těžce raněný v sobě najde tolik síly, aby hodil ruční granát, čímž se nám odvděčí za jakoukoliv milosrdnost. Jednotlivé sklepní kóje byly propojeny. Rychle jsme je prohlédli, zda nenalezneme něco užitečného.

Porta, vrávoral pod tíhou dvou pytlů. Za ním se táhla vůně kávy.

Tiny za sebou přivlekl na vozíku od těžkého kulometu tři velké dřevěné bedny. Byli jsme jako šílení. Připadali jsme si jako o Vánocích v okamžiku, když jsme dostali dárky. Otevřeli jsme plechovky s jídlem a začali se cpát obsahem bez ohledu na to, co to bylo.

V ztekle se rozrachotil kulomet. To sibiřská pěchota podnikala protiútok, jenže my už byli dobře zakopáni, takže jsme Sibiřanům umožnili setkat se se smrtí v naší koncentrované odvetné palbě. Zbytek odpoledne pak četa na frontě prožila v relativním klidu.

Dorazil i kapitán von Pader a pokoušel se chovat kamarádsky.

„Udělal jste to dobře, feldwebele Beiere,“ vlichocoval se. „Je mi moc líto, že jsem s vámi nemohl být v závěrečné fázi útoku, ale upadl jsem do šoku, když vedle mne vybuchl granát,“ vysvětloval s nuceným úsměvem.

Dědek se otočil zády, a aniž by salutoval či byť jenom odpověděl, odešel pryč. Kapitán von Pader se za ním zle zadíval.

Tiny se hlučně postavil. Obličej měl pokryt škraloupem zaschlé krve smíchané s blátem. Postavil se do pozoru před velitelem roty, cvakl podpatky a naprosto předpisově zasalutoval.

„Herr Hauptmann, žádám o povolení předat vám hlášení, pane!“

Kapitán von Pader cosi nesrozumitelného zavrčel. Náhle ale poznal, kdo to před ním vlastně stojí. Ta pololidská kreatura, u níž se zavázal, že s ní již nikdy nepromluví. Znechuceně se otočil, Tiny ale neochvějně sledoval jeho obličej; kroužil kolem, neustále v pozoru, salutuje a pochoduje předpisovým krokem.

„Herr Hauptmann, žádám o povolení promluvit s vámi, pane!’„

Ticho.

„Herr Hauptmann, žádám o povolení zeptat se, pane, zda jste ten pan kapitán, kterej měl velet 5. rotě?“

Ticho. Oba muži se teď již pohybovali mnohem rychleji, Tinymu ovšem stále stačil jeden krok tam, kde von Pader musel udělat dva.

„Herr Hauptmann, žádám o povolení říci vám, pane, že vypadáte úplně jako pan kapitán, kterej měl velet 5. rotě! Mejlím se snad, pane?“

Ticho.

„Obergefreiter Wolfgang Creutzfeldt, třída IA, dovolte mi podat hlášení o bitvě s nepřítelem, pane! Dovolte mi podat hlášení o tom, jak jsem oddělal čtyři důstojníky. Taky vám povím, jak jsem vtrhl do nepřátelských pozic, pane! Dovolte mně, Herr Hauptmann, říci, že se stále těším dobrému zdraví na těle i na duchu a že jsem připraven se na nepřítele znovu vrhnout, nařídíte-li to, pane!“‘

Kapitán von Pader se pokoušel od Tinyho odvrátit, ten ho ale sledoval tak, aby od něj stál nalevo, přesně jak to nařizovaly předpisy. Von Pader se už nedokázal déle udržet.

„Jste snad blázen, chlape? Co po mně, do čerta, chcete?“ „Dovolte mi podat hlášení, Herr Hauptmann, o tom, jak jsem se narodil v Sankt Pauli v Hamburku. Tam jsem poprvé spatřil světlo světa, jak se říká. Pokud mám odpovědět na vaši předchozí otázku, Herr Hauptmann, nemohu říci, že bych byl blázen, vždycky jsem ale byl, jak se říká, trochu divokej, pane! V naší rodině se ale, pane, událo věcí, no jéje! Mýmu dědečkovi kupříkladu usekli hlavu v Moabittu. Staršímu bratrovi se stalo to samý, jenže ve Fuhlsbüttelu. Moje dvě sestřičky mají pěkný místa, pracujou společně s dalšíma pěknejma, mladejma dívkama, jestli Herr Hauptmann ví, jak to myslím. Jsou na Reeperbahnu. Ty jsou ale moc chytrý, pane, takže nechtěj mít se zbytkem naší rodiny vůbec nic společnýho, jo, nechtěj! Dále musí Herr Hauptmann vědět, že do armády jsem vstoupil, když mi bylo šestnáct roků. Ti svatí muži, kteří tenkrát přišli do nápravnýho zařízení, ve kterým jsem zrovna byl, rozpoznali, že pro mě to bude to nejlepší místo, pane. Určitě si museli myslet, pane, že to nemůže dlouho trvat a že tam umřu. Herr Hauptmann, musím přiznat, že už třikrát mě degradovali, stále jsem ale třída IA, a říkali mi, že to ,1’ znamená inteligence, ale už jsem zapomněl, co to znamená to ,A’, pane. Dále mi ještě dovolte, pane, podat hlášení o tom, jak…“

„Táhněte ode mne do pekla!“ zaječel von Pader a pokoušel se vyrvat z pouzdra pistoli.

Tiny stál v pozoru a stále idiotsky salutoval.

„K zemi!“ vykřikl von Pader. Ve vzteku, který jím

cloumal, ho totiž nic jiného nenapadlo.

Tiny sebou praštilo zem jako špalek přímo do kaluže špinavé vody a ohodil blátem von Padera, ječícího jako blázen.’„

O něco později se Tiny opět usadil mezi námi a začal si čistit hlaveň kulometu.

„Je to zkurvená, neschopná piča,“ řekl zamyšleně.

„A to má určitě univerzitní vzdělání. Díky bohu, že nejsem jako on. Tohle nedokážu vystát, prostě nedokážu.“

„Lidé jako on musí být šťastní, že existují takové věci, jako je armáda,“ poznamenal tiše Gregor. „Pokud by nebyla, nikdy by nenašli pořádnou práci.“

„Jedině snad že by dělali vězeňské dozorce,“ dodal Porta a nalil do kastrolu vodu na kávu.

Legionář hned vedle nás si na otevřeném ohni opékal dobře vypadající ovocný koláč.

„Co to kuchtíš, fricku? Dobře to voní!“ ozvalo se z ruských zákopů, vzdálených od nás jenom několik set metrů.

„Připravujeme si odpolední kávu,“ zařval Porta odpověď. „Můžete na ni přijít, ale musíte s sebou vzít nějaký koňak!“

Z nějakého nevysvětlitelného důvodu jsme o něco později dostali rozkaz stáhnout se na původní pozice. Vše, co jsme vybojovali, tedy bylo zbytečné. Zdálo se nám, že všichni ti, kteří padli, zemřeli pro nic za nic. Chybělo nám ale to správné strategické chápání; vždyť jsme byli jenom obyčejní blátošlapové.

Ze všech stran ržáli koně. Vzduchem se jasně nesl jejich zápach.

„Do prdele, hoši!“ zakřičel Tiny. „Posílají na pomoc kavalerii!“

„C’ est la guerre89),“ zasykl Legionář. „Ve válce je možné všechno.“

„Útok kavalerie není to nejhorší, co by nás mohlo potkat,“ zauvažoval optimisticky Porta. „Můžeme přece ty steaky s kopyty pobít a budeme pak mít dost jídla na pořádně dlouhou dobu. Nasolená konina vydrží až dvanáct měsíců. Než ji pak ale začnete péct, musíte ji uvařit. Jinak chutná tak trochu hadrovitě.“

„Řekni mi ale, jak chceš s sebou tu nasolenou koninu vláčet?“ zeptal se skepticky Barcelona. „Něco mi říká, že tenhle sklad budeme muset hezky brzy opustit.“

„Asi sis nevšiml tady téhle mé limuzíny,“ ušklíbl se Porta a ukázal na podvozek ruského kulometu. „Jediné, co teď potřebuji, je pár maníků, kteří se do téhle káry zapřáhnou, a obergefreiter (buď za to Bohu dík) Josef Porta může projíždět Svatou Rusí ve velkém stylu. Starý Tolstoj vždycky říkával, že v Rusku nepatříš k lepší vrstvě, pokud nemáš pod prdelí nějaké sedátko s koly po stranách. Jedině pracující třídy tady šlapou po svých.“ Potom se postavil, aby se protáhl, a začal popisovat přesuny, jež nás čekaly, jako by je viděl přímo před sebou. Bylo to pro nás velmi zajímavé, protože hovořil ze zkušeností, jež nelze získat na žádné škole, ale jedině praxí. Tyto zkušenosti byly oním důležitým momentem, který nám mohl zachránit životy, díky takovým zkušenostem jsme měli naději, že nevlezeme přímo do přéhradné dělostřelecké palby, mi nové pasti či jiné smrtelné léčky.

Dostali jsme jenom polovinu z potřebného náhradního materiálu. V

89) To je válka.

90) Waffen-SS: Zbraně SS, tj. bojové útvary SS.

Německu už dlouho vyškrabovali poslední zbytečky toho, co mohli vojákům poskytnout. Dokonce i do rasově čistých jednotek Waffen-SS90) teď nabírali ruské dobrovolníky. Když byli ochotni dobrovolně padnout, nevadilo, že jsou untermensch. Dalšího dne jsme se dokonce setkali s jednotkou německých černochů, kteří ovšem německy neuměli ani slovo. Když jsme se jim pokusili říci, jak stupidně vypadají, jenom se na nás spokojeně usmívali.

Porta seděl na opuštěném mraveništi. Noví rekruti pochodovali okolo něj.

„První a nejdůležitější věc, kterou si musíte zapamatovat, je to, že tady jste proto, abyste zničili nepřítele, a ne, opakuji, ne proto, abyste mu dovolili, aby on zničil vás! Z toho by Vaterlan91) neměl žádný užitek. Zapomeňte na všechno, co do vás v Sennelageru nahustili. Hrdiny tady nepotřebujeme. Abyste to tady zvládli, potřebujete mozek, a ne koule. A nikdy, nikdy nesmíte zapomenout, že proradný nepřítel ovládá všechny existující triky a fígle! Jediné, co musíte umět, je být vždycky rychlejší než ten druhý chlápek. Zabijte všechno, co na sobě nemá německou uniformu. Pokud máte pochyby, sebemenší náznak pochyb, střílejte! Ale střílejte tak, abyste zabili! Nikdy, opakuji, nikdy se nežeňte dopředu, aniž byste si to předtím pořádně rozmysleli. Ti hoši proti vám tu žili odjakživa a jsou schopni do vás odkudkoliv napumpovat kulky. Vždycky když lezete nahoru navštívit Ivana, dívejte se pořád jedním okem po nějaké vhodné díře. Nikdy nevybíhejte dříve, než si najdete nejbližší možný další kryt. A když už se do něj dostanete, zjistěte co nejdřív, co nejdřív, odkud na vás kdo může začít střílet. Zaměřte se na to místo, u svaté Alžběty, zaměřte se ale co nejrychleji. Potom začněte střílet, ale taky co nejrychleji, protože jinak už si, hoši, podruhé nikdy nevystřelíte! Ivan říká, že Adolf přijde o jednoho vojáka každou minutu. Pokud by to byla pravda, musela by válka už skončit, a já bych si přál, aby to byla pravda, protože pak bychom byli na cestě domů. Jenže Ivan je největší lhář na světě. Lže a válka pořád pokračuje, a my s tím nemůžeme nic udělat! Za všechny ty lži ho ale odsoudí jenom Bůh, my je musíme brát takové, jaké jsou. Nejdůležitější vždycky zůstane být rychlejší než protivník. Pokud se Vám to povede, zůstanete naživu. Když střílíte, střílejte, abyste zabili! I skoro mrtvý chlap - nebo ženská - jsou stále nebezpeční. Do pekla odejdou mnohem šťastnější, když se jim podaří jednoho z nás vzít s sebou.“

Potom Porta vytáhl své zákopnické nářadí. „Podívejte se na tohle. To je jedna z vůbec nejlepších věcí, jaké v armádě jsou. Zakopejte se při první příležitosti, kterou budete mít. ‘Každou vykopanou lopatkou hlíny si prodlužujete život. Navíc se s ní dají skvěle rozrážet nepřátelské lebky. Také je to vynikající pánev na smažení. Když jste v tanku, můžete s ní vykydat ven všechny sračky a budete tam pak mít čisto. Úžasná jsou z ní především smažená vejce. Nikdy ji nemastěte, čistěte ji jenom pískem, hlínou nebo

91) Vaterland: otčina, vlast.

trávou.“

Odložil polní lopatku a zvedl ruský kalašnikov. „Když jdete do útoku, dbejte vždy co nejpečlivěji na samopal. Nestřílejte ale bez rozmyslu. Vypadá to sice dobře ve filmu, avšak s realitou to nemá nic společného. Kulky, které ze samopalu vypálíte, se vějířovitě rozptýlí, a to okamžitě poté, co opustí hlaveň. Bez větších problémů tak jednou dávkou na krátkou vzdálenost můžete postřílet zezadu deset svých kamarádů, jestliže nebudete vědět, jak se to má dělat správně! A ne abyste zůstali stát jako kráva, když se najednou objeví Ivan rovnou před vámi. Praštěte ho, zastřelte nebo probodněte! Proved’te to, dokud na to budete mít čas! Za chvilinku už ho totiž mít nebudete. Žádný soucit s raněným nepřítelem. S největší pravděpodobností vám prostřelí hlavu, zrovna když ho budete ošetřovat. Nevstupujte do žádné budovy, aniž byste ji předtím vyčistili dávkou ze samopalu nebo ručním granátem. A to úplně nejdůležitější: když máte na frontě hlídku, nesmíte ani zamhouřit oko! Kočky jsou proti těm hochům, co máme proti sobě, hlučné jako stádo slonů. Připlíží se úplně potichoučku, a jak vás budou mít na dosah, mají vás! Když z vás pak dostanou, co chtějí a oni to vždycky dostanou -, čeká na vás jenom kulka! V zákopové válce jsou zajatci jenom na obtíž.

V současnosti se stále častěji a častěji můžete stát cílem útoku tankových jednotek. pokud k tomu dojde, nikdy, znovu opakuji, nikdy neopouštějte díru v zemi. Přikrčte se a zalezte co nejhlouběji. Jak se pokusíte vyběhnout, je s jistotou po vás. Ještě je pár věcí, které zjistíte až později, už se o nich ale nedozví nikdo, kdo nedokáže běhat rychleji než kulka z kulometu! Když se k vám bude někdo blížit a vy si nebudete jisti, jestli je to náš, nebo nepřítel, zastřelte ho! Pokud se spletete a zastřelíte jednoho z vlastních, jeho chyba! Může vás pak utěšit myšlenka, že by to tak jako tak stejně dlouho nepřežil! Když uvidíte některého z nepřátelských zákopníků, jak se jen tak prochází a užívá si pěkného dne, nechte ho na pokoji, nestřílejte po něm. Je na vlastní straně. Pokud’ byste ho zabili, byla by to vražda. A co horšího, jeho kamarádi by nám to museli oplatit stejně!

Dobrá, to by zatím stačilo! Ostatní si už zjistíte sami. A komu se to nepovede, nepřežije déle než čtrnáct dní.“

Porta se zvedl a vydal se spojovacím zákopem, potom se náhle zastavil, poškrábal Rasputina za ušima a znovu se otočil k nováčkům.

„Ještě jedna maličkost. Za všech okolností dbejte, opakuji, za všech okolností, abyste měli uši pod úrovní okraje zákopu. Pokud na to zapomenete, nemusíte si dělat starosti ani s ničím dalším. Ivanovi odstřelovači totižnikdy nespí. Jak uvidí něčí hlavu, hned do ní vpálí výbušnou kulku.“

Hlasitě se zasmál a znovu se vydal s medvědem po boku svou cestou. V místě, kde se zákop lomil, se ale ještě jednou zastavil, otočil se a zavolal: „Hej, sračkáři, poslouchejte. Jestli někdo z vás najde mrtvolu se zlatými zuby, tak ta patří mně. Okamžitě mi o ní podáte zprávu!“

„Není to zakázané?“ zeptal se asi sedmnáctiletý uhrovitý kluk se zlatým odznakem Hitlerjugend92) na prsou.

„Samozřejmě, když tě chytnou, chlapče. Pak je to samozřejmě přísně zakázané,“ rozesmál se Porta hlasitě.

V průběhu noci jsme se přesunuli na Démonovy výšiny. Vystřídali jsme tam policejní pluk, který byl v uplynulých čtyřech dnech prakticky zlikvidován. Všichni jeho žijící příslušníci svým vzhledem připomínali kamarády, kteří se našeho příchodu nedočkali. Vypadali prostě přesně tak, jak mohou vypadat chlapi, kteří po několik dní žili pod trvalou dělostřeleckou palbou. Vrávoravě se pohybovali dlouhým zákopem a vypadali jako staří muži, úplně jako starci!

Tiny se za nimi podíval a potom strčil do Gregora. „Rozsekali ty zasraný policajty na sračku, že? Tady to není taková legrace jako mlátit ožralce.“

„Vypadá to, že nemáš SChupo93) příliš v lásce?“ zeptal se Gregor.

„Ne, nemohu říct, že bychom se měli navzájem příliš rádi,“ ušklíbl se Tiny a plivnul za nimi.

Porta dostal kusem šrapnelu do nohy. Vydloubl si ho hrotem bodáku a pečlivě uschoval do peněženky.

„Myslím, že kdyby tím člověk dostal do hlavy,“ filozofoval, „už by si asi v kostele nikdy nezaprděl.“

„Prostě jsi měl jenom štěstí, to je celý,“ prohlásil Tiny a dále se šťoural bodákem mezi zuby. „Kdybys měl jenom o něco míň štěstí, neměl bys to v noze, ale v kebuli. A kdybys mělo hodně více štěstí, nenadělal by ten šrapnel vůbec žádnou škodu.“

„A pomysli si, jaké by to bylo, kdybys to schytal do koulí,“ rozesmál se Gregor. „To už bys neměl čím obšťastňovat ženský!“

„Svatá Věro z Paderbornu,“ vykřikl vyděšeně Porta, „to už bych to opravdu radši dostal do palice! Ženy a já nemůžeme žít jeden bez druhého. Prostě patříme k sobě.“

„Když už tak mluvíte o ženách,“ připojil se k rozhovoru Dědek, „říkal mi písař, že k armádnímu sboru přijelo divadlo.“

„To nám říkáš teď!“ zabědoval Porta. „Teď, když jsme na Démonových výšinách!“

Dolů do zákopu se svalili otřesení kuchaři. Při přechodu přes otevřené prostranství dva z nich nepřítel zasáhl. Tři kontejnery s jídlem byly prostřeleny a půlka menáže tak nenávratně zmizela.

92) Hitletjugend: Hitlerova mládež-chlapecká organizace nacistického Německa.

93) Schutzpolizei: pořádková policie.

„Předpokládám, že jste, pitomci, šli jeden druhému hned za prdelí, abyste pro ty hajzly představovali co nejlepší terč!“ nadával vztekle Porta. Nazmar přece přišlo jídlo.

„Proč jste, do čerta, ty díry aspoň nezacpali prsty, abychom měli co žrát?“ vybuchl Tiny a mrštil po nej bližším poslovi přílbou.

Kvůli tomu, že přišli o jídlo, měli vztek všichni. Medvěd jednomu kuchaři skoro utrhl paži. Naše četa z toho vyšla ještě celkem dobře díky Portovi, který někde sehnal konzervovaný ruský proviant. Jídlo sice bylo napůl shnilé, stále se ale ještě dalo jíst. Jediný, kdo protestoval, byl Gregor, ten si ale zvykl na jídla vařená pro generály.

„To bych musel být v jejich zasrané armádě, a ještě k tomu moc a moc dlouho, abych dokázal žrát tyhle sračky,“ zvolal znechuceně a mrštil plechovkou daleko do země nikoho.

Nejlépe nakonec dopadl medvěd. Porta někde sehnal půl kbelíku medu, do kterého nalámal a zamíchal dva bochníky suchého vojenského chleba. Medvěd připravenou lahůdku spořádal v rekordním čase.

Blížilo se něco velkého. Z Německa postupně proudily další a další posily. Poprvé od roku 1939 se početní stav pluku téměř blížil k tabulkovému, noví rekruti byli ale velmi špatní. Mnozí byli příliš mladí, jiní zase příliš staří, všichni však špatně vycvičení. Byli mezi nimi prakticky invalidé. Chromá noha nepředstavovala žádný nedostatek. Německá armáda je přece mechanizována, takže co? K čemu by vlastně byly dvě nohy?

Během první hodiny zabloudili tři noví rekruti do vlastního minového pole. Výbuch je rozmetal tak efektivně, že nikoho ani nemohl urážet pohled na jejich roztrhaná těla. Ostatní se usadili v podzemních okopech, zcela paralyzovaní strachem. Jak říkali, chtěli domů.

„Taky bychom chtěli domů!“ zasmál se Porta. „Je to tímhle směrem,“ ukázal palcem na západ. „Ale nepůjdeme tam. Zůstaneme tady. Tady, kde víme, kdo je nepřítel. Doma mají hlídací psy, kteří jsou ochotni pověsit vlastního na větvi nejbližšího stromu!“

Když začaly střílet minomety, jako obvykle okolo páté odpoledne, nováčci propadli šílenství a začali tlouct hlavami do stěn podzemních okopů. Nechali jsme je, ať upadnou až do bezvědomí. Tak byli totiž mnohem klidnější. Minomety se pouze chtěly připomenout, abychom nezapomněli, že jsou stále na místě. Odpověděli jsme ručními granáty, v podstatě také jenom proto, abychom uslyšeli, jak vybuchují. Vzhledem k tomu, co jsme už zažili, pokládali jsme stávající situaci za opravdové prázdniny. Klidně jsme posedávali na dně zákopů a slunili se. Navíc bylo krásné podzimní počasí.

Včera přišli až k okraji zákopu tři zajíci a dívali se na nás. Tiny jednoho z nich uštval. Během fantastického závodu okolo země nikoho po něm navíc nevystřelil ani jeden ruský odstřelovač. Když zajíce konečně dostihl, zvedl ho pyšně za uši do výšky; z obou stran fronty se ozval nadšený aplaus a k nebi se vznesly ocelové přílby.

Ne každý pěšák dokáže uštvat zajíce. Následujícího dne jsme tedy k obědu měli rožněného zajíce. Porta udělal omáčku, k tomu bramborová kaše s vepřovým, a cítili jsme se jako milionáři.

Tinymu se podařilo získat nějaké doutníky. Když šel okolo kanceláře, zjistil, že tam nechali neopatrně otevřené okno a na parapetu nestřeženou bednu s doutníky; zkonfiskoval pro sebe okamžitě celou jednu krabici. Věděli jsme dobře, že původně doutníky patřily kapitánu von Paderovi. O to více nám ale chutnaly.

Daleko od nás se ozýval odporný rachot. Přestože zdroj hluku musel být vzdálen přinejmenším dvacet kilometrů, stále se pod námi zachvívala země.

Pěkné počasí vydrželo, celá fronta se ale zdála podivně nervózní a ostřelování bylo stále častější. Za jediný den jsme jenom v naší rotě měli devět mužů s průstřelem hlavy.

Porta proto zkusmo vysunul nad úroveň zákopu přílbu

a okamžitě v ní měl díru. Tinymu se však díky tomu podařilo jednoho odstřelovače dostat.

Když jsme procházeli přes nekryté kulometné stanoviště, byli jsme vždy rychlí jako blesk. Sibiřští odstřelovači byli na tohle místo přesně zaměřeni, a ačkoliv jsme nováčky znovu a znovu varovali, dostali během jediného odpoledne dva z nich. Tyhle věci nás štvaly, zdály se nám totiž strašně zbytečné. Navíc jsme rozuměli nebezpečí bajonetu, kterým jsme mohli utržit ránu v průběhu přímého útoku, tohle odstřelování jsme ale považovali za odporné.

Kapitán von Pader seděl polomrtvý hrůzou v podzemním krytu roty. Kdykoliv dopadly někde v blízkosti granáty, vrhl se na zem a zakryl si rukama uši. Dívali jsme se na něj s pohrdáním. Pociťovali jsme respekt k tvrdým a někdy třeba i krutým velitelům, nikdy však ne k zbabělcům. Dvakrát poslal pro von Padera plukovník Hinka spojku, kapitán ji ale vždy poslal zpět s tím, že dělostřelecká palba je příliš silná na to, aby se odvážil dojít na plukovní velitelství. Posel, který nám to vyprávěl, skoro umřel smíchy. Byl to osobní posel plukovníka Hinky, obergefreiter Müller, kterému jsme říkali Malý Ježíš, protože vypadal jako Ježíš. Cestou z plukovního velitelství na frontovou linii nasbíral společně s poslem z praporu celý kbelík malin.

„Mohli byste se tu mít fajn, jenom odsud dostat toho zkurveného chlapa!“

„Nezuří plukovník, že za ním ten zbabělec odmítl přijít, když pro něj poslal?“ zeptal se Barcelona.

„Vzteká se jako šílený,“ rozesmál se Malý Ježíš, „jenže ten posraný von Pader má dobré konexe na Admiral Schräder Strasse, takže se na všechny plukovníky může zvysoka vysrat.“

Tiny miloval brzká rána. Vstával proto také vždy jako první. Měli jsme se ostatně jako smetánka na francouzské Riviéře; s kávičkou a toasty každé ráno. Pokoušeli jsme se občas i něco ulovit, většinou však neúspěšně. Během války se zvířata mnohému přiučila, především byla rychlejší. Přesto se nám podařilo dostat divokého kance. Když jsme ho pekli, nesla se vůně po celé frontě. Dva Ivani k nám dokonce přeběhli a přinesli s sebou okurky.

Po celou noc jsme z druhé strany slyšeli hluk motorů. K něčemu se tam chystali. Pokud by se rozhodli zahájit tankový útok, byl by to náš konec. Průzkumné letouny hlásily přesuny velkých kolon; v některých pozorovatelé napočítali až dvě stě tanků. Byly mezi nimi i nové typy Josef Stalin94)

Pancéřové pěsti se ukázaly jako přímo sebevražedná zbraň. V propagačních filmech působily nesmírně efektivně, skutečnost ale vypadala zcela odlišně. Když už se i jednou podařilo tank zasáhnout, prakticky s jistotou vás přejel hned následující obrněnec. Mnohdy navíc raketová hlavice neškodně po tanku sklouzla, a než střelec stihl znovu nabít, ocitl se pod pásy. Na frontě jsme ale již byli příliš dlouho na to, abychom se znepokojovali tím, co se může stát v příští hodině.

Tiny se opíralo výztuhu zákopu a na hudbu, vyluzovanou Portovou flétnou, zpíval:

Der Sieg ging an uns vorbei,

verbrannte uns die Finger.

Zum Todesschmaus der Wodka fliesst,

doch niemand ist betrunken95).

V dálce dlouze a vztekle pokašlával kulomet, minomety plivaly své nálože.

Porta vytáhl flétnu z úst a vyhlédl periskopem ven.

„Zní to, jako by se na nás něco chystalo,“ řekl zamyšleně.

„Tak jim pošleme pár navštívenek,“ navrhl Tiny, „a trošku jim pokazíme ty kuličky, co s námi hrají. Pořád se střídají, z Moskvy sem posílají nový a nový zkurvený gardisty, aby si čichli k prachu dříve, než všechno skončí. Však jste je viděli. Zasranci s límečkem a kravatou, kteří se třesou hrůzou, aby si nepomačkali puky na kalhotách, a přitom se ani neuměj sami vysrat.“

94) Sovětské těžké tanky IS-l, lS-2 (IS =Iosif Stalin), které se k frontovým jednotkám dostávaly od počátku roku 1944.

95) Volný překlad: Vítězství už bylo blízko, nakonec nás minulo, / jenom když se kolem hnalo, tak nám prsty spálilo. / Na zádušní hostině vodky, co hrdlo ráčí, můžeš mit, / nezbyl ale žádný chlap, který by ji mohl pít.

S těmito slovy upevnil na pušku granátomet a vypálil několik granátů. Maxim zmlkl.

Tiny se dutě zasmál, znovu se opřelo výdřevu a po kračoval ve zpěvu:

Aufs Wohl ist erster Trunk,

und darauf folgt der zweite,

der fünfte und der zehnte, - dann

der bittere, der Abschiedsschluck96).

K očekávanému útoku nakonec nedošlo. Plynuly dny a stále přetrvávalo skvělé počasí. Nikdo z nás neměl ale raději ani odvahu pomyslet na zimu, na třetí ruskou zimu. Ten, kdo nezažil zimu v zákopech v Rusku, nemůže vědět, co to opravdová zima je. Zatím ale svítilo slunce a za frontovou linií se honili zajíci a králíci.

Porta s Tinym dostali odkudsi elektrický tlampač a bavili se s Rusy.

„Russkij tovarišč!“ ječel Porta tak, že ozvěna otřásala celou frontou. „Víme, že na to, aby sis vytřel do sucha posranou prdel, musíš používat písek! Pojď sem k nám a my ti ukážeme, jak si ji můžeš utřít pě-ě-ě-ě-kně je-e-e-e-mným hajzlpapírem!“

„Frickové! Frickové, zatímco jste tady, tak vaše starý doma šoustají s jitrnicema!“ ozvalo se z druhé strany.

„To je paráda!“ zaječel Tiny. „Aspoň budou dobře promaštěný, až se k nim vrátíme!“

„Ivane, ty podělaný aliku97), a co myslíš, že dělají vaši kluci doma, zatímco vy smrdíte tady?“ ozval se zase Porta. „jebají vaše křivonohé tatarské klisny. Až se vrátíte domů, zbude z nich už jen kost a kůže!“

Místo odpovědi se ozvala vzteklá kulometná dávka.

„Ivane, Ivane, copak to se dělá?“ ozval se vyčítavě Tiny. „Ty na nás takhle, a my to s tebou myslíme tak dobře!“

Pokračovali po celé hodiny, neúnavně a aniž by se opakovali.

„Hej, sousede, ty vandráku, ty tam! Vyškrábej si hovna z uší a uslyšíš nejnovější zprávy,“ hulákal Porta. „V noci k vám přijdeme na návštěvu. Už jsme si otupili nože, abyste si déle užili, až vás budeme podřezávat!“

„Fricku, ty blboune! To my přijdeme k vám a uřízneme vám vaše mrňavé čuráky. Pak je pošleme do Moskvy, aby se tam holky měly čemu smát!“

O několik dní později plukovní velitelství tyto výmě ny lichotek zakázalo. Místo toho jsme po sobě tedy házeli granáty s napsanými urážkami.

96) Již první přípitek měl být náš poslední, / po něm však přišel druhý, který hrdlo zavlaží, / pak pohár pátý - desátý - leč nakonec / nezbude než hořký pohár před cestou též vypít.

97) Ruský slangový výraz pro mužský pohlavní orgán.

Když do zákopů, patřících sousední četě, dopadl 380 milimetrový granát, země se zachvěla jako při zemětřesení.

„Matko boží, tyhle věci by nám mohly pěkně přeorat záhonky,“ vykřikl Gregor udiveně, když se zájmem sledoval, jak vzduchem prolétávají roztrhaná těla.

O deset minut později dopadl další takový šrapnel, tentokrát ještě blíž. Udeřila do nás nárazová vlna připomínající poryv horkého větru, která srazila Barcelonu na dno zákopu.

„Proboha,“ zamumlal, když se postavil. „Asi bude lepší, když si zajdu popovídat s kurátem, abych byl připraven na náhlý odchod!“

„Co takhle zesílit hlídky?“ zeptal se begionář s pohledem na Dědka, který zamyšleně cucal svou dýmku se stříbmým víčkem.

„Znamená to, že tato válka, jež nám byla vnucena, bude nadále vedena se stále rostoucí brutalitou,“ napodobil Gregor tón známých komuniké wehrmachtu.

V jedenáct hodin jsem vystřídal Portu u těžkého kulometu. Na celé frontě opět zavládl klid. Vůbec jsme nechápali, co mělo předchozí těžké ostřelování znamenat.

Daleko na jihu stále zuřila dělostřelecká palba a celý horizont měl krvavě červenou barvu. Bylo možné, že se nepřítel pokusí o průlom právě tudy. Pokud by k tomu došlo, ocitli bychom se ve vzduchoprázdnu. Prakticky okamžitě by se totiž protivník dostal za nás.

„Buď opatrný a neusni,“ varoval mě Dědek, když jsem přebíral hlídku. „Minulou noc dostali dva kluky hned odvedle, ani nestačili kvíknout. Někde tam naproti mají asi schované dělo pod úrovní země. Už tudy šli jednou a určitě přijdou znovu, takže radši schovávej hlavu za okraj.“

„To může být pěkná zábava, jestli k tomu dojde,“ odpověděl jsem a přetáhl si přes přílbu kapuci. Noci již byly chladné.

Z rozmoklé půdy se zvedala mlha. V žaludku mě tížil strach.

Dědek mě povzbudivě poplácal po rameni a tiše zmizel za ohybem zákopu, kam šel kontrolovat další hlídky.

Zůstal jsem sám a vyděšený. Přes periskop jsem měl dobrý výhled na ruské linie. Vyloženě jsem cítil přítomnost jejich předsunutého stanoviště. Vše se zdálo být pokojné a nehrozící ani tím nejmenším nebezpečím, jako veterán zákopových bojů jsem ale věděl, že na frontě neexistuje nic, co by nebylo nebezpečné. Smrt si zde volno nebere nikdy.

Fronta podřimovala a vydávala slabý hřmot, připomínající poklidné chrápání. Nad zem občas vzlétlo pár magnéziových světlic. V jejich světle jsem jasně viděl silnici ležící vzadu za ruskými pozicemi. Říkali jsme jí Alej smrti. Dlážděná byla lidskými těly. Ne nadarmo se celému tomuto úseku fronty říkalo Démonovy výšiny. Ve skutečnosti to ale nebyl kopec, jenom jedno jeho úbočí, dlouhé asi šestnáct kilometrů.

Otočil jsem periskop. Všude lidská těla. Stovky koster a částečně mumifikovaných mrtvol. Ležely tu po jedné, tu v navršených kupách, vždy ale pokryté vrstvou červenožluté špíny. Přímo přede mnou ze země trčely boty, zbytek těla zakrývala zemina. Byly to německé boty. O kousek dále se na mě zpod okraje ruské přílby šklebila holá lebka. Za ní byla vidět utržená paže, navlečená do cárů šedozelené uniformy. Prsty směřovaly vyčítavě k nebi. Přes rozlomené kolo polního děla ležel mladý německý horský střelec. Váha torny na zádech nachýlila jeho tělo na jednu stranu. Vítr si pohrával s vlasy, delšími, než vyžadovaly předpisy. Celý den tam křičel bolestí a zemřel až minulou noc. Několik mužů z roty se pro něho pokusilo dojít a přinést ho zpátky, všichni se ale vrátili s prázdnými nosítky. Sibiřští odstřelovači neznali slitování.

Kamkoliv jsem otočil periskop, viděl jsem kosti, klouby, paže se strženou kůží, ruce, obratle, šklebící se lebky, vyvalené a prázdné oči pod rozbitými přílbami, čerstvé mrtvoly, napolo shnilé mrtvoly, mrtvoly nafouklé hnilobným plynem tak, že připomínaly balony, a stejně jako ony praskaly, když na ně někdo náhodou šlápl. Čerstvý větřík ke mně přinášel jejich odporný, nasládlý pach. Byl jsem ospalý a dělalo mi čím dál tím větší problémy udržet se bdělý. Víčka mi ztěžkla a začala mě řezat, zdřímnout si bylo ale nebezpečné. Nejenom že za to byl trest smrti, již pouhé mrknutí oka nepříteli mohlo stačit na to, aby pronikl do zákopů. Zaplavil by je dříve, než bych si uvědomil, co se děje. Již víckrát se stalo, že do zákopů takhle potají pronikly dvě celé nepřátelské roty. A jakmile se jednou dostaly dovnitř, neopustil nikdo z jejich původních majitelů bojiště živý.

Tiskl jsem unavené oči ke gumovým okulárům periskopu, kroutil jsem špičkami nohou v botách, kousal jsem se do rtů, prostě jsem dělal cokoliv, jenom abych neusnul. Znovu jsem začal přepočítávat mrtvá těla. Nepřibyla zrovna támhle náhodou nějaká? Okamžitě jsem byl naprosto bdělý. Cítil jsem, jak tuhnu hrůzou. Na chvíli jsem dokonce měl pocit, že vidím jakési temné obrysy. Znovu jsem začal přepočítávat a pečlivě studovat mrtvoly. Jedním z nejstarších triků, jak postupovat kupředu, bylo tlačit před sebou mrtvé tělo.

S jasným zábleskem vybuchlo hned za liniemi několik šrapnelů. Prostor zaplnily trasírky neviditelných kulometů. S dutým práskáním začaly své nálože plivat minomety. Potom se vše opět uklidnilo. Králík, který za celý svůj život nepoznal nic jiného než válku, takže si na její zvuky dávno zvykl, vyhopkoval z rákosí. Zastavil se u těla německého horského myslivce a se zá-,

jmem ho očichal. Jeho dlouhé uši se nejprve pátravě obrátily k ruské linii zákopů, hned vzápětí ale i na německou stranu.

Ozval se výstřel. Králík vyrazil a pádil pryč a pryč. Zahlédl jsem záblesk u hlavně, a to bylo přesně, co jsem potřeboval. Vycítil jsem, jak muž skáče do vzduchu, a zasáhl jsem ho. Víckrát si už na králíka nevystřelí. Bůhví kdo to byl? Jak asi žil? Byl mladý? V každém případě to ale byl gardista, tedy fanatik.

Prohlédl jsem kulomet, zkontroloval, zda mám naplněné všechny nábojové pásy, Mohly na tom záviset životy celé jednotky. Potom jsem opět vyhlédl periskopem. Něco se tam hýbalo. Jakýkoliv pohyb v zemi nikoho mohl znamenat jedině nepřítele. Popadl jsem signální pistoli. Mám pro dobrý pocit vystřelit světlici? Všechny instinkty frontového vojáka mne varovaly, všechny smysly zvonily na poplach.

„Pop! Sviššš!“ Světlice pokryla přízračným bílým světlem mrtvolu ležící na rozbité zemi.

Nyní už jsem si byl zcela jistý. V zemi nikoho bylo něco, co tam být nemělo. Jedním skokem jsem se přemístil zpět ke kulometu, strhl plachtovinový kryt a zmáčkl pojistku. Obezřetně jsem se ale sklonil. Odstřelovači dostávali do výzbroje nové infračervené dalekohledy a Sibiřané nepotřebovali mnoho času na to, aby zbavili svět jednoho německého vojáka.

Kulomet se vztekle rozrachotil, směrem k ruským liniím se natáhla dlouhá perleťová řada svítících střel. Najednou se kousek ode mne roztrhla výbušná kulka. S hrůzou jsem sebou hodil na dno zákopu. Sebral jsem samopal a chvíli počkal, potom jsem nad okraj zákopu vysunul přílbu.

„Křach!“ ozvala se okamžitě rána.

Kolem uší mi prolétly odštěpky oceli. Přílba se na hlavni samopalu bláznivě roztočila, na jedné její straně se objevila úctyhodná díra. Takže střelec už zjistil mou pozici, věděl, že jsem tady. Teď jenom zjistit, zda mám proti sobě normálního, tuctového zabijáka, nebo zda tyto výstřely věští nějaké větší nebezpečí. Hlídku, která se vydala na průzkum, či snad na lov zajatců?

Ležel jsem, tiše jako myška, a čekal. Neviděl jsem příliš daleko ani na jednu stranu spojovacího zákopu, roky na frontě mi ale vytříbily.sluch. Uslyšel bych i kočku kráčející po špičkách. Připravil jsem si samopal a téměř se vtiskl do stěny zákopu. Jenom tak, pro pocit jistoty, jsem před sebe položil dva granáty a napolo jim odtrhl pojistku, Venku musela být i naše hlídka, ta by ale nedělala takový rámus. Znovu jsem se zaposlouchal. Byli topřinejmenším čtyři sehnutí muži.

„Heslo!“ Neodvážil jsem se zakřičet příliš nahlas. Ti chlápci za silnicí mě nemuseli slyšet.

„Hovno a sračka!“ ozvala se tichá Gregorova odpověď.

Tohle bylo lepší než správné heslo; poznal jsem totiž hlas.

Náhle se přede mnou objevil Tiny a vrazil mi hlaveň samopalu do žaludku. Vyrazil jsem ze sebe polekaný výkřik. Do tohoto okamžiku jsem ho neviděl ani neslyšel. Musel se snad vznášet.

S hlídkou šli i dva noví rekruti, kteří měli vystřídat stráže vedle mne. Heide jim dal přesné informace:

„Nevystrkujte palice přes okraj, jinak budete mít kurva krátký život!“

Hlídka zmizela ve tmě stejně tiše, jako se z ní vynořila.

„Pokud někde padnete na nějakou vojandu, zavolejte na mě!“ ozval se Porta. „Než ji pošleme zpátky, tak ji nejdříve všichni opícháme!“

„Poslat ji zpátky?“ rozkatil se Tiny. „Co myslíš tím poslat jí zpátky’? Jak by k tomu přišel Rasputin? Ten ubohej medvěd si už taky nezašoustal kdoví jak dlouho!“

Dědek nám tiše vynadal. Podobné řeči neměl rád.

Slyšel jsem, jak se nováčci spolu baví. Byli to hlupáci, a to, co dělali, mohlo být smrtelně nebezpečné. Pokud by bylo někde poblíž komando nepřítele s cílem unést nějaké zajatce, mohlo by bez problémů jít po hlasu. A mohl někdo říci s jistotou, že podobné komando neleží jenom kousek odtud v zemi nikoho a nečeká na příležitost?

Na protější straně se podivně pohnula přílba. Instinktivně jsem se na toto místo zaměřil periskopem. Na okamžik vše zmizelo. Potom se ale pohyb objevil znovu s tím, že teď už mi bylo jasné, že jsem právě zjistil stanoviště nepřátelského těžkého kulometu. Chlap za tím kulometem musí být ten největší pitomec na světě, napadlo mě a okamžitě jsem pocítil naléhavou touhu dát mu to najevo. Popadla mě nebezpečná lovecká horečka. Už už jsem držel odstřelovačskou pušku, když mě ale znovu varoval instinkt frontového vojáka. Najednou jsem ztratil odvahu něco si s tím těžkým kulometem začínat. Na té pohybující se přílbě bylo něco, čemu jsem nerozuměl, něco, co se mi nezdálo. Sice mě pořád přitahovala jako magnet, současně mě ale něco tichounce varovalo. Už jsem se s puškou napůl vztyčil, pak jsem se ale zase opatrně sklonil. Rekruti na hlídce vedle mne ale přílbu zpozorovali také. Neovladatelná lovecká vášeň se zmocnila i jich. Ještě nikdy předtím na člověka nestříleli. Třesouce se vzrušením si střílnu zamaskovali větvičkami a drny s trávou. Opatrně vysunuli ven hlavně ručnic. Vzrušením už přímo šíleli. Tiše se dohodli, že budou stř9let jeden po druhém.

První z nich si pevně přitiskl pažbu ručnice k rameni, natáhl závěr a zatajil dech; přesně tak, jak se to naučil na kurzu v Sennelageru.

Kamarád napjatě čekal. Měl to být jejich první Rus.

Když nic jiného, aspoň něco, o čem se dá napsat domů.

„Pink!“ ozval se výstřel.

Zaznělo dlouhé zakvílení a před očima střelce zasršely jiskry. Brutální náraz mu zvrátil hlavu dozadu. Mrtev byl dříve, než dopadl na dno zákopu.

Jeho kamarád poděšeně vykřikl a vztyčil se. V oka

mžiku, kdy se narovnal, ucítil na boku hlavy prudký náraz, jak tam dopadl kousek doruda rozžhavené oceli.

přílba odlétla na stranu a výbušná kulka mu roztrhala obličej.

Pochopil jsem, co se stalo, hned když jsem uslyšel výkřik a hluk poplachu.

Na místo se poklusem seběhla celá četa, Porta se ohýbal pod tíhou plamenometu.

„Co se, do čerta, stalo?“ zeptal se vzrušeně Dědek.

„Kde je Ivan?“

„Jeden z těch šikmookých hajzlů dostal dva nové kluky,“ odpověděl jsem.

„Idioti!“ ozval se nazlobeně Heide. „A to jsem jim říkal, aby nechali hlavy dole.“

„C’ est la guerre,“ povzdechl si unaveně Legionář.

„Můžeš jim to opakovat do omrzení a stejně si to nezapamatují, nebo nechtějí zapamatovat. Než je sem šoupli, měli se toho naučit ještě spoustu. Teď už je na to pozdě.“

Muži s nosítky odnesli obě bezvládná těla a jednotka se vrátila do okopu. Brzy se na celé kratičké intermezzo zapomnělo.

Abych neusnul, začal jsem si vyřezávat z kusu dřeva vycházkovou hůl. Takové hole si na hlídce vyřezávali všichni. Někdy tak vznikla opravdová umělecká díla.

V týlu byli lidé za tyhle překrásné hole ochotni dát cokoliv. Říkali jim tam volchovky, ne snad že by všechny vznikaly zrovna u Volhy, právě zde ale vojáci s jejich vyřezáváním začali.

Přes měsíc přešel pás mraků, takže se vše zahalilo do naprosté temnoty. Ucítil jsem několik nárazů větru, který sem ze země nikoho přinesl něco prachu a špíny.

Plechovky, zavěšené na ostnatém drátě, se varovně rozzvonily, jako by se někdo pokoušel projít skrz. Upřeně jsem hleděl do periskopu a pozorně naslouchal, teď už jsem ale nic neviděl ani neslyšel. Musel to být vítr, pomyslel jsem si, abych se uklidnil.

Bažinatá půda jihovýchodně od našich pozic se teď nacházela ve smolně černé tmě. Říkalo se, že Rusové tam postavili cestu skrz, jenže pod úrovní terénu. Na podobné věci jsou Rusové opravdu dobří.

Do doby, kdy jsem měl být vystřídán, chyběla ještě hodina. Dostal jsem vůbec nejhorší možnou hlídku od dvou do čtyř. V té době smrt jenom čekala, až ji zavoláme; pokud se něco v noci stalo, došlo k tomu právě v této době. Pokud ale chtějí zkoušet nějaké triky, pomyslel jsem si, měli by se do toho už radši pustit. Začal jsem navlékat bobulky lesních jahod na stéblo trávy. Všichni navlékali lesní jahody na stébla trávy. Porta už měl dva plné kbelíky těchto bobulí. Chystali jsme se ukrást ve skladu velký hrnec a udělat si z nich pálenku. Už jsme měli i cukr a ani s kvasnicemi nebyl problém.

Pro všechny případy jsem vystřelil světlici. Když taková raketa klesala k zemi, dokázala okolí fantasticky osvětlit. Nevýhodu ale představovalo to, že když světlice zhasla, zdála se tma ještě černější a člověk ještě víc znervózněl. Taková raketa navíc dokázala na krátkou chvíli probudit k životu celou frontu.

Nervózní prsty na kohoutcích zbraní nejrůznější ráže sebou trhly a nad šrapnely rozervanou zemí prolétly kulky. Pokud by člověk měl smůlu, mohla by se každá vystřelená světlice stát jeho poslední.

Kanon pod úrovní terénu vypálil sérii výbušných projektilů, které dopadly za bludištěm zákopů. Šrapnely mi prolétly nad hlavou a neškodně narazily na ochranný val. Potom se opět rozhostilo ticho.

Náhle mi rozpumpoval adrenalin v krvi další tichý zvuk ze spojovacího zákopu. Na dno dopadlo několik oblázků. Ve vteřině jsem se proměnil v krvelačnou šelmu, napjatou a očekávající, se všemi smysly v pohotovosti, připravenou reagovat na vše. Mohla to být vracející se hlídka? Nebo snad nějaký šílený důstojník, který si nevšiml, že už není na posádce, a který se vypravil kontrolovat strážné? Takhle už přišla pěkná řádka oficírů o život. Toulat se kolem sítě zákopů v noci bylo smrtelně nebezpečné. Pokud to byl důstojník, musel to být někdo takový jako von Pader. Tomu by se líbilo přistihnout spící hlídku.

Natáhl jsem samopal a uvolnil pojistku, již jsem se rozhodl, že pokud to bude von Pader, zastřelím ho. Nikdo by mě nemohl usvědčit z toho, že jsem ho poznal. Nebyla by to tedy vražda, ale jenom sebeobrana. Nebyl by prvním idiotem, jehož by zastřelil nervózní strážný.

Teď už jsem si byl zcela jist, že ve spojovacím zákopu někdo je. Zaslechl jsem cinknutí kovu o kov. Tiše jako kočkajsem popošel o kousek blíž. Noc byla černá jako inkoust, viděl jsem jenom pár metrů před sebe. Z bažiny se ozval křik jakéhosi zvířete. podobný výkřik se ozval těsně vedle mě.

„Kdo tam? Heslo!“ houkl jsem nervózně.

Žádná odpověď.

Už jsem zpozorovalo kousek dále v zákopu jakýsi stín. Stiskl jsem spoušť, zbraň ale jenom naprázdno cvakla. Zlomek vteřiny stačil na to, aby se na mě vzápětí zřítil celý svět.

Část temnoty se utrhla a vrhla se na mě. Hlaveň samopalu byla brutálně odsunuta stranou. Boj o zbraň se pro mě mohl stát posledním.

Pustil jsem svůj samopal a odstrčil na stranu protivníkovu zbraň, stejně jako to on předtím udělal s mou.

Vzduch proťala dávka střel. Jedna kulka roztrhla lí

mec mého pláště. V tomtéž okamžiku mi cosi tvrdě vrazilo do žaludku, zůstal jsem stále pohyblivý, takže jsem protivníka okamžitě nakopl do rozkroku.Byl to důstojník, pod rukou jsem cítil široké epolety s hodnostním

označením. Přitáhl jsem si ho k sobě a potom jsem mu přílbou vrazil do obličeje. Říkali jsme tomu dánský polibek. Tenhle trik jsem se ale nenaučil v Dánsku, ale na výcvikovém kurzu v Senne.

Smrtelný strach mě vybavil přímo nadlidskou silou. Kousal jsem, kopal a drásal nehty. Přílba mi odletěla kamsi na stranu. Stejně tak samopal. Stále se mi nedařilo vytáhnout z boty útočný nůž.

Ruský důstojník měl proti mně nepatrnou výhodu ve vzrůstu, byl ale rychlý jako blesk.

„Sviňa!“ zasykl, vycenil zuby a pokusil se mě vyřadit úderem hrany ruky. Škubl jsem sebou, takže jeho ruka narazila na kámen. Vztekle zaklel.

Podařilo se mi zastrčit mu koleno mezi nohy. Zhroutil se dopředu a v témže okamžiku jsem mu zaťal zuby do hrdla. Po obličeji mi stékala krev, nevšímal jsem si jí ale. Bojoval jsem o život. Zoufale sebou škubal ve snaze vyprostit se, měl jsem čelisti sevřené jako vzteklý pes. Ústa se mi naplnila krví. Vyrazil ze sebe dlouhý hlasitý výkřik a tělo se mu roztřáslo. V tu chvíli jsem mu ale již hrdlo zcela prokousl. Za ním jsem ale zahlédl hned celou řadu temných postav. Tlačily se a draly kupředu, jenže zákop byl příliš úzký, takže musely zůstat v řadě za sebou.

Najednou jsem pochopil, že dokud budu s Rusem ležet na jedné hromadě na zemi, budou mít strach začít střílet.

„Pomoc! zakřičel jsem v naprosté hrůze. „Ivan mě dostal! Pomoc!“

V těsné blízkosti se vztekle rozrachotil samopal. „Job tvoju mať! Běšenyj ďavol!98) „

„Pomoc!“ zařval jsem, seč mi síly stačily. „Pomoc! Ivan je v zákopu!“

Svíjel jsem se pod tělem mrtvého Rusa, až se mi podařilo nahmatat jeho samopal. Obrátil jsem jej proti blížícím se Rusům a zmáčkl spoušť, zásobník byl ale prázdný. Vší silou jsem proto vrazil hlaveň do obličeje prvního útočníka. S pronikavým výkřikem se zhroutil. Místo tváře měl pouze krvavou změť.

„Job tvoju mať!“ ozvalo se vztekle od dalších v řadě.

Vrhli se na mě. První z nich mi skoro urazil hlavu úderem pažby samopalu. Teď už mě nechtěli dostat živého, věděli, že původní záměr - unést nějakého zajatce - splnit nemohou. Teď už jim šlo jenom o to dostat se zpátky s co možná nejzdravější kůží a pobít co nejvíce nepřátel.

Do země jenom pár centimetrů od mé hlavy se zabořila polní lopatka. Vyhnul jsem se dalšímu úderu tím, že jsem se rychle odkutálel na stranu. Okovaná bota mě nakopla do ramene. Rychle jsem si zalezl pod těžký kulomet, když tu jsem rukou zavadilo vlastní samopal. Hrůzou jsem už téměř šílel. Jako blesk rychle jsem ho natáhl. Vystřelit jsem nestihl. Vysoký a hubený voják v zelené čapce NKVD mě znovu srazil na zem. Pokusil se probodnout mě bojovým nožem. Ostatní už čekali v řadě za ním. Tesák svištěl vzduchem, narážel na hlaveň mého samopalu, po nárazu kovu na kov sršely jiskry.

„Job tvoju mať! Ďavol!“

„Pomoc! Pomoc!“

Voják v zelené čepici zvedl tesák nad hlavu. Jasně jsem zbraň viděl - dlouhý

98) Běšenyj ďavol: zuřivý ďáble.

sibiřský nůž s dvoustrannou čepelí, smrtelně nebezpečný.

To je konec! blesklo mi hlavou.

Náhle se jako palice snesla dolů pažba samopalu, která rozdrtila rameno muže v zelené čepici. Zhroutil se dozadu, do náruče svých kamarádů.

Praštil jsem ho hlavní samopalu přes obličej. Muška mu roztrhla tvář. Vtom z hlavně vyšlehl plamen a dávka rozervala prsa dalšího ruského vojáka. Vyměnil jsem zásobník, trhl řemenem a ozvala se další dávka. Hlaveň však opustilo jenom pár střel, pak zbraň umlkla!

„Zkurvený německý krám,“ zaklel jsem. Zaseknutý náboj. Musel jsem samopal použít jako palici.

„Střílejte skrze zákop!“ zaslechl jsem Portův křik.

„Jsem v rohu!“ zaječel jsem. „Pro Kristovy rány, střílejte! Vraždí mě!“

V tom okamžiku jsem se doslova utopil v rámusu.

Tmou probleskovaly modré zášlehy od hlavní samopalů.

Hnal jsem se dopředu, když jsem vtom zakoplo tělo Rusa na dně zákopu. Nejprve jsem si myslel, že je mrtvý, ve skutečnosti byl ale živý až dost, pouze se v úzkém zákopu na zemi kryl před zoufalou střelbou. Teď se vymrštil jako ocelová pružina a máchl po mně polní lopatkou. Podařilo se mi ho kopnout do pbličeje. Hlava mu praskla jako vaječná skořápka. Jako šílenec jsem do něj kopal dál a dál, než dodýchal.

Bitka v úzkém zákopu byla zoufalá. Všichni muži byli zaslepeni vztekem. Tloukli jsme kolem sebe, kopali, bodali, kousali! Když jsme vyprázdnili zásobníky, neměli jsme čas je vyměnit, dále jsme proto používali samopaly jako kyje.

I přes neuvěřitelný hluk se dal zaslechnout Tinyho vražedný bojový pokřik:

„Pobijte je! Pobijte je!“

„ Vive la mort!“

Parta chaoticky pobíhal po zákopu s medvědem za sebou. Zvíře najednou chytilo dva Rusy a rozmačkalo je o sebe, potom bezvládná těla vymrštilo vysoko do vzduchu. Vražedně mručelo a cenilo hrozivý chrup. V uzavřeném prostoru úzkého zákopu dávky ze samopalů ohlušovaly. V jednu chvíli začaly vzduchem létat ruční granáty a trhat vše živé na kusy. Rusové se totiž náhle rozhodli ze zákopu uprchnout a neohlíželi se na své kamarády - na mrtvé, ale ani na živé. Použili proto granáty, jejichž účinek úzký zákop ještě znásobil.

Popadl jsem jakýsi ruský samopal; jediný, který fungoval.

Na opačném konci zákopu se proti mně objevil nějaký chlap.

Okamžitě jsem vystřelil, aniž bych se zabýval tím, je-li to nepřítel, nebo kamarád. Muž se s odporným výkřikem umírajícího zhroutil k zemi. Rozdrtil jsem mu botou obličej. Bylo to lepší než riskovat, že mi ještěv poslední křeči hodí pod nohy granát.

Zaslechli jsme ještě chraptivé ruské povely a potom už jenom hluk běžících nohou, který se ale během chvilky vzdálil a umlkl.

„Pobijte je, ty sráče!“ vykřikl ze tmy Porta a jeho samopal vyplivl s modrými záblesky několik střel.

Z druhé strany přišla jako odpověď hned celá série dávek z automatických zbraní.

„Jednoho toho hajzla jsem dostal!“ zařval Tiny. „Zavolej si toho zkurveného Rasputina. Ten čurák mi chce sežrat zajatce!“

„Stoj, ruce vzhůru!“ houkl vzrušeně Gregor a namířil na mě samopalem.

„Nestřílej, ty pitomče! To jsem já, Sven!“

„Máš štěstí,“ ušklíbl se a zhluboka se nadechl. „Už jsem se tě chystal poslat přímo do ruského oddělení pekla.“

„Podívejte, co jsem chytil,“ křičel spokojeně Tiny, který za sebou vlekl obrovitého chlapa v uniformě ruského poručíka.

„Má nějaké zlaté zuby?“ zeptal se se zájmem Porta a naklonil se nad zajatce. „Slyšel jsem, že ti nejlepší z jejich důstojnické výcvikové školy mají klapačky plné zlata, aby bylo vidět, že patří k elitě.“

Tiny popadl nadávajícího důstojníka za krk.

„Otevři tlamu, d’ád’a, abysme viděli, jestli patříš mezi ty vaše nejlepší zkurvený duraky.“

Ruský důstojník Tinyho vztekle kousl do ruky.

„Nevím, jestli má zuby zlatý, nebo ne, určitě je ten zkurvenec má ale pořádně ostrý,“ vybuchl Tiny a otřel si krev z ruky.

„Odkud, pro všechny svaté, přišli?“ zeptal se Dědek, který prohlížel okolí periskopem.

„To je přece jasné! Přes bažiny!“ odpověděl mu mentorsky Heide.

„Nesmysl,“ vykřikl nevěřícně Barcelona. „Aby se přes ně dostali, museli by mít místo bot čluny.“

„Jak jsi na ně přišel?“ zeptal se Dědek a podíval se na mě.

„Nevím. Prostě tu najednou byli,“ otřel jsem si rukávem zpocený obličej. Postupně jsem začal přicházet k sobě.

„Ty jsi opravdu jednomu z těch chlapů z NKVD prokousl krk?“ zeptal se šokovaně Barcelona.

Přikývl jsem a začal nezadržitelně zvracet.

Legionář mě poplácal po rameni. „Chlap dokáže udělat se zuby neuvěřitelné věci, když na to přijde.“

„Jednou jsem kousl jednoho zkurvenýho koně,“ připojil se temně Tiny. „To bylo tenkrát, když jsem sloužil u těch zasranejch dragounů. Jeden zkurvenej bílej kůň mě kousl do prsou, zrovna když jsme se měli skamarádit. Já ho ale naučil v kostele pískat!

,Udělej to ještě jednou, ty zkurvená kozo,’ zařval jsem mu přímo do toho jeho zkurvenýho dlouhýho koňskýho ksichtu a zakousl se mu do nosu. Postavil se na zadní, já na něm pořád visel, protože mně šlo o život. Museli přijít dva zkurvení wachtmeistři, aby mě od toho bílýho zkurvence odtrhli. Potom mě už dragouni nechtěli a poslali mě k pěchotě, kde jsem ale také dlouho nevydržel. I tam totiž byli koně, kteří tahali kulomety, a když jsem se k nim přiblížil, dostávali ze mne sennou rýmu. Tak jsem se dostal k tomu zkurvenýmu pancéřovýmu pluku.“

Poklusem se ve svých vrzajících botách přiřítil kapitán von Pader. Na botách měl ostruhy a pod paží držel jezdecký bičík. Postavil se přede mne, rozkročil se a pohrdavě se na mě podíval.

„Tak to jste byl vy, ten smolař, co měl hlídku? Proč jste, do čerta, nevyhlásil poplach?“

„Dovolte mi podat hlášení, pane, neměl jsem čas vyhlásit poplach. Dostali se do zákopu dříve, než jsem je zpozoroval! „

„Jste snad blázen, chlape?“ zařval a jeho malý obličej bez brady se svraštil do odpudivého úšklebku. „Chcete snad říci, že ruský untermensch může překvapit německého vojáka? Nebylo to spíše tak, že jste bez povolení opustil stanoviště?“

„Ne, pane, své stanoviště jsem neopustil ani na chvíli!“

Vytáhl z kapsy zlaté cigaretové pouzdro a zamyšleně si do úst zasunul jednu parfémovanou cigaretu. Arogantně si ji zapálil a vyfoukl mi do obličeje oblak kollře.

„Pokud jste stanoviště neopustil, znamená to, že jste na hlídce usnul,“ konstatoval krátce. „Jinak by se přece nemohli do zákopů dostat. Jak to vidím, půjdete před vojenský soud.“

„Herr Hauptmann, pane, jsem si jistý, že tento muž na hlídce neusnul!“ přerušil ho Dědek..

„Ptal jsem se snad na váš názor?“ vykřikl vztekle velitel roty. Na chvíli to vypadalo, že se pokusí Dědka šlehnout svým bičíkem.

„Pane, jsem pověřen velením této čety a je mou povinností bránit své muže, jsou-li bezdůvodně napadáni! „

„Cože? Takže vaše povinnost? Musím se vás snad ptát na dovolení, než se odvážím s jednou z těch sviní promluvit? Vaší povinností je držet hubu a mluvit, jenom když se vás na něco zeptám.“

„Pokud budu velitelem této čety, budu vždy vystupovat v zájmu svých vojáků,“ odpověděl Dědek a zaťal zuby. „Nedovolím, aby byli bezdůvodně napadáni!“

„Takže od této chvíle nejste velitelem čety a budete obviněn ze vzpoury.“

Drž hubu, ty stupidní sralbotko!“ ozvalo se odněkud ze strany. „Už brzy ti přetáhneme prdel přes uši!“

„Kdo to řekl? Ať ten muž vystoupí o krok dopředu!“ zaječel von Pader přeskakujícím hlasem.

„To byla jenom zlá ježibaba z močálů,“ zavolal vesele Porta. „Už brzy přijde a otře si zabahněné nohy o tvé bříško!“

„Celá rota bude potrestána za odmítnutí poslušnosti,“ zaječel von Pader a rozběhl se spojovacím zákopem. „Už brzy za to budete všichni stát před popravčí četou!“ zakřičel ještě, když se dostal do bezpečné vzdálenosti.

Porta za ním hodil ruský ruční granát, z kterého ovšem nevytáhl pojistku.

Von Pader vyděšeně zaječel a plácl sebou do bahna tak rychle, že voda vystříkla přes okraj zákopu. Rychle se po loktech a kolenou odplížil pryč.

„Už to zašlo moc daleko,“ zaprorokoval si Dědek ponuře. „Má kamarády v Berlíně, kteří nám z toho tady udělají peklo!“

„Nasrat!“ řekl optimisticky Tiny. „Přece máme taky nějaký zkurvený kamarády ve Führerově velitelském stanu, ne snad?“

„Koho ty, do čerta, můžeš znát ve Führerově velitelském stanu?“ zeptal se překvapeně Barcelona.

„Samotného Führera, kterej jako Bůh kráčí v čele a ukazuje nám cestu,“ ohrnul nad Barcelonovou otázkou Tiny nos a odkopl z cesty překážející lebku.

Kapitán von Pader se osobně vydal k plukovníkovi Hinkovi, aby u něj obvinil celou 5. rotu ze vzpoury. S sebou vzal délesloužícího poddůstojníka, desátníka Bauma, jako svědka.

Plukovník Hinka ho přijal vleže na kavalci a bez jediného slova si vyslechl příval jeho stížností. Potom spustil nohy z postele a nazul se do starých a otlučených slaměných pantoflí. Na sobě měl obnošené šedozelené jezdecké kalhoty. Mezi jednorukým plukovníkem a elegantním, navoněným kapitánem byl ve vzhledu neuvěřitelný rozdíl.

„Co tu dělá ten chlap?“ zeptal se Hinka a ukázal na strnule stojícího desátníka Bauma, který se za von Paderovými zády pokoušel vypadat co nejdůležitěji.

„To je můj svědek,“ zopakoval s důvěrným úsměvem von Pader.

„Svědek? To se snad vašim slovům nedá věřit? Desátníku, zpátky k rotě! A poklusem, chlape!“

„On mě sem ale přivezl!“ vyděsil se von Pader, když uslyšel, že má jeho pucflek a osobní strážce odejít.

Poslouchejte, kapitáne, mám pocit, že je tady u pluku ještě pár věcí, které jste úplně nepochopil. Kdo vám nařídil, abyste se sem nechal přivézt? Vy si neuvědomujete, jak nedostatkový je benzin? Nedokážu si představit, že by pro naše válečné úsilí mělo jakýkoliv význam, když se necháte dovézt tam, kam jste mohl dojít. Budete mašírovat jako všichni ostatni. A to je rozkaz, Herr Hauptmann!“

Poté Hinka vyrval von Paderovi z ruky dlouhý seznam jeho obvinění.

„A teď mi řekněte, ztratil jste úplně soudnost? Přijdete za mnou a obviníte celou rotu elitního vojska ze vzpoury a chcete, abych postavil vůbec nejlepšího velitele čety z celého pluku před polní soud!“ Hinka potřásl hlavou a plácl se svědomitě naklepanou stížností přes svou umělou ruku. „Vaše stížnost se nepřijímá. Je to naprostá fantasmagorie. Jestli chcete, můžeme teď ten papír roztrhat a na všechno zapomenout. Nebo snad máte v úmyslu v tomhle nesmyslu pokračovat?“

„Herr Oberst, požaduji, aby má stížnost byla předána diviznímu velitelství!“

„Znamená to, že mě považujete za nedostatečně kompetentního?“zeptal se nebezpečně klidným hlasem Hinka a posadil se na okraj psacího stolu.

„Přesně tak, Herr Oberst!“ odpověděl von Pader s tváří bílou jako křída. Na tenké rty se mu ale již dral lehounký vítězoslavný úsměv. Vzpomněl si totiž na přátele v Berlíně, pro něž takový plukovník neznamenal vůbec nic. Setřeli by ho asi tak se stejnou námahou jako mušinec z okenní tabulky.

Hinka popadl telefon a nařídil pobočníkovi, aby k němu poklusem dorazil.

Během několika okamžiků se pobočník, nadporučík Jenditsch, objevil v místnosti. Když vstoupil dovnitř, podíval se udiveně na kapitána von Padera. Plukovník Hinka kroutil špičkami nohou a pobočníkovi jenom pokynul na pozdrav.

„Kdo je teď pověřen velením 5. roty, Jenditschi?“

„Neslyšel jsem nic o tom, pane, že by tam byl někdo pověřen velením,“ odpověděl s úsměvem pobočník. „Až do chvíle, než jsem sem vstoupil, jsem byl přesvědčen, že rotě velí kapitán von Pader.“

Hinka seskočil ze stolu a přistoupil těsně k von Paderovi.

„Mám tomu snad rozumět tak, že jste opustil svou rotu, aniž byste na plukovní velitelství nahlásil, kdo má po dobu vaší nepřítomnosti velitelské pravomoci? Mám tomu snad rozumět tak, že v současnosti je 5. rota na frontové linii bez jakéhokoliv velitele?“

„Herr Oberst, já…,“ zakoktal se von Pader.

„Má tedy 5. rota velitele? Ano, nebo ne?“ vybuchl plukovník a udeřil přitom svou protézou do stolu.

„Můj Hauptfeldwebel ví, pane, že jsem odešel od roty, abych mohl předat obvinění ze vzpoury.“

„Musíte být blázen!“ vykřikl vztekle Hinka. „Vy jste předal velení roty feldwebelovi? Co takhle kdybyste se obrátil na poručíka Potze, který velí 1. četě?“

Pobočník se pro sebe zasmál, zvedl telefon a vyžádal si spojení na 5. rotu.

„Dejte mi k telefonu poručíka Potze,“ nařídil pobočník, když se mu podařilo navázat spojení. „Poručík Potz? Kde máte přímého nadřízeného? Myslíte, že na velitelském stanovišti? Buďte tak hodný a zajděte se, prosím, podívat!“ Než se poručík Potz vrátil k telefonu, pobočník si pro sebe tiše pískal. „Haló, Potzi! Takže velitel tam není. A nikdo že neví, kde je? No, tak my to víme!“ rozesmál se pobočník. „Špatná práce! Plukovní velitelství vám nařizuje převzít dočasně velení celé 5. roty. To je zatím vše!“ S mírným úsměvem zase sluchátko odložil.

V místnosti na chvíli zavládlo mrtvolné ticho. Hinka se díval z okna a zvolna si nacpával dýmku.

Pobočník si hrál s jezdeckým bičíkem. Kapitán von Pader cítil, jak mu měknou kolena. Už mu došlo, že se dostal do mimořádně nebezpečné situace. Do situace, z níž by ho nemohli dostat ani jeho přátelé v Berlíně. Pokud by se velitel rozhodl poslat ho před polní soud, mohl by být rád, kdyby z toho vyvázl jenom degradací a přeložením k trestnímu polnímu pluku.

„Padejte odtud!“ zařval najednou plukovník Hinka.

„Běžte zpátky k 5. rotě a Bůh vám buď milostiv, jestli s ní něco provedete. Ještě o mně uslyšíte!“

„Herr Oberst.“

„Držte hubu a vypadněte!“ vybuchl Hinka zuřivě.

„Nebo pořád nechápete, že máte na svědomí snad to vůbec nejvážnější provinění?“

Kapitán von Pader pozpátku vycouval ze dveří. Pobočník je za ním zabouchl tak prudce, že mu div nerozbil nos.

K rotě se kapitán vrátil vrávoravým krokem, připomínajícím opilce. Volným prostorem musel kráčet pěšky celou hodinu. Když mu v jednu chvíli vybuchl nad hlavou šrapnel, pomyslel si na okamžik, že utrpěl zranění a že se mu kalhoty plní krví. Opravdu se plnily, nebyla to však krev. Sundal si tedy spodky a zahodil je. Zrovna si znovu oblékal kalhoty, když se objevil Porta s medvědem.

„Dovolte mi podat hlášení, Herr Hauptmann, pane!“ zařval Porta se stupidním výrazem. „Obergefreiter Porta a medvěd Rasputin na cestě na velitelství podle rozkazu velitele pane! „

„Běžte ode mě pryč!“ zaúpěl nešťastně kapitán von Pader.

„Dovolte mi zeptat se, Herr Hauptmann, pane!“ zařičel Porta a cvakl podpatky. „Stalo se vám, pane, něco s prdelí, pane, že nemůžete použít kalhoty, pane? Dovolte mi říci, Herr Hauptmann, pane, že taková rána do prdele může být hodně nebezpečná, pane! Mám zavolat zdravotníka, pane, aby vás oblékl?“

„Nic se nestalo,“ odbyl ho velitel. „Běžte si po svých!“

Porta se změnil ve smršť salutování, připažování a srážení podpatků. Medvěd varovně vrčel. Vůbec se mu nelíbila hnědá skvrna na von Paderově uniformě. Za chvíli konečně zmizeli po úzké cestě.

„Věř mi to, nebo ne, Rasputine, hnědý kamaráde, ale on si posral kalhoty,“ svěřil se Porta medvědovi tak zvučným hlasem, aby měl jistotu, že to von Pader zaručeně nepřeslechne.

TI NEJSILNĚJSí JSOU NEJLEPŠÍ, A POUZE TI NEJLEPŠÍ PŘEŽIJÍ. TAKOVÝ JE ZÁKON PŘÍRODY. MY JSME TI NEJSILNĚJSÍ. MY, NĚMCI.

Adolf Hitler, 4. srpna 1940.

Na dveře kanceláře SD-Obersturmbannführera Sojky v budově RSHN99) kdosi mocně zabušil. Sojka rychle zasunul pornografický magazín, který si zrovna prohlížel, hluboko do štosu dokumentů, týkajících se provedených poprav v Plötzensee.

„ Vstupte!“ zvolal svým typickým melodickým vídeňským dialektem.

„Heil Hitler, Herr Obersturmbannführer!“ Hauptsturmführer Tölle ho pozdravil nedbalým mávnutím pravé paže kamsi ke stropu, přesně jak to úředníci RSHA měli ve zvyku.

„Co vás sem vede, Tölle? Snad jste mi nepřišel říct, že válka už skončila a my ji vyhráli? Co se děje v tom široširém světě venku?“

„Naše jednotky se opět stáhly, aby se mohly soustředit k provedení mocného protiúderu proti nepříteli. Ocelová pěst nacionálního socialismu ho rozdrtí celou svou ničivou silou. „

Tölle na stůl před Sojku položil jakési růžové desky.

„Spěchá to, „ usmál se a opět pozvedl paži k pozdravu.

Sojka otevřel desky a začal číst:

GEHEIME STAATSPOLlZEI100)

Od:

Staatspolizeistelle Hamburg

Hamburg 36

Stadthausbrücke 8

Geheim – sofort101)

23. 11. 1943

Pro: Reíchssicherheítshauptamt

Berlin SW 11

Prinz Albert Strasse 8.

Nadporučík Albert Wunderlich a feldwebel Kurt Weíth dezertovali v bojové oblasti Žitomir od 6. horského střeleckého pluku. Existují důkazy o tom, že jako dobrovolníci

99) RSHA: viz výše.

100) Geheime Staatspolizei: gestapo. tajná státní policie. Staatspolizeistelle: služebna státní policie.

101) Geheim - sofort: tajné, spěšné.

přešli k ruskému 48. armádnímu sboru. Podle paragrafů 99 a 91b StGB102) budou všichni jejich nejbližší příbuzní uvězněni a podrobně vyslechnuti, zda neměli informace o přípravě tohoto zrádcovského aktu. V případě, že vyjde najevo, že kterákoliv osoba o tomto aktu měla jakoukoliv vědomost, bude předána trestnímu soudu a odsouzena podle paragrafů 98c a 9la StGB.

Příbuzní obou zrádců, u nichž se neprokáže, že o chystané dezercí věděli, budou jako rukojmí internováni v koncentračních táborech pro výstrahu ostatním.

Obergruppenführer Dr. Müller

velitel Sicherheítspolizei a SD103)

Sojka se potěšeně usmál a rychle vytočil jedno telefonní číslo.

„Potřebuji všechny osobní dokumenty nadporučíkaAlberta Wunderlicha a feldwebela Kurta Weitha z 6. horského střeleckého pluku s domovskou posádkou v Krefeldu. Všichni jejich příbuzní prvního stupně budou zatčeni a převezeni sem. Uvězněni budou podle paragrafu 91a. Proveďte celou akci rázně, pánové, opakuji rázně!“ Sojka opět zavěsil telefon.

O pět hodin později se již dvanáct nevinných lidí nacházelo na cestě do Berlína. Nikdo z nich neměl ani potuchu o tom, že někdo z jejich blízkých příbuzných dezertoval.

Pozdě v noci se za nimi s bouchnutím zavřely těžké dveře pevnostního vězení v Moabittu. Nikdo z nich nevěděl, jaké peklo tam na ně čeká.

102) StGB: Strafgesetzbuch, trestní zákoník.

103) Sicherheitspolizei a SD: bezpečnostní policie a bezpečnostní služba.

KOMISAŘ

Jedné noci uneslo ruské přepadové komando tři naše muže. Jedním z nich byl i nadporučík Strick, vždy upravený důstojník.

Jednoho dalšího rána vyvěsili Rusové bílou vlajku. Ruský desátník prošel zemí nikoho a vedl za sebou muže v polní šedi, kterého nám předal. Byl to německý důstojník.

Všichni jsme se na něj okamžitě sesypali. Byl to nadporučík Strick, neuvěřitelně ale zřízený. Místo očí měl dvě velké, mokvající a živé rány.

Strick se nám něco pokoušel říci, vydával ze sebe ale pouze nesrozumitelné skřeky. Místo úst měl totiž krvavou díru, z níž mu Rusové vytrhli jazyk.

„Mon Dieu, mon Dieu!104) „ zamumlal Legionář a vylezl ven z podzemního okopu.

„Rozumíte mi, když na vás mluvím?“zeptal se plukovník Hinka a položil ruku na Strickovo rameno. „Musím vám položit několik otázek. Jako odpověď zakruťte hlavou nebo přikývněte. Ti další dva muži jsou ještě také naživu?“ Strick zakroutil hlavou.

„Byli také mučeni?“ Hinkova ruka na pistolovém pouzdře zbělela, tvář měl plukovník jako vytesanou ze žuly.

Strick přikývl.

„Byli to Rusové, kdo vás mučil?“

Strick zakroutil hlavou.

„Byl to komisař?“

Strick unaveně přikývl, naklonil se a zvolna se začal hroutit na desku stolu, pobočník ho ale včas zachytil.

Zdravotnický důstojník mu dal injekci, takže o chvíli později se mohl plukovník Hinka znovu začít ptát.

„Mluvil ten komisař německy?“

Strick přikývl.

„Nabyl jste dojmu, že je to Němec?“

Strick přikývl.

„Slyšel jste, jakým jménem ho oslovují?“ Hinka se zarazil, protože si uvědomil, že právě položil otázku, na niž nemůže dostat odpověď. Nadporučík Strick to jméno nemohl ani napsat. Kosti v obou rukou měl totiž rozdrcené na kaši.

104) Můj bože!

Doktor Repp výslech přerušil a nařídil, aby nadporučíka opět ošetřili. Krátce poté, co se dostal do nemocnice, ale spáchal sebevraždu. Sestra zapomněla na jeho stole nůž. Přeřezal si tepny, a dříve než lékař stihl zasáhnout, na lůžku vykrvácel.

„Pro to komisařské prase si dojdeme, i kdyby se schovávalo v Kremlu,“ prohlásil plukovník Hinka tvrdě. „Teď ale potřebujeme zajatce, aby nám ho pomohli najít.“

O pouhé dvě hodiny později přivlekla bojová hlídka postaršího ruského kapitána.

Divizní zpravodajský důstojník, který mluvil plynně rusky, se výslecbu kapitána ujal sám. Na počátku výslechu Rus tvrdošíjně mlčel, když ale kolem sebe uviděl rozzuřené vojáky a zpravodajský důstojník mu pohrozil, že ho těmto mužům vydá, začal spolupracovat.

„Za mučení odpovídá vojenkom105) z 89. divize,“ vysvětloval kapitán a nervózně přitom gestikuloval.

„Jak se jmenuje?“ zeptal se zpravodaj. „Jsme přesvědčeni, že to je Němec.“

„Je to bývalý německý důstojník, který do Ruska přišel s vojenskou misí,“ řekl kapitán. „Poslali ho k nám před krátkou dobou, aby nám utužil disciplínu. Začal tím, že nechal popravit dva velitele pluku a spoustu dalších důstojníků i řadových vojáků dostal před válečný soud.“

„Jak se jmenuje?“ zopakoval svou otázku vyslýchající důstojník.

„Slyšel jsem, že se původně jmenoval Josef Geis, teď si tak ale nikdy neříká,“ odpověděl kapitán s úsměvem. „Teď je to vojenkom Josef Oltyn. Vydal rozkaz s trvalou platností, že všichni němečtí důstojníci, jež naše divize zajme, mají být po výslechu okamžitě zastřeleni.“

„Kde bychom ho našli?“

„Je bezpečně ukrytý,“ odpověděl důstojník a pokrčil rameny. „Vrátil se do Bereziny v Olšanech, kde sídlí s celým svým zvláštním štábem v zámku.“

„Děkuji vám, to je vše,“ řekl vyslýchající a zavřel notes. „Uvažujete o tom, že se za ním vypravíte?“ zeptal se kapitán se zájmem a vypil sklenici vodky, kterou před něj zpravodajský důstojník přistrčil.

„Neuvažujeme! Prostě jsme rozhodnuti si pro něho dojít!“

„Na to zapomeňte!“ řekl kapitán a krátce se zasmál. „Dobří komisaři jsou velmi chránění. Sotva ujdete několik kilometrů, můžete padnout na ukryté bezpečnostní jednotky, a že na ně padnete zcela určitě. Ti mládenci vás pustí dále a objeví se, když je budete nejméně očekávat, zezadu, takže se z vás nikdo nevrátí. Museli byste projít nepozorovaně nějakých sto dvacet kilometrů. Když ale sejdete ze silnice, budete se muset probíjet přes hrozné bažiny a přes neproniknutelné lesy, kam se dá vypravit jenom se speciálním vybavením.“

105) Vojennyj komissar: vojenský komisař.

„A nechcete nám pomoci?“ zeptal se zpravodajský důstojník. „Nebudete toho litovat.“ Nabídl kapitánovi doutník a zapálil mu ho. „Jakmile se našemu komandu Herr Oltyn dostane do rukou, umožníme vám vrátit se k vaší jednotce.“

„Co mi to zaručí?“ zeptal se kapitán zamyšleně.

„Mé slovo důstojníka!“

Zdálo se, že se kapitán zcela ponořil do svých úvah. Tiše kouřil doutník, až z něho zbyl jenom oharek. Kancelista mezitím přinesl kávu. Vyslýchající mu pokynul, aby připravil i koňak.

„Pomůžu vám toho lotra dostat,“ ozval se náhle kapitán. „Jeden z důstojníků, které nechal popravit, byl můj nejlepší přítel.“

Na mapě ukázal nejlepší cestu a varoval před nebezpečnými bažinami u Jaseľdy106).

„Musíte je obejít, čímž si zajdete o takových sedmdesát kilometrů. Potom musíte zamířit do Grolowa a dále ve směru na Ufdu. A proto je nezbytně nutné, abyste s sebou měli gumové nafukovací čluny. Bez nich byste se totiž nikdy nedostali přes řeku Cna, nemluvě o Sluči, kde potom můžete čluny ukrýt. Nafukovací čluny se naštěstí dají schovat snadno,“ dodal a mávl rukou.

„A co další řeky?“ zeptal se zpravodajský důstojník. „I ty jsou dost hluboké a prudké.“

Kapitán se znovu naklonil nad mapu a vyznačil zde několik dalších míst.

„Tady jsou brody. Jsou sice střežené, ne ale příliš pořádně. Obvykle jenom jedním strážným. Vaše komando musí na sobě mít ruské uniformy, ruskou výstroj i ruské zbraně. Nedoporučuji vám posílat komando silnější než četu. Cesta zpátky bude těžká. Když se vám podaří zajmout vojenského komisaře, vyvolá to poplach v celé oblasti.“

Stáli jsme v zákopu připraveni vyjít do země nikoho. Ruský kapitán společně se zpravodajským důstojníkem prováděl poslední kontrolu. Náhle ukázal na velkou francouzskou polní láhev, kterou měl Porta za opaskem.

„Dejte to pryč! To je nesmysl!“

„Potom ale umřu žízní,“ zaprotestoval Porta rozzlobeně. „Ty ruské flašky jsou tak malé, že by s nimi nepřežil ani vrabec!“

Přestože mu to bylo hodně proti srsti, vyměnil nakonec svou velkou francouzskou láhev za předpisovou ruskou. Naše dělostřelectvo zahájilo

106) Součást známých Pripjaťských bažin.

palbu na ruské linie, aby odvedlo pozornost nepřítele. Zákopníci nás provedli skrz minové pole. Jako blesk jsme vnikli do nepřátelských zákopů a velmi rychle vyřídili těch několik strážných, na které jsme padli.

Porta měl obrovské potíže udržet na uzdě Rasputina.

Medvěd cítil machorku a Rusy a nemohl pochopit, proč je nemůže zabíjet jako obvykle.

Dělostřelectvo nám začalo čistit cestu. Přeneslo palbu před nás a postupně uvolňovalo prostor, kterým jsme měli projít.

Prvních pětadvacet kilometrů jsme se hnali vpřed zběsilým tempem. Nafukovací člun byl velký a těžký, takže jsme se museli neustále střídat s jeho nesením.

Dědek nám povoloval jenom krátké přestávky. Přes řeku Cna jsme se museli dostat ještě před rozedněním.

Plíce se mi bolestivě napínaly a zase smršťovaly, cítil jsem, jak se ozývá staré zranění. Jediný, komu nevadilo tempo našeho pochodu, byl medvěd. Ten si našel čas na to, aby si hrál, lezl na stromy a zase z nich skákal dolů, kutálel se ze svahů stočený do klubíčka a honil si vlastní ocas.

Přes řeku Cna jsme se dostali rychle a vstoupili jsme do lesů východně od Lutszczaku107). Náhle se Rasputin zastavil a začal čenichat do vzduchu. Potom zabručel a vrhl se vpřed.

„Je tu nepřítel! Blízko!“ varoval nás šeptem Porta. Opatrně jsme kráčeli za medvědem, stále jsme ale nic neslyšeli ani neviděli.

Rasputin s vrčením najednou zmizel mezi stromy, jako by měl za patami samotného ďábla.

Mezi jedlovím se mihlo cosi temného.

„Vlk nebo pes,“ prohlásil Porta.

„To je povedené!“ rozzlobil se Dědek. „Máme tak málo času a ten zatracený medvěd si tu honí psy. To se bez těch svých mazlíčků opravdu neobejdeš ani na chvilku, ty darebáku? Kočky, psi, prasata a teď medvěd! Co bude příště? Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby to byl nějaký zatracený slon!“

„Kdysi dávno se sloni používali ve válce, takže by se nám třeba nějaký hodil,“ zasmál se Porta. „Ti, kteří měli více a větších slonů, vždycky zvítězili!“

„Co, do čerta, s těma zkurvencema dělali?“ zeptal se Tiny překvapeně. „Žrali je?“

„Představovali pro ně jakýsi typ tanku,“ vysvětlil Heide a pustil se do velmi zdlouhavé a spletité přednášky na téma použití bojových slonů.

„To musela bejt paráda, když jsi slyšel, jak, celý stádo těchhle zkurvenců cválá,“ rozzářil se Tiny. „Kde ses to všechno naučil?

„Přečetl jsem si o tom,“ odvětil s důležitým výrazem Heide.

„Tak to předpokládám, že o tom psal Völkischer Beobachter108),“ rozesmál se Tiny. „Pokud ano, můžeš na to všechno klidně zapomenout. Těm

107) Luninec.

108) Fölkischer Beobachter: nacistický stranický deník

nemůžeš věřit ani jediný zasraný slovo.“

Z dálky se mezi stromy ozval křik a bručení. Větve hlasitě praskaly.

„Co se to, do čerta, děje?“ zeptal se vylekaně Dědek.

Rasputin zabil ruského desátníka-radistu. Když jsme se k němu prodrali skrz houští, našli jsme ho před hromadou krvavého masa.

„Takže teď „nevíme,“ řekl Dědek zamyšleně, „jestli se ten radista s naším medvědem setkal jenom náhodou, nebo jestli nás sledoval a po celou dobu o nás někomu podával zprávy.“

„To je nemožné,“ prohlásil Porta. „Kdyby byl po celou dobu někde poblíž, Rasputin by nás varoval. Když se

k němu dostane nepřítel na pár kilometrů, ucítí ho a začne se mu z něho obracet žaludek.“

„No dobrá, myslím, že brzy přijdeme na to, jak to bylo,“ řekl Dědek pesimisticky a zapálil si svou dýmku se stříbrným víčkem.

K řece Sluč jsme se dostali pozdě odpoledne, čekali jsme ale až do půlnoci, než jsme se vydali přes ni. Nafukovací člun jsme ukryli na opačném břehu a sami se také schovali do křovin, které zde byly mimořádně husté. Roztáhli jsme si na zemi celty a okamžitě upadli do bezvědomí.

Hned po rozednění jsme vytvořili zástup a vydali se na pochod. Širokým obloukem jsme se vyhnuli nejbližšímu městu a pustili se do volné krajiny, kde byla tráva vysoká jako vzrostlý muž. Minula nás rota ruské pěchoty. Všichni její vojáci nám vesele mávali, takže jsme my v odpověd zase mávali jim. Jízdní důstojník si nás skrze své brýle pátravě prohlížel.

Rasputin se držel stranou a varovně vrčel.

„Proboha, drž toho zatracného medvěda pevně!“ sykl Dědek nervózně.

Znovu jsme se vrátili do lesa. Sotva jsme minuli vršek jednoho kopce, lehl si medvěd najednou na břicho a vycenil bíle se lesknoucí zuby.

„Co se tomu sráči zase nezdá?“ zašeptal varovně Gregor.

Vytáhl jsem si z boty ruční granát a připravil si ho pro všechny případy.

„Dej si s tou prskavkou bacha,“ varoval mě Barcelona.

Rasputin se pomalu plazil dopředu, Porta byl hned za ním, náhle ale odmítl pokračovat dál. Tiše vrčel a upřeně hleděl do koruny jednoho obrovského listnatého stromu.

„Jsou tam, hajzlové,“ zašeptal Porta.

Na samém vrcholku stromu seděli tři Rusové s těžkým kulometem. Vytvořili si tam prvotřídní, skvěle maskované stanoviště. Díky medvědovi jsme je ale zjistili dříve než oni nás.

„Dostaň je odtamtud dolů,“ zašeptal Dědek Portovi, „ale bez hluku.“

Porta se vztyčil a vesele vyrazil úzkou cestou dolů posvahu. Tiny držel medvěda, který s vrčením protestoval proti tomu, že ho Porta opouští.

„Nazdar, tovarišč,“ zahalekal Porta a posunul si zelenou čapku více do týla, jak to viděl u nižších hodností jednotek NKVD.

„Co seš zač?“ ozval se ze stromu křik. „Řekni heslo!“

„Job tvoju mať!“ houkl nahoru Porta a laškovně tím směrem namířil svůj kalašnikov. „Jdi k čertu i se svým heslem, ty opičáku. Kdo si ho má pamatovat?“ Znovu si připleskl zelenou čepici zezadu k hlavě.

Mezi hustými listy se objevila široká mongolská tvář.

„Taky táhni k čertu, troubo z Moskvy,“ zaječel Mongol.

„Vrať se domů a nauč se pořádně rusky, jak se mluví v Čitě, aby ti pořádný Rus vůbec rozuměl, co říkáš!“

„Polez dolů, datle,“ zařval Porta, až se mu hlas ozvěnou od klenby stromu vrátil zpátky. „Abych ti mohl vyrvat játra!“

„A co nám chceš?“ ozval se desátník, jehož tvář se náhle objevila vedle Mongolovy.

„Lezte dolů!“ zavolal znovu Porta, a tentokrát velmi autoritativně. „Mám pro vás důležitou zprávu!“

„A to nám nemůžeš říct zespodu?“ zeptal se arogantně desátník.

„Idi sjudá!“ zakřičel Porta ostře tónem, jaký používají lidé, kteří si uvědomují, že dostali moc. „Davaj, davaj! Zampolit109) ti něco chce.“

„O čem se mnou chce mluvit?“

„A jak to mám, do čerta, vědět, ďáďa? Řekl mi jenom: ,Desátníku Josefe, zvedni prdel a zavolej mi ty tři duraky z toho stromu, potřebuji s nimi mluvit.’ Myslím ale, že se vám u něho dostane té nejlepší péče,“ Porta se hlasitě zasmál. „Neměli byste skoro začít věřit v Boha?“

„Jsi sám?“ ozvala se nejistá otázka shora ze stromu.

„Ďáďá, ďáďa, už ti asi z toho, jak pořád sedíš na tom stromě, přeskočilo. Vidíš tu snad se mnou někoho? Teď ale nemám čas bavit se s takovými blázny, jako jste vy. Vrátím se za zampolitem a řeknu mu, že jste odmítli vykonat,rozkaz. Da svidanija, duraki“

‘„ Uklidni se, kamaráde,“ ozval se nervózně desátník a začal sestupovat po stromu dolů, těsně následován dalšími dvěma muži.

Desátníkovy nohy se sotva stihly dotknout země, když se na něho vrhl medvěd a jedním mocným kousnutím ho zabil. Vyděšený Mongol ztratil rovnováhu, a spadl ze stromu dolů. Třetí voják stihl. vytáhnout pistoli tokarev, Legionář byl ale rychlejší a dvěma dobře mířenými dávkami ze samopalu ho zastřelil.

Mongol měl zlomenou páteř a z koutku úst mu tekla krev. Naživu už nemohl zůstat dlouho.

„Jdeme navštívit Herr Oltyna,“vysvětloval mu Porta s rozmáchlými gesty. „Máme pro něho jednu malou pozvánku. Můžeš nám poradit, jak se k němu dostaneme nejrychleji ?“

Mongol vyplivl spršku krve.

109) Zástupce pro věci politické - na různých velitelských úrovních.

„Myslíte vojenkoma?“ zeptal se slabě.

„Bystrý chlapec. Trefils to přímo do černého,“ usmál se Porta. „To je ten gospodin, kterého bychom si moc přáli vidět!“

„Když vstoupíte do Oršan, je to třetí dům od konce široké ulice. Červený dům s modrými okny.“ Mongol se rozkašlal a vyplivl další proud krve.

„Germanci? „ zeptal se unaveně.

„Ty snad musíš být jasnovidec,“ rozesmál se. Porta. Mongolovo tělo se ještě jednou křečovitě zachvělo a poté muž zemřel.

„To musí být pro takového chlapa kurva překvapení, když ho najednou uprostřed války sežere medvěd,“ zamyslel se Tiny a strčil do mrtvých těl hlavní svého samopalu.

„Za války se můžeš nadít spousty legračních věcí,“ prohlásil vážně Porta. „Prostě si jenom tak vesele žiješ, a najednou je po tobě!“

„Vůbec se mi nelíbilo, co říkalo tom komisaři v červeném domě,“ řekl zamyšleně Dědek.

„Proč ne?“ zeptal se Porta. „Pokud by v rudém domě nebydlel komisař, tak proboha kdo?“

„Tak jsem to nemyslel, ty troubo,“ zavrčel Dědek nahněvaně. „Kapitán nám říkal, že bydlí v bílém zámku, a teď se dozvíme, že si válí šunky v červeném domě. Pokud by mohl bydlet v zámku, nebyl by přece v nějakém domě, ať už sebečervenějším.“

„Já politice moc nerozumím!“ uvažoval hlasitě Porta a vyklepával si prach ze své zelené čepice NKVD. „Pokud si ale má komunistický komisař vážit sám sebe, nemůže se vyvalovat v nějakém zkurveném bílém zámku, když si místo něho může vybrat pěknou proletářskou červenou chajdu, odkud se nám ho podaří snadněji sebrat.“

Před napolo shnilým dřevěným mostem stáli dva strážní. Naprosto znuděně plivali do vody. Cítili se tak bezstarostně, že dokonce odložili u stěny strážní budky i své zbraně. Ani ve snu by je nenapadlo, že by jim v tuto chvíli a na tomto místě hrozilo jakékoliv nebezpečí. Vše okolo dýchalo klidem a mírem. Ticho rušilo jenom kvákání žab.

„Tak mě napadlo, Sašo, že dneska v noci ošukám Táňu,“ oznámil právě jeden druhému. „Zítra ti řeknu, jaké to bylo.“

„Za to přijdeš o kejhák,“ zamumlal druhý. Nic dalšího už říct nestihl. Měl totiž čistě podříznuté hrdlo. Jeho kamarádovi se ovšem vedlo stejně. Ani jeden z nich nezaslechl či neuviděl Barcelonu a Legionáře, kteří se znenadání objevili přímo za nimi.

„Přijď, smrti, přijď,“ bručel si pro sebe smutně Legionář. „To se stává nepozorným vojákům, kteří zapomenou, že život každého vojáka je neustále plný nebezpečí.“

„Tihle aspoň měli dobrou a rychlou smrt,“ dodal Barcelona. „Neměli ani čas začít se bát!“

Opatrně jsme prošli obec Oršany a brzy nalezli rudý dům, v němž měl údajně bydle vojenkom. Budovu střežil jediný muž, který si pokojně odřezával plátky z velkého kusu uzeného vepřového. Líně ležel a hlasitě zíval. Zívání mu brutálně utnula Legionářova škrticí struna.

Porta s Tinym se přikradli pod okno a nahlédli dovnitř místem, kde byla protržena zatemňovací roleta. Uviděli místnost s nízkým stropem. Na dřevěné lavici tam pokojně spal jakýsi muž. Komisař. Jasně to dokazovaly plášť a čepice ležící na stole.

„Tak to je on, ten zkurvenej bejvalej Skopčák, kterej se tu válí a chrápe si v ivanovské uniformě!“ zašeptal navztekaně Tiny a plivl na okno.

„Vyřídíme to s ním rychle, jako čert s panenstvím jeptišky o svatodušních svátcích,“ prohlásil Porta rezolutně a vytáhl ze žlutého pouzdra těžký tokarev.

„Ne abyste to posrali!“ varoval je Dědek. „Nesmí vydat ani hlásku!“

„Můžeš se tu posadit a klidně si třeba háčkovat,“ ujistil ho Tiny. „Jedna kulička tady z tohohle ruského krámu mezi oči a peklo ztratí dalšího kunčofta.“

„Ježíši Kriste, chlapi, zpátky!“ zvolal Dědek. „Hoďte mu deku přes hlavu, nesmíte ho ale zabít, máme ho přivést!“

„Budeme s ním zacházet stejně jemně jako obchodník s bílým masem, když najde v zásilce holek z Honkongu nějakou pannu,“ slíbil Porta s úšklebkem.

„Proč ho nemáme odkráglovat?“ podivil se Tiny. „Proč si s tím zkurvencem dělat problémy, a ještě tady, uprostřed nepřátel! A že je budeme mít, když se ho pokusíme dostat domů! Lepší by bylo rozsekat ho na kusy, a ty pak rozvěsit po zdech. Jeho čuráka bychom mohli zastrčit támhle do tý vázy s modrými ptáky. Vsadím se, že tu nikdy předtím takovou kytici neviděli!“

„Když se s ním něco stane, půjdeš před polní soud,“ zahrozil mu Dědek rozzlobeně. „Na tuhle procházku nás poslali s tím, že jim toho hajzla máme přivést živého.

A rozkaz je rozkaz! Rozuměno?“

„Nemůžeme mu aspoň našima milejma německejma nožíkama ze Solingenu rozsekat koule na kousky?“ zeptal se Tiny zklamaně.

„Jenom vyplň rozkaz!“ uzavřel Dědek všechny diskuse. „Proč mu tedy neposlat ručně psanou pozvánku se svastikami, těmi zasranými ptáčky110) a vůbec s tím vším?“ navrhl Porta.

„Jenom by si s ní vytřel prdel!“ rozhodl Tiny.

„Běžte pro něj!“ rozkázal Dědek. „Jestli chcete, můžete ho svlíknout donaha a unést bez hadrů, nesmí na sobě ale mít ani škrábanec!“

„Tak pojďme,“ řekl Porta. „Ať už máme ten úvod za sebou. Začátky zahradních slavností vždycky bývají neveselé!“

110) Porta myslí řišskou orlici, která společně se svastikou (hákovým křižem) tvořila znak nacistického Německa.

Ve dveřích se Tiny otočil a ještě jednou se podíval na Dědka.

„Nebude to ale naše chyba, když umře na infarkt jenom ze samý radosti, že zase jednou vidí krajany!“

Gregor měl velké problémy udržet medvěda; se zvířetem byly vždycky potíže, když se mu Porta ztratil z dohledu.

Nehlučně vstoupili do místnosti s nízkým stropem. Tinyho zrak padl na zpola plnou láhev vodky. Cestou ji dvěma mocnými doušky dopil.

„Do dna, tovarišč,“ zašeptal a stejně nehlučně ji zase postavil zpátky.

Když se Porta naklonil nad spícího muže, ten otevřel oči a pokusil se vykřiknout, instinkt mu napověděl, že se ocitl ve smrtelném nebezpečí. Němci ho ale okamžitě umlčeli.

Tiny se naklonil dolů a nacpal mu do úst zelenou komisařskou čapku. V několika okamžicích Porta s Tinym muže dokonale svázali.

„Žádné nesmysly!“ pohrozil mu Porta. „Jinak přijdeš o koule. A víš, že muž bez koulí a koule bez muže, které mu patřily, nemají ani tu nejmenší cenu!“

„Jak se máš, tovarišč?“ pozdravil ho Tiny a zasalutoval. „Jdeme na procházku, kamaráde, domů za Adolfem a celou jeho partou! Je tam pár lidí, co by si s tebou chtěli trochu popovídat!“

Osadu celá jednotka opouštěla poklusem. Tiny ještě cestou padl na džbán nakládaných rajčat, který vzal s sebou.

Zastavili se až po notně dlouhé době uprostřed lesa. Tam také vytáhli muži z úst čepici.

„Jste vojenský komisař Oltyn?“ zeptal se ho Dědek německy.

„Nět, nět, něponimaju!“ zavyl v šílené hrůze vězeň.

„Nás neochčiješ, chlapče,“ řekl Porta a popadl ho za uniformu. „Když nám tovarišč řekl, že jsi Oltyn, tak, do prdele, budeš Oltyn! Myslíš, že jsme pitomci?“

„Přetáhni mu prdel přes uši,“ navrhl Tiny. „To mu určitě osvěží paměť!“

„Nět Oltyn!“ tvrdošíjně trval na svém vězeň.

„Kdo tedy, do prdele, seš?“ rozvzteklil se Dědek. „Politkom111) Alexej Viktorovič Sincov. Nět vojenkom Josef Oltyn!“

„Přiznej se, jak se jmenovala tvoje matka?“ vykřikl na něj Porta.

„Anna Georgijevna Polivanovová!“

„Co ti je, do prdele, po jeho matce?“ zavrčel Tiny.

„Prostě mu rozpárej břicho a nechej medvěda, ať se nažere. Stejně ještě dneska nesnídal“.

„Neříkejte mi, že jste sebrali špatného chlapa,“ zasténal Dědek a složil

111) Politkom, Političeskij komissar: politický komisař.

si hlavu do dlaní.

„Bien sur que si, mon sergeant112),“ rozesmál se kuckavě Legionář.

„Tyhle zkurvený sovětský vejškrabky by se mohly aspoň včas představit,“ prohlásil kysele Tiny. „Každej voják ví, jaká je to otrava, když má jednat s někým, koho nezná.“

„Poslouchejte,“ řekl unaveně Dědek vystrašenému vězni, který seděl vedie něj. „Vy tedy nejste vojenkom Oltyn?“

„Nět, nět, „ vykřikl vězeň. „Ja ně Chromoj!113)“

„Tak vstávej, ty komunistická hlávko,“ nařídil Porta.

„A Bůh ti pomáhej, jestli kulháš.“

Vězeň musel běhat po cestě, nebyla na něm patrná ale ani ta sebemenší stopa kulhání. Potom ho Porta přinutil pochodovat pořadovým krokem, tančit s Tangem jako dáma, ohýbat nohy v kolenou a nakonec i dělat na jedné noze piruetu.

„Ja ně Chromoj,“ křičel neustále v průběhu těchto zkoušek vězeň. „Jsem jenom bezvýznamný politkom!

Vojenkom Oltyn, to je ta velká svině!“

„Říká pravdu,“ prohlásil nakonec Porta a nechal ho postavit se na obě nohy. „Je mi to moc líto, ale sebrali jsme nesprávného sovětského sráče. Teď se ukazuje, že měl pravdu. Jenže všichni tihle Rusové jsou lháři, jeden

vedle druhého!“

„Co abychom mu rozsekali koleno, potom by z něho už byl zasranej chromajzl,“ navrhl Tiny. „To bychom ho pak mohli odvést s sebou a tvrdit, že je to ten správnej sráč, kterej jenom pořád lže. To zkurvený gestapo by ho pak už přesvědčilo, že opravdu je Chromoj! Ti už zvládli větší frajery, než je tenhle!“

„Nesmysl,“ odbyl ho Dědek. „Byla by to moc velká zátěž!“

„Tak se vrátíme do města a zeptáme se jich tam, kde mají toho velkého a zlého pana Oltyna schovaného,“ ušklíbl se Porta.

„Můžeme jim tvrdit, že jsme jeho tovarišči a kamarádi, kteří ho chtějí jenom pozdravit,“ navrhl Tiny.

„Nejradši bych vás dva pitomce poslal ke všem čertům,“ zanadával Dědek. „Proč já musím mít tu smůlu a velet četě těch největších blbů z celé té zatracené armády!“

„Nemůžeš přece říct, že bychom takových kopanců dělali nějak moc,“ bránil se Tiny. „Když ti dají nějakou jinou partu, brzy se ti po nás bude stejskat. V armádě není moc takovejch čet, jako jsme my.“

112) Vypadá to, že ano, seržante.

113) Chromý, kulhavec.

„Poslouchej, tovarišči,“ poplácal Porta politkoma po tváři, „stala se nemilá věc, my to spletli a ty ses stal obětí velmi nepříjemného omylu.“

„Dvou omylů,“ přerušil ho Tango. „Tím prvním bylo, že se narodil ve Stalinlandu!“

„Ano,“ usmál se Porta, „to mu teď už ale může být jedno. My tě teď totiž, tovarišči, músíme tak trochu oddělat, protože bys nám jinak poštval všechny své komunistické kamarády po krku. Rozumíš, můžeme za to my, proti tobě jinak vůbec nic nemáme!“

„Dám vám čestné slovo, že nikomu nic neřeknu!“ vykřikl vězeň zoufale.

„To je ale hodnej kluk,“ řekl Buffalo. „Schovejte šavle, hoši!“

Dědek se usadil na balvanu a zuřivě potřásal hlavou. Pokoušel se věci znovu promyslet.

„Nic jiného nám nezbývá,“ řekl nakonec. „Toho zatraceného vojenského komisaře s sebou prostě zpátky přivést musíme.“ Podíval se na Julia Heideho. „Musíš tady od toho zjistit, kde se schovává ten jeho velký kolega. Vyzvedneme si ho v noci!“

„Zjisti taky, kde je tady v okolí nějakej dobrej hotel, kde bysme si mohli v baru do tý noci odpočinout,“ navrhl Tiny.

„Obávám se, že z toho nic nebude,“ řekl Porta. „V téhle oblasti žádné dobré hotely nejsou. Všichni kuchaři museli narukovat k armádě.“

„Nechejte toho žvanění,“ okřikl je vztekle Dědek. „Zdá se mi to neuvěřitelné, že vy dva jste vůbec mohli vyrůst, a navíc se ještě stát vojáky!“

„Myslíš, že vojákem se může stát jenom ten, kdo vyroste?“ zeptal se Tiny. „Většina z těch, který jsem viděl v poslední době, nevypadala na více než na dvanáct.“

„Už drž hubu, pitomče!“ zavrčel Dědek. „Asi ti nedošlo, v jak nebezpečné situaci jsme se ocitli.“

„Z toho mě vynechte,“ vykřikl Porta a začal na cestě tančit pryč a k tomu si zpívat: „Vracím se domů.“

„Co uděláme s vězněm?“ zeptal se prakticky Barcelona.

„Jakmile získáme informace, které potřebujeme, zlikvidujeme ho,“ řekl chladně Heide.

„Zastřelíš ho snad sám?“ zeptal se sarkasticky Dědek.

„Proč ne?“ odpověděl s vražedným výrazem Heide.

„Führer v srpnu 1941 nařídil, že všichni komisaři a Židé mají být okamžitě zlikvidováni výstřelem do týla.“

„Tenhle ubohej chlapík se strachem a hrůzou třese jako rosol,“ řekl Porta a přátelsky vězně poplácal po rameni. „Není o nic horší než kdokoliv jiný, i přesto, že nosí tuhle zelenou čepici. Je prostě jenom mazaný a napadlo ho, že dělat komisaře nemusí být špatné!“

Celá četa teď hleděla na vězně, který samou hrůzou zbledl jako křída. Věděl, že ho nemůžeme pustit, a věděl, že chceme dostat jeho kolegu. Horečně nám proto začal vojenkoma líčit v těch nejčernějších barvách ve snaze nás obměkčit.

„Komunismus a všichni Židé jsou ta největší zhouba,“ křičel a přesvědčivě hajlovaI.

„v tom s tebou nemůžu souhlasit,“ usmál se srdečně Porta. „Pomysli jenom na všechny ty židovské kundičky, co jich po světě je. Dej mi jich sem takových deset a uvidíš, co se bude dít!“,

„Zdá se, že je to jasné. Je to antikomunista a už léta si píší kamarádské dopisy s Adolfem,“ zašklebil se Buffalo.

„Je to jenom zrádce vlasti,“ houkl znechuceně Tiny. „To je ale, kurva, hrůza poslouchat takového ryzího idealistu, kterej, přestože je politkom, si teď dovoluje otírat se o strýčka Joe114).“ Své předstírané pohoršení Tiny doplnil mocným odplivnutím.

„Mohli bychom ho pověsit za nohy a počkat si, až se

mu rozum vrátí zpátky do hlavy,“ navrhl Tango.

„Přivažte ho ke stromu,“ nařídil Dědek, „aby měl aspoň šanci, že ho tu najdou. A jestli ho nenajdou včas, bude prostě mít smůlu.“

Legionář s Barcelonou připoutali nešťastného vězně ke kmeni. Tiny jim ovšem původně navrhoval, aby ho přivázali k mraveništi. Pokud by ho prý včas nenašli vlastní lidé, měl by aspoň nějakou společnost.

„Mám poslat zprávu pluku?“ zeptal se Heide sedící u připravené malé vysílačky.

Dědek o tom chvíli přemýšlel.

„Je to moc riskantní. Mohli by nás podle toho vy stopovat.“

„To je nemožné,“ odpověděl Heide a vytáhl anténu. „Budu vysílat jenom krátce a velmi rychle. Naši depeši bude přebírat oberfunkmeister115) Müller, pro něhož nemůže nikdo vysílat příliš rychle.“

Dědek přikývl na souhlas.

Krátkovlnné pásmo bylo značně frekventované a velmi živé. Především tam dominovala jedna silná ruská armádní vysílačka.

„Teď toho můžeš nechat,“ povzdechl si Dědek, když uslyšel změť zvuků a hučení. „Přes to se nikdy nemůžeš dostat.“

„Nechej na lidech, kteří tomu rozumějí, aby to posoudili,“ odsekl mu kysele Heide a hledal nejvýhodnější vysílací pásmo. Patřil k nejlepším, armádním radiotelegrafistům.

Náhle se ozval náš identifikační signál. Silná ruská vysílačka nás ale neustále rušila a podrážděně po nás požadovala, abychom se jí identifikovali.

114) Strýček Joe. oncle Joe: přezdívka, kterou dali za druhé světové války američtí vojáci Josefu Stalinovi.

115) Oberfunkmeister: vrchní telegrafista (doslova vrchní telegrafní mistr), armádní funkční označení, níkoliv hodnost.

„Job tvoju mať, ty rudá sračko,“ odpověděl jí vztekle Heide Morseovými značkami.

Najednou se identifikační signál ozval silně a jasně

„P.4-F.6.A-R. KARLA-4, příjem!“

„WERNER,“ odpověděl Heide a s krátkými pauzami to zopakoval ještě čtyřikrát a potom démonickou rychlostí devadesáti znaků za minutu odvysílal zprávu.

Obeifunkmeister Müller byl opravdu rychlý. Pouze skutečně dobří radiotelegrafisté dokázali přijímat depeše vysílané tak vysokou rychlostí.

Gregor, který fungoval jako asistent radiotelegrafisty, se ztratil hned na samém počátku vysílané odpovědi a nepodařilo se mu znovu se zachytit. S rezignovaným výrazem proto sklonil notes.

Heide ukončil spojení a podal Dědkovi čistou kopii právě přijaté zprávy:

AKCE POKRAČUJE. UTRHNOUT, AŽ BUDE ZRALÝ. ZPRÁVA V DOHODNUTÉM TERMÍNU. KONEC ZPRÁVY.

„To je neuvěřitelné, jak skvělou vysílačku dokázali ti untermenschen sestrojit,“ řekl Heide obdivně a zamilovaně malý přístroj pohladil. „Tyhle malé sovětské vysílačky jsou fantasticky dobré.“

„Opravdu, nikdo nedokáže odhadnout hranice toho, co untermenschen dokážou, když se o to pokusej,“ po plácal Tiny zálibně svůj kalašnikov a souhlasně přikývl. „Kdo by kdy řekl, že balalajka, jako je tahle stříkačka, spustí pokaždý, když to po ní chceš?“

Celý den jsme pospávali v lese. Vězeň nám řekl, že Oltyn odchází každý večer v silně povznesené náladě z důstojnické jídelny. Klub se měl nacházet v malém zámečku kousek za městem. Dokonce nám nakreslil i mapu se všemi podrobnostmi. Tentokrát už jsme se splést nemohli.

Později odpoledne se Dědek a Barcelona vypravili za vězněm, kterému chtěli donést jídlo, nalezli ho ale zhrouceného v provazech a uškrceného!

Dědek zuřil jako šílenec a vyhrožoval nám dokonce zastřelením.

„Chci toho vraha, a chci ho hned,“ řval. „Už toho mám dost! Už to prostě déle nesnesu!“

„Vrazi?’,’ zeptal se Porta s úsměvem. „Tím jsi nás chtěl urazit?“

„Za to, že nám říkáš takovýhle věci, bychom tě mohli skřípnout,“ zahlaholil Tiny.

„Vrahové, už jsem řekl!“ zakřičel Dědek vztekle. „Vy jste mi pořádně krvavá vizitka toho našeho nového Německa! Zabít ubohého, bezbranného vězně, zbabělí hajzlové! Já ale zjistím, kdo to udělal! Jedině tři z vás totiž používají strunu!“

„Ale, ale! Nejseš náhodou nějakej prašivej tajnej?“ ozval se překvapeně Tiny. „Taky bych se dal ke kriminální policii, kdybych toho měl víc v hlavě.

Už jsi lepší než Krásnej Pavel116) kdy bude. Tomu kdyby na zem upadl jeho partajní odznak, tak by potřeboval celou podělanou četu, aby mu ho pomohla najít!“

„Život je těžký a krutý,“ zašeptal Porta rozladěně. „Tak ten ubohý, malý hoch už to má za sebou,“ otřel si neexistující slzy špinavým kapesníkem.

„Je to ohavnost!“ zakřičel ještě jednou Dědek. Ukousl si velký kus tabáku a divoce odplivl.

„Byl to komisař. Nástroj mezinárodního židovstva. Zasloužil si smrt,“ prohlásil Heide chladně.

„Zavři konečně tu svou špinavou držku,“ vybuchlo znovu Dědek, vzteky rudý jako vařený rak. „I kdyby ti tvůj Führer tisíckrát nařídil, že máš likvidovat komisaře, dostanu tě před válečný soud, jestli jsi to uděla!!“

„Můj Führer?“ zeptal se Heide výhružně s přimhouřenýma očima. „Předpokládám, že je to i váš Führer Herr Feldwebel?“

„Ty jsi ho volil, aby se dostal k moci. Já ne!“

„Bylo by zajímavé zjistit, co by na takový postoj řekli nahoře,“ odpověděl Heide a začal vztekle ořezávat větvičku.

Porta rozkrájel pecen ruského chleba na tlusté krajíce. Opékali jsme je na malém plameni a přikusovali k nim nakládaná rajčata s česnekem. Chutnalo to božsky.

„Za občanské války to byla tajná zbraň rudých Španělů,“ řekl Barcelona s plnou pusou.

„Tak proto to tak prosrali,“ rozesmál se Porta.

Když jsme vyrazili, byl měsíc už vysoko. Zářil skrze listy, jako by byl z lesklého hedvábí. V dálce štěkali psi a Rasputinovi se zježila srst na hřbetě. Jako obvykle kráčel společně s Portou včele. Kupodivu nebyly kolem města žádné zátarasy. Zřejmě se zde vůbec neobávali nebezpečí náhlého útoku. Ani na ulicích ale nebyly žádné policejní hlídky. Všude byl klid a mír. . Po straně ulice si pouze skupinka vojáků prozpěvovala se svými dívkami.

V pozoru a s očima upřenýma napravo jsme propochodovali kolem jednoho majora. Napodobovat ruské vojáky nám nedělalo nejmenší problémy. Jejich služební řád a všechny předpisy byly v podstatě kopií toho, co jsme znali z domova. Tentýž slavnostní pochod s vysokým vykopáváním, totéž švihání rukou tak, aby mířila před tělo ke sponě opasku.

Porta si všiml dvou automobilů stojících na jednom dvorku.

„Mohli bychom ty káry zabavit,“ navrhl šeptem. „S nimi budeme prchat rychleji, až to všechno bude za námi!“

Tiny se po špičkách připlížil blíž a nahlédl, do dvora.

„Jsou tam jenom dva napolo spící čuráci,“ zašeptal.

116) Odkaz na autorův román Assignment Gestapo.

„Ty vyřídíme dvěma ranami.“

„Tak do toho,“ přikývl Dědek, „sejměte je, ale potichu!“

O dvě vteřiny později již byli dva vojáci ze zásobovacího sboru po smrti - uškrcení. Těla jsme hodili do studny. Potichu jsme oba vozy vytlačili ven a motory nastartovali, až když už jsme byli na ulici.

Šílenou rychlostí jsme se prořítili úzkou ulicí. Nikdo nám nevěnoval sebemenší pozornost, protože všichni si již zvykli, že Rusové jezdí právě takhle. Náhle jsme se ale ocitli kdesi uprostřed bloku kasáren. Když jsme se zběsile hnali nazpět otevřenou branou, několik strážných na nás zakřičelo.

„Joh tvoju mať!“ zavolal na ně oplátkou Porta.

Zabočili jsme do slepé ulice, v níž se nacházelo vězení. S radostným očekáváním nás vítal muž v uniformě NKVD, který si myslel, že mu vezeme nové vězně; zklamali jsme ho ale.

„Kam jedete?“ zeptal se kysele.

„Vojenkom Oltyn,“ odpověděl Porta. „Můžeš nám, kamaráde, říct, jak se k němu dostaneme?“

Muž v zelené čepici NKVD se zastavil přímo před prvním vozem.

„Jakým to, do čerta, mluvíš nářečím? Ty určitě nejsi

z Tiflisu 117).“

„Z Karélie,“ zasmál se Porta drze. „Matka byla finská coura a táta ruský los!“

„Vypadáš na to, kamaráde,“ rozesmál se Rus a vysvětlil nám, jak se dostaneme k zámku.

„Jaké je to zatracené heslo pro tuhle noc?“ zeptal se Porta, který vycítil šanci. „My synové karelských paroháčů nemáme moc dobrou paměť.“

„Tarakan118) a ty odpovíš Prazdnovanije119).“

„Ano, tak je to,“ zasmál se Porta. „Zní to dobře. Máte tu moc švábů, po kterých je třeba chtít heslo?“

„Ne,“ odpověděl muž z NKVD, „ale ani oslav!“ Nabídl Portovi krabici papiros.

Porta mu na oplátku podal svou láhev na vodu. Muž si z ní dal mocný doušek vodky.

Vraceli jsme se temnou alejí a brzy jsme zaparkovali v úkrytu velkých keřů šeříku v parku okolo zámku.

Porta si přehodil kalašnikov přes rameno, stáhl si kulatou ruskou přílbu více do očí a zdánlivě bezcílně zamířil k vojákovi, který stál poblíž schodů směřujících k zámku. Heide s Legionářem se kradli podél zdí, aby se dostali za strážného. Ten upřeně sledoval Portu, který před ním začal tancovat a prozpěvovat si tiše rusky:

117) Tbilisi.

118) Šváb.

119) Oslava.

„Slunce je nizoučko,

spěchám za tebou…

Večer je blizoučko,

letím za tebou. „

Porta předstíral, že zakopl o malou jedličku, pokusil se udržet rovnováhu a nakonec spadl na strážného. Ten ho zachytil, přičemž udělal pár kroků dozadu. Potom byl mrtvý. Jenom několikrát škubl rukama a nohama, ale Legionář utáhl strunu kolem jeho krku ještě pevněji.

Bezvládné tělo odvlekl do rododendronů, nejprve mrtvému vojákovi ale vyprázdnil kapsy, jestli by v nich nenašel něco užitečného.

„Idioti!“ povzdechl si Legionář. „Jenom se dostanou z doslechu frontové linie, myslí si, že už jim nehrozí žádné nebezpečí a cítí se bezpeční jako slepice na ohrazeném dvorku. C’est la guerre!“

Porta zaujal místo mrtvého strážného, pouze ustoupil více do stínu pro případ, že by šel někdo, kdo strážného znal.

Na věži zvučně odbily hodiny celou a zahrály krátkou melodii.

Ze zámku vyšla s hlučným smíchem skupina důstojníků. Jeden z nich zakopl a spadl ze schodů.

„Ale, ale, Nikolajeviči, nepřebral jste náhodou toho šampaňského tovarišče Oltyna?“

Porta si přehodil samopal přes rameno a s břinknutím srazil podpatky.

Tlustý důstojník mu bezmyšlenkovitě odpověděl nedbalým mávnutím ruky k čepici. Když celá skupina procházela kolem, vznášel se nad ní opar kořalky a česneku. S opileckou písničkou nakonec všichni zamířili směrem k dlouhé budově.

„Opilá prasata, untermenschen,“ zamumlal pohrdavě Heide. Ležel pod jedním automobilem s lehkým kulometem v pohotovosti.

Porta utrhl ze stromu jablko a hlasitě ho začal chřoupat.

„To je přece hlupák,“ zašeptal Dědek, „dělá rámus jako kobyla, když žere zmrzlý tuřín.“

S veselým smíchem vyšly z klubu čtyři dívky v uniformě Rudé armády. Jedna z nich si vyhrnula sukni, takže byl jasně vidět její klín.

„Svatá matko kazaňská. Kriste Ježíši všemocný,“ vykřikl šeptem Tiny. „Podívejte na tu kundu! Sebereme je společně s tím zkurveným Chromým!“

Dívky došly až k Portovi a začaly kolem něho provokativně tančit. Slibovaly mu všemožné slasti, pokud za nimi přijde, až bude mít po službě.

„Ať to radši nezkouší,“ zamumlal vystrašeně Dědek.

„Ježíši!“ zaúpěl Tiny, když jedna z nich strčila Portovi ruku mezi nohy a vyrazila ze sebe potěšený výkřik.

„To je něco!“

„Ty by si to daly líbit,“ zamumlal Barcelona.

Z klubu vyšlo několik důstojníků a dívky vyplašeně odběhly. Měly s sebou psa, který se náhle zastavil a podíval naším směrem. Začal poštěkávat a temně vrčet.

Rasputin, který seděl v kabině jednoho auta, začal poskakovat nahoru a dolů. Pružiny sténaly. Na psa, který kousek popoběhl směrem k nám, výhružně vycenil zuby. Naštěstí si majitelky psa povolaly k sobě.

Jeden z důstojníků v okamžiku, kdy procházela celá skupina okolo něj, přistoupil až k Portovi a nařídil mu, aby se nechal ostříhat. Ruští vojáci chodili ostříhaní skoro dohola.

Odjistili jsme zbraně, důstojník ale bez dalšího komentáře pokračoval v cestě.

„Do čerta,“ zavrčel Dědek. „Už to dlouho nevydržím!“

„Je to vzrušující, že?“ řekl Tiny a zhluboka se nadechl. „Už jenom ta představa, jak si tu ležíme přímo uprostřed toho zkurvenýho ivanskýho doupěte. Jsme tak blízko, že bysme jim mohli plivat do očí, kdybychom chtěli!“

„Ti by se posrali, kdyby věděli, že tu jsme,“ zašklebil se nevzrušeně Gregor.

„Jak dlouho se tu budeme ještě potloukat?“ zeptal se Tiny netrpělivě. „Kdybych to měl na povel já a měl tu celou četu, už bych si pro toho všiváka dávno došel.“

„Jasně, kdybys takovou hovadinu zkusil, byl bys hned zase venku a za prdelí bys měl celou divizi,“ zasyčel Dědek a zuřivě si nacpával svou dýmku se stříbrným víčkem.

Zesílil vítr, obloha se zatáhla a vše kolem potemnělo.

„Německý Bůh je s námi,“ zašeptal Barcelona potěšeně.

„No to by tedy měl být. Vždyť to máme napsáno i na přezkách opasků,“ zasmál se Buffalo.

Po schodech sestupovala. další hlučná skupina důstojníků. Malý, hubený důstojník Portovi vynadal kvůli špinavým botám a příliš dlouhým vlasům.

„Zítra se mi budete hlásit na dvě hodiny pořadového cvičení,“ nařídil mu poručík. „Jak se jmenujete?“

„Vojín Serpelin, soudruhu poručíku!“ odpověděl briskně Porta a hlučně srazil podpatky.

„Zapamatuji si vás,“ slíbil mu poručík a pokračoval v cestě.

„Na to můžeš vzít jed,“ dodal přesvědčeně Gregor.

„Už mám úplně mrtvé nohy,“ postěžoval si Barcelona. „A já zase ležím na kameni,“ řekl jsem mu na oplátku.

„Tak ho dej na stranu,“ poradil mi Gregor a zeširoka si zívl.

„Nebo se odsuň sám,“ ozvalo se rozzlobeným tónem od Dědka.

Odválil jsem se z velkého kamenu, na kterém jsem ležel, přičemž jsem vrazil do samopalu. Ten se s rachotem skutálel dolů po svahu.

Ze stromu se ozvalo pronikavé vřísknutí nějakého probuzeného ptáka. Kamarádi mi začali nadávat a nazývat mě různými nelichotivými jmény. Jenom Tiny se smál. Nikdy se nezabýval tím, co se může stát, vždycky až tím, co se skutečně stalo. Byl skutečné dítě Štěstěny, které věři, že se mu nikdy nemůže přihodit nic skutečně zlého.

Rasputin byl nervózní. Tiskl se na čelní štítek auta takovou silou, až ho prohnul ven. Gregor se ho pokusil trochu uklidnit.

Opět zavládlo ticho. Ze zámku sem zaznívaly útržky hudby a zpěvu, kdesi v dálce dlouze a truchlivě vyl pes. Náhle jsme zaslechli, jak dolů po silnici přichází strážní jednotka. Slyšeli jsme strohé rozkazy a kovové rachocení zbraní.

„Do čerta!“ zvolal Barcelona. „A teď jsme v sračkách až po krk. Porta se přece nemůže nechat vystřídat! Přestože si prdel vytírají štěrkem a nevěří v Boha, brzy zjistí, že k nim nepatří!“

„Zdejchne se dřív, než na to přijdou,“ optimisticky prohlásil Tiny. „Přece nemá místo mozku hovno, aby tam zůstal a čekal, až k němu ti zkurvenci přijdou, a pak jim začal vysvětlovat, že má úplně jiný číslo polní pošty než oni.“

Dědek pozvedl samopal.

„Myslíš, že je to střídání?“ zeptal se nervózně Heide. „Možná,“ odpověděl Dědek. „A možná je to jenom hlídka. Uvidíme!“

Porta, pochodoval sem a tam, nohama přitom po ruském způsobu vykopával vysoko do vzduchu. Potom zavolal na kočku, která se procházela s ocasem vysoko vztyčeným do vzduchu po volném prostranství před zámkem. Pomalu k němu došla. Zvedl ji a začal hladit.

„Už toho blbce opravdu uškrtím, jestli se pokusí s sebou zpátky tahat sovětskou kočku!“ zaúpěl Dědek.

„Mohli bysme jí vypláchnout mozek a udělat z ní správnýho nacistu,“ ušklíbl se Tiny s pobaveným výrazem. „Dostali bychom jí z hlavy tu zkurvenou komunistickou ideologii. Už jsme přece zvládli onačejší případy než nějakou posranou komunistickou kočku. Ta by se naučila odříkat celý Mein Kampf zpaměti!“

Někde začalo túrovat motory několik tanků. Vzduch se hlukem jejich silných motorů chvěl.

„To jsou T-34,“ prohlásil Heide znalecky.

Na druhém konci města hlučně projelo pár těžkých nákladních automobilů. Zaslechnout se dal i hluk běžících nohou a hlasitých rozkazů.

Napnuli jsme uši, nemohlo to ale být nic vážného, protože zbytek společnosti se z klubu ani nehnul.

Okna byla dokořán a světlo zaplavovalo celé okolí. Se zatemněním si zjevně už hlavu nikdo nelámal. Pravděpodobně už nepovažovali německé letectvo za vážnější hrozbu.

Ozvaly se vzrušené ženské výkřiky, pak jsme zaslechli smích a zpěv. Následoval rytmický rachot - dupání typické pro ruské tance. A opět ženské výkřiky.

„A teďka z nich strhávaj šaty,“ řekl Tiny a chlípně se olízl. „Ta správná zábava vždycky začne, až všichni ležej na jedný hromadě uprostřed místnosti a holý prdele se zvedaj nahoru a dolů, takže vypadaj jako hejno herynků někdy v srpnu.“

„Jsi nechutné prase,“ vynadal mu Dědek. „Máš v hlavě vůbec něco jiného?“

„Mohli bysme se na to zajít podívat,“ řekl Tiny.

„Vždycky jsem rád dělal to, čemu se říká voyeur!“

„To by mohla být legrace!“ rozzářil se Buffalo. „A až by ti hajzlové skončili, mohli bychom si na ně třeba vlézt taky!“

„Slyšel jsem, že ruský kundy vždycky seděj rády nahoře,“ prohlásil Tiny. „Kdybysme tam strčili hlavu, mohli bysme zjistit, jestli je to pravda!“

Závistivě a nasupeně jsme hleděli na Portu, který se klidně koukal otevřeným oknem dovnitř. Potom se otočil, pohlédl směrem k nám a slyšitelně mlaskl.

„Pořád si ještě nemyslíš, že bysme mohli toho zatracenýho rusko-německýho komisaře rozřezat na malý kousky, až ho dostaneme do rukou?“ zeptal se Tiny netrpělivě.

„Ještě se nestarej!“ odbyl ho Dědek příkře.

Zdálo se, že už tam ležíme celé hodiny. Celé tělo mě svrbělo a bolelo. Mezi stromy se protřepetalo několik sov. Zlověstně zakoukal sýček.

Náhle se nahoře na zámeckých schodech objevila vysoká a mohutná postava. Za mužem vlála dlouhá pláštěnka. Chlapík si otřel zcela lysou lebku. Za ním vyběhl klanějící se voják a podal mu čepici a opasek s pistolovým pouzdrem.

„C’ est lui120), zašeptal Legionář. „Teď už se nemůžeme splést!“

„Nach der Tur zur Hintertreppe,

auch als Hintertür bekannt,

lebt im Haus ein schwarzer Kater,

der dort seine Wohnstatt fand121). „

Zpíval si komisař nahlas německy.

„My mu dáme kocoury,“ zavrčel Gregor, který už nějakou chvíli cumlal nezapálenou cigaretu.

Komisař udělal několik tanečních kroků. Byl úplně opilý; nejprve sestoupil tři schody dolů, pak zase vystoupil o dva schody nahoru a náhle se hlasitě rozesmál.

Porta se prodral křovinami, hlučně přepochodoval přes nasypaný štěrk a posléze s klaunským gestem vyhodil do vzduchu svou přílbu.

120) To je on.

121) Volně: Za dveřmi k těm zadním schodům / tam u těch zadních vrátek, / žije v domě černý kocour, / našel si tam své místečko.

„Co to má znamenat, ty pse,“ rozkřikl se překvapený komisař. „Jsi snad opilý, ty zkurvysnu?“

„Job tvoju mať! tatíku,“ zvolal Porta a hlasitě se rozchechtal.

„Stoj, ty hajzle!“ zaječel komisař.

„Job tvoju mať, zopakoval Porta urážku.

„Stoj!“ rozeřval se komisař vztekle a rozběhl se dolů ze schodů. „Stoj, ty potomku všech páchnoucích Mongolů ze stepi. Za to tě nechám strčit do díry ve Vladimiru!“

Porta se zastavil před šeříkovým houštím, v němž se skrývala celá četa. Komisař se řítil za ním.

„Ty prokletá kalmycká hyeno, co si o sobě myslíš?“

„Uklidni se, tatíku, uklidni,“ sykl Porta a přitiskl komisaři k žaludku hlaveň samopalu.

„Co to…“ Zbytek jeho proslovu zdusila těžká deka, kterou mu kdosi přehodil přes hlavu. Současně ho sevřel pár mocných paží, který mu vyrazil vzduch z plic.

„Půjdeme zpátky domů, k rodině, ty náš trole z německejch lesů!“ šklebil se Tiny. „Domů do drahýho vaterlandu!“

Komisař kolem sebe zoufale kopal a snažil se vytrhnout. Gregor a Barcelona ho popadli za nohy a zvedli do vzduchu. Tiny, který ho držel v drtivém objetí, na něj těžce dopadl.

„Opatrně!“ varoval ho Dědek. „Ne abys toho žebráka úplně udusil!“

Porta zvedl svůj tokarev a praštil pažbou komisaře do týla.

Velký muž se zachroptěním upadl do bezvědomí. Rychle jsme mu svázali ruce za zády. Kolem krku jsme mu přetáhli smyčku, která ho při sebemenším pohybu škrtila. Nakonec jsme svázaného komisaře hodili jako pytel brambor dozadu do automobilu.

K zajatci se usadil Tiny. Porta nastartoval vůz s rachotem, při němž se vše okolo zachvělo. Velká kolonie ptáků hned vedle nás se probrala a hlasitě proti vyrušení zaprotestovala.

„Jestli se z toho dostaneme, budu jenom tak z plezíru každou neděli provádět invazi přes Maasu,“ slíbil temně Dědek a sevřel pevněji samopal.

„Teď už je to ten pravej komisař, že jo?“ zeptal se Tiny nervózně. „Okolo jich bylo tolik, že by se jeden mohl snadno splést!“

„Pravý, nebo falešný, pro dalšího už prostě nejdu,“ řekl rozhodně Gregor.

„To bude dobrý,“ potvrdil Buffalo. „Kulhal jako trojnohá koza. Určitě je to ten ,správný Chromoj!“

„Ten bude překvapený, až se znovu setká se svými drahými krajany!“ rozesmál se Barcelona.“

„Měli by toho zkurvenýho ptáčka rozsekat na maděru,“ řekl Tiny suše.

„Bude viset,“ potvrdil Heide tvrdě.

„Pětkrát by ho měli pověsit,“ dodal Gregor.

„Jóóó. A na houslový struně, jak se to dělá v Plötzensee122),“ navrhl s blaženým výrazem Tiny.

Druhý vůz jel těsně za námi, za volantem seděl Legionář. Porta uháněl jako ďábel. Museli jsme se tisknout k postranicím automobilu, aby nás to nevymrštilo ven.

Brzy jsme za sebou nechali Juraciški123). Krátce poté sjel Porta z hlavní silnice na nezpevněnou a rozbitou polní cestu, aniž by přitom ale snížil svou bláznivou rychlost.

„Vždyť rozbije ty zatracené nápravy,“ houkl Dědek a udeřil do stěny kabiny několikrát pažbou samopalu. Porta předstíral, že neslyší, a rychlost ještě zvýšil.

Rasputin měl jednu tlapu položenou Portovi okolo ramen a se zamilovaným brumláním mu zezadu olizoval krk. Medvědovi stačilo ke štěstí, když byl nablízku svému lidskému příteli.

Dědek rozbil hlavní samopalu malé okénko mezi kabinou a ložnou plochou.

„Zpomal, ty šílenče, nebo nás rozsekáš na kusy!“

„A co na tom? Máme přijít o krk tak nebo tak? Jaký v tom je rozdíl?“ S těmito slovy prudce dupnul na brzdu, takže nás setrvačnost mrštila proti stěně kabiny.

Tři ruští vojenští policisté, každý se samopalem v pohotovosti, stáli podél silnice a mávali na nás červenými světly.

„Přejeď je!“ nařídil Dědek tvrdě.

Porta sáhl na páčku a naplno rozsvítil přední světla. Rusové byli zcela oslepení. Těžký vůz poskočil vpřed.

„Pojď, smrti, pojď,“ zamumlal Legionář v druhém autě. Těla tří strážných se ocitla ve vzduchu. Jedno z nich dopadlo na kapotu před Portu, sklouzlo ale na zem. Jasně jsme cítili tři duté nárazy.

Zbývající dvě těla zůstala ležet na silnici za námi.

Porta se řítil sebevražednou rychlostí dolů po úzké lesní cestě a náhle prudce otočil volantem kolem dokola. Těžký poloobrněný vůz vyskočil na kopečku do vzduchu a doslova přeletěl přes napolo shnilý, nebezpečně se houpající most. Druhý vůz nás bez váhání následoval toutéž šílenou rychlostí. Těsně za námi se most s rachotem rozpadl a jeho trosky zmizely v řece.

„Jediný, co doopravdy potřebuješ, je mít aspoň kousek štěstí,“ ušklíbl se spokojeně Tiny.

Brzy poté jsme opět narazili na širokou hlavní silnici, kde Porta zastavil.

„Kde to, do čerta, jsme?“ zeptal se a rozhlížel se kolem sebe.

122) Věznice u Berlína, kde se konaly popravy.

123) Běloruská obec nedaleko od dnešních hranic s Litvou.

„Samozřejmě, že jsme zabloudili,“ odpověděl mu Dědek nabručeně od mapy, kterou pečlivě studoval. „Proč ses, kruci, musel hnát tak šíleně rychle? Měl jsi jet směrem na Rakov. Musíme se vrátit zpátky!“

„Zpátky?“ vykřikl vyděšeně Gregor. „Beze mě!“

„Zpátky, nejméně o dvacet pětadvacet kilometrů,“ řekl Dědek. Dostaneme se do Gawje, cesta ale nebude nebezpečná až po Lidu, kde je silniční křižovatka. Tam mají speciální hlídkové stanoviště, aspoň to říkal ten ruský kapitán. Projedeme jím plnou rychlostí! Je to ale jenom obyčejné stanoviště se zelenými čepicemi, které nemají těžkou výzbroj. Budou na nás střílet, my zase na ně! Kryjte se za postranicemi a rozmístěte kulomety! Nějaké otázky?“

„Budeme doma včas na kafe?“ zeptal se Porta.

„Drž hubu,“ zavrčel Dědek a vylezl zpátky na ložnou plochu.

Ve Valožynu Porta zabočil a zamířil přímo na lvje, kde jsme ale nepotkali ani živáčka. Když jsme se blížili ke křižovatce v Lidě, začínalo svítat.

„Projedeme, jen to hvízdne,“ řekl Tiny a zamával svým kalašnikovem.

„Nepočítej kuřata dřív, než se vyklubou,“ varoval ho Dědek. Sotva to vyslovil, dupl Porta mocně na brzdy, takže auto dostalo smyk. Jako blesk se vyřítil ven z kabiny a otevřel kapotu motoru. Předstíral, že tam cosi spravuje.

„Co se stalo?“ zašeptal Dědek.

„Zůstaň uvnitř,“ varoval ho Porta. „Polovina té jejich zkurvené armády je na křižovatce a pátrá po komisaři. Určitě hledají ty zlé chlapce, co jim sebrali Chromého!“

Dědek opatrně vykoukl dalekohledem skrze jednu úzkou střílnu na boku auta.

„Už dostali výstrahu, o tom se nedá pochybovat!“ řekl. „Za tím domem jsou čtyři tanky. Teď otáčejí věže naším směrem. Měli bychom odtud zmizet. Můžeš se otočit?“

„Nechej to na mně,“ zavrčel Porta. „Držte se ale pevně, protože teď pojedeme opravdu rychle!“

„Kde jsou, do čerta, ostatní?“ zeptal se Barcelona a podíval se na silnici za námi.

„Zastavili ještě před ohybem,“ odpověděl mu Tango.

„Museli nepřítele zpozorovat dřív než my.“

„Fašistické svině, odtud se nedostanete,“ zavrčel komisař, který právě přišel k vědomí.

„Chromý, drž tu svou zkurvenou držku a mluv, až se tě někdo na něco zeptá,“ poradil mu Tiny a doprovodil svá slova mocným úderem na jeho žaludek. „Jinak tě nabídneme Rasputinovi k snídani!“

„Odtud se nemůžeme dostat,“ zamumlal Barcelona, když se Porta pomalu rozjel dopředu. „Hned jak začneme zatáčet, tak nás oddělají ty zkurvené tanky!“

„Mně se nemůže nic špatnýho stát,“ prohlásil s jistotou Tiny. „Já mám předpovězenou příjemnou a bezbolestnou smrt. Takže, pokud se mě týče, ať si z těch svejch zkurvenejch tanků střílej, jak je jim libo!“

„Toč to, pro Kristovy rány!“ zaječel Dědek netrpělivě. „Ještě ne,“ řekl Porta. „Až za chvíli. Potom budu moct otočit bez couvání.“

Tiny civěl přes postranici auta.

„Podívejte, jak se ti zelenočepičáři rojej. Když nás dostanou do rukou, udělaj z nás sekanou!“

„Vydloubnou ti oči,“ slíbil mu komisař škodolibě.

„Dobře, ale nejdříve ti rozpárám to tvý zkurvený břicho,“ ujistil ho Tiny a přiložil mu svůj dlouhý a špičatý nůž k hornímu rtu. „A vůbec tě rozkrájíme podélně i napříč na kousky, aby se měli tihle tví kamarádi čemu smát. A ty tvý zkurvený komisařský ruce ti uvážeme okolo krku, takže už nikdy nebudeš potřebovat kravatu. Navíc ani nebudeš mít čím si ji uvázat!“

Tanky mezitím vyjely za domem a zastavily se na silnici. „Ti ťulpasové si musejí myslet, že chceme projet skrz,“ šklebil se Porta. „Nechme ty pitomé Rusáky, aby si to mysleli ještě chvíli.“

„Rozstřílejí vás na kusy,“ smál se komisař škodolibě. „Dobře, ty můj komisaříku,“ Tiny ho zlehka píchl nožem do hrudníku. „Abysme se trochu pobavili, vezmeme tvý oči do tvýho rodnýho města a dáme je s k snídani tvý mámě!“

„O tebe se postarám osobně,“ slíbil mu komisař plný vzteku.

„Seš sračka,“ odpověděl mu Tiny. „Máš před sebou maximálně takovejch pět dnů. Pak se pohoupáš na kusu poctivýho německýho provazu, na ramenou ti budou sedět vrány a dobře se pomějou!“

Porta pomalu jel dopředu na první převodový stupeň. Vzrušeně jsem se kousal do rtů a pevně tiskl v podpaží pažbu kulometu.

„Držte se!“ vykřikl najednou Porta a prudce otočil volantem. Motor zařval v nejvyšších obrátkách.

S řevem jsme vyjeli do pole. Automobil sebou trhal, div se nepřevrátil, potom se ale vrátil zpátky na silnici.

„Pal!“ vykřikl Dědek a všechny tři kulomety se naráz rozrachotily a zasypaly udivené strážné NKVD u silniční závory deštěm žhavé oceli.

Několik se jich svalilo na zem, potom ale přišel krátký záblesk a na silnici před námi dopadl první granát.

Vypálil další tank a jeho projektil explodoval ještě blíže. Následovala zatáčka, kterou jsme vybrali na dvou kolech. Opět jsme se téměř převrátili.

O dvanáct kilometrů dále jsme se setkali s druhým vozem. Zamávali jsme na ně, rychlost jsme ale nesnížili.

Porta prudce zabočil do lesa na cestu, kterou zde tvořily pouze dvě vyježděné koleje, a zastavil mezi stromy. Od silnice k nám zazněl hluk projíždějících tanků, které pokračovaly dále ve směru na Osmolovou.

„Jedeme,“ nařídil Dědek a zamával na druhý automobil.

O několik kilometrů dále jsme uslyšeli hluk motoru, tentokrát ale z prostoru nad námi. Nízko nad silnicí se vznášela „vrána“I24). Potom letoun zabočil, ve stoupavé zatáčce nabral výšku a s kvílením se na nás vrhl. Byl tak nízko, že jsme jasně viděli pilota.

Pod křídly se oddělily dvě pumy a zamířily jenom kousek za nás, nezpůsobily ale žádnou škodu, pouze vyrvaly ze země sloup prachu a kamení.

„Ten darebák je ve spojení se zelenočepičáři,“ vykřikl Porta. „Ukazuje cestu tankům, takže je máme za chvíli zase na krku.“

„Sundám ho,“ nafoukl se Heide a otočil kulomet.

„S takovou stříkačkou mu nemůžeš nic udělat!“ řekl opovržlivě Gregor.

„Ten untermensch v kabině to může dostat,“ zavrčel Heide vztekle.

„Vrána“ na nás zamířila znovu, tentokrát z druhé strany. Pumy dopadly před nás a za nás.

Heide střílel jako šílenec, stále se mu ale nedařilo pilota zasáhnout.

„Další z těch pitomců, co střílejí po lidech a nedokážou nikoho zasáhnout,“ vykřikl rozzlobeně Porta. „To jsou přesně ti, kvůli kterým jsme s celou touhle válkou v průseru!“

„Vrána“ zmizela s hlukem rvoucím uši. Tanky jsme stále neviděli.

Když se „vrána“ ztratila z doslechu, pokračovali jsme k okraji lesa. Cesta se zde ztrácela ve vysoké trávě, země byla ale natolik tvrdá, že jsme byli schopni stále pokračovat v jízdě.

Najednou přes nás přeskočil velký temný stín. „Vrána“, tentokrát s vypnutým motorem, klouzala vzduchem po směru naší jízdy.

Když nás pilot uviděl, vypustil další dvě pumy.

V obou vozech se objevily díry po průstřelech.

Bezhlavě jsme se řítili do úkrytu pod stromy. Tiny měl na rameni kulomet připravený střílet z něj po „vráně“, jakmile se opět vrátí.

„My ho naučíme v kostele hvízdat,“ sykl Dědek a pevně stiskl rty.

„Támhle je!“ vykřikl Porta a ukázal prstem.

„Mám ho!“ zařval Tiny a pevně si zapřel opěrku kulometu do ramene.

Všechny tři kulomety spustily současně. Dlouhá kouřící trasírka střel směřovala přímo k pilotovi, který se zhroutil dopředu. Stroj se zakymácel a vzepjal se přídí rovnou do oblak. Pilot sklouzl dozadu.

S potěšením jsme sledovali poslední let sovětského stroje. V německé armádě by se nenašel jediný voják, který by k „vránám“ pociťoval něco jiného než nenávist.

Letadlo vletělo přímo do špiček vysokých stromů a o chvíli později vystřídala mrtvolné ticho gigantická exploze. Pumy, benzin, vše na palubě „vrány“ se proměnilo v jednu velkou ohnivou kouli. Nad les se vztyčil žlutě rudý ohnivý prst a po něm následoval sloup černého dýmu.

„O jednoho komunistu míň,“ řekl Heide a s těmito slovy složil podnožku svého kulometu.

124) Pozorovací letoun Polikarpov Po-2.

„Nasedat!“ nařídil Dědek. „Padáme odtud. Nemůže to dlouho trvat a jsou tu tanky.“

O chvíli později jsme zabočili do lesa. Tráva zde dosahovala až do poloviny výšky automobilů.

„Musíme doufat, že nikde nebudou přes cestu ležet kmeny,“ zamumlal nervózně Porta.

„Pokud ano, uděláme přes ně salto za všechny prachy,“ potvrdil Buffalo.

Jeli jsme podél Ščary, objeli okolo Selvy a zmizeli v Bělověžském pralese. Další jízda se zde ale stala prakticky nemožná. Husté ostružiní vytvářelo tunely, jimiž jsme se snažili prodírat vpřed, takže navzdory jasnému podzimnímu slunci všude panovalo zlověstné zelené přítmí. Dokonce ani Rasputinovi se tu nelíbilo. Od okamžiku, kdy zaslechl stádo divokých prasat, které nám tryskem přeběhlo přes cestu a zase zmizelo v lese, se stal téměř nezvládnutelným. Tiny po nich chtěl vystřelit, ale Dědek mu to zakázal. Když jsme podpořili Tinyho, vynadal nám všem:

„Jste hlupáci! Jakmile tu začnete střílet, budeme mít na krku celou Rudou armádu. Nezapomínejte, že v těchhle lesích jsou silné partyzánské jednotky!“

Dopředu jsme se teď dostávali jenom s tím největším úsilím a za cenu neúnosně namáhaných motorů. Trasu jsme si mohli vybírat jenom tam, kde byly volné průsmyky, a museli jsme proto neustále stoupat. Motory se přehřívaly. Na krátkou chvíli jsme zastavili. Daleko za námi byl slyšet hluk těžkých motorů. Tanky se hnaly po naší stopě.

„Takže ta , vrána’ na nás navedla ty čtyři bastardy,“ řekl Tango a nervózně se drápal na svém hubeném hrudníku.

„Nasrat,“ prohlásil Tiny a podíval se dozadu směrem, odkud se nesl temný hluk.

„A mají vás!“ ozval se vítězoslavně komisař. „Jak jste vlezli do lesa, byl s vámi konec!“

„Drž tlamu, ty špinavej, zkurvenej zrádče,“ sykl Tiny a opět do něj píchl nožem. „Nebo dáme tvoje zkurvený játra medvědovi jako předkrm!“

„Uřízni mu uši,“ navrhl Porta. „Vůbec neposlouchá, co mu říkáme, tak na co mu uši vlastně jsou?“

„Už brzy se dočkáš,“ zaječel komisař. „Brzy zjistíš, jaké to je být vlečený za těmi tanky!“

„Starouši, nechej mě vyřídit si to s tím sráčem,“ houkl Porta naštvaně.

Dědek neodpověděl.

Teď už hluk tankových motorů přehlušoval i zvuk našeho vlastního motoru. Blížily se stále více a my jim poskytli jasnou stopu. Ve vlhké půdě se daly stopy našich širokých kol sledovat zcela bez problémů.

„Nemůžeš jet rychleji?“ zvolal nervózně Buffalo. „Ale jistě, chlapče,“ ušklíbl se Porta. „Potom ovšem nejspíš vyletíš za jízdy!“

„Kurva, jak daleko to máme ještě domů?“ zeptal se Tiny netrpělivě.

„Ještě pořádný kus cesty,“ odpověděl mu Dědek nevrle.

Porta náhle dupl na brzdu tak prudce, že Dědek málem přeletěl přes kapotu motoru. Pokud by předtím Porta nesklopil čelní štítek, určitě by si srazil vaz.

Porta vůz zastavil v poslední možnou chvíli na samém okraji vysokého útesu. Napolo ochromení hrůzou jsme seděli a hleděli do hlubiny pod námi.

„Tak daleko, ale dál to nepůjde,“ povzdechl si dosti unaveně Dědek.

Měl pravdu. Obrátit vozy a vrátit se zpět bylo nemožné, ještě nemožnější však bylo překonat tuto strašlivou proláklinu. Zlověstný rachot motorů za námi zněl stále hlasitěji a hlasitěji. Každým okamžikem se již tanky mohly objevit.

„Vyprázdněte auta,“ nařídil Dědek,“a poklusem,chlapci!“

Popadli jsme ruční granáty a munici, nabili všechny zásobníky. Naštěstí byly v autech dva automatické nabíječe, takže to šlo rychle.

„Do lesa,“ na řídil Dědek, „a rozvinout se!“

Porta a Tango polili oba vozy benzinem a do kabin naházeli prázdné kanystry, kryjíce se za ostružiní pak uprchli zrovna ve chvíli, kdy se v ohybu cesty objevil první tank. Starý Landsverk 30.

„Odkud, do čerta, vzali tenhle krám?“ zašeptal Dědek udiveně. „Nevěděl jsem, že válčili se Švédskem, aspoň ne v době, odkdy se používají tanky?“

„Ne, ale s Finskem ano,“ odpověděl Heide, který vždycky všechno věděl. „Nyelandský jezdecký pluk je zkoušel.“

Landsverk vypálil dlouhou kulometnou dávku nad vozidly; jeho osádka byla zjevně přesvědčena, že se všichni skrýváme na opačné straně strže. Kulky v oblaku dýmu dutě žuchly kamsi mezi stromy.

Ze zatáčky vyjely dva BA-64. Jely těsně vedle sebe, což svědčilo o tom, že mají nezkušené osádky. Kousek za nimi se objevil nejnebezpečnější protivník, Humbere Mk II. Jeho věž se otevřela a důstojník obezřetně obhlížel terén.

„Staršij lejtěnant125), „ řekl Porta. „Už musí být unavený životem, když otvírá věž předtím, než si zjistí, kde opravdu jsme.“

„Už mu asi komouši tak vypláchli mozek, že ani neví, který je dneska den,“ usoudil Buffalo.

„Asi by na to vymejvání mozků neměli používat tak silný mejdlo,“ uvažoval Tiny se zadumaným výrazem a odjistil přitom kulomet.

„Držte huby!“ zašeptal Dědek.

Velitel ruské jednotky právě pohlédl dalekohledem naším směrem.

Mezitím se otevřely poklopy dalších tanků. Z landsverku se s velkými problémy vysoukal tlustý desátník.

„Určitě už zdrhli,“ zavolal otráveně. „Teď už určitě někde podřezávají

125) Nadporučík.

Chromému krk.“

„K tomu bych jim popřál hodně štěstí,“ odpověděl mu staršina, velitel jednoho BA-64.

Tiny šťouchl do komisaře, jehož jsme opět umlčeli roubíkem z čepice.

„Zdá se, že tě ti tví zkurvení kamarádíčci moc nemilujou. Ale tak dopadnou všichni takoví hnusáci, jako seš ty! Serou na tebe, a ty o tom ani nevíš!“

Komisař se na něj pouze vražedně podíval.

Nadporučík mávl rukou a všechny motory zmlkly.

Z tanků seskákali všichni čtyři velitelé a společně se loudavě vypravili k opuštěným a odstaveným náklad’ákům.

„Ti němečtí psi to všechno polili benzinem, už ale neměli čas to zapálit,“ řekl nadporučík a hlasitě se rozesmál.

„Tady je Chromého čepice,“ zavolal jeden desátník a zvedl komisařovu zelenou čapku. „Snad ho oddělají dřív, než je dostaneme do rukou.“

Tiny znovu do komisaře šťouchl a povzbudivě příkývl.

„Máš dobrý kamarády, že jo?“

Dědek zvedl jednu magnetickou minu. Legionář chápavě přikývl, vzal ji od něho a odplížil se k nejbližšímu tanku. Porta a já jsme si vzali na starost ty dva, které dorazily jako poslední. Měl jsem obavu z humberu, takže se k němu vydal Porta. Heide zamířil k landsverku. Dědek se zbytkem čety zmizel v hustém ostružiní. Dostal jsem se až na dva metry k druhému BA-64.

Všechny poklopy byly dokořán. Pokud bych zůstal nezpozorován, neměl by být problém umístit minu přímo otevřeným poklopem.

Legionář už byl u pásů tanku.

Stačily dva skoky, abych hodil minu dovnitř.

Exploze byla děsivá. Síla výbuchu mne zvedla do vzduchu a mrštila mým tělem o mohutný strom. Trosky roztrhané tankové věže se zabořily do země okolo mne.

Uprostřed trosek ležela polovina lidského těla. Na několik vteřin jsem ztratil vědomí.

Všude začaly rachotit kulometné dávky. Četa zahájila palbu na čtveřici překvapených důstojníků u automobilů. V okamžiku zmizeli v kouli z plamenů. Porta měl dobrý nápad, když auta polil benzinem.

„Podívej,“ řekl Tiny jásavě komisaři, když jsme se dostali k žhnoucím vrakům. „Náš německý Bůh nad námi pořád ještě drží ochrannou ruku, není to tak?“

„Nikdy se vám to nemůže podařit,“ odsekl komisař tvrdohlavě. „Pořád ještě před sebou máte Pripjaťské bažiny!“

„To zvládneme,“ pochlubil se Porta. „Prošli jsme speciálním výcvikem u bažinného komanda trolů.“

„Idiote!“ vysmál se mu komisař. Jeho saský dialekt nás mimořádně rozčiloval.

Gregor mu doporučil, aby se koukal rychle doučit pořádně německy, než se dostane před polní soud.

„Všichni Sasíci jsou zrádci,“ prohlásil Heide a pokusil se zajatce praštit; ten ale včas uhnul.

„Nechte ho být,“ nařídil Dědek. „Můžete se přihlásit jako dobrovolníci do popravčí čety, až nad ním soud vynese rozsudek.“

„A tomu říkáte spravedlnost?“ zaječel komisař. „Popravovat člověka ještě předtím, než jeho proces vůbec začal!“

„Tomuhle způsobu souzení jsme se naučili od takových sovětských prasat, jako jsi ty, vykřikl Buffalo a mezinárodně srozumitelným gestem, při němž si přejel ukazováčkem přes ohryzek, komisaři naznačil, co ho čeká.

Sestoupili jsme dolů po stráni a prošli po dně rokle.

Dědek nás hnal vpřed bez oddechu. Chtěl, abychom se co nejdříve dostali co nejdále od zničených automobilů a tanků. Byl přesvědčen, že tanky byly v permanentním rádiovém spojení se svou mateřskou jednotkou.

Tábor jsme si postavili až po setmění a prospali jsme zde celou noc i většinu následujícího dne. V dálce jsme slyšeli bezpečnostní jednotky, které pročesávaly les.

Komisař naslouchal, oči do široka otevřené. Jako kdokoliv jiný na jeho místě se chytal sebemenší naděje. Vůbec si nepřipouštěl, že kdyby nám hrozilo zajetí, určitě bychom ho napřed zabili. Tiny ho neustále nutil očichávat svůj dlouhý a špičatý bojový nůž.

Odhodili jsme vše, co nebylo nezbytně zapotřebí, takže jsme mohli postupovat rychleji. Noc byla tak temná, že jsme viděli maximálně na pět centimetrů před sebe. Mech, po němž jsme kráčeli, pohlcoval všechny zvuky. Nezaslechli jsme ani pípnutí ptáka, ani kuňknutí žáby.

Měl jsem strach, že bych mohl zbytku čety utéct, proto jsem se na okamžik zastavil. Buffalo do mě vrazil a bolestivě narazil do podstavce kulometu, který jsem nesl.

„Proč tu, do čerta, takhle stojíš?“ zašeptal vztekle a přiblížil se až těsně ke mně. „Zahoď ten krám!“

„Dědek mi rozkázal, abych ho nesl,“ zašeptal jsem mu odpověď.

„Je to ale zatracený sadista,“ prohlásil Buffalo.

Na silném mechu jsme i dále kráčeli zcela nehlučně. Cítili jsme se, jako bychom kráčeli po silné gumové podložce. Náhle jsem narazil do zad muže před sebou.

„Obraščaj vnimanije, mužik!126)“ vykřikl rozhněvaně.

Bez jediného slova jsem mu vrazil do zad nůž. Pouze zaúpěl a svalil se. Na zemi jsem ho pro jistotu probodl ještě jednou. V žádném případě nesměl zalarmovat další strážné, kteří tu museli být s ním.

126) Dávej pozor, chlape!

„Ivan!“ zašeptal jsem s hrůzou Gregorovi, který kráčel hned za mnou.

Bezpochyby to byl ruský strážný a další museli být nablízku. Leželi jsme, tiše jako myši, hned vedle mrtvého těla. Po rukách mi stékala horká krev.

„Aljošo, co se děje?“ ozvala se náhle z temnoty nervózní otázka.

Gregor zmizel mezi listy. Následoval krátký, vyděšený výkřik. Potom opět zavládlo ticho.

Gregor druhému strážnému podřízl krk.

„Špinavá práce,“ zašeptal a otřel si nůž o jeho kalhoty.

„Musel v sobě mít snad stovky litrů krve!“

„Aljoša, Pjotr, držte už konečně ty své klapačky!“ zazněl rozhněvaný výkřik z křoví.

„Víte přece zatraceně dobře, že ty německé svině jdou právě tudy! Až je dostaneme, budete si moct, vy dva hlupáci, křičet, co vás napadne!“

„Na něj!“ nařídil Dědek.

Portu a Legionáře pohltila temnota. Krátce nato se lesem rozezněl výkřik plný hrůzy. A po něm další, který odumřel v dlouhém zachroptění. Celá četa se přitiskla k zemi a zatajila dech.

„Ti dva to posrali,“ zuřil Dědek.

„Stejně mu asi stihli uříznout čuráka jako první,“ ušklíbl se temně Tiny.

„Uviděl nás dřív, než jsme ho dostali,“ vysvětlil Porta, který se vynořil z houští. „Teď se ale hněte! Ten jeho řev museli slyšet až v Moskvě!“

„Lidi by se měli naučit trochu ovládat, když je někdo zabíjí,“ zauvažoval nahlas Tiny.

„Aby sis to zapamatoval,“ řekl zlomyslně komisař.

„Jestli nebudeš držet hubu, osobně ti vyrvu ten tvůj zkurvený jazyk,“ rozzuřil se Porta a praštil ho do zubů.

„Nesahejte na něj a padáme odtud!“ nařídil Dědek.

„Po tom křiku musí být na nohách celý les!“

Naše cesta dále pokračovala přes úzký most. Buffalo z něho samozřejmě s obrovským žblunknutím spadl, a když se mu Tiny pokoušel pomoci nahoru, spadl také. Proud byl prudký, takže jsme měli spoustu práce vytáhnout je ven. Tiny nám spadl ještě dvakrát. Když se konečně dostal na suchou zem, hnal se hned na Buffala.

„Kurva, tys to určitě udělal schválně!“ řval tak nahlas, že ho muselo být slyšet na kilometry daleko.

Než se Legionáři podařilo oba odtrhnout od sebe, musel Tinyho několikrát praštit. Když měl Tiny takovou náladu, byla to jediná věc, která s ním něco svedla. Buffalo věděl, že po určitou dobu to bude dobré, bude-li se držet Tinymu z dosahu. Lehce by ho totiž mohlo napadnout vrazit mu nůž do zad.

Konečně jsme se všichni dostali na druhou stranu. Po lesní půdě se zde šlo velmi dobře. Náhle se před námi jasně rozzářil plamínek. Dědek se zastavil, jako by narazil do zdi. Plamínek zazářil ještě jednou a my na okamžik spatřili bledou tvář pod kulatou ruskou přílbou. Následovala dutá rána a slabé zachroptění.Pro Rusa se jeho cigareta stala navždy poslední. Četa se opět spojila v proláklině kousek od cesty.

Dědek byl zjevně vzrušen. Víčko u dýmky měl otevřené a naprázdno zuřivě cucal její troubel; byl to jeho zvyk vždy, když ho něco vyvedlo z míry.

„Sergej, idi sjudá!127) „ ozval se náhle z opačné strany hrdelní hlas. „Tam ti němečtí psi nepůjdou!“

„Nebuď si tak jistý,“ zaznělo z místa o kousek dále po cestě. „Ti chlapi v šedozeleném jsou úplní ďáblové! Nemůžeš si být jistý vůbec ničím! Kéž by na ně Svatá matka kazaňská seslala mor!“

„To jsou přece ale zkurvení cínoví vojáčci! Pytle sraček!“ zavrčel Tiny pohoršeně. „Usnout na hlídce, eh! Měli by jít před polní soud. Co si má ten ubohý čurák Stalin počít s takovejma sráčema?“

„Zatraceně! zaklel Dědek. „Když se vrátíme, přijdou na nás, a zůstat na místě taky nemůžeme.“ Promnul si zamyšleně bradu. „Půjdeme pomalu dopředu a budeme se tvářit, že jsme jejich. Snad se nám podaří vyřídit je potichu. „

„Nemůže jich tam být moc,“ zašeptal Heide, „to bychom je slyšeli.“

Heide měl pravdu. Pokud vojáci někde na něco čekají, nemohou se vyvarovat toho, že kolem nich vzniká určitý hluk. Nějaké šeptání, občas narazí jedna zbraň na druhou, někdy někdo zakašle. Normálně by to nikdo nenazval hlukem, zkušené bojové jednotce to ale stačí k tomu, aby byla varována.

Opatrně jsme postupovali po silnici se samopaly v pohotovosti. Najednou spustil samopal těsně za mnou; jako by mi vybuchla hlava. To ale pouze Porta začal střílet pouhých pár centimetrů od mého ucha.

I v kakofonii nejrůznějších zvuků se dal lehce rozpoznat výkřik plný hrůzy.

V temnotě plivaly samopaly modré plamínky. Šílená přestřelka trvala pouze pár minut, potom se ale les opět zahalil paralyzujícím tichem. Zdálo se, jako by po všem tom hluku a střílení teď pozorně sama noc naslouchala a čekala, co se bude dít dál. Vtom jsme zaslechli Tinyho volání:

„Vše je hotovo! Čtyři hajzlové to mají za sebou!“

Mrtev byl ale i Tango. Hned první dávka ze samopalu mu prostřílela hrudník. Tango tím ještě zachránil Dědka, který kráčel hned za ním.

Na chvíli jsme zůstali stát nad jeho zkrvaveným tělem.

„Tak už má to své poslední tango za sebou,“ povzdechl si Porta a zatlačil mu oči.

„A to mi sliboval, že mě to tango jednou naučí. Slyšel jsem, že na lovení ženskejch je, to nejlepší tanec,“ řekl Tiny a složil ruce na kulkami prostřílených prsou.

127) Pojď sem, Sergeji!

Heide vytáhl Tangovi věci z kapes a z krku sundal identifikační štítky. Všechny osobní věci měly být předány rodině. Mnoho toho nebylo. Frontoví vojáci jsou téměř vždy chudí; jediné, čeho mají dost a dost, je žal a smrt.

Na východě, ve směru nad Ružanami, ozářily světlice nebe do krvavě červené barvy. Bylo to ale příliš daleko, takže jsme neslyšeli detonace.

Po špinavé silnici projížděla dvě polopásová vozidla. Jejich světlomety ozařovaly okraje cesty.

Tiše jsme zalehli a počkali, až nás minou. Jasně jsme viděli pěšáky, v pohotovosti a s připravenými zbraněmi.

„Takováhle práce mě vždycky znervózňuje,“ sykl Porta a nacpal si do pusy hrst ostružin. „Na takovémhle výletě pochopíš, jak se asi cítí vlk, když má za patami smečku lidí s puškami!“

„Od nervů se můžeš i zhroutit,“ vysvětlil mu vážně Tiny. „Mám to od jednoho psychopatickýho doktora, kterýho jsem pomáhal v Torgau popravit. Říkal, že je za tím něco jako inzulin a cukrovka, co se chlapovi pomele v hlavě, když se vyděsí.“

„Kdyby to byla pravda, museli bychom za poslední roky už mít cukrovku všichni,“ prohlásil Gregor. „Nemůžu ani spočítat, kolikrát jsem už skoro umřel strachy.“

K ránu jsme dosáhli jednoho zákrutu Gorynu, s přechodem jsme ale mpseli počkat až na světlo. Řeka zde byla velmi široká. Přechod nás tak zdržel přinejmenším o dvacet minut.

Gumový člun jsme našli tam, kde jsme ho nechali. Rozložili jsme ho a připravili na nafouknutí. Potom jsme se uložili do hustého křoví a pospávali. Mezitím jsme hráli kostky a živili se konzervami.

Porta chtěl uvařit kávu, Dědek mu to ale zakázal. Když jsme jen tak leželi a čekali na noc, čas se neuvěřitelně vlekl. Nemohli jsme se odvážit vylézt, protože jsme měli strach ze stráží, ukrytých podél řeky. Krajina sice vypadal jako holá a opuštěná, bez problémů by se tu ale ukryl celý prapor. A komando působící za nepřátelskými liniemi si nemůže dovolit ztratit opatrnost ani na chvíli.

Najednou zvedl Tiny hlavu a zaposlouchal se.

„Co se děje?“ zeptal se ho Dědek znepokojeně a pozvedl se na loktech.

„Támhle k nám jde celý zkurvený stádo nepřátel,“ zamumlal Tiny a podíval se na cestu. „Je jich minimálně celá zkurvená rota, a dělají rámus jako kupčíci, co je Ježíš vyhnal z toho zkurveného chrámu!“.

„Jsi si jistý?“ zeptal se ho nejistě Heide a popadl lehký kulomet.

„Jasně že si jsem, kurva, jistý,“ opáčil rozmrzele Tiny. „Copak už jsem se já nebo mý zkurvený uši někdy spletli ?“

V tom okamžiku jsme je ale uslyšeli i my ostatní. Po cestě přicházela velká kolona vojáků a směřovala přímo k nám.

„Rozptylte se! nařídil Dědek příkře. „Zakryjte se listím a větvemi, nikdo nesmí začít střílet dříve, než dám povel!“

Ted’ už jsme všichni jasně slyšeli lomoz způsobený zbraněmi narážejícími o sebe. S cinkáním do sebe vrážely i polní lahve a kontejnery na plynové masky. Všechny zvuky jasně hovořily o pochodující vojenské jednotce.

Po tváři mi stékal pot. Zuby mi cvakaly jako kastaněty. Pokud by nás našli, byli bychom bývali zcela bez šance.

„Kompanija, pěnije128) „

Přímo na naší úrovni začala jednotka zpívat:

„Oběščalas ljubiť menja,

ot drugich otvlekaťsja,

dlja menja žiť tol’ko vsegda,

i s drugimi nevstrečatsja129). „

Když nás zpívající rota minula, nařídil Dědek Legionáři zjistit, zda došlo k posílení hlídek podél řeky.

Legionář si sundal plášť, odložil všechny zbraně stranou, strčil si do boty bojový nůž a tiše zmizel v rákosí.

Uplynuly dobré dvě hodiny a my začali uvažovat, jestli ho Rusové nechytili, když se vrátil zpátky, sotva dechu popadaje.

„Třicet metrů dolů po proudu jeden chrápe v díře na břehu,“ řekl a odplivl si do řeky. O kousek dál je další, a taky chrápe! Na zpáteční cestě jsem to vzal přes les a skoro jsem padl na třetího, tentokrát s lehkým kulometem. Zasloužil by si, aby mu ho někdo ukradl! Chrápal tak hlasitě, že jsem ho slyšel na kolik metrů. Merde, alors, byl jsem u něho tak blízko, že by mě normálně uslyšel i úplně hluchý!“

„A to si říkají vojáci,“ zasakroval Tiny pohrdavě. „Chrápat na zkurvený hlídce! Zasloužili by si, aby jim někdo podřízl chřtány!“

„Postarejte se o ně!“ nařídil Dědek.

O dvacet minut později byli strážní mrtví. Škrticí struny byly rychlé a tiché!

Opatrně jsme spustili člun. Proud zde byl tak silný, že nás snesl hodně daleko.

Z protějšího břehu náhle zazněl chraplavý výkřik. „Stoj, kto ?130) „

Ostře zarachotil samopal, střelec byl ale proti písčitému břehu jasně viditelný.

Porta ho vyřídil jednou krátkou dávkou. Právě jsme vystupovali z člunu, když se ozvaly výkřiky z břehu, který jsme před chvílí opustili.

128) Roto, zpívat!

129) Slíbilas, že mě budeš milovat, / jiných si nebudeš všímat, / pouze pro mě že budeš žít / s jinými že se nebudeš stýkat.

130) Stůj, kdo tam?

„Germanci, idite sjudá!131)“ Hned poté následovala tupá rána a na černou oblohu se vznesla světlice. Řeka i s oběma břehy se zbarvila do krvavě rudé barvy.

Ukryli jsme se za člunem, abychom zde přečkali dobu, než signální světlice zhasne, hned po ní se ale na nebe vznesla spousta červených a zelených hvězd.

Další světlice proťaly vzduch z prostoru za lesem.

„Co to má, do čerta, znamenat?“ zamumlal Porta vyděšeně a civěl na úplný ohňostroj signálních raket nad našimi hlavami.

Rychle jsme vyfoukli a sbalili člun. Museli jsme ho vzít s sebou, abychom se měli na čem dostat přes Sluč. Bez člunu by se nám to nikdy nemohlo povést.

Komisař se pokusil utéct, Porta ho ale chytil a praštil s ním o zem. Kolem krku opět dostal utaženou smyčku. Předtím jsme mu ji trochu povolili, teď se nám ale dostalo pádného důkazu, jak nebezpečné je polevit za bojových podmínek v pozornosti.

„Na jeho místě bych docela stál o to, abychom ho tady zabili,“řekl Buffalo. „Pokud ho dostanou hoši z SD, uškvaří ho zaživa na jeho vlastním sádle!“

„Dostali jsme rozkaz,“ řekl Dědek tvrdě. „A máme ho prostě dopravit na naši stranu. Ať si s ním potom dělají, co chtějí. On taky neměl sebemenší slitování s nadporučíkem Strickem a s těmi dvěma dalšími.“

Bez problémů jsme se dostali přes Sluč, a když jsme zničili člun, rychle jsme pokračovali dále lesem.

Uprostřed noci jsme dosáhli okraje bažin. Dědek nařídil navázat spojení s plukovním velitelstvím.

Heide si připravil vysílačku. Na signál dostal odpověď velmi rychle. Očekávali nás zpátky v průběhu nejbližších čtyřiadvaceti hodin.

„Určitě tady musí mít hlídky, bien sur que si132),“ prohlásil Legionář a pozorně se zadíval do hustého rákosí.

„Určitě mají,“ odsekl úsečně Dědek. „Zachovávejte rozestupy, do prdele! Kolikrát vám to mám říkat?“

V čele kráčel jako obvykle Porta s medvědem. Najednou zvedl ruku a signalizoval nám, abychom se zastavili.

Bez jediného slova zapadla celá četa do rozbahněné půdy. Žabí kvákání nás úplně ohlušovalo. Z blátivě zelené vody vyskočila ryba. Někde daleko odtud řehtal kulomet. Již jsme se hodně přiblížili k frontové linii.

131) Němci, pojďte sem!

132) Jistěže ano.

„Stoj! Kdo je to?“ ozval se před námi chraplavý výkřik.

„Kde, do čerta, je schovaný?“ zašeptal Porta a přitiskl se těsně k medvědovi, který vycenil zuby a jemuž se zježila srst na hřbetě.

„Tak mluv! Kdo je tam?!“

„Jenom jeden kámoš z Leningradu,“ zavolal vesele Porta rusky.

„Heslo!“ ozvalo se tvrdě z hustého křoví.

„Už jsem to zapomněl, kámo. Nebylo to něco jako,Job tvoju mať’ ?“ zasmál se Porta hlasitě.

„Z jaké jsi jednotky, ty pičo?“

„Od tankánů, drahoušku!“ zařval Porta tak hlasitě, že to otřáslo celým lesem.

„Pluk?“

„Osmdesátý sedmý gardový,“ zasmál se nevzrušeně Porta. .

„Jméno velitele?“

„Plukovník Koulohryz,“ zakřičel Porta zpátky. „Nemá v sobě totiž tolik slušnosti, ďáďa, aby se mi představil !“

„Tak vstávej, ty leningradský potrate. Mluvíš jako nějaký zatracený finský fašista! Zvedni pěkně ruce nad hlavu, nebo do tebe udělám díru!“

Porta se vztyčil se samopalem skloněným k zemi. Pokusit se střílet z místa, na němž stál, znamenalo naprostou sebevraždu.

„Klid!“ zašeptal Rasputinovi. „Zůstaň! Lehni, lehni!“

Medvěd mu porozuměl a přitiskl se za kamenem co nejtěsněji k zemi.

„Pojď sem, ty pitomý hajzle,“ zakřičel opět neviditelný strážný.

Porta pomalu postoupil o dva kroky kupředu.

„Aljošo, hejbni prdelí a pojď sem,“ zaječel strážný, „je tady nějaký pitomý tankista z tvého pluku, který ani neví, jak se jmenuje váš velitel. Určitě ho budeš znát!“

Porta zůstal stát na místě s oběma rukama nad hlavou.

Náhle se rozštěkal samopal. Dědek se nikdy nedozvěděl, kdo vystřelil jako první.

Porta rychle jako blesk zalehl na zem přímo na místě, na němž stál.

„Germanci, germanci, „ ozval se ze všech stran hysterický křik a prostor se naplnil žhnoucím kovem.

Legionář najednou vyrazil pronikavý výkřik a zhroutil se k zemi. Pravé rameno měl úplně roztržené. Zasažen byl i do krku, z něhož mu stříkala krev jako vodotrysk.

Potřeboval jsem jeho i svůj obvaz, abych krvácení zastavil.

Tiny a Buffalo se řítili dopředu jako lavina s kulomety u pasu.

Strážného, který se skrýval v díře, zabila rána přímo do obličeje.

Rasputin si myslel, že se Portovi něco stalo. S hrozivým vzteklým rykem se vrhl na všech čtyřech vpřed a dalšího ruského strážného doslova rozmačkal.

Les byl ale Rusů plný. Stáhli jsme se do bažin a cestou stříleli, jak jen jsme mohli nejrychleji.

Noc náhle jako by nebyla. S hvízdáním se vznesly k nebi světlice, s dutou ránou se rozprskly nad vrcholky stromů. Les se rozzářil jako za dne.

Hodil jsem granát Portovi, který ležel v prostoru pokrývaném palbou hned dvou kulometů. Okamžitě jím mrštil do jednoho z těchto střeleckých hnízd a vyhodil ho do povětří. Munice explodovala v dlouhém a ohlušujícím výbuchu.

Drali jsme se vpřed. Rasputin zuřil jako smyslů zbavený. Ramena a hruď měl pokryté krví. Neustále tloukl do lidských těl a rval je zuby.

Nakonec jsme prorazili.

Legionáře jsme vlekli za sebou na pokrývce. Ztratil tolik krve, že nemohl ani stát. Po většinu doby byl navíc v bezvědomí. Vždycky když přišel k sobě, srdceryvně sténal. Myslel si, že má úplně utrženou ruku. Pokud jsme byli zde, nemohli jsme mu příliš pomoci. Měl ale štěstí. Výbušná kulka totiž zasáhla napřed jeho zbraň. Pokud by zasáhla rameno přímo, skutečně by přišel o ruku na místě.

V bažinách jsme nalezli pár okamžiků na nabrání sil. Ochromovalo nás ovšem hrozivé ticho. Netušili jsme, kde Rusové jsou, věděli jsme ale, že nemohou být daleko. Kromě kvákání žab jsme ovšem neslyšeli nic.

„Musí jich být kolem miliony,“ řekl Porta tlumeně. „Pořádně hlučné mrchy,“ zavrčel Gregor odpověď. K nebi vzlétla další světlice. Rychle jsme zapadli do rákosí a přikrčili se tam tiše jako myši. V jasném světle signální rakety by byl každý pohyb okamžitě vidět. Medvěd ale znervózněl a postavil se na zadní.

Zarachotil samopal, Rasputin divoce zařval a zhroutil se dopředu.

Porta se vrhl k němu, kulek, které kolem něj létaly, si vůbec nevšímal. Medvěd naříkal jako dítě, měl utrženou celou půlku hlavy. Zamilovaně olízl Portovi obličej, schoulil se do klubíčka a zemřel.

K nebi se vznesly další dvě světlice, hluk ale pomalu utichl.

„Za to mi Ivan zaplatí,“ sykl Porta. „Podříznu krk každému z těch hnusných hajzlů, na kterého padnu!“

Nikdo z nás nic neřekl. Rozuměli jsme mu. Medvěda milovala celá četa. I jeho tělo jsme táhli za sebou na přikrývce. Bylo sice těžké, ale přesto jsme to udělali. Nedokázali jsme ho nechat jenom tak ležet na bitevním poli jako smetí.

Kdesi za námi se ozvaly chraptivě vykřikované rozkazy a opět zarachotily automatické zbraně. Zřejmě si nepřítel chtěl dodat odvahy tím, že bude křičet a střílet kolem sebe. Bylo to hloupé; jediné, čeho dosáhl, bylo to, že teď jsme věděli, kde je.

„Už brzy musíme být na cestě přes bažiny,“ řekl Dědek unaveně a bez jakéhokoliv elánu.

„Doufám, že ji nemineme,“ ozvalo se vystrašeně od Gregora.

Porta se po Rasputinově smrti zcela zhroutil. Z jeho obvyklé mnohomluvnosti nezbylo nic. Dokonce ani neodpovídal na otázky. Jakž takž se držel zpříma, po celou dobu měl ale ruku položenou zamilovaně na medvědově kožichu.

„Musíme ho odtud dostat, jinak se z toho zblázní,“ řekl Dědek.

Nakonec jsme se dostali na cestu přes bažiny. Pod nohama se nám houpala jako přetížený člun. Museli jsme zde být velmi opatrní. Uklouznout a spadnout do bláta znamenalo neodvratný konec. Během několika vteřin by se nad člověkem navždy zavřela zelená hladina, na níž by se vyhouplo jenom pár bublinek.

„Zastavit palbu! Semknout se!“ ozval se odněkud za námi chraplavý povel. „Ty německé svině nemůžou být daleko!“

Nad les a bažiny jako nějaké malé komety vylétly znovu světlice. Kdesi daleko za námi vyplivl dlouhou dávku kulomet.

Legionář opět přišel k sobě a vyrazil ze sebe pronikavý výkřik.

Gregor mu přitiskl ruku na pusu, bylo ale již příliš pozdě. Museli nás zaslechnout.

„Tam! Vpředu! Dostaneme je živé!“

Odjistil jsem několik granátů a připravil si tokarev. Hodlal jsem ho použít sám pro sebe. Nikdo z nás nechtěl Rusům padnout do rukou živý. Dobře jsme věděli, jak Rusové zacházejí s nepřátelskými vojáky přistiženými za svými liniemi v ruských uniformách.

Tiny si Legionáře naložil na záda. Bylo to rychlejší než táhnout ho za sebou. Museli jsme celou dobu dávat pozor, abychom s ním nenarazili na nějakou překážku. Rozběhli jsme se po rozkolísané cestě.

„Můžou utíkat jedině do bažin,“ ozval se opět zezadu výkřik. „Dobrošinova četa si připraví pušky! Vpřed, vy líní hajzlové!“

Dědek zvedl nad hlavu signální pistoli a v rychlém sledu vypálil dvě světlice. Na obloze vykvetlo šest oranžových hvězd, které musely být vidět na kilometry daleko.

„K zemi!“ nařídil. Vtom se ozval zvuk připomínající dlouhý nákladní vlak projíždějící tunelem.

Jako první se rozeřvaly těžké kulomety, jejich rachot ale zcela zanikl v hrůzné explozi prvních šrapnelů. Les i bažiny začala stravovat plamenná zeď. Před námi se zdvihla k nebi hlína smíšená s rozžhavenou ocelí. Celé

stromy létaly vzduchem jako oštěpy.

Dědek vystřelil signální rakety přesně podle plánu. Na to byl mistr.

„Tentokrát přišli na bál právě včas,“ pochválil Gregor dělostřelce.

Četa se pomaličku vydala vpřed. Pokud nám něco mělo pomoci při návratu domů, měla to být přehradná německá dělostřelecká palba, která by pomalu ustupovala a umožnila nám postupovat těsně za ní.

„Brzo už budeme doma, kámo,“ ušklíbl se Tiny a praštil komisaře samopalem do žeber. „A tam ti uříznou koule! Adolfovi se nelíbí, když takoví hajzlové, jako seš ty, můžou ještě navíc přivést nějakou holku do jinýho stavu!“

„Adolf přece vůbec neví, co to znamená přivést někoho do jiného stavu,“ prohlásil Gregor bez jakéhokoliv respektu k vůdci. „Frantík mu přestal růst, když mu bylo sedm!“

„Já zase slyšel, že se vždycky udělá, když si prohlíží sprostý obrázky šukajících, který mu posílají ze Skandinávie v balíčcích Červeného kříže,“ ozval se opět pobaveně Tiny.

„Držte huby!“ okřikl je nazlobeně Dědek. „Ještě, nejsme zpátky!“

„Zastřelte mě!“ žadonil Legionář. „Už to nevydržím!“

„Jak se dostaneme zpátky, dají tě zase do pořádku, kamaráde,“ řekl mu Tiny. „Půjdeš rovnou do špitálu. Tam zase dostaneš dobrou náladu. Co tam budeš ležet, budou ti prdel pudrovat ty nadržený , bédéemky133) v bílejch vohozech. „

Náhle vypálila baterie Stalinových varhan134) první salvu raket. Cítili jsme se, jako by najednou okolo nás vybuchl celý svět. Celý jeden úsek terénu, kde předtím rostl les, byl najednou zcela holý.

Německé dělostřelectvo pokračovalo v ostřelování ruských pozic, aby přikovalo nepřátelskou pěchotu v zákopech a usnadnilo nám přechod fronty. Rusové se ovšem rozhodli výzvu opětovat. Do přestřelky se vedle Stalinových varhan a minometů zapojilo i jejich těžké polní dělostřelectvo.

Hustý sirný kouř nám trhal a vyžíral hrdla a plíce. Z pachu TNT se nám zvedal žaludek. Zvraceli jsme. Morový zápach výbušnin nás dusil.

Začaly dopadat šrapnely; země se zdvíhala k obloze. Tisíce rozžhavených ocelových střepin hvízdalo vzduchem.

Po hlavě jsem se vrhl do rozpálené, ještě stále kouřící díry po výbuchu jednoho šrapnelu. Krk mi hořel, nos jsem měl rozbolavělý. Vypadalo to, jako by byli najednou propuštěni všichni démoni z pekla a teď se pokoušeli převrátit zem vzhůru nohama. Vše, stromy, země, kameny i domy byly vymršťovány vzhůru, padaly dolů, aby byly opět vymrštěny nahoru.

Tiny sebral z jednoho těla, které míjel, když hledal úkryt, koženou polní láhev. Ve spršce bláta potom sklouzl na dno díry po šrapnelu. Nedůvěřivě začal obsah lahve očichávat.

„Eh! Jsou to jenom nějaký turecký chcanky!“ prohlásil konečně znalecky. „Pořád ale lepší než nic.“ Jedním dlouhým douškem láhev vyprázdnil. „Nebesa!“ zvolal. „Vždycky když se setkám s takovým hnusem, vzedme se ve mně vlastenecká pýcha. Není Boha kromě Německa a Adolf je jeho prorok!“

„Všechny správné nacionálně socialistické šibenice se jen jen třesou

133) BDM - Bund deutscher Mädels: Svaz německých dívek.

134) Raketomety, u nás známější jako kaťuše.

touhou, abys na nich už konečně visel!“ řekl mu dotčeně Heide.

Koule rudého světla se vznášely podél celé fronty, po temné obloze z nich sršely hvězdy. Šrapnely pršely tak natěsno vedle sebe, že vytvářely jednolitou baráž, jež se tyčila ze země jako zeď z plamenů a oceli. Celý svět explodoval. Jako by se naráz zrodilo tisíc soptících vulkánů.

Pomalu jsme začali zatáčet a probíjet se dopředu. Cestou jsme museli překonávat nepřátelskou blokádu. Po celou dobu jsme za sebe vrhali ruční granáty. Kulomety rachotily. Jednu z překážek tvořilo i dlouhé pole pěchotních min. Konečně jsme se dostali na poslední úsek bažin.

Z nebe klesala na padácích celá vlna zářících světlic, která proměnila temnou noc v jasný letní den.

„Idite sjudá bystro, germanci!135)“ ozývalo se za námi.

Nepřítel se v bažinách vyznal, takže byl přímo za námi. Právě touhle cestou se vypravovali na naši stranu, když byli na lovu zajatců.

Dědek se zastavil, ztěžka vydechl a přitiskl si ruku na srdce. Byl již téměř mrtev únavou. Také mělo mnoho více let než kdokoliv z nás.

„Granáty! Přímo do obličejů! Hned - jak se – hned jak se ukážou. Přes rákosí,“ sípavě ze sebe vyrážel rozkazy.

Mrštil jsem granát jako první, vybuchl ale v bahně a nenadělal žádnou škodu.

Porta klesl za tělo mrtvého medvěda. Jeho kulomet MG-42 se vztekle rozštěkal. Krátké, přesně mířené dávky smetly první pronásledovatele a udělaly z nich krvavou kaši.

Mrštil jsem druhý granát. Vybuchl přímo uprostřed nepřátelské skupiny.

Ozval se drásavý řev trhaných lidských bytostí.

Porta další dávkou skosil několik vojáků choulících se v rákosí.

Rychle jsme vyběhli a opět se pronásledovatelům o něco vzdálili. Běh - otočit se a střílet - běh - otočit se a střílet!

Střepina roztrhla komisařovo rameno, krev mu stékala dolů po ruce. Nikdo se ale o jeho zranění nestaral, nebylo to zapotřebí. Stejně na něj čekala jenom šibenice.

Již jsme měli před sebou poslední úsek.

Právě jsem skoro překonal nízký obranný val, když Dědek silně a pronikavě vykřikl a zhroutil se dopředu. V hrůze jsem se k němu vrhl.

Vypadal špatně. Místo zad měl jednu velkou krvavou ránu. Roztrhané maso, plátno, kosti, kůže a krev. Uviděl mě a slabě se usmál.

Zapálil jsem cigaretu a vložil mu ji mezi rty.

Dolů k nám seskočil Heide, roztrhl svůj balíček s polním obvazem a začal ho rozmotávat. Potom se připojil Porta. Obvázali jsme zranění, jak to šlo nejlíp, a vzali Dědka mezi sebe. Soustředěnou pěchotní palbu jsme už ani

135) Němci, pojďte sem, rychle!

nezaznamenávali.

„Rozřežu toho zkurveného komisařskýho hajzla na kousky!“ řval vztekle Tiny. „Všechno je to vina toho špinavýho a prohnilýho zrádce!“

„Musíte ho dovést živého,“ zasípal Dědek s bolestí.

„Heide, odpovídáš za to!“

Dědek věděl dobře, co dělá. Heide byl doslova otrokem rozkazů. Raději by se nechal rozstřílet na kousky, než aby nesplnil rozkaz do posledního písmenka.

Najednou se kolem nás objevily známé přílby a žlutozelené maskovací barvy. Napřáhly se k nám ruce, jež nabízely pomoc při sestupu dolů do německých pozic.

„Svatá matko kazaňská, dokázali jsme to!“ zaúpěl Porta a zhroutil se na dno zákopu.

Ze všech stran nám kamarádi nabízeli polní lahve. Mezi rty nám zasunovali zapálené cigarety. Celými německými liniemi se jako blesk šířila ta neuvěřitelná zpráva:

„Jsou zpátky a přivedli ho s sebou!“

Dědka a Legionáře si vzal na starost osobně plukovní lékařský důstojník. Oba raněné okamžitě přepravili do týlu. Pryč je posílali tak rychle, že jsme měli sotva čas se s nimi rozloučit.

Velení převzal Barcelona a celá 2. četa tuto volbu přijala s uspokojením. Nikdy sice nemohl úplně nahradit Dědka, měl ale dostatečné zkušenosti na to, aby se z něho stal dobrý velitel.

Komisaře okamžitě odvlekli na plukovní velitelství, kde už na něj netrpělivě čekali dva důstojníci SD. Jeden z nich, sturmbannführer136) Walz, ho uvítal záplavou nadávek a úderem pěstí do obličeje.

Mezi oba muže okamžitě vskočil plukovník Hinka.

„Zde vydávám rozkazy já, Sturmbannführere!“ řekl příkře a odtlačil důstojníka SD dozadu.

„Cože děláte?“ zavrčel Walz. „Pokud jsem nebyl mylně informován o celém případu, tak vězeň je politický komisař a dezertér z reichswehru137). Jinými slovy je to politický případ, který nemá pro armádu žádný význam.“

„Asi lze na celou záležitost nahlížet i takto,“ řekl váhavě Hinka.

„Takže spolu souhlasíme?“ usmál se chladně sturmbannführer. „Vězeň patří RSHA138), tedy mně, a já se s ním vrátím do Berlína.“

„Velmi lituji! Vězeň zůstane zde až do chvíle, než dostanu písemný rozkaz o jeho transportu od mých nadřízených.“

136) Sturmbannführer: hodnost SS odpovídající důstojnické hodnosti, ale nižší, než měl plukovník Hiuka.

137) Reichswehr: říšské ozbrojené síly; název německé armády před nástupem Hitlera k moci.

138) Viz výše.

„Mám tady takový rozkaz, Herr Oberst, a předpokládám, že ho přijmete,“ ozval se triumfálně Walz.

„Přijímám pouze rozkazy svého přímého velitele a velitele 5. tankové armády,“ prohlásil plukovník Hinka příkře.

„Mám tomu snad rozumět tak, že nám vězně odmítáte vydat?“ zeptal se důstojník SD výhružně a pokročil směrem k Hinkovi.

„Rozumíte mi naprosto přesně, Sturmbannführere,“ usmál se Hinka a klidně se usadil na okraj svého stolu.

„Jste si, Herr Oberst, vědom toho, že vás tohle rozhodnutí může přijít hodně draho?“ zeptal se Walz, rudý jako krocan.

„Myslím, že to můžete nechat na mně,“ odpověděl Hinka a pokojně si zapálil doutník.

Důstojník SD se kousal do rtů. Měl velké problémy udržet se na uzdě, současně si byl ale dobře vědom, že nemůže, alespoň pro tuto chvíli, proti rozhodnutí plukovníka Hinky nic udělat. Sám pro sebe si aspoň slíbil, že si na tohohle poklidně si pokuřujícího důstojníka wehrmachtu ještě posvítí. Vždyť to nemůže dlouho trvat a všechnu moc nad všemi ozbrojenými složkami převezme reichsführer SS.

„Dovolíte mi alespoň položit vězni několik otázek?“

„Ne !“

„Jste si vůbec vědom toho, co říkáte?“ zeptal se šokovaně Walz. „Že vlastně sabotujete práci bezpečnostních složek?“

„Jakmile dostanu rozkaz řádně podepsaný svým velícím generálem, budu vám okamžitě plně k službám!“

„Až vám dodám ten řádně podepsaný rozkaz, budete toho určitě litovat,“ usmál se důstojník SD nebezpečně a pomalu si navlékal rukavice. „Ještě o nás uslyšíte, Herr Oberst, a vůbec nevylučuji, že až odtud budeme odcházet, odvedeme si kromě vězně i vás! V tuto chvíli vás totiž musím považovat za důstojníka, jenž se pokouší znemožňovat práci bezpečnostní služby.“

Prudce se otočil k vězni, stojícímu mezi dvěma vojenskými policisty.

„Než chcípneš, pověsíme tě dvacetkrát!“ vztekle plivl komisaři do tváře.

V následujícím okamžiku přistála komisařova pěst přímo uprostřed árijského obličeje důstojníka SD. Z přeraženého nosu se vyvalila krev.

Tři výstřely se slily v jeden. Komisař se s chrčením zhroutil na podlahu. Pod jeho tělem se začala rozlévat velká kaluž krve.

Na chvíli nastal neuvěřitelný zmatek. Oba vojenští policisté měli vytažené pistole, nedalo se ale zjistit, kdo vlastně muže zastřelil.

Plukovník Hinka dále seděl na hraně stolu a bezstarostně houpal jednou nohou ve vzduchu. Jeho pobočník si zapálil cigaretu a začal ke stropu vyfukovat kolečka kouře.

„Lohse, jste ten největší idiot na světě,“ zaječel sturmbannführer Walz na svého kolegu, „proč jste, proboha, toho komunistu zastřelil? Co řeknu v Berlíně?“

„Asi to, že Hauptsturmführer139) SD Lohse zlikvidoval cenného vězně!“ usmál se plukovník Hinka pobaveně a naaranžoval si dekorativněji prázdný rukáv své uniformy.

„Tohle půjde do hlášení, Lohse!“ ječel vztekle Walz. „Už jste byl u SD příliš dlouho! Ještě si zastřílíte, když vás to tak baví, ujišťuji vás! Jenže u Dirlewanger Brigade140), a začnete tam pěkně od píky!“

Oba důstojníci SD odjeli od jednotky, aniž by se rozloučili.

O hodinu později byl komisař v lese kousek od cesty pohřben. Na hrob jsme mu umístili ceduli se jménem.

139) Hauptsturmführer: hodnost SS na úrovni dustojníka armády, zde u příslušníka SS zařazeného stejně jako hodnostně vyšší sturmbannführer Walz u SD (Sicherheitsdienst), bezpečnostní služby.

140) Nechvalně známá trestní brigáda SS.

„LIDÉ SE VŽDY POKOUŠEJÍ NACHÁZET POZITIVNí MOMENTY VE VŠECH SITUACÍCH, JEŽ NEJSOU SAMI SCHOPNI ZMĚNIT.“

Josef Stalin Molotovovi, červenec 1937.

Tranzitní věznice Osmita, ležící asi pět kilometrů od města Čita, byla považována za „nejbezpečnější“ vězení na světě. Určitě ale byla nejzlověstnější a nejošklivější,

postavená ze špinavě šedých kamenných kvádrů. Nebylo to ovšem vězení v pravém slova smyslu, tedy místo, kde si vězni odpykávají svůj trest. Osmitu musíme spíše považovat za obrovskou přestupní stanici, kudy procházely ohromné davy lidí ze všech ruských věznic na své další cestě na Sibiř.

V Osmitě se vězňové poprvé setkávali s nejlepšími lovci lidí na světě, malými a usměvavými sibiřskými vojáky z doprovodných jednotek, vyzbrojenými mimo jiné i obávanými nagajkami, pověšenými přes rameno. Nejčastěji byli tito muži oblečeni do dlouhých šedivých plášťů, dosahujících až ke kotníkům, a do vysoké bílé kozácké čepice se šarlatovým dýnkem, ozdobené zeleným křížem. Přestože se tito muži nevyznačovali vysokým vzrůstem, bylo nutné se jich bát, Na zádech jim visely špaginy s kruhovými zásobníky, u boků pak kozácké šavle v černých pochvách. Vpředu, na úrovni žaludku, pak měli otevřená černá pouzdra, z nich vyčnívaly rukojeti pistolí nagan. Pistole byly upevněny k dlouhé bílé šňůře, která vojákům křížila prsa a končila až u nárameníků.

Když dorazili vězňové do Čity, dostali se do péče těchto malých mužů se zelenými kříži na čepicích. Většina z nich s nimi zaznamenala šokující zkušenosti. Ve vězeňských vlacích do Čity směli být biti jenom na přímý rozkaz velícího důstojníka, tito malí muži se zelenými kříži ale směli obávané nagajky používat dle svého vlastního uvážení. Hned jak podpisem potvrdili převzetí vězňů, začala nagajka svištět vzduchem a vyvolávat hrůzu všude, kam dopadla. Ještě předtím, než se konvoj dostal do Osmity, byli ti nejslabší utlučeni k smrti.

Co bude následovat za zdmi tranzitní věznice, nikdo ve skutečnosti netušil.

Vězňové se zde učili všemi možnými i nemožnými způsoby zcela otrocké poslušnosti. Když o tři týdny později opouštěli na stovkách velkých saní Osmitu, dal se jim z tváří vyčíst celý jejich život.

Tito malí vojáci-policisté byli nechvalně známí již od doby, kdy se obrovská sibiřská pustina stala největším likvidačním centrem světa.

Přinejmenším čtyři miliony německých válečných zajatců prošly Čitou a „výchovou“ v podobě neustálých úderů nagajky v Osmitě předtím, než odešli na práci do dolů u řeky Kolyma na Sibiři či do táborů na ostrově Novaja Zemlja. Jenom velmi malé procento z nich se po válce vrátilo zpět do Německa.

BYLA TO VRAŽDA?

Hauptfeldwebel Blatz se odvážil až na frontovou linii, protože si chtěl ověřit naši spotřebu munice, která mu připadala příliš vysoká. Již dříve projevil značnou nespokojenost se stavem disciplíny u frontových jednotek. Postěžoval si nahoru, ke své hrůze ale dostal rozkaz, aby provedl inspekci přímo v zákopech.

V den, kdy Blatz dorazil na frontu, zde byl naprostý klid. Jako na první narazil na skupinu lehce raněných, kteří leželi v podzemním okopu.

„Zatracení ulejváci!“ rozkřikl se. „Budete kmitat, až se vám od prdelí bude kouřit! Ven! A rychle, rychle, vy potomci supů!“ Proháněl je po zákopech, nutil je skákat dopředu s ohnutými koleny a s puškou v natažených rukách a také procházet se v nebezpečném otevřeném zákopu. Kupodivu ale onoho rána této příležitosti nevyužili nepřátelští odstřelovači.

„Kde máte ty své sibiřské odstřelovače?“ křičel Blatz vítězně. „Samé lži o tom, že tady jsou! Vymyšlená a prolhaná hlášení; ze mne ale blázna dělat nebudou! Ještě mě poznáte! Vypadá to, že nastal čas na pár vojenských soudů!“

Přes obvazy poraněných mužů prosakovala krev. Když někteří velitelé čet protestovali, hned se pustil i do nich:

„U mě je raněný muž ten, který se nemůže hýbat! Všichni ostatní jsou simulanti! Krev, říkáte? Trocha krve dříve nikomu nevadila. Vždyť je to zdravé. A bude to tak i teď! Když má chlap moc krve, leniví!“

O něco později se rozhodl zkontrolovat předsunutý těžký kulomet. Už z dálky od něj slyšel hromové chrápání. Roztřásl se vzrušením a radostí z toho, že bude mít možnost nechat spícího strážného zavřít.

Konečně se vyškrábal na násep a svalil dolů do úzkého spojovacího zákopu. Na dně zákopu ležel strážný schoulený do klubíčka jako mokrý pes. Nejenom že spal, nestoudně se ještě zabalil do jehněčí kožešiny a pod hlavu si strčil malý, modrý péřový polštář.

Na těžkém kulometu visel kus kartonu a na něm neumělými velkými písmeny vyveden nápis:

DRAHÝ PANE HAUPTFELDWEBELE,

BUĎTE, PROSÍM, POTICHU!

NEBUDIT PŘED 13.00 HODINOU!

DĚKUJI SRDEČNĚ, PANE!

V ÚCTĚ VÁŠ

OBERGEFREITER WOLFGANG CREUTZFELDT

Blatz nevěděl, jestli má začít ječet nebo řvát. Nakonec se rozhodl pro to první, což je téměř vždy ta nejpoužívanější zbraň všech feldwebelů, kteří se náhle dostanou do slepé uličky. Pokud se vám podaří ječet dostatečně dlouho, něco se nakonec určitě stane.

Tiny otevřel jedno oko a přitiskl si ukazováček ke rtům.

„Hej! Přestaň tu ječet, chlape! Nevidíš, že si právě zkouším hodit šlofíka?“

„Vy tu spíte na hlídce!“ zařval Blatz, přičemž mu hlas zlostí několikrát přeskočil.

„Jasan, že spím! Copak je na spaní něco špatnýho?“ usmál se Tiny široce.

„Tak vy se mi ochotně přiznáte, že spíte v době, kdy máte hlídkovat?“

„A proč bych to neudělal? Vždyť jsem opravdu spal! A řeknu vám, že jsem měl krásnej sen. Viděl jsem tam jednoho hauptfeldwebela viset na kusu drátu a my všichni ostatní jsme po něm stříleli z pušek. Pokaždé když jsme se strefili, tak poskočil! Úplně jako ten tahací panáček, co je dělají v Sasku! Víte?“

„Za to, že jsi spal na hlídce, přijdeš o hlavu, chlape!“ zvolal Blatz vítězným tónem. „Postav se! Půjdeš do vězení! Mazlit se s takovým prasetem, jako jsi ty, Creutzfeldte, nebudeme! Hned jak se vrátíme k rotě, uspořádáme polní soud a jedním ze tří soudců budu já a druhým velitel roty! Budeš zastřelen, Creutzfeldte, to ti můžeme zaručit!“

„Proč furt, Hauptfeldweble, říkáte ,my’? Je vás snad více než jeden? Nebo do toho počítáte i svý filcky?“

„Jen počkej, prase!“ houkl Blatz, jistý si sám sebou.

„Pokud je Hauptfeldwebel už unavenej životem, doporučoval bych mu, aby držel hlavu právě takhle nahoře, jak to dělá,“ usmál se Tiny. „Ti sibiřští odstřelovači budou štěstím bez sebe, když budou moci vpálit kuličku do takovýhle hlavy. To mi připomíná jednoho psa, co jsem kdysi měl,“ řekl zamyšleně.

„Postav se,“ zaječel Blatz již zlostí zcela bez sebe. „Mluvíš s nadřízeným! Půjdeš do vězení, chlape! Když se pokusíš utéct, použiju zbraň! A to si piš, že to udělám s potěšením!“

„O něco ses praštil do tý svý zkurvený hlavy, kdyžs sem šel, ne?“ odhodil Tiny najednou masku venkovského křupana. „Teď máš řečí jako zkurvená norská treska, která zabloudila cestou do zkurvenýho Švédska. Vězení, polní soud, popravčí četa, že mě zastřelíš, když budu chtít utéct. Už je to všechno z toho tvýho zkurvenýho repertoáru? Teď poslouchej, ty ubohá napodobenino poddůstojníka! Přišel jsi nám, zkurvenejm zákopovejm prasatům, sem trochu nakopat prdele a myslíš si, že se ti podařilo utéct od toho, co ve skutečnosti jsi? My dobře víme, co jsi byl zač, než ses sem dostal, chlapče! Zametač hoven v žirafím výběhu v berlínské zoologické zahradě, to jsi by!!“

„Jak to můžete…?“ začal překvapeně Blatz.

„Co ti po tom, do prdele, je? Prostě to vím, a to stačí! A kromě toho vím i další věci! K těm žirafám se už nesmíš nikdy vracet!“

Tiny se usmíval a úsměv na jeho tenkých rtech vypadal neuvěřitelně nebezpečně.

„Jste zatčen,“ opakoval nervózně Blatz a nemotorně šátral po pouzdru s pistolí.

„Dej pracku od tý stříkačky!“ Tiny výhružně pozvedl samopal. „O nic se nepokoušej! V téhle hračce mám výbušný kulky. Jak by se ti líbilo, kdyby ti tvý koule proletěly krkem, Blatzi?“

„Vy vyhrožujete nadřízenému? To je vzpoura! Postavte se do pozoru!“

Tiny se pomalu vztyčil a Blatz si až v tuto chvíli uvědomil, jak je veliký.

„Seš teď spokojenej?“ ušklíbl se zlověstně Tiny. „Polní soud, ve kterým budeš soudit ty a ten plyšovej čurák kapitán von Pader! Rozsudek smrti! Beng! A určitě bys mě rád i vlastníma rukama, ty sračko, přivazoval k popravčímu kůlu, co?“

„Ano, přesně tak to, zatraceně, bude!“ zavyl Blatz. „A taky ti osobně vpálím do těla kulku!“

„Ty jsi asi, kurva, zešílel,“ zasmál se hlasitě Tiny. „Prase v amoku, to seš, nic jinýho! Podívej se na mě! Neexistuje nikdo, nejenom ty, ale nikdo v celý týhle zkurvený armádě, kdo by mohl přivázat nadsvobodníka Wolfganga Creutzfeldta k popravčímu kůlu. Jak by si to mohl vůbec dovolit takový pytel sraček v uniformě, jako seš ty? Ty mě nezatýkáš, Blatzi! Já zatýkám tebe. Věděl jsi vůbec, že jsem tajnej komouš?“

„Vy jste asi zešílel, chlape,“ vykřikl Blatz, který ale cítil, jak mu hrůzou mrazí v zádech. Stojí snad tváří v tvář psychotickému zabijákovi? Jsou snad ty historky o vrazích, odvedených do války, pravdivé? Ne, žádný disciplinovaný německý voják by přece něco podobného nemohl udělat. „Nechejte mě odejít,“ vykvíkl hystericky a pokusil se Tinyho odstrčit stranou.

„Kam tak spěcháš, kámo?“ usmál se Tiny chladně. „Nejdříve si musíme vyjasnit pár věcí. Nejdřív jsi mě zatknul, to jsme ale zrušili. Chtěl jsi mít polní soud, tak si ho uděláme. Právě proběhl a já mám tu smutnou povinnost odsoudit tě k trestu smrti. Za pět minut od týhle chvíle už budeš lítat společně se zkurvenejma božíma andělama oblečenej úplně jako oni!“

„Vyhrožujete mi a odmítáte vyplnit rozkaz. Nařizuji vám, abyste mě odtud pustil. Jsem váš Hauptfeldwebel a přímý nadřízený,“ breptal Blatz s panickou hrůzou v očích.

„Hubu drž, zametači žirafích hoven! Nejseš nic jinýho než blábolící zkurvená mrtvola! Vzmuž se! Buď chlap! Nebude to přece poprvé, co se účastníš nějaké popravy. Říkal jsi sám, že jsi byl často na Morellenschluchtu, předpokládám ale, že to není taková zábava, když jde o tvou vlastní popravu!“

„To si nedovolíte,“ zabědoval Blatz, hrůzou zkoprnělý a zdánlivě mnohem menší, než byl ještě před chvílí.

„Poslouchej, ty žirafí vejškrabku, ty mi do toho nemáš co mluvit! Všechno jsi to sám začal. To ty jsi tu pokřikoval o zkurvenejch polních soudech a popravčích četách a o všech těch podělanejch válečnejch šílenostech, a to všechno proto, že jsem si tu hodil dvacet! Já jsem proti zkurvenýmu trestu smrti!“

„Pomoc, pomoc, vražda!“ ječel zoufale Blatz. Tiny na něj hleděl s chladným zájmem.

„Tvůj hlas tady dobře znaj na obou stranách fronty. Myslíš, že by se našel nějakej čurák, kterej by přišel na pomoc tobě? Můžeš si vylézt nahoru na násep, aby všichni věděli, kde skončíš!“

„To je spiknutí!“ vykřikl Blatz beznadějně.

„Přesně tak, chlape. Porta by ti řekl, že všichni jsme byli odsouzení k smrti již ve vteřině, kdy jsme se narodili. Bůh tak rozhodl a poslal ke mně velkýho černýho anděla s planoucím mečem, kterej mi řekl, zatímco jsem spal: Čas Hauptfeldwebela Blatze se naplnil! „

Blatz se se vzlykáním plazil po blátivém dně zákopu. „Soudruhu Creutzfeldte, nezabíjej mě!“

„Soudruhu Blatzi, kurva, udělám to! Pěkně se postav a buď hodnej kluk, pro oba to bude snazší a rychlejší!“ „Soudruhu, nech mě žít! Mám doma dvě děti!“

„Běž do prdele, soudruhu Blatzi! Dyť jsi nikdy nebyl ženatej. Říkal jsem ti, že o tobě víme všecko! Jediná, kterou jsi v životě šukal, byla žirafice v berlínský zoologický zahradě, a tam z toho nic nebylo!“

„Soudruhu Creutzfeldte, vždyť ty nejsi sprostý vrah! Vždycky jsem tě měl přece rád! Jsi tak dobrý voják!“

„Jasně. A dobře to o sobě vím!“ rozesmál se srdečně Tiny, a přesto, že se Blatz vší silou vzpíral, postavil ho na nohy. „Do prdele s těma sračkama! Budeš mít hrdinskej pohřeb, takže vlast a rodina se tebou budou pyšnit!“

„Vražda!“ křičel odsouzený muž a zoufale sebou škubal. Tiny ho pevně popadl, a když se s ním dostal přímo za těžký kulomet, několikrát o něj udeřil jeho hlavou, až Blatz upadl do bezvědomí.

„Tak tady máš propustku rovnou do nebe!“ zavrčel Tiny sám pro sebe, když vystrkoval hlavu bezvládného muže přes okraj zákopu. Sibiřští střelci se již vrátili ke své práci, takže do Blatzových sádelnatých tváří se prakticky okamžitě zaryly čtyři kulky.

Brzy nato přišli Tinyho vystřídat.

„Co to je?“ zeptal se Barcelona udiveně a ukázal na mrtvé tělo. „Neměl jsi ten zatracený nápad zastřelit ho?“

„Myslíš, že jsem úplnej blbec?“ zeptal se Tiny. „Proč bych měl dělat práci za ty kluky odnaproti? Nejsou snad členy stejnýho odborovýho svazu?“

Heide vrhl na Tinyho podezřívavý pohled a naklonil se nad tělo.

„Co tam hledáš?“ zeptal se Tiny výhružně.

„Stopy po úderu hranou ruky,“ odpověděl mu Heide s jedovatým úsměvem.

„Poslouchej, Julie, víš, co se stává práskačům?“ zeptal se Tiny a pohrával si s kalašnikovem.

„Vím,“ přikývl Heide a se zájmem si prohlížel čtyři průstřely v Blatzově hlavě. „Ale také vím, co se stává vrahům!“

„To vím také,“ zasmál se Tiny. „Mám je v rodině. Gilotina v Plötzensee! Šmik, a už nemáš hlávku!“

„Čtyři průstřely,“ přemýšlel nahlas Heide. „To tu snad musel stát celý den! Kdybych byl na tvém místě, začal bych si, Tiny, hledat nějaké dobré vysvětlení. Přestože jsem tu nebyl, vím přesně, co se stalo!“

„A co se teda stalo?“

Heide popadl tělo a pomalu ho zvedl nad okraj zákopu. Okamžitě přiletěla kulka a zasáhla hlavu mrtvého muže. Tentokrát to ale byla výbušná kulka, která hlavu roztrhala.

Heide v šoku tělo upustil a začal si z obličeje otírat kusy mozku.

Porta se rozchechtal jako hyena.

„Teď jsi Tinymu pomohl mnohem více, než měls v úmyslu! Důkaz je v háji!“

Heide se vyděšeně podíval na tělo s roztříštěnou hlavou.

„Dosvědčíte mi to! Všichni jste viděli čtyři průstřely!“ „Ale ne, Julie, ale ne,“ šklebil se Porta. „Když jsi ho zvedal nahoru, přece ještě žil! Na tvém místě bych se do ničeho nepouštěl, Julie!“

„Jste banda podvodníků,“ vybuchl Heide, zjevně velmi nervózní.

Tiny si nonšalantně přehodil tělo přes rameno. Na lékařské stanici ho hodil k nohám zdravotníka, který mrtvole z krku hrubě oderval identifikační štítky a prohlédl kapsy, zda v nich nenajde něco zajímavého pro sebe.

„Hoď tu mršinu k ostatním!“ nařídil potom asistentovi.

Tiny si vesele hvízdal a loudal se zpátky k podzemnímu okopu 2. čety, kde narazil na Buffala.

„Dobrá práce, chlapče! Už se o tom mluví všude. Doufám, že ti nikdo nemůže nic dokázat?“

„Nikdo nic“ zasmál se spiklenecky Tiny. „Jak by taky mohl; vždyť jsem z Reeperbahnu a šéf Nosáč tam byl mým učitelem!“

Odpoledne si Tinyho pozvali do kanceláře velitele, kde byl přítomen i důstojník zastupující vojenskou prokuraturu.

„Byl jste sám s hauptfeldwebelem Blatzem na stanovišti těžkého kulometu? Co se tam přihodilo?“

„Herr Hauptfeldwebel se tam motal sám, protože já zůstal v krytu za stěnou zákopu.“

„Střílelo se tam?“

„Ne, pane, ledaže byste byl takový hlupák a vystrkoval ven kebuli. Proto jsem taky zůstával v krytu. Zkoušel jsem to vysvětlit i panu hauptfeldwebelovi. Nevěřil mi ale a říkal, že jsem zbabělý hajzl, který se bojí nějakých untermenschů. Řekl mi, abych se postavil do pozoru, tak jsem to udělal. Rozkaz je rozkaz, pane!“

„A vy jste nestřílel?“ zeptal se ho důstojník z prokuratury a nejistě na něj pohlédl.

„Ne, pane! Stál jsem v pozoru, pane. Herr Hauptfeldwebel mi nevěřil, když jsem mu říkal, že tam jsou odstřelovači, a chtěl se podívat sám. Ukázal jsem mu, kde ti šikmoocí ďáblové obvykle sedí se svými stříkačkami a Hauptfeldwebel vystrčil hlavu, aby se sám podíval. Jestli je viděl, nebo ne, to už se nikdy nedozvíme, pane. Najednou odněkud přišla rána a Herr Hauptfeldwebel se svalil s rozbitým obličejem na zem, pane!“

„Nevystrkoval jste ho nahoru nad okraj zákopu?“ zeptal se důstojník výhružně.

„Pane!“ ozval se hluboce dotčený Tiny.

„No dobrá! Vy jste s hauptfeldwebelem Blatzem nebyli zrovna nejlepší přátelé, že? Přinejmenším podle toho, co jsem slyšel.“

„Herr Hauptfeldwebel proti mně něco měl?“ zeptal se Tiny překvapeně. „Já ho měl rád. Často jsme si navzájem vyprávěli vtipy.“

Důstojník z prokuratury pokrčil rameny, s rezignovaným výrazem potřásl hlavou a nejistě pohlédl na kapitána von Padera.

„Tak běžte! A Bůh vám pomáhej, pokud se proti vám objeví nějaké důkazy.“

Jakmile Tiny vyšel, udeřil von Pader pěstí do stolu.

„Všechno mi říká, že je to vrah! Nemůžeme získat nějaký důkaz? Byl by to nejšťastnější den mého života, kdybych viděl toho hrozného chlapa přivázaného k popravčímu kůlu a před popravčí četou.“

„Vrahové jsou stínáni,“ řekl důstojník z prokuratury chladně.

„To je ještě lepší,“ zvolal von Pader. „Udělalo by mi radost svědčit proti němu.“ .

„Herr Hauptmann, důležité je, že nemáme žádného vraha.“

„Obergefreiter Creutzfeldt je vrah,“ zaječel von Pader s divokým leskem v očích.

„Ne více než vy nebo já. Je to jenom vaše přání, pro něž ale neexistuje žádný důkaz. Dokonce je to zcela naopak, věřím, že Creutzfeldt říkal pravdu. Hauptfeldwebel Blatz opravdu mohl takovou šílenost udělat.“

Von Pader nalil koňak a v rychlém sledu vypil dvě skleničky. Vůbec si nevšiml, že důstojník prokuratury se té své ani nedotkl.

„Příteli,“ začal von Pader důvěrně a naklonil se přes stůl. „Mám styky v Berlíně. Chtěl byste se mnou sloužit v Berlíně? Měl jsem prostě strávit nějakou dobu na frontě, když tam neprobíhá příliš velká bojová činnost. Získal jsem tedy potřebné bojové zkušenosti a mohu odejít.“

„Nechápu, kam tím míříte, Herr Hauptmann.“

„Nemůžeme společně, vy a já, o té vraždě potřebný důkaz vytvořit?“

Důstojník prokuratury se vztyčil a oblékl si plášť. „Herr von Pader, jsem přesvědčen, že jste ta nejodpornější svině, s jakou jsem se kdy setkal! Stydím se, že nosím stejnou uniformu jako vy! Pro vaši informaci, vše, co při tomto rozhovoru padlo, okamžitě sdělím plukovníku Hinkovi. Myslím, že brzy budete své konexe v Berlíně hodně potřebovat!“

„Nemáte žádného svědka,“ vykřikl von Pader, rudý vzteky jako krocan.

„Uvidíme, komu plukovník Hinka uvěří. Za dobu, co sloužíte u 27. tankového pluku, jste si moc přátel nezískal! „

Důstojník prokuratury praštil dveřmi s takovou silou, že se na stropě začala drolit omítka.

Kapitán von Pader naskočil do kübelu a hnal na poštovní úřadovnu do Koveru, kde si vyžádal expresní telefonní spojení na Bendlerstrasse.

Přítel, brigadeführer141) SS Ahlendorf, náčelník vnitřní správy SD, mu slíbil, že okamžitě zavolá do Berlína a zařídí jeho převelení k SS.

Na samém vrcholu štěstí se von Pader vrátil zpět k rotě, kde se rozhodl provést ještě naposledy inspekci přímo na frontové linii. Kdo ví, třeba se mu povede vyrovnat si tam účty s Creutzfeldtem.

„Kamže, pane?“ zeptal se ho znovu jeho řidič, obergefreiter Bluhme.

„Na frontu!“

„Kam?“ škubnul sebou udiveně Bluhme. Nemohl uvěřit vlastním uším.

„Máte snad naděláno v uších, chlape? Řekl jsem na frontu!“

„žádný problém, pane,“ ušklíbl se Bluhme a vyrazil takovou rychlostí, jako by na tom, jak rychle se von Pader dostane na místo, záležel výsledek války.

„Nechte si své pitomé poznámky pro sebe!“

Když jsme zjistili, že nás hodlá navštívit von Pader, vyvolalo to po celých zákopech naprosté zděšení. Kapitán prošel pyšně spojovacím zákopem, prohlédl si předsunutá stanoviště, podíval se periskopem.

Tak tohle bylo opevnění, které zadrželo mongolské nájezdníky. Von Pader se náhle cítil být mnohem větší. Narovnal si na hlavě novou ocelovou přílbu.

„Kde je nepřítel?“ zeptal se Barcelony.

„Asi tři sta metrů tímhle směrem,“ odpověděl Barcelona.

„Schovávají se před námi, zbabělá prasata. Jsou to untermenschen, nic jiného.“

„Zdá se, že ještě nejsou unavení životem, pane,“ usmál se Barcelona. „Kdyby se Herr Hauptmann mohl podívat z druhé strany jejich periskopem

141) Brigadeführer: hodnost SS odpovídající generálské hodnosti v armádě.

na nás, viděl by naprosto stejný obrázek. Pokud se samozřejmě neobjeví nějaký takový zatracený šílenec, jako byl hauptfeldwebel Blatz.“

„Držte hubu!“ okřikl ho von Pader příkře. Cítil, jak mu srdce v hrudi bije mocněji. Zde stojí. Důstojník führerovy armády. Německý křižák čelící barbarským hordám z Asie. Tiše si začal broukat Wacht am Rhein142).

Barcelona se po něm udiveně ohlédl. Dále pokračovali spojovacím zákopem a narazili zde na Tinyho, který seděl na zemi a před sebou měl hrnec horkých brambor.

„Už jste naživu příliš dlouho, Creutzfeldte,“ von Pader udělal známé gesto, když si ukazováčkem přejel přes krk.

„Herr Hauptmann asi umí věštit osud, že?“

Tiny efektně srazil podpatky, přestože zůstal po celou dobu sedět.

Náhle se zákopy začaly zachvívat zvukem dunícího gongu.

„Co se to děje?“ zeptal se von Pader nervózně Tinyho, který se ani na chvíli nepřestal cpát bramborami.

„Asi ty smradlavý opice zase začínají jeden z těch svejch zkurvenejch tankovejch útoků,“ řekl Tiny zcela nevzrušeně a nabídl von Paderovi jeden brambor. Ten ho vztekle hodil na stranu.

Tiny se pomalu postavil a sundal kryt z těžkého kulometu. Během okamžiku byl zákop plný lidí.

Vzduch se chvěl hrozivým rachotem motorů. Kousek za pozicemi se k nebi zdvíhala ohnivá zeď. Baráž. Šrapnely vyly a hromovaly. Pro veterány mnoha front to ovšem nic neznamenalo. Úplně normální dělostřelecká příprava, jakou Rusové používali vždy před místním tankovým útokem. Kapitánu von Paderovi se ale zdálo, že se dokořán otevřely brány pekla. S jektajícími zuby sebou plácl na zem hned vedle Porty a Tinyho, kteří se na něj se zájmem dívali.

„Už je zase posranej, ten zkurvenej náfuka,“ řekl Tiny potěšeně.

Von Pader si zoufale tiskl přílbu k hlavě.

„Jak si tiskne k hlavě ten plechový klobouk a třepe se přitom jako huspenina,“ rozesmál se Porta.

Dopadla celá série náloží z minometů a zdvihla k nebi sloupy vyrvané zeminy.

Von Pader ze sebe vyrazil výkřik krajní hrůzy, protože si myslel, že přichází jeho poslední chvíle. Vůbec ale netušil, že je to všechno jenom začátek. Vždycky samozřejmě věděl, že za války umírá spousta lidí, vždycky ale tento způsob umírání považoval za skvělý, ušlechtilý a v žádném případě ne bolestivý. Měla to být hrdinská smrt, jak ji často popisoval důstojnickým kadetům; To, co se ale dělo tady, bylo cosi zcela odlišného. Zde nenacházel nic krásného a povznášejícího. Bahno! Ječící ocelové střepiny! Roztrhaná lidská těla! Urvané ruce a nohy! Ústa měl náhle plná zvratků, vytékaly mu i

142) Stráž na Rýně.

nosem a stékaly dolů po bradě. Kalhoty měl plné již nějakou chvíli. Ty nádherné, na míru šité jezdecké kalhoty barvy myší šedi.

Síla jednoho výbuchu jím hodila kus dále do zákopu. Porta ho chytil a dotáhl ho zpátky do okopu pod těžkým kulometem.

„Ježíši, ten ale smrdí,“ prohlásil a delikátně si zakryl nos. „To se ale stává všem těm nahastrošeným panákům“. Když sem přicházejí, připadají si kdovíjak velcí, když odlézají, jsou malí jako veš!“

„Neopouštějte mě, kamarádi,“ zavzlykal von Pader.

„Hodíme tě přímo před nějakej T-34, jesli sem přijedou,“ slíbil mu Tiny.

„Kamarádi, jsme přece kamarádi.“

„Ale jistě, kamaráde Herberte,“ smál se Porta. „Teď jen abys na to nezapomněl, až přestane ten rámus, co?“

Von Pader se do jekotu dělostřelecké palby pokoušel vykřičet a vyječet ze své hrůzy.

Těžký kulomet se rozrachotil přímo proti vlně mužů v khaki uniformách, která se pomalu blížila s chraplavým křikem.

„Urá, Stalin! Urá, Stalin!“

„Pojď se podívat!“ vyzval Porta vzlykajícího kapitána a strčil do něj špičkou boty. „Kamarádi odvedle se na nás jdou podívat! A asi by si moc rádi popovídali právě s tebou!“

Führerův udatný důstojník zůstal ale ležet v bahně na dně zákopu, odkud žebronil o pomoc u dvou zavšivených zákopových prasat.

Nová khaki vlna ruských vojáků se přehnala přes zátarasy z ostnatých drátů, Ve slunci se leskly bodáky a polní lopatky. Vzduchem létaly ruční granáty. Tanky T-34 se řítily kupředu jako stádo divokých býků a přeskakovaly díry v zemi. S ohlušujícím rachotem dopadaly jednotlivé těžké stroje před drátěné zátarasy.

Na okamžik se zastavily, aby mohly vypálit. Oslepující záblesk, a granáty rozmetávaly postavičky v polní šedi na cáry.

Vztekle zaštěkaly první panzerfausty143). Ocelové giganty se tříštily. Věže létaly vzduchem, vždy s roztrhanými lidskými těly.

Již se setmělo a tma byla stále hustší a hustší. Náhle celou scenerii zaplavilo oslepující bílé moře světla. Tanky T-34 naráz rozsvítily své světlomety. Tohle dělali jenom Rusové. Mělo to zlověstný dopad na obránce a působilo to tedy jako účinný psychologický efekt.

Štěkaly kulomety. Vojáci v polní šedi byli tlačeni dozadu a drceni pod širokými tankovými pásy.

„Servus, Herr Hauptmann,“ ušklíbl se Tiny a rychle sundal těžký kulomet z podstavce.

Porta mrštil do dálky pár ručních granátů, nonšalantně zasalutoval svému veliteli roty a zamířil přes okraj zákopu za Tinym.

143) Panzerfaust: pancéřová pěst; ruční protitanková zbraň.

„Nechoďte pryč! Neopouštějte mě, kamarádi!“ ječel führerův důstojník, který již pět let kázalo tom, jak čestné a slavné je zemřít za führera a vlast. Postavil se a jako hypnotizován upřel pohled na hřmící monstra, jež kymácejíce se a poskakujíce přijížděla směrem k němu.

Již ho zachytily první svazky paprsků ze světlometů. „Kamarádi, pomozte mi! Nechci umřít!“

Snopy světel jako by ho přimrazily na místě. Přitiskl si ruce na uši a řval jako šílený.

Věž tanku se začala pomalu otáčet. Vybuchl šrapnel a zasypal vyděšeného důstojníka vrstvou hlíny. Vyškrábal se a vydrápal nahoru a začal se plazit, skuče jako raněné zvíře, pryč přes bitevní pole.

Tank T-34 se přiřítil plnou rychlostí, těsně ho ale minul, aniž by mu jakkoliv ublížil.

Postavil se na nohy a rozběhl se přes prostor bičovaný oslepujícími světly reflektorů s oběma rukama přitisknutýma na uši. Přílbu již dávno ztratil. Hluk byl hrozivý. Ať se otočil kamkoliv, viděl vždy vybuchující granáty z hlavní tanků či zemi přeorávanou projektily z kulometů.

Vskočil zpět do zákopu a s jekotem se hnal spojovacím okopem, aniž by měl sebemenší tušení o tom, kam vede. Vůbec nezaregistroval tank, který přeletěl přes ochranný násep a s rachotem dopadl na zem pouhých pár metrů za ním.

V následujícím okamžiku ležel na zemi. Široké pásy ho zachytily, točily jím dokola a dokola, drtily mu ruce a nohy. Teď již nevzýval führera ani nikoho a nic z dalších lidí a věcí, jež pro něj znamenaly ty nejsvětější idoly. Křičel a se vzlykáním volal matku, jejímž slzám, které vyplakala, když vstupoval do armády, se jenom vysmíval.

Tanky T-34 prorazily německé linie, na své základny se vrátily až v noci. Když opět vyšlo slunce, zabarvilo oblohu nad opět klidnou frontou do červena.

Druhá četa se s potěšením vyhřívala v již slábnoucích slunečních paprscích. Brzy měla přijít zima. Ta hrozivá ruská zima.

Porta rozdal karty. Hráli jsme napoleona. Občas se jeden či druhý z nás podíval ven periskopem. Na bojišti přibylo hodně mrtvých těl. Někteří muži ještě nebyli úplně mrtví, nemohli jsme pro ně ale dojít. Sibiřští odstřelovači je viděli také.

Přímo před stanovištěm těžkého kulometu ležela roztrhaná krvavá hromádka. Na šedivé rudé mase se daly stále rozpoznat lesknoucí se stříbrné nárameníky a na nich dvě zlaté frčky. Vše: co zbylo z führerova pyšného důstojníka, kapitána von Padera.