Sven Hassel

VOJENSKÁ KÁZNICE

Věnováno mému příteli,

španělskému básníkovi

Joaquinu Buxovi Montesinosovi

Jedinou věcí, které se ten náš Führer bojí, je mír. S tím se ale nemusí trápit. Uzavřít s ním mír je to poslední, co by měli naši nepřátelé v úmyslu.

Porta v rozhovoru s Drobečkem při přechodu Dněpru

v červenci roku 1942

Přijít O nohu nebo chodidlo není ani tak zlé. Z poloviny klouby, Tyhle nové umělé údy mají

Z poloviny klouby které často fungují lépe než původní, a když do nich dostaneš artritidu,

můžeš si ji vyléčit plechovkou oleje.

Přijít O nohu nebo chodidlo není ani Z poloviny

tak zlé. Tyhle nové umělé údy mají klouby,

které často fungují lépe než původní,

a když do nich dostaneš artritidu,

můžeš si ji vyléčit plechovkou oleje.

Přijít O nohu nebo chodidlo není ani Z poloviny

tak zlé. Tyhle nové umělé údy mají klouby,

které často fungují lépe než původní,

a když do nich dostaneš artritidu,

můžeš si ji vyléčit plechovkou oleje.

Šťastný byl náš smích tam, kde smrt se stala směšnou, a život ještě směšnější.

Wilfred Owen

„Aprés moi le déluge, vysvětluje štábní kaplan s očima vyvalenýma na plukovníka shlížejícího na něj chladně ze sedla svého koně.

„Mamka mě odhodila, když sem byl ještě malej, fňuká lítostivě.

„Vy jste opilý, říká plukovník, a poklepává si bičíkem na své jezdecké boty.

„Ale ne, vůbec ne, plukovníku, ty můj kámo, škytá kaplan, a začne se kdákavě smát, až se to rozléhá ranním tichem okolních ulic. „Podívej se na mě pořádně, kámo plukovnická, viděl bys, že sem ouplně, ale ouplně střízlivej. Dyk ani ten tvůj kůň si ničeho nevšim, a to mu dejchám přímo do ksichtu.“

S pomocí pouliční lampy se mu s obtížemi daří dostat se na nohy a zasalutovat. „Plukovníku, starej brachu, nebudu vás balamutit, říká upřímně s vážnou tváří. „Jsem ožralej. Strašně, strašně ožralej“! Ukládá sám sobě pokání deseti, otčenášů“ a patnácti, zdrávasů“ náhle však ztrácí nit a vykřikuje, „Můj bože, pane! Smím promluvit, pane? Já jsem štábním kaplanem Třetího armádního sboru, pane!“ Objímá krk plukovníkova koně a naléhavě žádá, aby byl zatčen, vsazen do želez a odveden do vězení. „Pěkně prosím, žadoní a vychytrale se usmívá,

„dejte mě ale do Alt Moabittu. Dneska tam maj k večeři fazole! Pojďte se mnou, plukovníku, starej brachu, uvidíte, že nelžu. Maj tam ty nejlepší, ty nejlepší fazole, jaký ste kdy v životě ochutnal!“

1. PŘEKÁŽKOVÝ BĚH DO BASY

Gregor Martin dlouze a vytrvale kleje, aniž by se přitom opakoval.

„Zase eskorta,“ odfrkne si. „Proč to u třech tuctů barbarskejch pekel musíme bejt vždycky my? Proč je nemůžou normálně posadit do tramvaje, nebo tak něco? Zas všechno to sraní s poutama na nohy, železama a taháním lidí! Jakoby byl některej z nich tak blbej, aby si dělal problémy a zdrhl!“

„Ale ty tomu vůbec nerozumíš,“ usmívá se Porta blaženě. „V HDV1) je výslovně uvedeno, že vězni mají být eskortováni do vězení v železech a s ozbrojeným doprovodem. Armáda takovýhle věci bere opravdu vážně. Posadit je do tramvaje! Ty musíš bejt na palici!“

„Zavři tu hubu,“ zavrčel Gregor vztekle. „Jestli začneš nějakou z těch tvejch povídaček, a bude to vo nějakým vězni, tak tě kurva vodprásknu, to si piš!“

„Nad mým vyprávěním by neměl nikdo ohrnovat nos,“ řehtá se Porta. „Můžeš se z nich hodně poučit. Jednou jsme eskortovali vězně z Altony do Fuhlsbüttelu, a když jsme došli na Gansemarkt, napadlo nás vzít to tramvají. Velitel eskorty nadrotmistr Schramm měl ale něco s očima a musel nosit tmavý brejle. Říkali jsme mu, že lezeme do tramvaje číslo 9 a že to mělo být číslo 6, ale on nám řekl, abysme zavřeli hubu, přesně jakos to řekl ty. On si nechtěl přiznat, že ty brejle si s ním každou chvíli pěkně zahrávaly!“

„Jak chceš, Schramme, řekli jsme si, a naskočili do devítky, která měla konečnou v Landungsbrücke.“

„No tak to by snad stačilo,“ zařval Gregor prudce. „Každýmu je přece jasný, jak tohle dopadlo.“

„No to ani náhodou,“ tření se Porta milostivě. „Za tři dny jsme se dostali před Maraba2) ve Fuhlsbüttelu, předtím ale nadrotmistra Schramma chytl rapl a my jsme ho museli odvést do Giessenu 3). Když bylo po všem, z eskorty se staly vězni a velící důstojník musel jmenovat novou eskortu. No a týhle velel rotmistr Schluckemeyer, kterej měl pro změnu něco s ušima.“

„Jestli chceš říct, že se z toho taky zcvok,“ zařval Gregor, „tak tady budu mít někoho za prolhanýho darebáka.“

„Ale nee!“ říká Porta a vypadá uraženě. „Já se vždycky držím faktů. Rotmistr Schluckmeyer se nepomátl. Von se totiž zastřelil chvíli předtím, než jsme se dostali do Fuhlsbüttelu, což nám tak trochu způsobilo potíže, je přece jasný, že jsme nemohli jen tak napochodovat do basy a ohlásit se tam bez velitele eskorty.“

Gregor vytrhl svou osmatřicítku z koženého pouzdra.

„Ještě slovo a budeš plnej děr!“

„Jak chceš,“ povzdechl si Porta a lhostejně pokrčil rameny. „Budeš ale litovat toho, že ses nepoučil z mejch bohatejch zkušeností. Já jsem expert na eskorty, a to z obou konců naládovaný bouchačky.“

„Do prdele!“ vyštěkne Gregor naštvaně, a vrazí pistoli zpátky do pouzdra.

Porta, který zná Berlín jako obsah svých vlastních kapes, se ujímá velení, když se však dostáváme k Neuer Marktu a zahýbáme do Bischoffstrasse, poznamenává jeden z našich vězňů, svobodník pěchoty Kain, že jdeme špatně.

„Co ty vo tom u všech ďáblů můžeš vědět?“ vyštěkne zuřivě Porta. „Třeba se chystám jít zkratkou, co chytráku?“

„Blbost!“ říká Kain umíněně. „Já jsem se v Berlíně narodil a znám to tady jak svý boty. Když půjdem tudy, dostanem se přímo na Alexander Platz.“

„Neříkej mi co je kde, ty vězeňská kryso! Vím, co dělám,“ zuří Porta.

„Vězni mluví, jenom když jsou dotázáni,“ zařve Drobeček z opačného konce eskorty.

„Jestli jdeme do basy,“ přisazuje si jeden strážmistr od dělostřelectva, „pak jdeme samozřejmě správně.“

„Kecy, kecy, kecy,“ napomíná je Porta zvýšeným hlasem. „Chováte se jako hejno ukecanejch papouškův bordelu. Vžij se trochu do tý vánoční nálady, Gregore, a osvoboď otroky z jejich želez. Vezmu je ke „Kulhavýmu psovi“ na druhý straně, Alexe.“

„U „Kulhavýho psa“ se pořád něco děje,“ vykládá Porta vesele a uličnicky se kření, když se s řinčením zastavíme před „Psem“.

„Minulou středu vyběhl nějakej chlápek za jiným chlápkem, a střelil ho do prdele, protože chtěl utýct bez placení. Včera večer tady schůze železničářů a chlápků vod tramvají dopadla tak, že jeden z nich skončil s flašinetovou horečkou. Každej večer tady někdo vyletí po hlavě oknem.“

„Ty seš politickej,“ ptá se Drobeček se zájmem, když sundává želízka jednomu svobodníkovi z Pomocného ženijního oddílu.

„Dá se to tak říct,“ odpovídá ženista flegmaticky. „Podle těch jejich důkazů jsem musel bejt nejmíň vládním ministrem.“

„Rudá fronta a tyhle sračky?“ vyptává se Drobeček s šibalským úsměvem.

„Je to ještě horší,“ pronese ženista temně. „Vyhodili mě od „Žáby“. Kolem se rojili tajný, jako kačeny, co se perou o drobet chleba, a já jim zrovna musel vyprávět, že Adolf není nic jinýho než pitomej lhář z Braunau, kterýho nám Rakušáci poslali ze zlomyslnosti.“

„Tebe může zachránit jenom jedno,“ vysvětluje Drobeček vševědoucně. „Když tě dotáhnou před soud, zvedni tu pitomou pracku, sraz podpatky a zařvi „Heil Hitler!“. Tohle udělej pokaždý, když se tě na něco zeptaj. No a pak tě pošlou k nějakýmu starýmu trikcyklistovi.

Zase zvedni pracku a dej mu to pořádně sežrat. Pak ti řekne, abys udělal nějakou kravinu, jako třeba strkat nějaký dřeva do děr, nebo skládat slova, tak něco. No a co uděláš? Zařveš:

„Führer, befehl, wir folgen!“ Musíš to dělat pořád dokola, i když tě zavřou na samotku. Po nějakým čase jim dojde, že se k žádnýmu trestu nehodíš a tak tě do smrti zavřou do cvokhausu. No a seš zachráněnej! Tam si budeš pěkně v klidu sedět a počkáš si, až z Německa vytřepou duši. No a až k tomu dojde, tak tě kopnou do prdele a vyhodí z cvokárny, a pak tam nacpou Adolfa a jeho kámoše. V novým Německu budeš mít velkou šanci stát se nejmíň starostou.“

„Tohle je tak trochu vo hubu, není?“ prohlašuje strážmistr od dělostřelectva škarohlídsky, když si sedaj v zakouřené, pivem páchnoucí hospodě.

Hospodský, malý chlap s velkým, černým tvrďákem na hlavě, se šťastným úsměvem objímá Portu. První runda je na hospodu.

„Jdete někdo chlapi pod sekačku?“ ptá se Porta, když dopili druhou rundu. „Jestli jo, tak se nemusíte bát. Než si to vůbec uvědomíte, bude po všem. Znám jednoho chlápka, co to dělá, a ten ví, jak a co. Zkurvil to jenom dvakrát, a přitom jednou to byla nějaká kočanda. Začala brečet a úplně ho vyvedla z míry, že prej to byl nějakej omyl. Taky že byl!“

„Nevěřím tomu, že by to bylo tak hrozný,“ vložil se do toho jeden rotmistr od pěchoty. „My Němci jsme přece slušný lidi.“

„Tohle vyprávěj chlapům z Germersheimu 4),“ posmívá se mu Porta.

„Třeba tomu nebudeš věřit,“ říká rotmistr, „ale já jsem se vopravdu ničím neprovinil.“

„Jasně, že ne,“ pokyvuje hlavou Porta. „Nikdo z nás se neprovinil. Bohužel často je mnohem nebezpečnější bejt nevinnej, než vinnej.“ Nakloní se přes stůl a důvěrně šeptá. „Jednou jsem znal pana Ludwiga Gansenheima ze Soltau. To vám byl opatnej člověk. Ten byl tak opatrnej, že když šel po ulici, tak radši zavřel oči, aby neviděl něco, co neměl vidět. Když se začalo mluvit vlastizrádně, vrážel si prsty do uší. Když měl kolem sebe místo, vrážel si tam i palce u nohou. No ale jednoho dne se zamotal do průvodu KDF5), kde každej vyřvával „Heil Deutschland, Heil der Führer!“. Než se dostali na Leipziger Strasse, kde zahýbali kolem sídla tramvajáků, tak našemu neutrálnímu příteli panu Ludwigovi Gansenheimovi vypláchli tak mozek, že z něj byl najednou věrnej stoupenec Führerův, i když to vůbec nechtěl. Když tenhle rozjařenej dav burácel přes Spree Bridge byl už uplně mimo a vyřvával: „Smrt a plyn všem židům a komunistům!“. Byl tak zmatenej, že si ani nevšiml, jak spadl na zem a ta lůza že po něm šlape, jak letí ke kancléřství, aby zahlédli Adolfa. Policejní četa mezitím vyklízela co zbylo z pana Ludwiga a deseti podobnejch nešťastníků. Šup s nima do márnice, snad je pozdějc někdo identifikuje.“

„Válka je strašná věc,“ skáče mu do řeči rotmistr pěchoty, koutky úst svěšené tak nízko, že se mu téměř spojují pod bradou.

„Je zabita spousta lidí tak či onak, ať už jsou nevinný, nebo vinný.“

„Ano, jasně,“ pokračuje Porta nadšeně. „Za války je vo to postaráno. Někomu ustřelí kebuli na frontě, jinej vo ni přijde na Plotzensee. Dřív nebo pozdějc to dostane každej z nás, aby naši potomci viděli, že jsme za války dělali něco pořádnýho, a nemotali se kolem jako hejno kačen, co jim liška ňafá za prdelí! Světový války nutně musí končit v krvi a sračkách, aby se vo nich řádně psalo v historickejch knihách. Adolf by se určitě nespokojil s válkou, který by si nikdo nevšim. Lidi si zapamatujou jenom ty vopravdu nejhorší diktátory a generály!“ Déšť se proměnil v rozbředlý sníh, když vězni a jejich eskorta vyrazili ze „Psa“. Před Hitlerovou noclehárnou pro mládež na Prenzlauer Strasse právě stahovali vlajku. Zahýbáme za roh a pochodujeme po Dircksen Strasse.

„Kurva,“ vrčí Gregor, když si utírá mokrý sníh z obličeje. „Už mě tahle pitomá válka leze pěkně na nervy. Furt se někde motáme a čekáme, až nám sletí bomba na šišku.“ Ze dveří několik schodů nad ulicí vyletí nějaký chlap, kutálí se po ulici jako živé kolo od vozu a narazí do zdi protějšího domu. Za ním vyletí kabát, čepice a po chvíli i deštník.

Porta se netrpělivě zasměje. „A jsme tady pánové! Tohle je „Chromá žába“ a zdá se, že se to tady pořádně rozjíždí. Buďte potichu a chovejte se slušně,“ pokračuje otcovským tónem,

„protože tohle je slušná hospoda s piánem a bicíma. Sem chodí válečný vdovy pro útěchu nad svojí velkou ztrátou.“

„Tady sem už byl,“ říká Drobeček, a zalesknou se mu oči. „Tady sou píči, že byste tomu nevěřili. Není tam ale moc místa. Nemůžeš se ani jít vychcat, musíš za sebe někoho poslat!“

„Co uděláme, když se tady vobjeví tajný?“ vyptává se Gregor nervózně, když odkládá samopal na polici za barem.

„To bude v pohodě,“ šklebí se Porta bezstarostně. „Jak policajti, tak tajný vždycky před nájezdem na tuhle hospodu zvoní.“

Hospodský se dvěma dřevěnýma nohama se srdečně objímá s Portou a ptá se ho, kam jde.

„Ale, vedu čtyři parchanty na popravu,“ odpovídá Porta.

„A kurva!“ říká hospodský. „První runda je na mě. Pivo a kořalku.“ Po prvních čtyřech rundách piva a kořalky začíná Porta vyprávět protistátní vtipy.

„Když ho konečně Tomík dopadne, tak mu ale pořádně natáhnou ten jeho rakušáckej krk,“ říká spiklenecky řidiči tramvaje, který ráno odjíždí s vojenským transportem.

„Ten bude určitě chtět mít nějakej proslov, než mu podtrhnou pod nohama tu blbou podlahu.“ Drobeček divoce řehtá a mlátí pěstí do stolu, až po něm začnou poskakovat sklenice. Jeden polda napůl v civilu se směje tak srdečně, že spolkne doutník. Hospodský ho praští do zad svojí třetí dřevěnou nohou, co má vždycky v záloze za barem. Doutník z něj vyletí a ke všeobecnému úžasu stále ještě hoří.

Dvě ženský v šatech černé, bílé a červené barvy, sedící pod Hitlerovou podobiznou, začnou zpívat:

Já jednou sem vodprásknul fízla

a jeho stará si zas na svý přišla.

Parta raněných vojáků sedí u dlouhého stolu a hladí holky po nohách.

Sophia ji měla jako z praku…

zpívá Porta pivním barytonem. Vojenský felčar podřimující u kamen otevře jedno oko a spiklenecky se rozhlídne kolem.

„Simulanti! Vy zasraný simulanti. Co vám je do vlasti, že jo?“ zahřímá jako u vytržení. „Ale já vám dám, to uvidíte! Kv6) pro každýho a na frontu s váma!“ Pak se s hlubokým povzdechem zhroutil zase na stůl a znovu usnul.

„Ožralej, ožralej jako slíva,“ říká hospodský a kroutí znechuceně hlavou. „Furt tady kydá o nějaký komisi, co všechny prohlašuje Kv. Dostal za to medajli, no nekecám. Minulej tejden prohlásil za Kv nějakýho blba, co měl jen jednu nohu. Dostal se až na frontu s tou svou falešnou nohou v podpaží, než mu dali GVH 7) a poslali ho fofrem do zálohy. Dneska je na nějaký důstojnický škole a doufá, že se s tím pitomým felčarem ještě někdy setká!“

„Deset minut za pětku, a celou noc za pětadvacet,“ nabízejí červenobíločerné ženské.

„Ale jenom, když si vezmeš gumu, kámo,“ hihňá se ta nejmenší z nich a ukazuje si přitom sugestivně pod sukni.

„Později, později,“ mává nad nimi rukou Porta. „Nejdřív nám řekněte ten o těch osiřelejch dětech.“

„Ne, ten o smrti, co se objeví po půlnoci,“ škytá Drobeček a směje se přitom jako blázen.

„Jsme právě na cestě do basy se čtyřma kandidátama na sekačku,“ svěřuje se těm dvěma vlastenkám.

„A přitom jsou to takový pěkný chlapi,“ chichotá se ta dlouhá a hubená.

„Jo, to jsou,“ šklebí se Drobeček. „Budou z nich čtyři rozkošný mrtvoly.“

„A co vůbec provedli?“ vyzvídá někdo od dlouhého stolu.

„Nic hroznýho,“ usmívá se Porta. „Támhleten pěšák podřezal krky svým právě narozeným dvojčatům. Dělostřelec umlátil svou ženu kusem kanónu, a ten tlustej, co je v civilu řezníkem, nacpal nějaký dvě děvky do salámu.“

„Tak to by stačilo,“ vykřikl strážmistr rozhořčeně.

„Nikdo z nás není vrah. My jsme politický, víte!“

Každý jim chce najednou kupovat rundu.

„Vlast dostala na prdel,“ zanotoval Porta nad hlavami davu vydávajícího smíšenou atmosféru piva a promiskuitní lásky.

„Po nás kurva potopa,“ prohlašuje vzrušeně Drobeček a pije pivo nějakému spícímu hostu.

„Naši zavilí nepřátelé se z nás můžou pochcat smíchy,“ škytá Gregor a hrozivě se potácí.

Rekonvalescenti a jejich přítelkyně u dlouhého stolu začínají zpívat: Německo, prastarý domove,

Tvůj krví potřísněný prapor visí v cárech.

„Jako státní úředník nemohu nadále naslouchat takovýmto věcem,“ protestuje dlouhý hubený muž v černém koženém kabátě. Připomíná orla s děsivou rýmou.

„Tak si sedni támhle do rohu a vraž si prsty do uší,“ radí mu Porta. „Co neuslyšíš, to ti neublíží.“

„Pojďme do tý pitomý basy,“ prosí nešťastný strážmistr dělostřelectva. „Tohle je přece šílenství! Jako vojenský vězeň musím důrazně protestovat.“

„Tě blechy lechtaj na játrech,“ huláká Drobeček. „A co ti je sakryš vůbec do toho? Teďka nejseš ve službě. Bav se trochu. Tohle je poslední šance co kurva máš před vojenským soudem. Po něm ti už do smíchu moc nebude. Možná ti pak dojde, že světový války nejsou vůbec žádná legrace!“

Svobodník pěšáků je opilý a tancuje houpavé tango s vlasteneckou malou děvkou. Ta ho pevně drží, aby se při tom nesklátil.

„Znám chlápka, co mu brzo useknou kebuli,“ svěřuje se jí a hrozivě se pochechtává.

„Ty nejlepší jdou vždycky první na řadu,“ utěšuje ho, a hned poté si vydatně říhne.

„Včera mi jeden hajzl dal za celou noc svazek falešných potravinových lístků,“ říká holka smutně.

„To s ho asi nedokázala uspokojit, nebo jo?“ říká rotmistr s jednou rukou.

„Nebojíte se, že vám utečou?“ ptá se jeden civil. Zdá se, že je to polda.

„To se neodváží,“ kření se Porta. „zastřelili by je za dezerci, navíc k tomu, za co je zastřelí takhle, a z toho už se rozklepou kolena i tomu největšímu tvrďákovi na světě.“

„Jako poddůstojník musíte jistě vědět, že brát vězně do hostinců je přísně zakázáno,“ obrací se civilně oblečený policista na Gregora. „Odkazuji vás na stránku 176 předpisů pro vojenské eskorty. Vězeň musí být přepraven přímo na místo jeho uvěznění a umístěn do samovazby.

Za žádných okolností mu nemůže být dovoleno, aby se dostal do kontaktu s dalšími osobami.

Pokud bude komunikace s ním nevyhnutelná, omezí se taková komunikace na několik nutných slov.“

„Máš recht, kámo,“ zamumlal Drobeček tupě. „O vězně bude postaráno jako o malý mimina, to mi věř. Nebudou infikovaný kontaktem s ožralama ani děvkama! Každej, kdo s nima promluví, dostane na pracky klepeta a poputuje přímo před soudce.“

„Padesát za dávku?“ sykl odrbaný drobný chlap. „To je fakt láce,“ zasyčí a šťouchne spiklenecky do Porty. „Éter a benzín. Tři dny a celá Čína bude plná moru. Jestli seš poslední živej německej voják nebo ne, na to každej kašle.“

„Ještě ne, můj brachu, ještě ne,“ říká Porta bez zájmu. „Já jsem jeden z mála šťastnejch, který si tuhle starou dobrou válku docela užívaj.“

Chvíli na to se ten divný prcek vytratí na záchod se svojí injekční stříkačkou a čtyřmi válkou znavenými pěšáky. Když se vrátí, vyzařuje z nich zase optimismus.

Hluk v baru se zvětšuje. Dva vězni usnuli v psím košíku vedle kamen. Psovi se to vůbec nelíbí. Vrčí, cení zuby a kouše je do nohou. Není mu to ale nic platné. Nakonec rezolutně zvedá zadní nohu a močí jim oběma do obličeje.

„Pár sklenic vody denně, to je fakt zdravý,“ mumlá svobodník od pěšáků ze spaní.

„Jídlo se musí před spolknutím sedmadvacetkrát rozkousat,“ pofňukává ženista a přežvykuje hubou jako kráva v teplém chlívě.

„Vezměte mě domů do věznice,“ dožaduje se strážmistr vztekle. „Mám právo být odveden přímo do vězení. Já sem kurva vězeň a mám víc práv než kterejkoliv jinej pitomej voják v celý armádě. Vy, chlapi, nemáte dávat bacha jenom na to, abych nezdrh, ale taky aby se mi nic nestalo. To je vážná věc, tohle!“ Vyčítavě ukazuje na ty dva v psím košíku. „Tohle se soudcům nebude líbit, to teda ne! Vězni zpitý pod obraz.“

„Já mám hlad,“ hlásí Porta s ohlušujícím krkancem. „Co takhle rundu „sraček na lopatě“, aby nám nekručelo v břiše? Osmkrát „sračky na lopatě“,“ řve okýnkem do kuchyně.

Po chvilce se z okýnka vynoří osm kouřících talířů se sekanou.

Začíná se šířit bledé nevýrazné listopadové ranní světlo a Gregor cítí, že je čas dát se znovu do práce a začít zase hledat cestu do věznice.

„Třeba někam zmizela!“ slintá ženista z psího košíku.

„Myslíš?“ ptá se svobodník od pěchoty a tvář se mu rozzáří nadějí. Vypadá jako člověk umírající hladem, co našel pořádně naditou prkenici.

„Moc se jim nebude líbit, když dorazíme právě uprostřed snídaně,“ mumlá Drobeček chmurně.

„To máš teda pravdu,“ připouští Porta zamyšleně. „Zvlášť když ty chlapi z psího košíku smrdí pivem a kořalkou.“

„Co teda budeme dělat?“ vzdychá Gregor nerozhodně. Najednou se cítí tak nějak osaměle.

„Vybombardujeme Anglii do poslední mrtě,“ prohlašuje opilý letec a uhodí pěstí do stolu.

„Nezůstane z ní nic než zasraná velká díra do moře!“

„Můj ty bože,“ řve Gregor s krkancem ze sekané. „Tohle pitomý letectvo nám byl čert dlužnej.“

„Jak říkám,“ vykřikuje svobodník pěchoty z psího košíku. „Udatný pěšáci a artilerie co umí mířit. Krupobití střel na ně a přes ně se valíme my!“

„Jo, takhle jsme už prohráli spoustu válek,“ povzdechne si Porta unaveně. „Pěšáci si to vodpěšákovali přímo do pekla. Když došlapali k vítězství, nezbylo z nich víc než chlupy kolem prdele. Všechny ty skvělý Kruppovy děla byly tak rozhašený, že pálily dozadu a rozmetávaly střelce po krajině.“

„Jestli nejdete a hned,“ zařval Gregor zlostně a nafukoval se přitom jako otrávený štěně, „tak já jdu, to kurva uvidíte.“

„Haf, haf!“ štěká Drobeček. „Ty seš natvrdlej jak nějakej Prušák, co ani nemá komu velet.

Teď mě poslouchej, Gregore. Ty velíš eskortě! No a když sakra budeš jenom sám, tak jak bys mohl bejt eskorta. Postaví tě před válečnej soud, to udělaj. S tím počítej. Velitel eskorty bez eskorty a navíc bez vězňů. No tak to by byl fakt pořádnej průser, ale pořádnej!“

„No ty by mu nakopali prdel tak, že by ji měl až v krku. Musel by se postavit na hlavu, aby se moh vysrat,“ přizvukuje Porta a škrabe se za uchem. „Stačí se mrknout do předpisů a je ti jasný, že mít na starosti eskortu není žádná prdel.“

„Co je bible pro papeže a korán pro muslima, tím jsou ty pitomý předpisy pro německou armádu,“ vykřikl Drobeček slavnostně. „Kdyby Mojžišův syn Job měl vojenský předpisy, kam by se moh vobčas mrknout, tak by nikdy nemoh bejt dost pitomej na to, aby překračoval ten blbej Rýn a pochodoval do tý německý zasraný džungle, a utopil je všechny v tom jejich barbarským zelí.“ Drobeček ze sebe jako obvykle sype tu svou známou směs historie a bible.

„Pánové, řekněte mi, řekněte mi, prosím. Kde to jsem?“ zeptá se znenadání vojenský lékař. Se značnou námahou se postaví na nohy, které se pod ním hrozivě podlamují.

„Pane doktore! Jste mezi přáteli!“ uklidňuje ho Porta, a sráží při tom podpatky. „Hlásím pane, že jste v hospodě „U žáby“.“

„Kamaráde, zastřel mě,“ žádá doktor s velmi německým výrazem ve tváři. „Jsem ožralá krysa. Zastřel mě!“ opakuje, roztrhává si košili a odhaluje hrudník.

„Jak si přejete, pane,“ odvětí Porta poslušně a s obtížemi si dává na rameno pažbu jeho pušky. Hrozivě se potácí a ústí jeho zbraně míří na celou hospodu. „Nehejbejte se doktore, abych vás mohl zastřelit dle rozkazu,“ překřikuje okolní rámus.

„Pal!“ rozkazuje Drobeček řízným hlasem. Vzduchem zahřmí ohlušující rána a ze stropu se začne sypat omítka. Kulka se odráží od zdí místnosti a končí v pivním sudu, ze kterého začne vytékat obsah.

„Jsem mrtev, krvácím,“ šeptá doktor zničeně, zatímco mu pivo zalévá košili. Naříká, leze pod stolem a když naráží hlavou dole do přepážky, dochází mu, že ještě není mrtev. S velkými potížemi se postaví na nohy, vrávorá k zrcadlu a ukazuje na sebe. „Aha, tady seš,“ říká vychytrale. „Myslel sis, že mě můžeš napálit, co? Vidím ti až do žaludku, ty jeden doktore.

Na mě žádný simulanti neplatí. Schopen služby a zpátky na frontu! Nakopni mě!“ rozkazuje drsným hlasem.

„Provedu, pane!“ zařval Drobeček, a nakopl ho do zadku tak parádně, že letěl přes celou místnost.

„To jsou Rusáci!“ ječí drobná ženština, ta co je zvlášť vlastenecká, a vyskakuje na záda spícího policajta. Zakousne se mu pořádně do krku a oběma rukama ho rve za uši.

Mašinfíru, ležícího napříč stolu a chrápajícího jako vzteklá cirkulárka, náhle probudí policajtům řev.

„Zurücktreten, Zug fahrt ab!“ zahuláká a sedá si obkročmo na židli s mašinfírovským výrazem ve tváři. Poskakuje po místnosti na židli, hvízdá a vydává zvuky připomínající parní motor.

„Tohohle kreténa rozhodně zavřou do lochu!“ prorokuje strážmistr a sleduje hvízdajícího a syčícího mašinfíru střízlivým pohledem.

„Dřív nebo pozdějc tak stejně skončíme všichni,“ říká Gregor mrzutě.

„Verweille Augenblick, du bist so schön,“ cituje Porta slavnostně z Goetha.

Mašinfíra porazil vojenského doktora. Ten se plazí kolem zdi a vstane přímo před Drobečkem. „Tak a mám tě, synu! A mám tě!“ slintá přiblble. „Jak se má táta, synu? Je schopen služby, že je to tak?“

„Ne tak úplně,“ odpovídá Drobeček. „Ráno na novej rok 1938 mu ve Fuhlsbüttelu usekli tu jeho blbou hlavu!“

„Cesty boží jsou nevyzpytatelné,“ vzlyká vojenský lékař, a křižuje se. „S hlavou či bez hlavy, komu na tom sakra sejde? Říkám, že je schopen služby. K čemu je vůbec německýmu vojákovi hlava? Hned první den, jak se dostane do kasáren, mu řeknou, aby přestal přemejšlet. Nech to koňovi. Proto jim taky Bůh dal tak velkou hlavu. A co tady v tý „Žábě“ vůbec dělám?“

„Odpovídám dle vašeho rozkazu, pane doktore!“ škytá Porta. „Vožíráte si tady držku, pane doktore, a říkáte tady všem přítomným hostům, že jsou do jednoho schopni služby!“

„To není možný,“ protestuje doktor, když se mu rozum na chvíli vyjasňuje. „Já nejsem ve službě a když nejsem ve službě, tak nikoho nemůžu prohlašovat za schopného služby. Musíte mě udat. Žádám o vojenský soud. A teď budu padat,“ zařve pronikavým hlasem a padne bezvládně na stůl pana hostinského. „No vás jsem zrovna hledal. Zítra vám vyjmeme plíce.

Lidi, co nejsou schopni služby, stejně žádný plíce nepotřebujou. Vás zruinovalo to prostředí, ve kterým žijete!“

„Vypadni, ty vožralej parchante!“ řve hospodský a strká ho ze stolu na zem.

„Ježíšimaria!“ křičí Porta. „Taková drzost od toho posranýho hejhuly! Co s ním uděláme?“

„Podřízneme mu za to krk,“ navrhuje hostinský a láska k bližnímu z něj přímo vyzařuje.

„Tak to by stačilo!“ ječí Gregor a začne si najednou utahovat opasek. „Vztyk, bando ožralců.

Všichni na nohy! Pokuste se uniknout a budete zastřeleni.“ Hlučně natáhne kohoutek své osmatřicítky. Náhle z něj však energie vyprchá a poroučí si další pivo.

„Nenechávejte mě tady,“ prosí doktor a dívá se té delší z vlasteneckých dam pod sukně.

„Zatkněte mě! Veďte mě na popravu! Hlava už mi příliš tíží ramena!“

„To zní nadějně,“ vzdychá hostinský nešťastně. „Udělejte nám všem laskavost a vemte si ho s sebou!“

„A proč ne!“ souhlasí Gregor. „Vsaďte ho do želez jako ty čtyři ostatní darebáky.“

„Ale, ale, ale,“ protestuje Porta. „To nepůjde jen tak snadno. Je nás osm jako doprovod a čtyři vězni, přesně podle vojenskejch předpisů. Jestli s sebou mám vzít toho debila, tak budeš muset najít další dva do eskorty. Jinak půjdeš před soud za porušení předpisů. Kam bysme přišli, kdyby si každej moh jen tak přibrat po cestě další vězně? Než bysme zjistili, kde vůbec jsme, vypadali bysme jako nějaký procesí, křižácká výprava, nebo tak něco.“

„Já půjdu s vámi jako další strážný,“ říká nějaký Jager, co vypadá spíš jako zmoklá koza.

„Opušťák mě skončil už předevčírem, a aspoň budu mít pro to zpoždění dobrou výmluvu.“

„Máš pušku?“ zeptal se Gregor věcně.

„Tady tě mám!“ zahýkal pilot vesele, když vytahoval pušku zpoza pultu. „Taky mám ostrý střelivo, odjíždím na kavkazskou frontu.“

„To ti chvilku potrvá,“ kývne Porta hlavou. „Potřebujem ještě jednoho.“

„Tady je!“ zahřmí hlas ode dveří a objeví se v nich ebenová postava v uniformě tankisty.

„To už se Afrika vzdala?“ ptá se užaslý Porta. „Odkud ses tady u všech ďáblů vzal?“ V černé tváři zasvítí bílé zuby.

„Já jsem Němec. Štábní svobodník Albert Mumbuto, 11. tanková záložní jednotka. Můj otec byl štábním trubačem ve 2. husarské rotě. Potřásl si rukou s princem a na vlastní oči viděl císaře. Byl jsem právě převelen k 27. tankové rotě.“

„To jsme my,“ kření se Porta vesele. „Srdečně vítám, černochu! Teď už víme, co a jak.

Zatkněte doktora!“

„Pocem ty mizernej zkurvysynu,“ zařval Drobeček a zacvakl želízka na doktorových zápěstích v pravým americkým stylu. „Jsem zatčen, kámo, takže mě okamžitě přestaň říkat kámo!“

„Bože, bože, bože!“ zanotoval doktor, sepjal své spoutané ruce a pozvedl je k nebi jako nějaký kněz; Pak se začal blaženě smát. „Jdeme, chlapci. Všichni jsme schopni služby. Já jsem svině. Strašná svině,“ přiznává s poctivostí opilce.

Když eskorta zahýbá na Gips Strasse zakřičí na nějaký ospalý pár.

„Hej, vy tam! Hej! Chcete poznal doktora Alfreda Hüttena? Nepleťte si ho ale s jeho bratrancem doktorem Oskarem Hüttenem, veterinářem, který je opilcem a navíc takříkajíc bezvěrcem! Nevěří ani Führerovi, ani Svaté trojici!“

„Nech toho, ty rejpale,“ vyštěkne Gregor podrážděně. „Nebo ti dám do toho tvýho blbýho rypáku.“

„Velmi správně, velmi správně, pane Oberjägere,“ usměje se doktor mdle a zatočí se kolem lampy.

„Pojďme ho položit do parku,“ navrhuju, když jsme ho konečně od té lampy odtáhli. Omotal se kolem ní nohama, jakoby to byl nějaký pes.

Se zájmem nás sleduje jeden rotmistr od letectva. Doktor mu začne salutovat.

„Konečně jste tady,“ vykřikuje šťastně. „Už je Anglie vyřízená? Přelejvá se už přes ní německý moře? U letectva jsou to samý skvělí hoši,“ dodává po chvíli a napodobuje s rozpřáhnutýma rukama letadlo. „Reichsmarschall má v Německu tu nejvyšší hodnost.

Hodnost, která mu je šitá na míru!“

„Pořádný německý pupky musí mít pořádný německý hodnosti,“ filozofuje Porta.

„Halt! Kam vedete tyto muže?“ zaznívá z temnoty hluboký hlas. Z malých dveří za Erlöser Kirche se vykutálí tlustý štábní kaplan s čepicí nasazenou obráceně. „Odpovězte chlape!

Odpovězte!“

„Vězni a eskorto, halt!“ velí Gregor s nešťastným výrazem ve tváři, jakoby již teď litoval svého setkání s ramenem duchovní složky armády. „Pane štábní kaplane! Eskorta pěti vězňů z kasáren tankové jednotky na cestě do posádkové věznice.“

„No, no, no, no!“ říká štábhí kaplan s radostí V hlase. „Takže vy ste na cestě do vězení, co?

Myslím, že půjdu s vámi. Mají tam v tom štábním bordelu dobrýho kuchaře a jestli se nepletu, dneska sou fazole. Má tady někdo rád fazole? Vystup z řady a já tě odprásknu!“ Kývá hlavou tak hrozivě, že mu ulítne čepice a kutálí se po ulici.

„Ožralej!“ zhodnotí Porta znalecky.

Kaplan při chytání čepice dvakrát upadne na zem. Když ji nakonec dopadne, dá si ji na hlavu zase obráceně.

„To, abych zmátl nepřítele,“ svěřuje se s lišáckým úsměvem. „Za mnou!,“ rozkazuje. „Na rozkaz Führerův zabereme, Růženku“, a pak jim to vytmavíme. Neznáme se náhodou?“ ptá se Porty.

„Pane štábní kaplane, hlásím, že ano! Býval jsem kurátovým asistentem u 7. pěchotní divize v Mnichově8). Přeložen, pane! Přeložen, neboť má víra nebyla dost pevná, pane!“

„Cccocopak von nevěří v Boha?“ mumlá kaplan pevně se držící pouliční lampy.

„Jenom, když mám z něčeho strach,“ přiznal Porta. „Jako třeba, když na mě nepřátelé Německa hážou miny. Pane kaplane, za normálních okolností nevidím rozdíl mezi svatým římským holubem a finskou divokou kočkou s křídlama, fakt nevidím, pane!“

„Jjjá ttaky ne,“ plácnul kaplan a vášnivě začal líbatat lampu. „Když je všecko v pohodě, tak na Boha zapomínáme. A ty seš, mimochodem, kkatolík, nebo prprotestant?“

„No, pane kaplane, já jsem tak trochu od každýho něco, dalo by se říct. Podle toho, co se zrovna hodí,“ dodává Porta diplomaticky.

„To se mi líbí! To se mi fakt líbí!“ směje se štábní kaplan a plácá Portu kamarádsky po rameni. „Zrovna jsem byl u biskupa. Vzpomněli si na mě ve Vatikánu. Chystá se něco fakt velkýho. Možná bych tě mohl potřebovat, svobodníku. Nechám tě převelit k vvovojenské duduchovní službě. Bylo by škoda nechat chlapa jako seš ty vykrvácet na tom pitomým oltáři Vlasti!“

„Tam v tom jsme zajedno,“ řekne tiše Porta, a rychle se pokřižuje.

„No, tak jdeme,“ říká kaplan a vyráží na neviditelného nepřítele. „Pravý kolo, doleva zatočit, pochodem vpřed! Víte, kam deme. K „Růžence“ na Berg Strasse.“

„Duchovním poradcům, co mluví o kamarádství, není radno věřit,“ říká Albert temně a drží se od kaplana co nejdál.

Když pochodujeme kolem živého plotu městského parku, prolomí ranní ticho ulice zvučné

„Halt!“

Nad živým plotem se vynoří horní polovina nějakého plukovníka v kapuci a čepici. Gregor hrůzou málem upustí svůj samopal. Noční ticho je narušeno podivnými zvuky. Ten zvuk připomíná, jakoby celá loď pasažerů najednou dostala mořskou nemoc. Vychází to od štábního kaplana, který se zbavuje všeho, co zkonzumoval v kantýně 5. tankové roty. A není toho málo.

Živý plot se rozestoupí a jako nějaký T34 se z něj vyvalí hnědý kůň s plukovníkem na zádech. Kůň zavětří Portu a zavře jedno oko, jako by chtěl říct: „Teď si dej pořádnýho bacha!“

„Co je to tady za prasečí chlívek?“ zaječí plukovník zuřivě a šlehá si bičíkem do svých jezdeckých bot.

Gregor vyskočí na nohy, zasalutuje a srazí k sobě podpatky.

„Pane plukovníku! Dovolte mi podat hlášení! Pět vězňů spolu s eskortou na cestě do vězení, pane! Všichni mají náležitě spoutané ruce, pane! Přesně podle předpisů, pane!“

„To jste zase vy, pane plukovníku,“ vykřikuje štábní kaplan šťastně, a odstrkuje Gregora na stranu, jako by byl kusem hadru. „A jak se má vaše paní manželka, pane? Pořád mě ještě miluje, pane? Doufám, že už ji brzo uvidím ve zpovědnici, pane!“ Ulicí zní jeho hlučný smích.

„Vy jste opilý, člověče!“ vyštěkne přidušeně plukovník.

„Ppipitomost, člověče. Vy jste urazil moji duchovní čest,“ vyrazil na plukovníka, jakoby měl místo bičíku šavli. „Vvy si dejte pozor! Nebo vás nasekám do zelí, to si pište. Nemyslete si, že se bojím nějakýho z nouze plukovníka, jenom proto, že sedí na koni! Jste hnusný hajzlové, fuj! Oba dva!“

„Vsaďte toho chlapa do želez,“ poroučí plukovník hlasem pronikajícím nocí.

Drobeček se vrhl se kaplana jako hladový polární medvěd a sráží ho na zem. Na plukovníkovy dokonale vyleštěné boty se snáší sprška špinavého sněhu.

Kůň nesouhlasně zaržál a vzepřel sena zadní. Plukovník sklouznul dozadu, ale na poslední chvíli se ho chytil za krk. Znovu se vzepřel a tentokrát již plukovník sklouzl ze sedla a s hlasitým plácnutím dopadl do břečky hned vedle Drobečka a kaplana.

„Vítejte doma,“ chechtá se kaplan, když mu v lehu na zádech salutuje.

Gregor se třese strachem, když plukovníkovi pomáhá na nohy.

Nikdo si nevšiml, že Porta plácl koně přes zadek, a ten proskočil živým plotem a hnal se tryskem přes park.

„Poslušně hlásím, pane! Váš kůň dezertoval, pane!“ zařval Porta a dvakrát za sebou srazil podpatky.

„Chyťte ho!“ rozkazuje plukovník stroze.

Eskorta a vězni zmizí v temnotě za zmizelým koněm, který ale jenom udělá kolečko a vrací se k plukovníkovi. Ten vypadá, že se o něj pokouší infarkt. Dal si na hlavu čepici, ale zjistil, že byla plná břečky.

Před ním stojí v pozoru Drobeček a s rukou na čepici se chystá hlásit. Stihne říct jenom,

„Pane plukovníku!“, když ho přeruší zuřivý řev.

Plukovník se vyhoupl zpátky do sedla a aspoň trochu se uklidnil. Naklonil se přes krk svého koně a nelítostným zrakem sledoval kaplana, který stále ještě seděl v břečce a něco si sám pro sebe mumlal.

„Vsaďte ho do želez,“ zuří plukovník. „Zaútočil na pruského důstojníka! Vsaďte ho do želez,“ opakuje pomstychtivě.

„Pane plukovníku! Poslušně hlásím, pane, my už další želízka nemáme, pane!“ vykřikuje Drobeček.

„No tak ho spoutejte!“ hřímá plukovník. „A netvařte se jako pitomec, člověče! No vy, svobodníku! Vy!“ řve na Drobečka.

„Poslušně hlásím, pane! Já jsem se s tím narodil, pane! Byl jsem označen za pitomce, pane, armádními psychopaty, pane! Bylo to v roce 1938, pane, na rozkaz pana generála jezdectva Knochenhauera, pane, co jsem mu dělal sluhu, pane! Poslušně hlásím, pane, že byl velitelem 10. armádního sboru v Hamburku, pane!“

„Znám generála Knochenhauera velice dobře,“ řve plukovník a plácá svého koně po krku, jako by to byl sám generál. „Vy ale musíte být ničemný chlap, vojáku, když jste nedokázal vyjít s generálem Knochenhauerem!“

„Poslušně hlásím, pane! Hlásím, že generál a já jsme měli problémy ve vzájemným kontaktu, pane!“ usmívá se Drobeček zkroušeně.

„Co vy jste vůbec za chlapa?“ zavrčí plukovník a naklání se přes koně, aby si Drobečka lépe prohlédl.

„Němec, pane! Já jsem Němec, pane! To teda jsem, pane!“ řve Drobeček. Pažbou pušky přitom mlátí do dlažebních kamenů, až z nich odletují jiskry.

„Vy o mně ještě uslyšíte,“ slibuje mu se zřejmým odporem plukovník. Otáčí koně a odjíždí do parku.

„No a co teď k čertu budeme dělat?“ ptá se Gregor, když se vyděšeně dívá za plukovníkem mizícím v dešti.

„Máš problém, kamaráde,“ připouští Porta zasmušile. „Nějakej plukovník z velitelství ti nakázal zatknout našeho drahýho kaplana a odvést ho s ostatními vězni. Měls proti tomu rozkazu protestovat. Dostal ses na velice tenkej led. Nemůžeš ho vzít s sebou, protože ti chybí dva strážní. Kdybys to udělal, bylo by to proti armádním předpisům. Přijdeš o frčky a budeš rád, když ti nenapaří dva roky v Germersheimu. Ale taky nemůžeš toho kaplana nezatknout. Dostals k tomu přímej rozkaz od plukovníka. Kdybys to neudělal, tak odmítáš poslechnout rozkaz. No a to by tě mohlo stát krk, synu!“

„Co mám teda sakra dělat?“ kvílí Gregor zoufale. Proklíná den, kdy z něj udělali poddůstojníka, díky čemuž může být pověřen velením eskorty. „Dostaň mě z toho,“ prosí.

„To je ale naposledy,“ usmívá se Porta zeširoka. „Protože já se nerad pletu poddůstojníkům do rozhodování.“

„Nemel nesmysly!“ přerušuje ho Gregor a v očích mu svítá naděje. „Řekni mi, co mám dělat.“

„Než se objevil ten plukovník na svým koni, dostals rozkaz od štábního kaplana. Ten ti rozkázal, abys přepadl „Růženku“ na Berg Strasse. Kaplan je štábním důstojníkem, který se svou hodností rovná majorovi, a neuposlechnutí jeho rozkazu tě může přijít pěkně draho.

Navíc svůj rozkaz ještě neodvolal.“

„Prokristapána, no tak co mám dělat?“ fňuká Gregor se slzami na krajíčku, neboť cítí, že led pod jeho nohama je tenčí a tenčí. „Vězeň ale nemůže dávat rozkazy veliteli své eskorty. A rozhodně ne rozkaz jít do hospody!“

„Tvůj porod asi nebyla žádná legrace,“ říká přemýšlivě Porta. „Copak to nechápeš? Ty jsi ještě plukovníka s jeho koněm nepotkal!“

„Chápu, chápu!“ rozsvítí se Gregorovy oči, neboť zahlédne přímo před sebou bezpečný břeh.

Odpochodujeme přímo do „Růženky“ a necháme se tam od toho pitomce kaplana napájet zrzavou vodou. Až budeme z „Růženky“ odcházet, tak poslechneme rozkaz toho plukovníka a toho blbýho pastora zatkneme. No a až když budem v „Růžence“, tak tam seženem dva další strážný.“

„Ty pořád říkáš „my“,“ přeruší ho Porta udiveně. „Ty seš ten, kdo provádí rozkazy, a ty seš ten, co si to potom odnese. Ty, a ne „my“! Ty seš tady šéfem!“

„Díky bohu, že jsem se nikdy nestal poddůstojníkem,“ oddechne si Albert, a odhalí přitom dvě řady perleťově bílých zubů. „To je nebezpečný, to teda jo!“

„Jste schopen služby,“ zařve vojenský lékař z temnoty a hrozivě chřestí želízky.

„Drž hubu, kreténe,“ vyjede na něj Drobeček a praští ho do krku pažbou pušky.

„Vězni a eskorto, rychlým pochodem vpřed!“ velí Gregor hlasem, který je zjevným důkazem, že už mu to je všechno jedno.

Štábní kaplan vede zástup s jezdeckým bičíkem na rameni, jako by to byla nějaká šavle. Tu a tam přestane pochodovat a provede několik tanečních kroků. Vybraným způsobem smeká čepici pokaždé, když míjíme nějakého civilního chodce.

„Pít alkoholické nápoje je nemravné,“ prohlašuje vojenský lékař s ďábelským úšklebkem.

„Nemyslete si, že se vyhnete frontové linii,“ obrací se ke strážmistrovi dělostřelectva. „I kdyby se ti játra cirhózou nafoukly tak, že bys nemoh dejchat, budeš označen za schopnýho!“ Dloubne černocha do zad. „Chcete poznat doktora Alberta Hüttena lépe? Teď máte příležitost.

Mohl bych vás poslat na práci do chemický čistírny, tam by z vás byl sněhobílej Němec co by dup. SS Reichsführer rozkázal, aby se všichni stali Árijci. Kdo má zahnutej nos, nechá si ho narovnat. Jak ste se vůbec dostal k týhle barvě pane Černej?“

„Nech toho kvákání,“ vyprskne Albert, ožene se po něm, ale doktor se rychle shýbne.

„Černej nebo bílej, stejně seš schopen služby, tak fofrem zpátky na frontu, mladíku!“

„Žijte spolu v milosrdenství Páně a přijdete do nebe,“ zanotuje kaplan a bičík se mu omotá kolem hlavy.

„Duchovní jsou jako dívčí nohy,“ kření se Porta. „Slibujou ti lepší časy, když se dostaneš nahoru!“

„zabij mě,“ prosí ho kaplan s posvátným výrazem ve tváři.

„Naraž mou hlavu na sloup před posádkovej kostel. Vždycky jsem chtěl bejt mučedníkem.“ Padne na kolena na tramvajovém ostrůvku a láskyplně obejme litinový podstavec návěstí.

„Brzy se sejdeme, milovaný Koperníku!“ Jeho hulákání burácí náměstím.

„Tenhle chlap má prdel tam, co maj jiný mozek,“ povzdechne si Gregor rezignovaně. Zuřivej Emil z něj udělá četu mučedníků, když se mu konečně dostane do klece!

Vojenský lékař najednou obejme Drobečka a začne mu olizovat tvář jako nějaký nadržený pes.

„Myslel jsem, že jsi mrtvej, kamaráde. Máš skvělej převlek, ale já jsem tě prokouk. Ty seš ten chlápek, co šukal mrtvoly v márnici v Klagenfurtu. A sundej si čepici, když mluvíš s akademikem,“ blekotá a sráží Drobečkovi ocelovou přilbu.

„Dej ty svoje smradlavý pracky z mýho kastrolu!“ řve Drobeček vztekle a zdvíhá přilbu ze země.

„Má čepice tři puky má

má tři puky čepice má…

zpívá vojenský lékař šťastně a pokouší se o několik charlestonových kroků. Zamotají se mu ale nohy a padá na zem.

„Iacta sunt alea9), oznamuje kaplan řízným hlasem, když přivádí eskortní oddíl do, Růženky“.

„Ach neee!“ zaúpí hostinský a upustí dva plné půllitry. „Zas je tady ten zatracenej farář!“ Kaplan se vrhne na talíř s kouřícím vepřovým, zelím a knedlíky, a zní to, jako kdyby vypustili tlupu hladových vlků. Nebere si nůž ani vidličku, a cpe si jídlo do pusy oběma rukama.

Pan domácí se chytá za hlavu.

„Bože stůj při nás, nebo nám to všechno sežere. Tohle bylo pro šest lidí! Co teď dám chlapům ze střeleckýho klubu?“

„Nech je sežrat faráře,“ navrhuje Porta prakticky. „My se bez něj obejdem!“

„To je strašnej člověk,“ úpí hostinský. „Sedm morovejch ran egyptskejch najednou. V celý brandenburský vojenský zóně není jediný důstojnický jídelny, kde by se netřásli strachem před jeho nájezdem. Prej když byl na večeři s Reichsmarschallem, tak ještě než byli ostatní hosté hotovi s předkrmy, stihl sežrat úplně všechno, co leželo na stolech, včetně květinový výzdoby. Jindy zase zlikvidoval Goringovi jeho elektrickej vlak, když ho plně naložil krájeným vepřovým. Na jedný straně vlaku stáli tři kuchaři, který porcovali podsvinčata, a von je postupně rožnil a nechával nakládat do vlaku. Když kolem projížděl jinej vlak, nechal vyložit vagóny. Když ty vlaky naplnil, tak byly tak zaneřáděný, že to Reichsmarschallovi a všem jeho specialistům na vlaky trvalo tři tejdny, než ty vlaky zase uvedli do provozu. Říká se, že je nepřímým důvodem, proč Luftwaffe nevyhrála bitvu o Británii.“

„Skvělý jídlo,“ říká kaplan a kamarádsky poklepává pana domácího na rameno.

„Jsem rád, že vám chutnalo,“ odpovídá hostinský mrzutě.

„Bylo to moc dobrý, pane domácí. Chtělo to možná trošku víc knedlíčků, ale já si nestěžuju.

Vepřový bylo skvělý. Vsadím se, že podomácku uzený. Vy ste moc šikovnej chlap, pane domácí. Mně nemusíte nic vyprávět. Za barákem máte ilegálně pár prasátek, co? A kdy budete zase zabíjet? Určitě se zastavím. A teď si dáme čaj s rumem. No a po něm si dáme rundu piva a ořechový kořalky. Dejte mi to jako vždycky na účet, pane domácí.“

„Tenhle velebnej vožrala mě přivede na mizinu,“ úpí hostinský zoufale.

„No a proč ho teda nevyhodíte, pane domácí?“ ptá se Porta. „Pořádnej kopanec do tý jeho svatouškovský prdele a je ze dveří venku.“

„To nemůžu,“ vzdychne hostinský hluboce. „Slyšel ste ho. Ví vo těch prasatech, co mám vzadu. Kdyby mu tak nějakej blbej Anglán chtěl hodit bombu na tu jeho zasranou palici. Ze všeho nejhorší je, že furt říká, jak zejtra začne novej život a všechny svý dluhy zacáluje.“

„Jo, jo, každej má nějaký problémy,“ říká Porta. „Znal jsem kdysi jednoho náčelníka stanice, Leo Bimbaum se jmenoval, a ten šéfoval hlavnímu nádraží v Bambergu. Byl vám to milej a uznalej chlápek, měl ale slabost na lahvinku. V sudý dny pil holandskej gin s pivem a v lichý pivo s bommerlunderskou kořalkou. Vždycky na Nový rok si dal předsevzetí, že od prvního ledna už bude slušným, střízlivým občanem. Když se ale po oslavě probral, bylo už třetího nebo čtvrtýho ledna, a tak to propásl a musel zase čekat na příštího prvního ledna. A co se týkalo německejch drah, byl přesvědčen o tom, že je vynalezli, aby se měl čím bavit.

„Plauen, všichni vystupovat!“ řvával občas, když vlak zastavoval v jeho stanici.

No a když se cestující začali probojovávat z vlaku, řval na ně, co to dělají a jestli neumějí číst.

Copak tady se nepíše Bamberg? Jemu by ale prošla i vražda, protože jeho tchán byl do roku 1933 Führerovým holičem a dneska byl místním župním.

Nakonec to ale vzalo svůj konec, a nepomoh mu ani ten župní holič. Stalo se to krátce potom, co začal jíst slanečky. Někdo mu totiž řekl, že jsou dobrý na kocovinu. Bylo to 22. února dopoledne. Myslím, že bylo chvilku před jedenáctou, když to všechno začalo jít na levačku.

Náčelník stanice Birnbaum stál na pátým nástupišti, žvýkal slanečka, v levý ruce měl zelenej praporek a v pravý červenej. Najednou k jeho velkýmu překvapení vidí přijíždět nákladní vlak 109 na třetí a nikoliv páté nástupiště. Začal zuřivě mávat červeným i zeleným praporkem.

„109, 109! Co děláte na támhletom nástupišti?“

Nákladní vlak 109 ho ale zřejmě neslyšel. Skočil na koleje a pořád mával svými praporky. Na třetím nástupišti se smeknul po nějaké umaštěné staré čepici, co tam někdo zapomněl, a vletěl přímo mezi dva plný vagóny s benzínem, co byly na cestě k 35. tankový rotě do Bambergu. Brzdař, co stál na posledním vagóně, se ho snažil zachytit. To ale neměl dělat!

Pan Birnbaum se mu chytil za ruku a stáhl ho s sebou pod cisterny. Kola na protější straně hladce usekly hlavu náčelníka stanice Birnbauma, zatímco kola na bližší straně stejně hladce usekly hlavu brzdaři Schultzemu. Smutné to bylo především pro toho druhého, protože ten byl pořád ještě ve zkoušce, a nikdy se nestal plnohodnotným zaměstnancem.

Mělo to však ošklivou dobru. Nehody totiž povětšinou přicházejí ruku v ruce. Uklízečka německých státních drah druhého řádu, paní Ananda Grimmová, stála na druhém nástupišti a opírala si svoji německou bradu o koště německých drah, a přemýšlela, kam ty dva chlapi zmizeli. Když ten nákladní vlak projel, podívala se znaveně na koleje a uviděla tam hlavu náčelníka stanice Birnbauma, jak na ní mrká. Vydala ze sebe pořádně vyděšený německý řev.

„Náčelník stanice přišel o hlavu,“ zaječela a běžela do telegrafistovy kanceláře. Ten si myslel, že je opilá, a tak ji dal facku. Ona ho za to později udala. Byla nakonec svým způsobem státním úředníkem a byla v té době ve službě, což mohla snadno dokázat díky tomu, že měla v ruce stále ještě koště. Tím celá záležitost ale neskončila. Kriminálka dostala hlášení a nějakej pitomej úředník to archivoval jako „vraždu“, protože jinej pitomej úředník ten šanon nadepsal červeným perem: Případ č. 298841 – „Setnutí hlavy náčelníka stanice“. Případ se nakonec dostal na stůl nějakého rozumného vyšetřovatele, co si jím zrovna krátil čas, než se dostane do penze, a už ho nezajímalo nějaký povýšení a všechny tyhle kraviny. Ani tím ale tahle záležitost neskončila. Právě té noci bombardovalo Bamberg RAF. To samozřejmě nemělo namířeno na Bamberg, ale na Mnichov. To se zjistilo později, protože jeden z nich musel nouzově přistát. Polda, co měl ten případ na starosti, dostal zásah právě když pěkně odpočíval „U Kulhavý husy“.

No a tak se ten případ dostal k jinýmu poldovi. Byl to takovej mladej chlápek s nefalšovaným německým rozumem státního úředníka. Každý výslech začínal výbuchem chápavého smíchu a svědkovi vždy vysvětloval, že opakované lži mu jenom přitíží, takže mu nakonec vždycky řekl pravdu. Když uviděl slova „Setnutí hlavy náčelníka stanice“, olízl si lačně rty.

Konečně to bylo tady. Pořádně velkej případ, kterým si mohl vysloužit povýšení do křesla inspektora RSHA10). Stáhl si krempu klobouku, natáhl si kabát a dal se do práce.

„Přiznejte se“, vrčel na paní uklízečku Anandu Grimmovou. „Jestli budete lhát, tak špatně dopadnete!“

Vyslýchal ji tolikrát, že se jí to nakonec všechno popletlo, a začala si myslet, že náčelníka stanice strčila pod nákladní vlak 109 sama. Podepsala přiznání na požadovaných osmi místech. Nechtěla se ale přiznat k tomu, že zavraždila brzdaře.

„Ani jsem ho neznala,“ bránila se.

„Lidi nemusíte znát, abyste je mohla zavraždit,“ vysvětloval jí ten mladej polda přátelským hlasem. „Vojáci to přece dělají každý den!“

Tohle ale neměl říkat. Právě v tom okamžiku přicházeli tři jiní pánové se staženými krempami k výslechu nádražního telegrafisty kvůli jinému případu. Uklízečka si jim postěžovala, že tenhle policista obvinil německé vojáky z toho, že jsou to zabijáci. Všichni tři se na mladýho detektiva vrhli a málem ho roztrhali na kusy. No a to byl začátek spousty dalších neštěstí. Telegrafista právě seděl s rukou na tlačítku a chystal se zastavit rychlík Eger a pustit napřed vlak z Mnichova.

To, co vedle dělali ty s krempama, ho ale znervózňovalo. No a tak udělal chybu a rychlík Eger se hnal dál stejnou rychlostí. Vlak z Mnichova přejel na špatnou kolej. Telegrafista začal ječet. Stažené krempy byly tak zaměstnány přeměňováním svého kolegy, který se dotkl cti německých vojáků, v kulatou krychli, že jeho výkřik ani nezaznamenali. Oni byli na takové výkřiky zvyklí. Nevšimli si ani, že se telegrafista snaží spolknout telegrafní pásku, aby zničil důkazy.

„Tak teď se to stane!“ prorokoval a díval se zvědavě z okna.

Rychlík, tažený dvěma lokomotivami, jedna táhla pozpátku – měl číslo 0443762 – burácel někde v dálce. Za řevu parního stroje proletěl stanicí. Z poštovního vozu vylétly dva balíky Völkischer Beobachter. Byly v nich poslední zprávy o „vyrovnávání fronty“ a o

„strategických ústupech“.

Telegrafista zavřel oči, otevřel pusu a čekal na srážku obou jedoucích vlaků. Setkaly se u bloku 22. Rychlík Eger se zakousl do spěšného vlaku z Mnichova s rachotem, který do tý doby asi ještě nikdo neslyšel. A po německém způsobu začalo bejt najednou všechno strašně komplikovaný.

Stažené krempy úplně zapomněly, proč přišly. Zmizely ještě dřív, než zvuky tý strašný srážky dozněly. Moc jim to ale nepomohlo. Brzo je našli a obvinili ze spoluúčasti na vlakovém neštěstí. Měly štěstí, že je neobvinili ze sabotáže. To by je museli věšet dvakrát.

Takhle z toho vyvázli tak, že jim našponovali krky jenom jednou. Telegrafista neměl zájem se blíže seznamovat s německou justicí. Vyhodil do povětří sebe a celou stanici pomocí výbušnin, které měl v úschově pro případ, že by hrozilo zajmutí nepřítelem.

Nádražní uklízečce druhé třídy se také podařilo vysmeknout z dlouhých rukou zákona.

Schovala se v kredenci, kam si telegrafista dával vyšmelený věci. Když vyhodil stanici do povětří, vyletěla s ní.“

„Vypadáte nějak divně, pane domácí. Nejste náhodou nemocný?“ ptal se Porta starostlivě.

„Možná jste mě jen dobře nepochopil. Já jsem se vám tady jenom snažil vysvětlit, že přespříliš alkoholu člověku škodí. Znal jsem jednoho chlápka, co vlastnil benzínovou pumpu.

Jmenoval se Oskar Schleben a byl to nalezenec. Našli ho na jednom prahu jedněch dveří na Schleben Strasse a pak ho pojmenovali podle ní. S pomocí jedné mladé čínské dámy si pomohl k nádhernému malému chlapci, a vždycky večer tomu chlapci dával sklenici bommerlunderské, aby usnul. Když tomu chlapci byly dva roky, utekl z domu, aniž by ve svým životě zažil střízlivou chvilku. No, nějakou dobu se potloukal kolem a dyž byl unavenej, sedl si na chodník před zoologickou zahradu. Bylo to hned vedle toho stánku s buřtama, jo až tam! Nikdo nechápal, jak se proboha tohle dítě mohlo dostat až tam. Někdo si myslel, že by to mohlo bejt tím, že měl v sobě čínskou krev. No nic, po několika hodinách si ho lidé začali všímat, a co nevidět se pochopitelně objevil policajt.

„Copak tady děláš, človíčku?“ ptal se ho s falešnou fízlovskou laskavostí.

„Pú – pú,“ reagoval chlapec, a říkal to pořád dokola.

Nic jinýho stejně říkat neuměl.

Policajta to začalo hníst. Mluv německy, nebo půjdeš do lochu!

„Pú – pú“, odpověděl chlapec, no a tak ho samozřejmě zabásli.

Odvedli ho do Alexe11), kde ho prolustrovali a vsadili do cely. Klidně by ho tam byli zapomněli, protože s ním nebyli schopni vyplnit vstupní formulář. Nemohli napsat, že se jmenuje „Púpú“ do tak důležitýho německýho policejního dokumentu, to je přece jasný.

Když ale nedostal svou každodenní dávku bommerlunderské, tak začal brečet. Štábní strážmistr Schlade, který je vopravdu poctivým typem Němce, otevřel dveře cely a tvrdě si na kluka vyšlápl.

„Tys nečet vězeňský předpisy? Zpěv a hlasitá mluva jsou zakázaný! Přísně zakázaný!“ Kluka to už míň zajímat rozhodně nemohlo. Chtěl svou bommerlunderskou. Poslali pro policejního psychiatra a pak to teprve nabralo obrátky.“

„Co je, pane domácí? Vypadáte, jakoby byste se měl udusit,“ říká Porta soucitně a natahuje se pro sklenici piva.

„Už, už, už kurva ani slovo! Vo žádný policii. Vo vo niničem,“ koktá pan domácí a tiskne si obě ruce na uši. „Já už to nevydržím, pomátnu se z toho na rozumu.“

„Pomátnete nebo nepomátnete, stejně jste schopen služby. Na to se můžete spolehnout, vy prkennej mizero,“ oznámil mu vojenský lékař důrazně. Chvíli na to se zeptal štábního kaplana, jestli on by ho chtěl líp poznat.

„Jste opilý, pane,“ řekl kaplan.

„Chyba lávky! Ten, kdo je opilý, jste vy, kaplane. Ale to vám nepomůže. Jste schopen služby, a hotovo. Hurá na frontu a kulku do hlavy! Může se pes dostat do nebe?“ ptá se po chvilce ticha s podivným výrazem v očích.

„Žádost je třeba podat biskupovi do Münsteru. Bude se s ní zabývat skutečně svědomitě,“ odpovídá kaplan. „Dám vám doporučení. Nezapomeňte, že tam musí být náležité kolky!“

„Proklatě, já už tyhle sračky nemůžu vystát!“ křičí Gregor. Začíná být strašně horlivý. „Vězni a eskorto! Seřaďte se, vy zasraný neřádi! Vězni uprostřed! Jestli někdo z vás votevře hubu, tak mu tu jeho blbou palici nacpu do prdele! Mejdan skončil! Vracíme se do armády!“ Pár nás zakoplo na schodech, když jsme vycházeli z „Růženky“ a vesele jsme zpívali. Kaplan vylezl na pouliční lampu, pověsil se tam a začal štěkat. Tvrdil, že je vlkodlak.

„Letím, koukejte,“ zařval triumfálně a spadl s velkým cáknutím do břečky.

Gregor nám rozkazuje, abychom se seřadili a přepočítali, pořád si ale měníme místa a on se stále nemůže dopočítat.

„Všechno se to točí a točí,“ naříká nešťastně. „Množíme se jako nějaký pitomý zajíci.“

„Nech to spočítat mě,“ říká Porta snaživě. Ale ani jemu ty čísla pořád nesedí. Jde dovnitř a vychází ven s kouskem kulečníkové křídy. Každý má udělat křídou značku před svojí levou nohou, pak vystoupit z řady a vrátit se do „Růženky“, aby se nepletl při počítání. Všechno to pokazil kaplan, který si udělal značku před oběma nohama.

Gregor má dojem, že se z toho zblázní, a začne mlátit hlavou do zdi.

Porta náhle dostává dobrý nápad. Každý dostane plný půllitr piva, vypije ho a postaví prázdný půllitr na pult.

Drobeček to všechno zkazil, protože než to ostatní vypili, tak si vzal pár dalších sklenic.

Gregor se vzdává nápadu, aby se přepočítávali.

Už je pozdní odpoledne, když pochodujeme přes Bridge na Kronprinzenské nábřeží, když v dálce slyšíme vojenský orchestr.

„Píseň!“ velí štábní kaplan a sám zvučným hlasem spustí: Willst du noch einmal sehen

sollst du nach dem Bahnhof gehen.

In dem grossen Wartesaal,

sehen wir uns zum letztenmal.12)

„Upravte si výstroj, narovnejte přilby!“ rozkazuje Gregor nervózně. „Snažte se proboha vypadat aspoň trochu jako německý vojáci! Dej tu karabinu nahoru, Drobečku. Neseš ji jak ožralej pytlák.“

„Co se děje?“ vykoktal Albert s šíleným výrazem brázdícím jeho černý obličej. „Jede Adolf?“

„Ještě hůř,“ zasténá Gregor. „Pochoduje sem nová stráž. Jdou přímo proti nám a hrají Badenweiler, což je oblíbený pochod samotnýho Führera.“

„C’ est le bordel!“ říká Legionář lhostejně.

„Musí určitě něco slavit,“ říká Porta. „Asi zase nějakej vítěznej ústup!“

„Co kdybysme zapadli do „Chromýho žandára“, než bude po všem?“ navrhuje Drobeček prakticky. „Je to hned tady. Pár kroků touhle pitomou ulicí a jsme v „Žandárovi“ rychle jako kudla v zádech!“

„Na to už je pozdě,“ rozhodl Porta. „Blíží se konec světa.“ Orchestr pěchoty v čele s vojenským kapelníkem točícím v ruce hůlkou se právě v plné parádě vynořuje za rohem. Zaplňuje celou šíři ulice.

„Plnou parou vpřed,“ radí Porta. „Velíš vojenské eskortě s vězni v železech. Podle vojenských předpisů máš právo přednosti před těma chlapama s plechama a bubnama! Ten orchestr ti musí uhnout! Ty musíš zastavit jenom kvůli těžkejm motorizovanejm jednotkám.“

„Jasně, jasně, ale ten orchestr hraje Führerovu oblíbenou Badenweiler!“ vkládá se do toho Heide. „Dokonce i těžký motorizovaný jednotky kvůli ní zastavujou. Tak se to píše ve vojenskejch předpisech v oddílu o orchestrech!“

„Svatá matko boží, co mám dělat!“ křičí Gregor zoufale.

„Musíš získat čas,“ radí Porta. „Nařiď vězňům a eskortě, aby pochodovali pozpátku přes Spree Bridge, to bych udělal já. No a pak tě nemůžou obvinit z toho, žes změnil trasu. A ty umpaumpa trumpety taky nebudou moct říct, že se jim pleteš do cesty!“

„Tu as raison,“ říká Legionář.

„Nemůžeme pochodovat pozpátku věčně,“ ječí Gregor a zírá zuřivě na Portu.

„Samozřejmě že ne,“ vysvětluje Porta trpělivě. „Jakmile dohrajou ten Adolfův pochod, tak nejsou víc než každý jiný pikolíci a tvoje ozbrojená eskorta pak bude mít přednost. Pak začnem pochodovat přímo vpřed za svým ptákem, a jestli ti ten nafintěnej kapelník hned neuhne z cesty, tak mu tu jeho hůlku nacpeš do prdele. To by ho mělo naučit respektu k ozbrojený eskortě naší velký německý armády!“

Najednou jakoby doprostřed orchestru udeřila pořádná vichřice. Z jedněch vrat vylítnou dvě vyděšené kočky se třemi buldoky v patách. Jedna z koček vyskočí na záda hráči na tubu, který zakopne o vlastní nohu a upustí nástroj. Přes tubu upadnou dva trubači, zatímco druhá kočka proběhne mezi nohama ostatních hudebníků následovaná všemi třemi psy. Pobíhají zuřivě mezi hudebníky a vyvolávají mezi nimi nepopsatelnou paniku.

Vojenský lékař se nějakým nevysvětlitelným způsobem dostal k taktovce a začal dirigovat bubeníky a flétnisty, kteří dosud stáli na nohách. Začali se jím automaticky řídit a náhle zahřmí úvodní takty zakázané „Salus Caesari, nostro Guillermo“.

Kapelník se vzpamatuje a vyděšeně zakázaný pochod ukončuje. Vojenský lékař se na něj bezhlavě vrhá s dirigentskou taktovkou, a ten se brání hůlkou se stříbrným knoflíkem.

„Gregore! Jako velitel eskorty tomu musíš učinit přítrž,“ říká Porta. „Vězni jsou ve tvé péči.

Obávám se, že budeš muset toho kapelníka zatknout za napadení vězně, který je pod tvou ochranou.“

„Nemůžu, já nemůžu, mám toho dost!“ vzlyká Gregor zoufale. „Kdybych se tak nikdy nenarodil!“

„To už se ale stalo,“ prohlásil Porta nevýrazně. „Vypadněme odsud, než dostanou čas o tom přemejšlet.“

„Vězni a eskorto, pochodem vchod!“ huláká Gregor zoufalým tónem ztraceného muže.

„K čertu s nima všema!“ ječí štábní kaplan a žene se do čela skupiny.

V panice ustupují vojáci nové stráže stranou. Ženeme se vpřed jako přílivová vlna v den posledního soudu.

Když jsme ušli kus po Lehrter Strasse a blížili se k fotbalovému hřišti, Drobeček najednou strašlivě zařval a zlomil se, jakoby jeho tělo zachvátila nějaká hrozná bolest. Hodí sebou na zasněžený asfalt a ječí jako šílenec.

„Co se proboha děje?“ ptá se Gregor s vyvalenýma očima a strachem vepsaným ve tváři.

„Tohle já znám,“ vyprskne doktor vztekle. „Nesimulujte tady, chlape! Jste schopen služby!“

„Mý želízka, mý želízka,“ zaječel Drobeček, a zkroutil se do ještě menšího klubíčka.

„Tvý želízka?“ ptá se Porta nechápavě.

„Mý želízka, mý želízka. Uskřípnou mi kurva koule!“ sténá Drobeček srdceryvně a zmítá sebou na mokré zemi.

Záhada se vysvětlila, jakmile jsme mu sundali kalhoty. Nesl želízka tak, jako to viděl dělat ve filmech americkou policii. Nevšiml si ale, že mu vklouzla do kalhot a zničehonic se zacvakla kolem jeho přirození. Jak se zmítal, svírala se pořád víc.

Nějakou chvíli Portovi trvalo, než našel klíč, vysvobodil ho a eskorta mohla pokračovat v cestě.

„Dominus vobiscum!“ zdraví štábní kaplan skupinku choulící se na tramvajové zastávce.

Mňouká jako kočka a prosí doktora, aby ho vykastroval, aby se nedopustil nějaké nepředloženosti, až potká hříšné ženštiny. Vyskočí na lavičku a řve přes fotbalové hřiště:

„Všichni mrtvý se okamžitě nahlásí diviznímu kaplanovi k poslednímu pomazání a postříkání svatou vodou! Účet zatáhnou příbuzní!“

„Já toho kreténa zastřelím,“ slibuje Gregor pevně, a rve ho dolů z lavičky.

„Dokázali jsme to!“ říká Porta a tiskne prst na tlačítko zvonku na bráně posádkové věznice.

„Vo co se to tady kurva snažíš, chlape? Chceš snad zburcovat celou věznici?“ spílá mu nějaký strážrotmistr vztekle.

„Pane rotmistře! Poslušně hlásím, pane, máme tak trochu naspěch!“ odpovídá Porta, a sráží podpatky. „Máme velké zpoždění, pane. Dostali jsme rozkaz přivést nové vězně až z Berlína.

Posledního z nich jsme převzali od samotného Standartkommandanta, pane!“

„Smrdíte chlapi hůř než nějakej zkurvenej pivovar,“ mručí strážrotmistr.

„Rozkazy, pane, rozkazy! Dostali jsme rozkazy, abychom pili alkoholické nápoje,“ oznamuje Porta. „Ať jsme přišli kamkoliv, všude jsme dostali rozkaz sednout si do hospody, baru, restaurace, všude možně. Známe vojenský předpisy moc dobře na to, abysme riskovali nechat se zavřít za neuposlechnutí rozkazu. Jestli chceme přežít tuhle světovou válku, tak musíme poslouchat rozkazy, ať už jsou sebeblbější.“

„Mě nemůžeš, chlape, ošálit,“ vykřikne vojenský lékař a zadívá se na strážrotmistra přísně.

„Seděli jste si tu a simulovali už moc dlouho. Jste schopni služby, všichni do jednoho. Hurá na frontu, aby vás tam mohli zastřelit!“

„No, jste tady pěkně zašitý,“ libuje si Porta, když sleduje skupinu vězňů v pracovních kombinézách, co v kleče šůrují podlahu.

„Tohle každej mazák rád vidí,“ usmívá se Drobeček spokojeně. „Práh, co se takhle krásně leskne, nevidíš každej den. Tyhle tvý nevolníci tady, to používaj normální leštěnky, nebo něco speciálního ze zásobovacích skladů vojenskejch věznic?“

„Až třikrát zaklepu a rozrazím tyhle dveře,“ šeptá strážrotmistr, „tak sem nenapochodujete, ale vletíte, a ne abyste se špičkama noh dotýkali týhle bílý čáry na podlaze! Jestli se jí dotknete, tak z vás pan podpraporčík udělá šneky a nechá vás žrát vlastní hemoroidy!“

„My víme, pane rotmistře,“ slibuje Porta sebevědomě. „My už jsme tady byli. No tak otevřete ty brány pekelné!“

Dveře se rozletí a eskorta s řinčením vpochoduje dovnitř a postaví se jako podle pravítka za bílou čáru na zemi.

Gregor podá hlášení tak rychle, že to celé zní jako jedno slovo.

Podpraporčíkova tvář za stolem vyzařuje bestiální zlomyslnost, co by vyděsila nejednoho válečného hrdinu.

Oči se mu proradně lesknou mezi dvěma boulemi tuku, když si nás jednoho po druhém zkoumavě prohlíží. Svou chlupatou, téměř gorilí rukou, se škrábe na dokonale holé hlavě.

Jeho pohled se zarazí na Drobečkovi, jakoby nemohl uvěřit tomu, co vidí.

„Jak ses pro Boha živýho dostal k takhle strašlivýmu ksichtu,“ ptá se hlasem připomínajícím prasečí chrochtání.

„Poslušně hlásím, pane podpraporčíku,“ zařval Drobeček s očima upřenýma na obraz Hitlera,

„já sem z Frankensteinovy rodiny, pane!“

„Chceš si ze mě dělat prdel?“ zavrčí podpraporčík hrozivě, a napůl se vztyčí ze svého křesla.

Aniž by čekal na odpověď, zařve:

„Vězni vlevo v bok! Poklusem klus!“

Štábní kaplan samozřejmě zakopne o vlastní nohu. Leží na zemi opřený o loket s bradou podepřenou jako nějaký cherub a začne zpívat žalm:

„Srdce se mi v hrudi svírá,

přepadly mě hrůzy smrti,

padá na mě strach a chvění. „

„Ten chlap je ožralej jako prase,“ prohlásí podpraporčík a vstane z křesla úplně. „Co to má znamenat?“

„Poslušně hlásím, pane,“ zahlaholí Porta a třikrát za sebou srazí podpatky. „Právě takhle to bylo, pane! Proto je pan kaplan tady, pane! Nikdy v životě jsme ho neviděli, než se vypotácel z temnoty a rozkázal nám, abysme šli k „Růžence“, kde má dluh za spořádané jídlo, pane.

No a pak přijel Standortkommandant na jeho hnědém koni, a rozkázal nám, abysme vzali kaplana s sebou do vězení, pane. Poslušně hlásím, pane, že k něčemu podobnýmu už jednou došlo, pane, stalo se to eskortě s vězni při cestě do posádkové věznice v Mnichově, pane. Ti nešťastníci pochodovali po Leopold Strasse, když se náhle objevil černý kůň s generálem pěchoty Ritterem von Leebem. Na druhé straně ulice, pane, seděl hlavní veterinář doktor Schobert, a zpíval sprosté písničky, pane. Ten velící důstojník, pane, rozkázal eskortě, aby toho zpívajícího veterináře vzala s sebou. No a tak to taky udělali, pane, protože rozkaz je rozkaz, jako že kořalka je kořalka, pane. Když se pak ale dostali na Luipold Strasse, tak se objevil další kůň, tentokrát pane zrzavej, a na něm seděl štábní velitel 7. armádního sboru plukovník von Wittsleben. Ten jeho kůň, to vám byl pane pravej rakouskej kůň, co sloužil u 2. honvédské husarské roty, ale když se Rakousko vrátilo do náruče velké Německé říše, pane, tak se ta rota zase stala součástí německé. armády. Velitel štábu načapal někde dva svobodníky ze 40. pěší roty, pane, co vedli proti státní řeči. No a tak byli také předáni téhle ubohé eskortě.“

Podpraporčík zaskřípal zubama tak silně, že je s podivem, že si přitom nevykloubil čelist.

Poté začal hrozivě koulet očima.

„Dále poslušně hlásím, pane,“ pokračuje Porta, aniž by se na vteřinku odmlčel, aby mohl nabrat dech, „že tahle eskorta ještě zdaleka nebyla z bryndy venku, pane. Chytře to vzali přes Maria Theresien Platz, když znenadání odněkud vylítli dva vojáci, jakoby měli za prdelí letlampy, pane. Ze „Zlatého poháru“ se vzápětí ozvala strašlivá rána, pane, a v lítacích dveřích tam poskakoval nějaký poručík, jakoby ho zrovna někdo pořádně nakop do prdele, pane. No, všechno to začalo, když Stabszahlmaster Zorn…“ Podpraporčík se třikrát nebo čtyřikrát zhluboka nadechl. A pak začal řvát. Slova se mu valila z úst tak rychle, že nebylo vůbec rozumět, co říká. Když se nakonec zase vzpamatoval, zhroutil se zpátky do křesla, které na protest zaskřípalo.

„Hele ty! Zavři tu hubu!“ vyštěkne na Portu. „Jde mi z tebe hlava kolem. Švitoříš jako klec plná hrdliček. Neslyším kvůli tobě ani vlastní myšlenky. Co ke všem čertům mám já společnýho s eskortou 7. armádního sboru? Tady jsme v Berlíně. Mě vůbec nezajímá, co se stalo v Mnichově. Mě hovno zajímá Mnichov, stejně tak jako celej 7. armádní sbor, a já ti rozkazuju, aby ti po Mnichovu bylo taky hovno!“

„Promiňte, pane! Zrovna teď žádný hovno nemám k dispozici, pane,“ usmivá se Porta přátelsky.

„Poslal tě sem snad samotnej ďábel?“ ječí podpraporčík s pěnou u pusy. „Nebyls náhodou tenkrát v tom Mnichově sám vězněm, milej svobodníku?“

„Ne, pane, vopravdu ne! Já s tou eskortou neměl nic společnýho. Nebyl jsem ani doprovod, ani vězeň. Poprvý jsem o tom slyšel, když se do WehrkreisPfarrer Weinfuss přišel vyzpovídat jeden rotmistr. Byl jsem tam tenkrát asistentem kaplana. To bylo u 7. divize v Mnichově, pane. A tam, mimochodem…“

Podpraporčík praští oběma rukama do stolu tak prudce, že nám papíry, tužky a další věci létají kolem uší.

„Ještě slovo a zaškrtím tě!“ hrozí mu chraplavým hlasem. „Proč mi tohle všechno vyprávíš?“ ptá se po chvíli nešťastně.

„No, pane, když to chcete vědět, pane, tak proto, aby pan podpraporčík pochopil, proč jsme s sebou přivedli toho štábního kaplana…“

„Dokumenty vězňů,“ vpadne mu do řeči podpraporčík a vrhne na Portu vražedný pohled.

Bledý Gregor mu mlčky podá několik dokumentů. Čtyři, normální vězni zmizí v útrobách posádkové věznice.

V kanceláři na chvíli zavládne tíživé ticho. Sledujeme podpraporčíka, nechvalně známého

„Zuřivého Emila“, a ten se dívá na nás. Kožená výstroj vrže. Pažby pušek skřípou na podlaze.

Na piják najednou přiletěla moucha a začala si čistit křídla. Všichni se na ni zadívali.

Porta otevře pusu, jakoby chtěl něco říct, ale nakonec si to rozmyslí a zase ji zavře. Albertovu černou hlavu připomínající fotbalový míč najednou rozdělí perleťový úsměv.

„Čemu se to sakra křeníš?“ zaburácí „Zuřivý Emil“. „Představil sis, že seš zpátky v Africe, a chystáš se sežrat nějakýho ubohýho misionáře, co? Zavři tu hubu, chlape! Tady v Německu se smějem, jenom když k tomu dostanem rozkaz. Chápeš? A teď mi řekni, jak ty ses proboha dostal k uniformě velkýho Německa? Pokud vím, tak Führer řek’, že černoši jsou untermensch stejně jako židi, nebo ne?“

Albert vrhl prosebný pohled na Portu, který mu okamžitě přispěchal na pomoc.

„Dovolte mi promluvit, pane. Albert, pane, není opravdovej černoch, pane. Von je říšskej černoch, pane. Jeho otec byl strážmistrem u husarů. Můžu vám to všechno vysvětlit, je to dlouhá historie.“

„Ticho! Žádný vysvětlování,“ zařve „Zuřivý Emil“ se zděšeným výrazem v očích.

„Dokumenty pro zbytek vězňů. A hoďte s sebou, chlape, sakra. Hoďte sebou! Nemyslete si, že sem vlezete a odložíte si tady, koho chcete. Ani vraha, co uřízl hlavu vlastnímu generálovi, bych sem nevzal bez pořádný dokumentace.“

„Poslušně hlásím, pane,“ ujišťuje ho Porta, „dokumentace je na cestě. Přijde poštou, musí tady být každým dnem, pane. Poslušně hlásím, pane, že když jsme potkali toho hnědýho koně se Standortkommandantem, pane plukovníkem…“

„Nechci vo tom nic slyšet, vo žádných koních, žádných plukovnících! Rozuměls, svobodníku!

Přestaň škemrat! Přestaň hlásit! Já z tebe snad zešílím! Doklady, doklady!“

„Poslušně hlásím, pane, že právě to jsem se zrovna chystal hlásit…“

„Ne, ne, NE!“ vzlyká, Zuřivý Emil“ a zoufale se natáhne na stůl před sebou.

„Chcete se napít, pane,“ usmivá se Porta přátelsky a podává podpraporčíkovi sklenici vody.

„Zuřivý Emil“ ji popadne jako tonoucí chňapající po kusu naplaveného dřeva a chlemtá vodu, jako když se proráží ucpaný kanál. Vyrve zásuvku svého stolu, vytáhne z ní armádní revolver a položí ho na stůl před sebe. „Víš, co je tohle, svobodníku?“ Porta se nakloní dopředu a začne si revolver se zájmem prohlížet.

„Poslušně hlásím, pane, že je to Walther, model 38, pane. Tady mám jeden přesně takovej.“ Vyjme ze svého pouzdra dobře naolejovaný revolver a namíří ho na „Zuřivého Emila“.

Podpraporčíkovi začne poškubávat v koutcích očí.

„Nemiř s tím na mě,“ koktá a zvedá ruce k hlavě v ochranném gestu. „Mohlo by to vystřelit!“

„Poslušně hlásím, pane, že právě to se jednou přihodilo, pane. Stalo se to strážmistrovi kavalerie ve věznici v Paderbornu. Chlapi mu říkali „Trpaslík“, protože tak vypadal, pane.

No, pane, a pak ho zastřelil jeden svobodník od kavalerie ze 4. střelecké roty. Svobodník strážmistrovi jenom ukazoval svoji osmičku, zrovna jako to děláme my dva. Ani tři důstojníci od JAG nebyli nikdy schopný vysvětlit, jak ten revolver mohl vystřelit, ale tak nějak se to stalo, a strážmistra kavalerie to oddělalo jako ovci, pane. Na krátkou vzdálenost vám, pane, osmička udělá pořádnou díru, a osmatřicítka vám udělá nejmiň takovou, jestli mi rozumíte, pane. Můžu vám to klidně dokázat, když…“

„Dej tu bouchačku pryč,“ křičí „Zuřivý Emil“ zoufale. „Chci mít tenhle případ z krku, a už do toho nemotej žádný koně, plukovníky nebo revolvery. Proč je tady ten kaplan a ten vojenskej doktor? A ty, svobodníku, už drž hubu,“ soptí a ukazuje svým tlustým prstem na Portu. „Tvůj hlas už nechci v životě slyšet. I kdybysme my dva byli jedinými, kdo přežijou tuhle válku!

Radši bych mluvil sám se sebou. Odpovězte! Vy, poddůstojníku,“ zařve na Gregora.

Gregor je ale na pokraji nervového zhroucení a je schopen vydávat jenom jakési podivné zvuky.

„Zuřivý Emil“ se začíná chvět. Celé jeho tělo zachvátil třes. Popadne se oběma rukama zoufale za hlavu.

„Ježíši, Josefe, Marie a celá svatá rodino! Čeho sem se to jen dočkal? Zbláznil jsem se snad, nebo se mi to jenom zdá.“

„Poslušně hlásím, pane,“ zaburácí Drobeček hlubokým hlasem. „Poslušně hlásím, že Standortkommandant pro Berlín a Moabitt nám rozkázal, abysme zatkli štábního kaplana, pane, a rozkázal nám, abysme ho vzali s sebou, dyž viděl, že zrovna deme do basy.

Standortkommandant řek, že jako zavolá veliteli věznice, a vo kaplanovi s ním promluví, pane.“

„A za co ho mám jako zavřít?“ úpí „Zuřivý Emil“. „Musím vědět, pod čím ho mám zapsat.

Nemůžu prostě vypsat příjemku na „jednoho kaplana, co sem tady dostal“. Tohle je pruská věznice, ne nějaký pitomý ztráty a nálezy.“

„S dovolením, pane, ten štábní kaplan urazil německýho boha,“ lže Drobeček nestydatě. S

velkým zájmem sleduje, jak „Zuřivý Emil“ něco překotně škrábe na vězeňský přijímací formulář.

„No dobře,“ zavrčí „Zuřivý Emil“ spokojeně, a nepřestává psát perem po papíře. „To už je snad všechno, ne?“

„Jenom ještě trochu pomlouval Führera,“ říká Drobeček a dlouze zívne.

„Tos nemohl říct hned, ty blbej magore,“ zařve „Zuřivý Emil“ vztekle. „Teď musím ten formulář přepsat a při tom je třeba třech spolehlivých svědků. Takový abys dneska v Německu pohledal. Všichni přece ví, že urážka Führera je víc, než urážka Boha!“ Začne formulář horečně přepisovat. Převrhne přitom lahvičku zmizíkovače, dostane záchvat vzteku a zakousne se do bloku vstupních formulářů. Zavolá stráž a rozkazuje, aby byl kaplan odveden do cely 210 v důstojnickém křídle.

„Dominus vobiscum,“ slyším kaplanova požehnání doznívat v dálce.

„A co s tímhle?“ ptá se „Zuřivý Emil“ a ukazuje na vojenského doktora.

„Poslušně hlásím, pane,“ zamumlá Drobeček. „Doktor je tady na vlastní rozkaz.“

„Pane bože velkoněmecký říše,“ zavřeští „Zuřivý Emil“. „Kam bysme došli, kdyby se každej Němec moh jen tak sebrat a dát se zavřít? Museli bysme postavit ještě nejmíň tisíc věznic!“

„Hele, klídek! Však já se vo tebe postarám,“ vykřikne doktor a hrozivě se kymácí. „Tady nestrpím žádný simulanty! Vy, podpraporčíku, no vy! Jste schopen služby!“

„Dovolte mi to vysvětlit, pane,“ skočí mu náhle do řeči Porta. „Starší svobodník Creutzfeldt má skvrny na mozku, pane. Kdysi ho kopnul kůň, víte. Už zapomněl, že jsme potkali majora von Otta, velitele berlínského strážního praporu. Ten nám rozkázal, abysme doktora vzali s sebou, pane, protože narušil strážní pochod a v rozporu s předpisy sebral kapelníkovi taktovku a nutil kapelu hrát zakázanou muziku.“

„O tom jsem něco slyšel,“ vzdychne „Zuřivý Emil“ a kroutí nevěřícně hlavou. „To ho přijde draho!“

„Poslušně hlásím, pane,“ pokračoval Porta neohroženě, „že v 8. armádním sboru ve Vídni byl jeden polní lékárník. Ten chtěl dirigovat hudební sbor roty Hoch und Deutschmeister.

No, pane, toho lékárníka to taky stálo draho. Ten ani nemoh…“

„Zavři tu hubu a hned. Ty, ty, svobodníku! Běž do prdele s tím svým lékárníkem a tou tvojí Vídní!“ huláká „Zuřivý Emil“ a praští revolverem do stolu. „Jestli sem ty papíry nepřijdou ještě dneska, tak si to odpykáš. Co si asi počnu s vězni bez vstupních formulářů? Musel bych je tady držet napořád! Určitě chápete, že bych měl pořádnej průšvih. Určitě by se našel nějakej vojenskej soudní rada, co by mě obvinil z nezákonného věznění příslušníků armády.

A v tomhle případě navíc ještě důstojníka!“ Vydá dlouhý zoufalý vzdech a schoulí se do záhybů svých špeků.

Porta vzdychne zároveň s ním.

„Dovolte mi říct, pane, že žijeme v těžkých a nelítostných časech. Vždyť válka, pane, ta vždycky znamená těžký časy.“

„Tak to máš pravdu,“ rezignovaně kapituluje „Zuřivý Emil“ a rozkazuje stráži, aby odvedla doktora do cely 209.

„Je mu povoleno, aby držel tištěné materiály?“ ptá se strážce, svobodník od Jägerů s výrazem naprosto neuvěřitelné blbosti.

„Ne, proboha, když študoval na doktora, tak se toho načet až až. Nenávidím tyhle nafoukaný polovzdělaný studenty, co jim druhej musí držet péro, když se jdou potmě vymočit.“

„Promiňte, pane,“ začne Porta vesele, „znal jsem jednoho profesora medicíny, co…“

„Okamžitě zavři hubu,“ zaječel Zuřivý Emil, „nebo tě zavřu taky. Nedopusť aby ses kdy dostal do mý věznice. Vedle mě je ďábel učitelem z nedělní školy!“

„Poslušně hlásím, pane,“ začal zase Porta.

„ Vypadni!“ zahřímal „Zuřivý Emil“ a vztekle kopl do stolu. „Bůh tě chraň, svobodníku, jestli se setkáme ještě jednou.“

„Ten váš podpraporčík je úplně mimo,“ sděluje Porta svobodníkovipísaři, když s rachotem prochází dlouhou chodbou. „Napřed mi říká, že by mě tu nejradši zavřel! A pak mi najednou hrozí těma nejstrašlivějšíma trestama, jestli mě ještě někdy uvidí.“

„Jakej je „Zuřivej Emil“ doopravdy, to byste určitě nechtěl poznat,“ odpovídá mu strážný se zlověstným pohledem. „Kdyby vás nakop do prdele, tak budete do konce života srát mezi zuby!“

„Naše věznice je považována za vůbec nejtvrdší vojenskou věznici. A to nejenom ve Velkoněmecké říši, ale na celým světě,“ chlubí se písař namyšleně. „Na celým světě není horší věznice, než je ta naše!“

„Hm, to není špatný,“ uvažuje Porta, „ale proti starejm časům je to omáčka.“

„Kdybyste se sem dostal, tak byste takhle nemluvil,“ odfrkne si výsměšně svobodníkpísař.

„Tady na vás nejenom hulákaj, ječí a vyráží vám zuby, co musíte polykat. Asi byste koukal, kdyby vás najednou začali pálit špačkama od cigaret, rvali vám nehty, nebo vám kladivem rozmlátili koule.“

„Když se dostanete do Heubergu,“ vkládá se do toho strážný s ďábelským smíchem, „hodí vás do chlíva. Tam vás přivážou s roztaženýma rukama a nohama jako filé z platýze, pomažou vás moukou a solí a pustí na vás pár koz, co vás drsnejma jazyka olížou dočista. U

toho chcípnete smíchem!“

„Pchá! To nic není,“ vykřikne Porta pohrdavě. „Přitom by Japonec ani nezatnul zuby. Vy jste chlapi měli žít ve středověku, když měla darebáky a heretiky v péči církve. Dokazování jejich neviny začínali tím, že je nechali chodit v rozžhavený smůle a dávali jím pít roztavený železo. Když to měli za sebou, tak je na pár místech přicvakli rozpálenejma kleštěma. Pak jim vytrhli jazyk a vydloubli oči. No a když k jejich nohám a rukám přivázali čtyři koně a zapráskali na nima bičem, tak přece muselo bejt každýmu jasný, že skutečně byli vinný.

Slyšel jsem, že když přesvědčovali ženský, že jsou opravdu čarodějnice a mají smlouvu s ďáblem, tak ječely tak strašně, že by sis myslel, že jim po zádech jezdí nožema a žhavejma pohrabáčema. Když se ale nakonec přiznaly, tak to vůbec nebyl konec. Ach ne! To je pak rozsekali na kusy, který přibíjeli pro výstrahu ostatním padouchům na sloupky kolem kostela nebo radnice. Lidi, co prošli tímhle, by určitě měli za to, že gestapo je ve srovnání s tím bandou nedochůdčat. Tenkrát bylo největším problémem umřít. Dneska ti useknou hlavu, nebo zlomí vaz na konci provazu a za vteřinku je po všem. Za starejch časů by ti nejdřív usekli prst, pak ruku a pak možná nohu nebo druhou ruku, než by se vůbec dostali k hlavě.“ Těžká vězeňská brána za námi zapadla.

„To musí bejt vopravdu těžký bejt tím „Zuřivým Emilem“,“ říká Albert s hlubokým povzdechem. „Nemá na hlavě ani chlup. Musí se cítit velice osamělě. Plešatýho chlapa nemá nikdo rád. No, řekněte mi, kdo má rád třeba takovýho Mussoliniho?“

„Nikdo mě nenapadá! Plešatý chlapi jsou skoro vždycky mizerové,“ říká Porta.

Hodinu poté jsme zpátky u roty a eskorta je rozpuštěna. Rozezní se siréna a kasárna rezonují povykujícími muži chystajícími se na odchod. Rota odchází na frontu. Vydávají se nové zbraně a výstroj. Po skupinách pochodujeme k nákladovému nádraží.

Brány milosrdenství musejí být pevně zavřeny, a mohutný voják, drsný a s kamenným srdcem, jen s rukama krvavýma jednat by měl se svědomím zvícím pekla.

William Shakespeare13)

Osedlal křeslo a mával samopalem jako kosou. Šermoval s ním po celé velké místnosti, ze zdí odlétávala omítka a po léta usazovaná špína.

Rotmistr ženistů se na zlomek vteřiny zastavil a prozradil se zábleskem z hlavně samopalu.

Jeho tělo vzápětí odlétlo na dlouhý stůl, na kterém ležela čerstvě zabitá kuřata. Zakousl se do něj déšť kulek a jeho tělo sebou začalo prudce škubat. Zřítil se na podlahu a vzal s sebou mrtvá kuřata.

Rus se ušklíbne a s cvaknutím si vymění zásobník. Není pochyb o tom, že se dobře baví. Což ostatně platí pro spoustu lidí, co mohou beztrestně zabíjet.

„Zabíjení je švanda,“ říkali vojáci ze Speciálních jednotek. To samé si podle všeho myslela celá spousta jiných lidí. V každém z nás je ukryt ďábel, který se ve válce velice rychle dostává na povrch.

Rus se otočí a málem přitom spadne z křesla. Jeho samopal vyštěkne směrem ke dveřím, ze kterých vyběhl poručík ženistů se dvěma poddůstojníky.

Poručík jakoby zůstal na okamžik viset ve vzduchu. Nohy se mu rozevlají jako strašákovi ve větru, když mu kulky drtí koleno. Druhé dva vojáky odhodí salva na zeď. Na vteřinu ta scéna vypadá jako výbuch v továrně na barvy.

Albert a Gregor vypálí téměř současně. Po výstřelech z kalašnikova zní jejich osmatřicítky jako vzduchovky, jsou však rozhodně mnohem účinnější. Rus se po zásahu do ramene prudce otočí. Vzápětí to dostává do žaludku.

Strašlivě zařve a hroutí se k zemi. Další výstřel mu z poloviny sestřelí hlavu z ramen. S

vlhkým žuchnutím dopadne na zem, nohy má stále ještě v křesle. Další krev!

„Zkurvenej parchant,“ odplivl si Albert, a utřel si pot z lesklého černého obličeje. „Kurva!

Mohl nás tady všechny postřílet! „

„Zkurvenec!“ dodal Porta. „Teď“ má ale s mordováním lidí utrum. Pojďte, pro jistotu ten barák ještě projdem.“

Drobeček omylem zastřelí kočku. Seděla na parapetu a lízala si tlapku.

„Ty smradlavá svině!“ zuří Porta a po zbytek dne s Drobečkem nepromluví ani slovo.

2. ÚTOK PĚCHOTY

Dědek se zdraví s nováčky a trpělivě jim vysvětluje všechno, o čem neslyšeli při výcviku.

„Teďka dobře poslouchejte,“ říká chraplavým hlasem a vysílá do sněhu tmavě hnědý proud tabákové sliny. Sešpulí rty a vydává dlouhý pronikavý hvizd. „Když tohle uslyšíte, jděte hned k zemi! Dolů a na ksicht! To začínaj lítat malý čertíci, co hledaj, kam by se zakousli. A šíří se! Rychle dolů, jestli nechcete vidět, jak se vám střeva kinklaj u holínek. A tenhle zvuk!“ vyprodukuje protáhlý skřípavý zvuk, připomínající brzdící nákladní vlak, „skočte do úkrytu, jak namydlenej blesk. Díry v zemi ale nejsou dobrý. Tyhle věcičky dopadnou a odrazí se. Takže, když budete v díře, spadnou vám tyhle sračky přímo na kebuli!“ Napodobuje zvuk všech typů min a bomb. Opakuje je pořád dokola, dokud si není jist, že si to noví hoši konečně zapamatovali. „Jednu věc si musíte zapamatovat, kluci,“ pokračuje. „Utíkejte!

Utíkejte jako o život! Utíkejte rychlejc než zajíc, co mu ječí cirkulárka za prdelí! Minám se totiž dá utýct, když běžíte hodně rychle, a když jste v HKL1), pamatujte, že musíte bejt pořád skrčený a že musíte mít hlavu dole! Teda, jestli chcete ještě někdy vidět domova krásy světa!

A ostřelovači, děti!“ ukazuje dokola na mladé muže shromážděné kolem něj troubelem své starodávné dýmky se stříbrným víčkem, a posílá do sněhu další pořádný plivanec. „Vím, že vám všichni říkali, že naši sousedi tady jsou mizerně vycvičený. Na to zapomeňte! Čím rychlejc, tím líp! Sibiřský ostřelovači jsou nejlepší na světě! Dokážou ustřelit hlavu kryse na dvě stě yardů!“

Je pár minut po rozbřesku. Rota právě přijela na frontu, první muž s prostřelenou hlavou padá k zemi za dvě minuty. Sedmnáctiletý tankový střelec, který zapomněl, co se je Dědek snažil naučit. Ostatní stojí bledí kolem a zírají na svého mrtvého kamaráda. Třaskavá střela mu utrhla celý obličej.

„Takže, frajeři,“ šklebí se Porta sarkasticky. „Tohle by mělo stačit, abyste pochopili, že Ivan nestřílí slepejma! Ustřelí ti tu tvou německou kebuli, než se rozkoukáš, na to vem jed.

Nevystrkujte nos a dočkáte se vyššího věku!“

„Hele ty,“ vykřikuje Drobeček hlasem řízným jako letlampa. „Ty tam, s tím dlouhým krkem.

Jo, ty! Přestaň tak pitomě civět.“

Dlouhý sedmnáctiletý mladík v příliš velké uniformě sráží podpatky a salutuje.

„Nech těch blbin,“ říká Drobeček a vyfukuje oblak kouře ze svého tlustého doutníku.

„Popadni tyhle bedny se střelivem a drž se mi za prdelí. I kdyby tě Ivan smetl z povrchu zemskýho plamenometem, pořád se mě budeš držet. Panimaješ?“

„Neunesu jich všech šest, pane svobodníku. Mám jenom dvě ruce,“ omlouvá se mladík nešťastně s rozpaženýma rukama.

„No tak si jich pár přivaž ke koulím, synku!“ radí mu Drobeček s halasným řehotem. „Ty je prostě poneseš, jak – to nechám na tobě. Panimaješ?“

O kousek dál na frontě se Heide nafukuje jako páv. Dostal na rozkaz jednu skupinu a jeho syndrom kasárenského buzerplacu tak dostal zelenou. Honí svoji skupinu kolem dokola a jeho řev je slyšet široko daleko.

„Julius je a navždy zůstane vojenským hovadem. Il est noc!“ poznamenává Legionář jízlivě.

„Von se narodil v uniformě a s kastrolem na hlavě, tos nevěděl?“ odpovídá Porta. „Když opustil lůno svý mámy, což bylo 20. dubna, kdy má pochopitelně narozeniny i náš Führer, měl v ruce připravenej bajonet a s divokým hurá ho vrazil porodní bábě do břicha! Doktorovi pak pažbou rozmlátil hlavu, zasalutoval, a šel se osprchovat ledovou vodou, aby byl připravenej na poddůstojnickou kariéru v pruský armádě!“ S úšklebkem sledujeme Heideho, co se v sobě právě snaží vybičovat pořádnou poddůstojnickou zuřivost, které je podle něj zřejmě třeba k tomu, aby se ti pitomí civilisti proměnili ve válečné stroje. Juliu Heidemu to jako vojákovi fakticky sluší – stojí zpříma, má skvělý výcvik, husté vlasy a jako led studené, zrádné, modré oči.

„Pěkná sprška,“ křičí Porta z díry ve sněhu. „Už nás starejch harcovníků moc nezbylo. Nový ksichty kam se podíváš. Šašci pitomý! Drobečku, pojď sem na kus řeči. Já cizince nikdy nemoh vystát!“

„To já taky ne,“ zaduněl Drobečkův hluboký bas. „Když už mám jít, radši bych už šel s kamarádama. Vždycky jsem byl proti tomu, aby se má krev, sračky a kosti míchaly s nějakejma cizíma pitomcema!“

Díváme se přes kopečky na ponurou vesnici, kvůli jejímuž dobývání během příštích několika dní zemře tolik německých a ruských vojáků. Za závojem poletujícího sněhu mi připomíná spíše vánoční pohlednici, než místo, kde číhá na každém rohu smrt. Víme ale, že jsou tam Rusové, že dostali posily a dobře se opevnili. Je to první zastávka naší via dolorosa při cestě do kopců, a k obrovské věznici OGPU2), tyčící se hrozivě na vrcholku vzdáleného kopce, občas se vynořující za závojem poletujícího sněhu.

Po kopečcích a vršcích se vine silnička do údolí, kde jim kyne smrt. Na cestě k té velkolepé věznici se budou naše bojové jednotky muset probít několika vesnicemi a opevněními. Dnes ráno to sice ještě nevíme, ale brzy ji budeme spolu s ruskými vojáky proklínat stejně vztekle, jako ji proklínaly a nenáviděli tisícovky jejích vězňů. Když se sníh na chvíli zklidní, vynoří se podobna zuřivé hrozbě tyčící se nad námi se svými masivními zdmi a řadami zamřížovaných okenních otvorů.

„Kolik jich tam asi tak maj zavřenejch?“ přemýšlí nahlas Porta a prohlíží si ji dalekohledem.

„Baráky se třema hradbama kolem a závějema ostnatýho drátu na střeše! No to jsem ještě neviděl!“

„To je ale pořádná mrcha, co?“ říká Drobeček přilepený k okuláru periskopu ohromeně.

„Doví, jestli ty mukly pustěj ven, až jim do toho začnem bušit? Nebo myslíš, že tím klíčem kurva votočí ještě vo jeden západ víc, jako ty naši, když se blíží nálet?“

„Ven je nepustí,“ odpoví Porta rozhodně. „Až tam začnem házet zápalný bomby, nechaj je usmažit ve vlastní šťávě.“

„Myslíš, že jsou tam vevnitř ženský?“ řekne Albert a olizuje si rty.

„Samozřejmě, že jsou. Tato věznice je určena mužům i ženám současně,“ vysvětluje Julius Heide, který je vždy o všem tak nesnesitelně dobře informován.

„Jaký ubohý sociální ztroskotance to tam vůbec zavíraj?“ ptá se Barcelona, který dobře ví, že tím Heideho tne do živého.

„Co tím myslíš, sociální ztroskotance?“ vyprskne Heide. „Je to tam samej kriminálník!

Politický a zločinecký svině, co by měli do jednoho postavit ke zdi!“

„Hele, nezapomínej,“ tlemí se Porta blaženě, „že tohle je vězení komunistickejch untermensch. Jejich politický jsou vlastně našimi spojenci. Dalo by se říct, že to jsou osvoboditelé.“

„Zrádci jsou zrádci,“ říká Heide kategoricky. „Rus, kterej sympatizuje s náma, je pořád zrádce svý vlasti, politickej kriminálník, co si zaslouží přijít o hlavu!“

„Ten je mimo!“ řičí Porta smíchy a drží se oběma rukama za hlavu.

„A co potom ti vlasovci?“ ptá se Gregor se šibalským úsměvem. „Dali jsme jim přece uniformy a zbraně, aby nám pomohli zlikvidovat ty jejich?“

„Ty seš moc blbej na to, abys něco takovýho pochopil!“ mává rukou Heide vztekle a téměř zvedá hlavu nad okraj sněhové návěje. Hned si ale vzpomíná na ostřelovače a jako blesk se přikrčí. „Jeden z našich klasiků to vyjádřil velice jasně: Der Feind liebt den Verrat, aber Verachtet den Verräter!“3)

„Taková strašná kravina,“ zahučí opovržlivě Drobeček. „Je jasný, že každej chce každýho, pokud je v tý správný uniformě! Němci maj mezi sebou spoustu Švédů, Anglánů a Rusáků.“

„A taky černochů,“ přisadil si Porta, ukazujíc se smíchem na Alberta sedícího opodál a žvýkajícího zmrzlý chleba.

„Drž hubu,“ zavrčel Albert dotčeně. „Já jsem čistokrevnej Němec!“

„To možná jo,“ vykřikl Heide vesele, „ale nikdy nebudeš germánskej Němec!“

„No, tak to mě taky těší, teď, když ten Heini vod SS řek, že Hindové jsou vlastně takoví Árijci!“ odfrkl si Albert a vycenil všechny svoje perleťové zuby jako vzteklý pes.

„Proč maj negři bílý dlaně a chodidla?“ zeptal se Drobeček zvídavě při pohledu na Albertovy růžové dlaně.

„To přece ví každej,“ vysmál se mu Porta a odtáhl se ještě dál od Alberta. „On a všichni z jeho kmene museli jít na všechny čtyři, když je brali sprejem.“

„Ha – ha – ha – a – a!“ zasmál se ironicky Albert. „Si myslíš, že seš vtipnej, fakt vtipnej!“ Vzduchem se začal šířit zlověstný dunivý zvuk. Zní to, jakoby se k nám cosi blížilo a naráželo během cesty do stěn jakési dlouhatánské trubky. Sníh všude kolem vylítl v gejzírech k obloze, když začaly dopadat první minometné střely. Vybuchovaly s ohlušujícím rachotem.

„No to je v pytli!“ protestuje Porta hlasitě ze dna jeho sněhové jámy. „My jsme ti, co maj střílet minometama, a ne ty pitomí Rusáci s prdelema, co jim plandaj jak vytahaný pytle.

Zasraný čuráci, nejsou schopný dodržet jediný pravidlo, jediný!“ Noc protrhne výkřik. Vychází z protilehlého břehu zamrzlé říčky. Je hlasitý a ostrý.

Bezmocný protest nějakého muže proti tomu, že se mu šrapnel zakousl hluboko do těla.

Jakoby ten výkřik byl tím jediným, co v dané situaci ještě mělo smysl.

A znovu se blíží ten práskavý zvuk následovaný dutě znějící explozí. Krčíme se a tiskneme do sněhu. Děláme to podvědomě, nedáme se přece zabít nějakou pitomou minou. Pro nic za nic.

Každý je více či méně vyděšen k smrti. Nejhorší je to pro mladé, co ještě na frontě nebyli.

„Sakra, to je zima,“ skučí Gregor, a dýchá si teplý vzduch na obličej. „Je nejmíň stovka pod nulou! V tom by i polárnímu medvědovi umrzly koule a nemoh by pani Medvědovou nejmíň měsíc šukat po nedělích!“

„Je přesně 43 stupňů,“ prohlásil Julius Heide důležitě. „Tohle by německý voják měl vydržet.

Staří Germáni na tom byli hůř.“

„Tys tam byl s nima, nebo co?“ zaskřehotal Gregor podusávaje nohama ve sněhu.

„Jasně, že tam byl! Julius a s ním ten jeho Führer. Germáni dávali svým koňům pít z Volhy a Julius ukopával Führerovi rampouchy vod prdele, když se byl vysrat!“ Porta se zasmál tak hlasitě, že Rusové vypálili několik dlouhým kulometných salv, protože si mysleli, že se směje jim.

Drobeček odepjal ze svého jídelního batohu čutoru a očima sledoval svítící dráhy střel.

Dlouze se napil a podal čutoru Portovi.

„Stoličnaja,“ vykřikl Porta nadšeně a strčil si hrdlo zpátky do pusy. Cítil, jak se mu čistá vodka rozlévá hedvábným proudem po těle a dolů do jeho zmrzlých prstů u nohou.

„Kdes to sebral?“ ptal se Gregor, když podával čutoru Barcelonovi.

„GEKADOS4),“ odpovídá Drobeček s tajemným úsměvem. „Zrovna sem šel kolem skladů Luftwaffe, když slyším ňákej kravál – byla tam rvačka se třema pitomejma zlodějíčkama vod ženistů. Štípli jim tam asi tak kilo vepřovýho. No, takže si nikdo nevšim, že já sem tam prásknul karton gročku.“

„A kde je zbytek?“ ptá se Porta s nemalým zájmem. „V kartonu bejvá dvanáct lahví.“

„Tudle,“ kření se Drobeček, když rozepíná zimní mundúr. Vykoukne z ní jedenáct lahví vodky. Visí na něm jako pomeranče na vánočním stromečku.

„Já doufám, že to do tebe Ivan nenapálí,“ utrousí Porta suše. „Vybouchl bys jako kupa silvestrovskejch rachejtlí.“

„Mý ctihodnosti se nic nestane,“ říká Drobeček s jistotou. „Svý místo rád kdykoliv přenechám těm střelenejm blbejm hrdinům, co chtěj mít svý ména na pórovitým náhrobku někde před kasárnama, a říkaj si vo trvalej opušťák, jenom aby se tam na něj mohli jít podívat!“

Rotmistr Lange z velitelského pluku klouže sněhem a ztěžka oddechuje, dopadá vedle Dědka.

„Celá ta zkurvená sračka vylítla do povětří,“ zajíká se vzrušením. „Ten zkurvenej Ivan se sem valí po vlnách. Ztratili jsme kontakt se třetím praporem. Vysílačka z velitelství je namaděru!

Přímej zásah! Dostal jsem se tam vodtud jako jedinej. Bylo to na poslední chvíli. Ty prdelatý Ivani už ťukali na dveře!“

„C’ est le bordel,“ řekl Legionář, zuřivě ladící rádio.

„Já je slyším, ale nerozumím jim ani slovo!“

„Morseovku,“ rozkazuje Dědek řízně.

Legionář začne poklepávat na klapku. Heide mu asistuje. Jako blesk vysílá: „Ruský průlom.

Pravé křídlo je otevřené. 2. prapor ztratil kontakt s křídly a zázemím. Pozice nelze udržet. 3.

a 5. roty zničené. Konec. Přepínám.“

„Kurva!“ kleje Dědek vztekle. „Takhle to dopadne, když si do války bereš mizerně vycvičený mouly! Co teď?“

Heide zvedne ruku a zuřivě zapisuje. Podává zprávu Dědkovi.

„No jasně, no jasně,“ mumlá Dědek a trpce se usmívá. Pak si dává pořádný ždibec šňupavého tabáku a čte: „Do posledního muže! Do posledního náboje! Ať si taky poslechnou druhou stranu. Navlékněte si postroje a připravte si zahradní hadice, chlapci! Budeme mít návštěvu! Přiveďte mi jejich velícího důstojníka!“

Všude je spousta rámusu. Jakoby se nebe a země otevřely zároveň a začaly po nás metat oheň a železo. Rachotí tankové pásy. Silné motory vyjí na plný výkon. Oslepující bělost sněhu se proměňuje ve fialovou a karmínovou. Celý horizont se zdá být v plamenech.

Vedle mě leží Albert, vmáčknutý pevně do sněhu. Svoji bílou sněžnou masku si přetáhl hluboko přes oči. Je mu jasné, že když ukáže svoji černou tvář, stane se z něj skvělý terč.

„Bože, co já bych dal za takovou malou pěknou heimatschuss5)! Mohl bych tady z těch sraček jednou provždy vypadnout!“ sní nahlas s otevřenýma očima.

Po našich obou stranách začaly přerývaně pálit kulomety. Po sněhu bloudí svítící střely.

„Co teď, nadrotný?“ ptá se mladý poručík Braun a neklidně se rozhlíží. Je činným velitelem roty, ale je dost moudrý na to, aby přenechal veškeré rozhodování Dědkovi.

„Zaútočí celá rota,“ odpoví Dědek úsečně. „Musíme ty rypáky dostat z nejbližší vesnice, a to co nejrychlejc! Když to nepůjde, budem se spolu s červy dívat na tulipány zespodu!“

„Ale to přece není možný,“ úpí mladý poručík. „K tomu bysme potřebovali těžký zbraně.

Určitě tam maj nejmíň prapor.“

„Nefňukej, poručíku,“ křičí Porta vesele. „Když spustí ty naše podělaný pistole a zahradní hadice, tak se ten dobrák Ivan odšourá po koulích, než bys řek Jack Robinson!“

„Vpřed,“ velí Dědek a vyskakuje na nohy s automatem v ruce a granáty houpajícími se na opasku. „K palbě připravit a za mnou!“

Přeskakujeme sněhové závěje a boříme se do hlubokého sněhu. Prodíráme se tím bílým peklem, strašně se potíme a klejeme jako pohani. Každý náš krok je nadlidským úsilím. Bota každou chvíli uvízne ve sněhu, zatímco noha jde setrvačně dopředu.

Z vesnice burácejí těžké maximy. Jako kombajny kosí naše první řady. Všude kolem leží temné postavy, připomínající mlčenlivé ostrůvky ve sněhu.

„Vive la mort!“ ječí Legionář. Vypadá to, jakoby doslova letěl nad sněhem. Při útoku to vždycky vypadá, jako by zešílel. Žene se dopředu jako nepříčetný Arab.

Z jedné sněžné jámy na nás vykoukl nějaký vyděšený Rus.

Legionářův automat vyštěkl a Rus se proměnil ve zkrvavenou hromádku hadrů.

Drobeček se valí vpřed jako rozzuřený buvol. Automatem občas šťouchá do zad vystrašeného učitele, který se tu a tam pokouší svému mučiteli uniknout.

„Mazej, ty smradlavej učitýlku! Tohle je ta milovaná válka, vo který ses toho těm svejm blbejm žákům tolik navyprávěl! Buď na pozoru, abys nezačal vymejšlet nějakou velezradu, nebo najednou zjistíš, že se válíš na dně jámy, a to bysme tu válku museli vyhrát bez tebe!“ Bývalý plukovník, který je na podobné pěší útoky již příliš starý, při běhu do prudkého kopce kašle a sípá jako děravá lokomotiva.

„Fííííííííí! Prásk!“ sviští kolem odražené kulky. Létají nám nad hlavami se zvukem rozzuřených vos.

Na druhé straně kopce si s nadávkami a úplně bez dechu hledáme úkryt. Do zátylků nám dýchá horký dech smrti. Bezmyšlenkovitě klouzáme po svahu dolů a najednou se s překvapením ocitáme uprostřed domů zpola pohřbených ve sněhu, z něhož čouhají jenom komíny.

Vzduchem se mihnou granáty. Štěkají automaty a samopaly. Rámy oken a dveří jsou vyrvány z pantů a vrženy směrem k nám. Tisíce svítících střel sviští ledovým vzduchem a zakusují se do těl běžících vojáků.

Ruští pěšáci vyskakují z jam ve sněhu a běží do nových úkrytů v závějích za baráky.

Popadne nás strašlivá krvežíznivost. Jsme opojeni vítězstvím. Tím, že jsme našeho obávaného nepřítele takhle překvapili.

„Vive la mort! ječí Legionář fanaticky a rozbíjí pažbou své pušky hlavu jednoho tlustého seržanta. Od hlavy až k patě se při tom potřísnil krví a kousky mozku.

„Ně streljať!“ sténá ruský kapitán a chrání si jednou rukou obličej.

Poručík Braun se zastaví a zmateně se zadívá na raněného ruského důstojníka. Pak běží dál za Dědkem, který zmizel za rohem dlouhého polního zákopu.

Jako když se díváte na zrychlený film, vidím, že ten Rus má granát a chystá se ho hodit za poručíkem Braunem. Reflexivně mu vrážím do obličeje pažbu své pušky. Granát mu vypadne z ruky a vybuchne v gejzíru sněhu a zmrzlé země.

Jeden z našich pěšáků vyletěl do vzduchu. Noha mu visí na cárech masa. Ze stehna se valí krev jako z prasklého vodovodu.

Skláním se k němu, ale nemá to smysl. Umírá kvůli Braunově blbosti. Měl toho Rusa zabít.

Porta říká: „Jestli chceme zůstat naživu, tak musíme bejt ještě krutější a podlejší, než sou voni. Mezi životem a smrtí je jenom jedna vteřina! Zaváháš při střelbě či házení granátu, a v tu chvíli se můžeš počítat za mrtvolu.“

Před Drobečkem se vynoří jako kostra vychrtlý Rus. „Milosť! Milosť! křičí hystericky a přeskakuje na místě, jakoby zašlapával právě zasetou zeleninu.

„Mrtvej Rusák, dobrej Rusák,“ zakření se Drobeček vítězoslavně, a napálí do něj dávku dlouhou jako celá věčnost. Rusa to odhodí na hořící plot jako nějakou hadrovou loutku.

Na vraku náklaďáku leží roztažená mrtvola nějakého milicionáře. Má rozbitou lebku, z níž na jedné straně visí zmrzlý mozek. U nohou mu leží staromódní ocelová helma.

Učitel se na místě zastaví, jakoby narazil čelem do zdi. Několik dlouhých vteřin se dívá na rozšklebenou lebku. Pak hází na zem karabinu a začne ječet jako šílenec.

„Ty kreténe s natrženou prdelí!“ huláká Drobeček a řítí se k němu jako tsunami. „Myslel sis, že tahle Adolfova válka je u konce a že je čas oplakávat mrtvý, co? Popadni ten kvér a seber se, nebo ti ustřelím koule, to mi věř! Teda, jestli vůbec nějaký máš!“ Učitel poskakuje a kráká jako postřelená vrána před Drobečkem, který mu pomáhá kopanci a šťouchanci pažbou pistole.

Spěchám za ostatními se samopalem v náručí. Úzkou uličkou se proti nám ženou bíle oděné postavy s vysokými kožešinovými čapkami. Dojde k prudkému výbuchu a v uších mi zasyčí a začne zvonit. A v tu ránu neslyším vůbec nic! Pouštím samopal a zmocňuje se mě panická hrůza. V příštím okamžiku cítím, že mě cosi zvedá nad zem, jakoby mě popadla nějaká obrovská ruka. Po chvilce dopadám zpátky na zem.

K nebi vyletí oslepující záplava plamenů. A za ní další a další. Kolem se dlouhým pružným krokem mihnou nějaké boty.

Ve vzduchu zní hvízdání, praskání a hukot, jakoby se hnaly miliony zuřivých vos.

Snažím se horečně zahrabat co nejhlouběji do sněhu. V hlavě nemám jinou myšlenku, než touhu dostat se co nejrychleji z tohohle šíleného pekla.

Jeden z domů se zvedl do vzduchu a proměnil se ve spršku trámů, cihel a skla.

Kolem proletěla kamna, zanechávajíce za sebou stopu sršících jisker.

Rusové jsou zahnáni od ústí údolí a rozdrceni na kamenných zdech kolchozu. Dolů vesnickou návsí klouže na svých pásech protitankové dělo a cestou rozmačká napadrť dva německé pěšáky. Pak prolítne skrz naskrz jedním z baráků.

Za zřícenou zdí se objevuje těžký kulomet. Bezděčně po něm házím ruční granát.

Ozve se strašlivá rána a kulomet je umlčen. Vesnici jsme po několika hodinách nakonec úplně vyčistili.

Někteří Rusové se vzdali. Ostražitě vylézali ze svých jam se zbraněmi nad hlavou a smrtelným strachem v očích.

Samopaly zuřivě štěkají. Žádné zajatce nebereme. Všechny je zabijeme. Ať už jsou zranění, nebo ne. Ženijní rota našla celou jednu německou pěší rotu zlikvidovanou. Rána do zátylku a doražení bajonetem.

Stojíme v kruhu a zaraženě na ně zíráme. Někteří jsou lhostejní, jinými lomcuje vztek. Tu a tam jsou na mrtvých znát známky bestiálního mučení.

„Merde!“ vykřikne Legionář. „Hovada! Vojenskej vodpad! C’est la guerre!“

„Něco takovýho může udělat jenom zlej člověk,“ říká Albert. „Moc zlej člověk!“

„A my jim uděláme to samý, jestli se nám v příštích dnech dostanou do rukou,“ zasměje se Drobeček ďábelsky.

„Vyrážíme na kolchoz,“ vykřikuje Dědek a mává samopalem.

Po návsi burácí Panzer4. Jeho výfuk rudě žhne v šedivém zimním světle.

S rachotícími pásy a v gejzíru sněhu zastavuje před poručíkem Braunem. Z otevřené věže se vykloní generálmajor zahalený do kůže bílého medvěda.

„Co vy tady sakra děláte, poručíku?“ zahlaholí výhrůžně.

Poručík Braun zamumlá cosi nervózně v odpověď, mluví ale tak rychle, že se mu jedno slovo plete na jazyku s druhým.

Do kožešiny zahalený generálmajor na něj shlíží ďábelsky kritickým pohledem.

„Jste v kontaktu s velením své roty?“ ptá se ho a smetává sníh ze své kožešinové rukavice.

„Ne, pane generále,“ odpovídá poručík Braun nervózní fistulí.

„Velitelství je v lovecké chatě dva kilometry severně od Sandovy.“

„Dostal jste rozkaz zaujmout zde pozice?“ ptá se generálmajor se zřejmou výhrůžkou v jeho chraptivém hlase. „Ne, pane generále!“

„No tak vyrazte vpřed! Cesta domů vede přes Moskvu!“ P4 zmizel v oblaku sněhu, vypouštěje z výfuků dlouhé ohnivé jazyky. Generál přešel Braunův pozdrav bez povšimnutí.

Braun kráčí k nám, polohlasně nadává a v obličeji je rudý jako rak.

„Musíme dál,“ říká tiše a nervózně si pohrává se svým automatem.

„Jaké jsou vaše rozkazy, pane?“ ptá se Dědek a lhostejně si cpe tabák do své dýmky se stříbrným víčkem.

„Pro nás pro všechny bude asi nejlepší, Beiere, když budete velet vy,“ podřizuje se poručík tiše. „Tohle je něco úplně jiného, než nás učili v důstojnické škole!“

„Vezměte si zbraně,“ poroučí Dědek stroze. „Připravte se k palbě a jděte po obou stranách cesty! Udržujte vzdálenost mezi skupinami! Přestaňte se hloučkovat, prokrista, nebo vás půlku zabije jedna pitomá mina. Kolikrát vám to mám říkat? Roztáhněte se, kurva!“ huláká zuřivě na Drobečka, který adoptoval učitele a degradovaného plukovníka za své asistenty.

„Klídek, Dědku! Já a tyhle mý dva německý hrdinové se brzy rozprsknem po celý týhle pitomý Rusi!“

Mrtvolná šeď zimního rána se zvolna mění v ledově studenou modř. Bouře ustala. V tomhle vražedném zimním mrazu je výstřel slyšet na míle daleko.

Unaveně pochodujeme přes širokou planinu k hrozivým kopcům v dálce.

„Kam se sakra ten zasranej Ivan zase poděl?“ říká Porta, když prohledává kupku sena.

„Jakmile seš přesvědčenej, že už ho máš, zmizí někde v zemi. Furt před náma ten sráč utíká, aby nám pak moh ustřelit ty naše pitomý německý životy ze zálohy!“

„S tím maj Rusáci z posledních let spoustu zkušeností,“ vysvětluje Gregor. „Když po nich nejdou vražděním a pleněním posedlí nepřátelé, jako sme my, tak maj za prdelí tu jejich zkurvenou tajnou policii, co je posílá lopatovat sníh na Sibiř.“ Pozdě odpoledne jsme dorazili k nějakým troskám. Jsou plné zuhelnatělých mrtvol naházených přes sebe. Po krátké vzrušené debatě o ně ztrácíme zájem. Porta našel zmrzlé prase.

„Ježíš nás musí milovat,“ vyhrkne Drobeček a hned začne připravovat oheň. Učitele a degradovaného plukovníka vyhnal na dřevo. „Suchý!“ huláká za nimi. „Nebo tam místo něho přiložím vás dva!“

Dědek chce jít dál. Rozkazuje a huláká, nakonec to ale vzdává. Ze své hořké zkušenosti dobře ví, že od na stávající orgie žraní by Portu mohl odvrátit pouze masivní útok nepřátelských tanků.

Rýči a sekyrami porcujeme to velké, zmrzlé prase.

„Neměli bysme ho napřed rozmrazit?“ ptá se poručík Braun naivně, když si chrání rukama hlavu před zmrzlými kusy masa poletujícími všude kolem.

„Na to není čas, pane poručíku. Kdybysme tady na to čekali, přiběhli by sem támhle vodtud naši kámoši se svýma starýma vohňovýma balalajkama a ustřelili by nám prdel,“ vysvětluje Porta a půlí přitom prase velkou řeznickou sekyrou.

Albert vychází ze sklepa s pytlem brambor, celým košíkem vajec a plechovkou zmrzlého mléka.

„Ježišmarjá,“ křičí Porta s plnou pusou třesoucího se vepřového. Namáčí si ho v misce sladké ruské kořalky, kterou Albert našel mezi ostatními zásobami ve sklepě. „A teď vám udělám blíny!“

Poručík Braun je opilý a začíná zpívat zakázané písně. Každou chvíli se svěřuje Gregorovi, že nikdy doopravdy Führera a tu jeho stranu nemiloval.

Heide si ho vyčítavě prohlíží. Nemůže pochopit, jak může důstojník Führerovy armády říkat takové věci. Rozhodne se, že s poručíkem Braunem už v životě nechce mít nic společného.

Porta nachází ve sklepě všechno, co potřebuje k přípravě blínů. Dokonce i uzeného lososa.

Vypadá nějak moc obyčejně a má divnou barvu, rozhodně je ale použitelný.

„Měl bych použít litinovou pánev,“ upozorňuje, „pokud možno bez držadla, i když to není tak důležitý. I takhle můžu udělat přijatelný ruský lívance!“ Vesele si pohvizduje, když začíná ve velkém hrnci mísit těsto.

„Pivo asi nemáme, že? Dobře, tak tam místo něj dáme vodku.“ S rozmáchlým gestem rozklepne do mléka a mouky vejce.

Po krátké době jsou celé trosky naplněny vůní blínů.

Na dlouhém rozviklaném stole se vrší hromady lívanců. Porta je dělá pořádně silné, jak je dělají Rusové. Když je hotový i ten poslední, začínáme se cpát do bezvědomí, jako bychom se chystali na sedm hubených let.

Nejdřív kouřící blín, na něm plátek uzeného lososa a na to plátek vepřového. A pak zase blín.

Měla by tam být také kysaná smetana, ale tu si musíme domyslet. Místo ní si je poléváme sladkou kořalkou. Když jsou všechny blíny spořádané, tak se neodvažujeme ani pohnout ze strachu, že by se nám rozvalily pupky.

Porta vytahuje z holínky svoji pikolu. Leží na zádech a hraje nám árii z operety „Rozvedená žena“.

„Svatá Anežko, pojedl jsem?“ heká Gregor a vydá dlouhý zvučný pšouk, ihned následovaný dvojitým pokusem Portovým.

„Až příště najdem něco k snědku, tak vám udělám boršč,“ slibuje se zasněným výrazem v očích. „Tuhle polívku všemi Rusy milovanou. Když potkáme nějakou krávu, vezmem si z ní flák a budem doufat, že cestou potkáme i kus vepřovýho. O zeleninu se bát rozhodně nemusíme! Před touhle polívkou by na místě kapitulovala celá Rudá armáda!“ Na latrínu, které se totální likvidace celé vesnice zázračně vyhnula, se musíme doslova doplazit.

Porta je strašně nenasytný. Bere si tam s sebou kus vepřového a misku sladké kořalky.

„Člověk, co má hlavu na svým místě, se po povrchu týhle planety nikdy nepohybuje bez dostatečných zásob,“ poučuje nás a řádně si ukusuje z vepřového.

Zvenku zaslechneme řinčení zbraní a výstroje.

„Rota dorazila,“ konstatuje Porta a opatrně vykukuje prasklinou v sazemi pomazané zdi.

„Vztyk!“ velí Dědek nervózně. „Vezměte si výstroj! Löwe by se posral, kdyby nás viděl, jak se tady přežíráme k prasknutí!“

„Jo. Tak pojďme zase najít tu starou dobrou Rudou armádu,“ tření se Drobeček otupělý chlastem. „K vůli tomu jsme přece opouštěli domov, nebo ne?“

„Kde jste se sakra schovával, Beiere?“ ptá se podplukovník Löwe, rudý v obličeji, a spaluje Dědka pohledem.

„Tady,“ odpovídá Dědek a ukazuje rukou neurčitě na okolní step, aniž by pořádně věděl, co má vlastně říkat.

Löwe si ho chvilku podezíravě prohlíží. Pak rezignovaně pokrčí rameny a velí:

„5. roto, v zástupu za mnou!“

Stačili jsme sotva vylézt z trosek té vesnice, když se za úsvitu nového dne ozvala strašlivá detonace. Instinktivně se vrháme k zemi a točíme se do klubíčka.

Vzduchem létá země, led a kusy oceli. Ten výbuch nám skoro roztrhl plíce, ale byl naštěstí příliš daleko na to, aby rotě nějak vážně uškodil. Máme jenom tři zraněné. Sotva se však vyškrabeme znovu na nohy a dáme se do pochodu, vyrazí z nedalekého lesíka skupina bíle natřených T34 s řvoucími motory a řinčícími pásy.

„Čajovny,“ vykřikl Barcelona hystericky. „Rychle dopředu s rourama!“ Podplukovník Löwe zvedá ruku a signalizuje ostatním, aby počkali na protitankovou četu.

Zrovna funí a heká do svahu kopce.

„Tak nám kurva pomožte, vy zkurvenci,“ kleje jeden rotmistr zsinalý vzteky. Jedno 75

milimetrové dělo uvízlo v hlubokém sněhu.

„To přece není naše věc, nebo jo?“ odpovídá Porta a zvedá obočí.

Rotmistr začne ječet a mávat rukama, než ho usměrní Dědek, který mu řekne, aby šel k čertu i s tím svým pitomým kanonem.

„Vás si budu pamatovat!“ pohrozil jim rotmistr, než zmizel ve sněhu.

Ďábelský rachot tankových motorů se blížil.

Porta opatrně vykoukl nad okraj jámy ve sněhu. „Pane podplukovníku!“ zavolal na Löweho.

„Bůh neplánoval, aby nás tady pozabíjeli, tím jsem si jistej! Musíme je rozdrtit!“

„Zůstaňte, kde jste,“ rozkazuje Löwe vztekle. „Připravte si zbraně na boj muže proti muži, a čekejte v jámách!“

„Tak dělej! Dej sem ty molotovovy koktejly, já je naházím na ty čajovny,“ poroučí Drobeček učiteli a klepe přitom hlavní samopalu na vršek jeho ocelové helmy. „Ďábel s jeho babičkou ti pomáhej, když vypadneš z tempa! To bych tě i s tím tvým ukazovátkem hodil jako nějakou blbou bombu pod první T34! S tím počítej, ty abecedo, ty suchare!“ Učitel a degradovaný plukovník v duchu zuří, vážou granáty dohromady a podávají je Drobečkovi.

„Držte si kastroly,“ huláká Drobeček, když vrhá přes hlavu první svazek bomb.

Asi pětadvacet yardů před nimi se žene řvoucí KW2.

„Rozmačká nás tady,“ koktá v hrůze učitel, a chystá se utéct.

„Zůstaneš tady,“ zavrčí Drobeček a položí mu na rameno ruku velikosti šunky. „Jestli se pokusíš utýct, tak ti urvu ty tvoje zasraný koule!“

Třiapadesát tun oceli se zastaví a věž se začne pomalu otáčet.

Ozve se strašlivá exploze a ze 155 milimetrového děla vyšlehne dlouhý plamen. Výstřel srazí Drobečka dozadu na učitele a explukovníka. Zásah dopadne pouhých třicet yardů od jejich sněžné jámy a zasype je bílou lavinou.

„No, to je trochu divnej začátek hry,“ nadává ohromený Drobeček, když si utírá sníh z obličeje.

„Bože na nebi!“ ječí učitel v panickém strachu. Před jejich sněhovou jámou se tyčí obrovský podvozek tanku.

Explukovník se napůl vztyčí, zavře oči, a čeká až je podvozek tanku rozdrtí.

„Vypadni, zasranej Ivane,“ řičí Drobeček a hází po KW2 rychle za sebou dva svazky granátů.

Vyšlehnou žlutobílé plameny a z věže tanku vyrazí jako uhel černý sloup kouře, šířícího se rychle kolem ní.

„Ježíši Kriste!“ koktá plukovník, bílý jako stěna. Strašlivý výbuch náhle rozmetá KW2 na tisíce kusů.

Drobeček se odvalí stranou, zatímco se hořící trosky KW2 stále valí vpřed. Explukovník ale stále leží v jámě a ječí hrůzou. Patnáct tun těžká tanková věž sklouzla přímo na něj a roztrhla mu kabát na zádech, aniž by mu jinak ublížila. Třese se po celém těle a s vyvalenýma očima zírá na burácející a praskající změť plamenů, která ještě před okamžikem byla smrtelně nebezpečným válečným strojem.

„Kde je ta pitomá nádrž od plamenometu?“ ptá se Drobeček hrozivě a vztekle zírá na explukovníka, v jehož očích se začínají objevovat záblesky frontového šílenství. „Nádrž od plamenometu, ty tupče!“ opakuje a udeří ho pažbou samopalu.

Explukovník se jako zpráskaný pes snaží odplazit pryč. Drobeček ho zuřivě proklíná, míří na něj samopalem s prstem na spoušti.

„Rozstřílím tě po celým Rusku, ty kreténe, a pak poplivu hrob tvý mámy,“ řve s bizarním výrazem ve tváři. „Tys vyhodil majetek německý armády, a taková věc neprojde bez trestu, ty parchante!“

Za sněžným závojem řinčí hrozivě pásy, slibující smrt rozdrcením. Dlouhá kamenná zeď opodál se rozlétne jako skořápka. Kolem se přežene tlaková vlna, která nás mrští na zem. Žár spaluje kůži, vypadá to ale, že Drobeček si toho pekla kolem nevšímá. Vypálil vztekle dávku pod nohy explukovníka.

„Nádrž od plamenometu!“ mumlá chraptivě.

„Co se děje?“ ptá se Dědek svým typicky klidným hlasem.

„Tlupa divokejch zasranejch vopic musela hryzat prdel tomuhle zvadlýmu debilnímu čurákovi,“ vyštěkl Drobeček zuřivě. „Von zahodil pitomýmu Adolfovi tu zkurvenou nádrž od plamenometu! Si asi myslí, že pořád eště má ty svý zasraný frčky! Takovýho idiota sem ještě neviděl, fakt ne!“

„Kde je ta nádrž?“ ptá se Dědek, a vrhá na explukovníka pohled plný opovržení.

„Ztratil jsem ji,“ mumlá plukovník tiše.

„Ztratil?“ huláká Drobeček pohoršeně, hlasem dost hlasitým na to, aby byl slyšet v Moskvě a Berlíně zároveň. „Svatá Máří, dcero Ježíšova, teď už toho mám ale dost! Ty prolhanej degradovanej zmetku zasranej! Tys to vyhodil, nekecej! Vyhodils to, protože se ti to nechtělo nosit, hovado. A takovejhle čurák byl důstojníkem Führerovy armády!“

„Běžte a doneste to!“ poroučí Dědek rázně.

„Jste zešílel?“ protestuje degradovaný plukovník zlostně. „Když polezu dolů pro tu nádrž, tak mě zabijou!“

„No a co?“ šklebí se Drobeček ďábelsky. „V týhle jednotce tě nikdo postrádat nebude!

Alberta by to taky potěšilo. Nemusel by ti lámat vaz svým tomahavkem a dělat si z tebe sekanou s česnekem!“

„Zabijou!“ směje se Dědek vesele. „Když jste velel vy, tak se určitě říkalo, padl za Führera a za Vlast“! Ale máte pravdu „zabijou“ je přesnej výraz. Nebo „zavraždí“! „Zmrzačí“! Nebo

„rozdrtí“!“

„C’ es la guerre,“ usmívá se Legionář. „Přijď smrti, přijď si pro mě,“ brouká si tiše.

„Takže naposledy! Doneste tu nádrž od plamenometu!“ rozkazuje Dědek a popadne, téměř bezděčně, svůj samopal.

Se sehnutou hlavou, ale zpříma, beze zbraně, sklouzává explukovník po zledovatělém svahu.

Několik yardů od něho vybuchne mina a zasype ho sněhem. Odmrští ho dozadu. Ztratí přitom svoji helmu. S obtížemi vstane a potácí se hlubokým sněhem, a nevšímá si výkřiků, praskání stromů a ohlušujících výbuchů kolem.

„Druhá roto, vpřed!“ rozkazuje Dědek. „Postarej se vo toho starýho sráče,“ obrací se k Drobečkovi.

„S radostí,“ šklebí se Drobeček spokojeně. „Jako nějaká pitomá máma! Všechny mámy ale nejsou dobrý mámy!“

„Bůh stůj ale při tobě, jestli ho někde vodděláš!“ varuje ho Dědek s vážným pohledem v očích.

„Jak by tě vůbec mohlo napadnout, že bych moh bejt něčeho takovýho schopen?“ ptá se Drobeček s uličnickým výrazem ve své začerněné tváři. „Já se držím třetího Ježíšova přikázání: Neodkrágluješ bližního svého! Taky sem nezapomněl, co řek Mojžíš: Tomu, kdo druhýho flákl po hlavě vobuškem, vymlaťte taky mozek z hlavy!“

„Šílenej magore!“ zavrčí Dědek podrážděně a seběhne po svahu spolu s Legionářem.

Explukovník přichází udýchaně zpět a hází nádrž plamenometu vztekle Drobečkovi k nohám.

„Přišels vo rozum, chlape?“ řve na něj Drobeček vyčítavě. „Chceš promáčknout Adolfovi nádrž? Strhnou ti to z platu, to si piš! A nezapomeň, že teď dostáváš žold kuliho a ne oficíra!

Bude ti to trvat nejmíň rok, než to splatíš. Hoď si to zpátky na záda a drž se mi za prdelí! Teď půjdem a pořádně ty naše bližní usmažíme! Kam zmizel ten pitomej učitelskej? Jestli utek, tak ho chytnu a narvu mu to jeho ukazovátko rovnou do prdele!“

„Tady,“ vypískl učitel, a vystrčil vylekaný obličej nad okraj nedaleké jámy ve sněhu.

„No, tak takhle se mi to líbí,“ zabručel Drobeček spokojeně. „Nejhorší, co se vám dvěma může stát je, že budu s něčím nespokojenej! Popadněte ty pitomý náboje a přímo za čurákama! Nejhorší, co se vám chlapi může stát je, že vám ustřelím prdele, takže už nebudete moct chodit na nočník!“

„Poklusem klus, poklusem klus, vy bando chromejch hrdinů!“ pobízí je Dědek netrpělivě.

„Pohyb! Sražte řady, pitomci! Přímo za tankama!“

„Tys musel žrát hovna a vlezlo ti to na mozek,“ vzteká se Porta. „Sraž si řadu sám, jestli tě už omrzel život! Já nehodlám odcházet z týhle chlapský armády na konci nějaký kulky! Já jsem se nehlásil dobrovolně k obětování svýho života!“

„Pohyb, pohyb, pohyb! Tak sakra hejbejte se,“ kleje Drobeček vztekle a sahá po vlečném háku P4. „Ještě chvíli a budu se šourat po koulích! Mám nohy ušoupaný až po prdel!“ Horizont je v plamenech. Od našich baterií hvízdají rakety, z druhé strany jim bouřlivě odpovídají těžké Stalinovy varhany.

Před námi a trochu v úhlu zuřivě štěkají ruské maximy. Vrháme se na ně s ručními granáty a minami, přeživší likvidujeme zblízka. Jde to všechno tak rychle, že si sotva uvědomujeme, co se vůbec děje.

„En avant, marche! Vive la mort!“ ječí Legionář fanaticky a vráží svůj dlouhý maurský nůž do jednoho ruského poručíka. Ten přepadne přes mrtvolu a kalašnikov mu vypadne z ruky.

Legionářův maurský bojový pokřik se za sněhovým závojem ozývá znovu a znovu.

„V tom praštěným pouštním válečníkovi se zase už vaří písek,“ kření se Porta a opovržlivě plivá do sněhu.

„Ten je padlej na hlavu,“ souhlasí Gregor. „Proč se ale u všech čertů rve jak šílenec? Nemá rád ani Hitlera, ani starý Německo!“

„Asi ho kousl velbloud do prdele, když běhal po Sahaře s vostatníma žabožroutama a uřezával Arabům koule,“ směje se Porta. Náhle spustila obávaná ruská polní děla. Všude kolem nás začaly vybuchovat miny, vyhazující do vzduchu spousty sněhu, země a zmrzlých mrtvol.

Brodíme se horami sněhu, klejeme při tom a potime se, často zapadáme až po ramena a postupujeme jenom s velkou námahou.

Dostáváme se znovu na silnici a na jejím zmrzlém povrchu kloužeme jako kozy na ledu.

Neudrží nás na ní ani naše okované boty.

Silnice kropí dlouhým smrtícími dávkami ruské automaty. Všude kolem v pekle chrlícího ohně vybuchují ruční granáty. Ženeme se dlouhými kroky vpřed, přeskakujeme skupinu pěšáků tisknoucích se ustrašeně do sněhu a zvedajících ruce na hlavu, protože nás mají za Rusy.

„Führerovi hrdinové jsou unavení!“ šklebí se na ně Drobeček a střílí pod nohy jednoho mladšího rotmistra.

„Vpřed, kamarádi! Nejrychlejší cesta domů vede přes Moskvu,“ křičí na ně Porta vesele.

S naostřenými lopatkami a bajonety se naše četa vrhá na ruské pozice. Drobeček vyslal dlouhou rachotivou dávku pozorovacím otvorem obranného stanoviště. Uvnitř zavládl strašlivý chaos, když se kulky začínají odrážet od betonových stěn. Mnoho živých tam nezůstane. Divokou křížovou palbou deformovaných projektilů jsou doslova rozsekáni na maděru.

Házím granát na bunkr v zadní části opevnění. Hodil jsem ho tak prudce, že jsem si málem vykloubil rameno. Následná exploze mě vrhá obrovskou silou dozadu a vyráží mi dech.

Celé opevnění najednou vyletí do vzduchu a převrácené dopadá zpátky na zem. Podle všeho jsem vyhodil do vzduchu jejich záložní skladiště munice.

Výbuch vyhazuje Drobečka a učitele do vzduchu a sráží je kus opodál tvrdě do sněhu.

„Seš na palici, nebo co?“ ječí Drobeček bledý vztekem, když se hrabe z hromady sněhu.

„Takhle se s výbušninama nezachází, ty blbej ňoumo! Málem mě to, ty vole, vopálilo boty!“ Kolem s rachotem projely dvě samohybná děla. První samohyb se zastavil na vrcholku bunkru a otočil se na pásech, jako když člověk zhasíná podpatkem cigaretu. Praská dřevo, bortí se beton. Muži uvnitř přidušeně ječí. Samohyb se otáčí a pohupuje tak dlouho, až umlkne i ten poslední hlas.

Další granát házím na kulometné hnízdo. Do vzduchu vyletí kusy dřeva. Maxim uvnitř se převrátil a míří teď hlavní do země. Na jeho chladicím plášti visí ruský voják, jehož obličej se proměnil v krvavou změť masa.

Všude kolem je slyšet charakteristické práskání tankových výstřelů.

Dopředu nás žene vysoký štíhlý setník s důstojnickou čepicí frajersky na jednu stranu.

„Tak dělejte, dělejte. Nepřestávejte je kurva dusit. Ukažte jim, kdo jsou to Führerovi vojáci, chlapci!“

„A ty seš hromada smradlavejch slepičinců, ty magore!“ zařval Drobeček vztekle, ale jen tak nahlas, aby to setník nezaslechl.

„Takovejch čuráků se tady v týhle chlapský válce motá se slovním průjmem,“ odplivl si za hubeným setníkem Porta. Důstojník náhle dostává zásah. Z obličeje mu vytryskne krev a s pronikavým výkřikem padá k zemi. Jeho elegantní čepice se kutálí po sněhu a zachytává se v trnitém keři.

Gregor si bere důstojníkovu zbraň, žádaný kalašnikov. Barcelona ulomil polovinu jeho osobní známky a dává si ji do kapsy.

„Další kus na válečnou hromadu hnoje. Přijď smrti, přijď!“ brouká si Legionář.

Poručík Braun náhle pouští svůj automat a klesá do hromady prázdných beden od střeliva.

Zastavili jsme se a podívali se na něj. Zíral na nás skelným pohledem.

„Co nevidět se vydá tam, kde zapadá slunce,“ šklebí se vesele Heide.

„Co se to tady děje?“ ptá se podplukovník Löwe. Sbíhal a sklouzával k nim z nedalekého svahu v čele své velící jednotky.

Heide ukazuje s úsměvem na poručíka Brauna. „Zbabělost tváří v tvář nepříteli,“ špitne se škodolibým výrazem ve tváři.

„Zase ty, ty krvežíznivej hajzle,“ zařval Drobeček. „Proč sakra jednou nevystrčíš tu svou palici pořádně, aby ti ji moh Ivan ustřelit?“

„Ticho!“ zařval Löwe. „Já se o něj postarám! Vyskočte na nohy Braune! Honem. Seberte se, člověče!“

Poručík Braun zírá nepřítomně před sebe. Jakoby byl v jiném světě.

„Je úplně bez sebe,“ prohlásil Drobeček užasle. „Vůbec netuší, co se kolem děje!“ Löwe zkopnělým důstojníkem pořádně zatřepal, ale bezvýsledně.

„Vzal to zkratkou do Valhaly,“ řekl Gregor a apaticky pokrčil rameny.

„Vpřed, muži!“ rozkázal příkře Löwe. „Přenechte ho medikům.“ Země se začala prudce stoupat. Lezení začínalo být téměř nadlidským úkolem.

Uklouzl jsem a sjížděl pozadu k prudkému srázu, až mě Drobeček popadl za rameno. Zatočila se mi hlava, když jsem se zadíval do prázdnoty pode mnou.

Zuřivě nadáváme, zatímco se dereme nahoru, proklínáme armádu a všechno kolem ní, Německo a taky naše rodiče, že jsme se vůbec narodili. Mnozí to vzdali a zůstali ležet ve sněhu, ale velitelé skupin a čet je zase dostali na nohy a hnali je dopředu. Heide se strašně snaží. Jeho pronikavý ledový hlas je slyšet široko daleko.

„Jen si pomysli! Já do toho šel dobrovolně!“ skučí Albert s obličejem zabořeným do sněhu a rukama svírajícíma keř, aby nesklouzl zpátky po zledovatělém svahu. „To je trest boží.

Neměl jsem v Mnichově močit tomu biskupovi do sudu s vínem, a tak si ho znepřátelit, to jsem neměl. To tlustý prase!“

Legionářovi se vy smeknou stupačky a vyklouzne mu automat. Nešťastně ho sleduje, zatímco klouže a poskakuje po svahu a zanechává za sebou stopu zvířeného sněhu.

Všichni do jednoho víme, že je statisticky nemožné, aby aktivní frontoví vojáci, jako jsme my, přežili tuhle válku. Stále jsme však tomu věřili, a s úlevou jsme vítali každý další den, který se nám podařilo přežít.

Tento útok, vedený s lehkovážným rizikem přesahujícím všechny míry racionality, nemá nic společného s hrdinstvím. Nejde o nic jiného, než o zoufalý boj.

Velitelství armádního sboru dostalo rozkaz dobýt tuhle pahorkatinu a naše rota dostala za úkol vyhnat Rusy z téhle věznice OGPU a za každou cenu ji udržet. Ten, kdo má pod kontrolou tuhle věznici na kopci, ovládá pěkný kus fronty. Bojovali jsme o ni již skoro čtyři týdny. Obě strany ztratily několik praporů, ale dovnitř ještě nevkročil jediný Němec.

Nedostali jsme se dál, než ke vnějším zdem. A pak jsme byli odraženi. Teď už to ale vypadá, že jsme začali ten úkol brát vážně. K útoku byly určeny dvě zkušené divize. Pomocný oddíl, který nám byl přidělen, s sebou táhne nějaké divné zbraně. Jsou to takové prazvláštní harpunovité pušky, které mají vstřelit horolezecká lana do zdi věznice. Po nich se máme vyšplhat do svahu, který připomíná spíše nějakou horu. No a pak máme dobýt vlastní věznici.

O tom, co ve věznici OGPU najdeme, kolují divoké zvěsti. Prý je v ní uvězněno několik tisíc vězňů. V uplynulých čtyřech dnech ji ale neustále bombardovalo naše dělostřelectvo, a tak je otázkou, kolik jich ještě zůstalo naživu.

Julius Heide, který je vždy skvěle informován, říká, že jde o starou věznici, která tu stála už před revolucí. Ruská tajná policie ji dnes používá jako přestupní stanici a jsou v ní sou středěni vězni z vojenských okruhů Kyjev a Charkov.

Po třech dnech krvavých bojů muže proti muži jsme dobyli první vrchol. Polomrtví padáme do vlastních stop. V plicích nás píchá, jakoby se do nich zabodávaly ledové dýky. Jsme skrz naskrz propocení, i když mrzne až praští.

Poručík Braun je zpět mezi námi. Leží na zádech a chvějí se mu oční víčka. Pro okolní svět je již mrtvým mužem. Podplukovník Löwe se sazemi zčernalým obličejem sedí zády opřen o strom, který ho do určité míry chrání před mrazivým větrem. Dědek zírá smutně do prázdna a cpe si přitom svoji dýmku se stříbrným víčkem. Nedaří se mu ji zapálit. Tabák je vlhký.

Drobeček leží na břiše vedle Porty. Koutkem oka pozoruje učitele a explukovníka. Jako vždycky bafá z tlustého doutníku.

„Ty je ale honíš, tyhle dva,“ říká Porta s úšklebkem. „Co vůbec provedli?“

„Provedli? Provedli?“ zařval Drobeček ochraptěle. Vysmrkal se do sněhu. „Nic neprovedli!

To by si mohli zkusit! Podívej, učitele já prostě nesnáším! Vždycky sem je nenáviděl. Vod tý doby, co sem se dostal z tý zkurvený fackovací instituce! Tehdá jsem přísahal, že dostanu všechny parchanty, který se mi kdy dostanou do rukou. A támhleto pochodující ukazovátko je ze všech nejhorší! Říká si vrchní školní rada! To je ten debil, co přišel za rotmistrem a říkal, že teď je teda pěšák, ale že je vlastně vrchním školním radou. A proto by rád co nejdříve odešel na důstojnickou školu. No tak sem si ho vyžádal, a rotmistr Schluckebier, kterej taky nesnáší učitele, mi ho dal. Důstojnická škola! Já mu dám důstojnickou školu! Došlápnu si na něj tak, že z něj nezůstane víc než ty jeho pitomý mandle!“

„No a co je s tím plukovníkem?“ ptá se Gregor. „Učitel to není a je přece spousta dobrejch plukovníků. Třeba na našem Hinkovi přece není nic špatnýho, ne?“

„Jo, ten je v pohodě,“ odpověděl Drobeček, „ale tenhle druhej rypák rozhodně ne. To teda ani náhodou. Vyprávěl mi vo něm můj kámoš, štábní svobodník Frick z divizního štábu. V

Sennelageru mu říkali „šílenej zabiják bažantů“. Byl tím nejstrašnějším velitelem výcvikovýho střediska v celým zasraným Vestfálsku a Porýní. Těch zabitejch bažantů už ale bylo nějak moc najednou, a tak začalo vyšetřování. Než bys řek švec, ocitl se v Germersheimu s dírama tam, kde míval frčky! Protože měl ale dobrý kontakty, tak se vyhnul ranní procházce se dvanácti dobrejma kámošema s naládovanejma puškama, na cestě do dřevěnýho penálu. Díky těm svejm kontaktům se vyhnul krchovu a místo toho dostal šanci dokázat, že je fakt hrdina, a že si svý frčky zasloužil. Schluckebier mi ho daroval k narozeninám. Dyk se na něj podívejte! Žádný frčky mu už z vočí nekoukaj! Je to vobyčejnej kanónenfutr, a nic víc. Jednu věc se ale naučil. Už pochopil, co je to takovej svobodník!“

„Stejně si na něj ale dej bacha,“ varoval ho Dědek. „I když ho zkrouhli, pořád má ty svý známý. A pořádně zmáčknout takovýho svobodníka jako seš ty, není až takovej problém!“

„Na ty jeho kontakty já mu seru,“ odpověděl Drobeček přezíravě. „Až to s ním skoncuju – no tak mí tohle potěšení bude stát za to, ať se stane co chce.“

„Ty seš magor,“ řekl Dědek a kroutil hlavou. Konečně se mu podařilo zapálit tu svoji dýmku.

„Vztyk, vztyk! Na nohy, dělejte! Pohyb!“ zaječel podplukovník Löwe. Zvedl zaťatou pěst, což byl signál pro rychlý postup vpřed.

„Ivan zase zalezl,“ prohlásil Porta, když uplynula další hodina, aniž bychom spatřili jediného Rusa.

„Nenech se oblbnout,“ řekl Gregor. „Soudruh Ivan je tím nejzlomyslnějším a nejmazanějším všivákem, co chodí po týhle planetě. Jakmile si pomyslíš, že už odtáh do prdele, tak bing – a už hledáš kolem tu půlku hlavy, co ti ten hajzl ustřelil.“

„Vůbec se mi to tady nelíbí, chlapi,“ zamumlal Albert. „Tyhle zpropadený hory by schovaly celou armádu, a my se producírujem přímo mezi nima. Než se nadějem, vyřítí se nám rota všivejch kozáku na těch svejch blbejch hajtrách přímo za prdelí! Sakra, chlapi, tohle místo těma jejich zrádnejma pastma doslova smrdí!“

„Co máš proti koňům?“ zeptal se Porta.

„Já je prostě nesnáším, sakra,“ vyštěkl Albert a vycenil zuby jako rozzuřený vlk. „Už jsem vyprávěl, že náš děda byl bubeníkem u husarů. No a když se nějaká kobyla složila a chcípla, tak dostal zdarma pořádnej kus masa. Takže jsme měli koninu dvakrát denně, a jako děti jsme tím smrděli tak, že jsme nemohli projít kolem konírny, aniž by na nás koně neřehtali. Koně!

Proboha, člověče! Procházíš jim za prdelí, a oni ti schválně prdnou do ksichtu!“ Po půlnoci dorazila naše rota v oslepující sněhové bouři k velkému kolchozu, který nepřítel podle všeho opustil ve velkém spěchu. Všude kolem se válela zapomenutá výstroj.

Drobeček našel dvě trojhlavňové brokovnice. Jednu z nich dal Portovi spolu s krabicí medvědích patron.

„Co s tím budete k sakru dělat,“ ptal se nechápavě Dědek.

„To uvidíš,“ smál se Porta. „Nejdřív jim uříznem hlavně, aby nezabraly tolik místa, a aby měly větší rozptyl. No a potom, až spustí, tak by se Ivan radši měl co nejrychlejc zahrabat do země, nebo ho rozmetáme po krajině!“

„Jedním výstřelem ustřelíme koule celý mizerný Rudý armádě!“ řval se smíchem Drobeček.

„Vy ste fakt potížisti,“ napomínal je výhružně Gregor. „Jestli vás s nima Ivan načapá, tak vám je narve do prdele a ustřelí vám palice!“

„Ježíši Kriste Nazaretský,“ ozval se Portův užaslý výkřik ze sklepení. „Narazili jsme na hlavní tajnou zásobárnu rudejch!“ Jeho hlava se na okamžik vynořila ze sklepa. „Můžeme udělat boršč, milovanou polívku Rudý armády,“ smál se. „Pomožte mi s tím hrncem, kluci. Je největší na světě, to se vsadím.“

„V Rusku je velký všechno,“ filozofoval Barcelona. „Věděls, že Rusové si vždycky kupujou boty o dvě čísla větší? Cítí se pak tak nějak jistějc.“

„Ty voloupeš cibuli,“ poručil Drobeček učiteli, „a pak ji nakrájíš na jemný plátky. A ty, pochodující strážnice,“ obrátil se k explukovníkovi. „Ty máš na starosti červenou řepu a zelí.

A udělej to pořádně, proboha, nebo ti fakt uřežu uši!“ Porta si dal na hlavu pytel od mouky a kolem pasu si uvázal prostěradlo. Před celým světem teď vypadá jako šéfkuchař Grand hotelu v Paříži.

„Tak a pustíme se do toho,“ vykřikl netrpělivě mávaje nad hlavou velkým nožem. „Nejdřív musíme sehnat pět litrů vody. Ani o kapku míň, ani o kapku víc. Juliusi, ty pruskej puntičkáři, ty naleješ vodu. Co tady máme, ukaž! Kus hovězího. Potřebujem tři kila a půldruhýho kila libovýho vepřovýho. Potom pět pórků, na každej litr jeden, a čtyři sta gramů zelí. My tam ale dáme půl kila. Tím se nic nezkazí. Kilo červený řepy, půlku celeru, hrstku sekaný petržele.

Máme jí?“

„Petržel není,“ řekl Dědek.

„Můžem tam místo ní dát kapustu? Je jí tady spousta,“ navrhoval Drobeček, vykukuje ze sklepa. Pověřil sám sebe starostí o suroviny.

„Zkusíme to,“ řekl Porta. „Možná že ten boršč pak bude ještě lepší. Doufám ale, proboha, že máme pět stroužků česneku? Bez toho se neobejdeme!“

„Tady,“ řekl Drobeček a vyhodil ze sklepa celý svazek. „Dej tam toho víc, ať to má pořádnou sílu! I fousatej žid David vždycky říkával, že toho není nikdy dost. Péro se ti po něm napruží jako vlajková žerď na Adolfovy pitomý narozeniny!“

„Potřebujem kysanou smetanu,“ řekl Porta. „Musím tam dát kysanou smetanu!“

„Dej tam vocet,“ radil mu Gregor. „Pak to bude kyselý dost.“

„Teď už potřebujem jenom máslo, sůl a pepř,“ vykřikl

Porta a začal si zpívat píseň ožralého mlékaře.

„Kolik toho pepře?“ křičel Drobeček ze sklepa. „Tady je jenom jeden pytel.“

„Idiot!“ sykl Porta. „Stačí mi čajová lžička!“

„Voda se vaří,“ upozorňoval Heide, zatímco honil učitele poklusem pětkrát kolem kotle.

„Tak pohyb,“ vykřikl Porta vášnivě. „Cibuli. Bílý z pórků. Zelí. Půlku červený řepy a celer na jemný proužky.“

„Mám to!“ řekl Drobeček. „Tyhle mý dva kuli to udělali. Jestli to není dobrý, stačí slovo a já jim uříznu koule!“

„Sklapni, Drobečku! Moc mluvíš. Jsem z toho nervózní,“ varoval ho Porta. „Teď osmahneme zeleninu na vynikajícím nesoleným ukrajinským másle. Ivanovu máslu se nic nevyrovná. Jestli starýmu Grofazovi6) jde v Rusku právě o tohle, tak s ním budu až do konce!

Teď tam hoďte maso, a zatímco se bude vařit, zazpíváme si pytláckou árii z Jägerbrauten.

Drobeček s Albertem se postarají o barytony a Heide s Gregorem o soprány. Připraveni?“ Porta třikrát velitelsky zaklepal svojí dřevěnou vařečkou na obrovský hrnec a ze začouzeného kolchozu se zasněženou stepí začala linout pytlácká árie.

Porta se bije v prsa a pytel od mouky mu přitom padá z hlavy. Jednu nohu klade na záda učitele, který leží na zemi a na Drobečkův rozkaz leští těžký kulomet, a napodobuje chování lovce velké zvěře.

„Der Förster ist tot, Der Wilddieb lebtl“ zpívá zvučným hlasem.

„Poslouchejte,“ zvolal Drobeček obdivně. „No nezní ten jeho blbej hlas nádherně?“ Sedáme si do kruhu kolem bublajícího kotle. Porta si brouká ruskou dožínkovou píseň a vsypává do polévky česnek.

„Nebyla by tam dole ještě nějaká malá kachnička?“ ptá se Drobečka.

„Najdi kačenu!“ nařizuje Drobeček explukovníkovi, který skutečně jednu nachází.

„Musím vám něco vysvětlit,“ říká Porta. „Tohle byste měli vědět. Existujou dva druhy boršče.

Tomu prvnímu se říká obyčejnej, běžnej či zahradní boršč, kterej Tataři a Moskvani hltaj po galonech. No a pak existuje ještě slavnostní boršč, kterej maj rádi Poláci a Ukrajinci. Nejdřív osmaží kačenu, pak ji vykostí, vykrájejí všechny šlachy a maso nakrájí na kostičky. Pak za zpěvu několika taktů z „Kateřiny Izmailovny“ – ho kousek po kousku naházejí do polívky.

Přesně takhle. Žbluňk, žbluňk, žbluňk, žbluňk! A pokaždý, když kachní maso žbluňkne do polívky, si můžete přát něco hezkýho!“

„Jako třeba kus píči, to by bylo,“ vykřikne Drobeček a rozzáří se mu oči.

„Nevařil se ten pitomej boršč už dost dlouho?“ dožadoval se Dědek netrpělivě a hladově si olizoval rty.

„Pro mistra kuchaře,“ upozornil ho Porta vážným hlasem, „není nic horšího, než netrpěliví hosté! Možná velíš týhle partě, ale do kuchyně mi nelez. Ta patří mně! Z milosti boží svobodník Joseph Porta, šéfkuchař! Jestli se nemůžeš dočkat, až bude tohle nenapodobitelný ruský chef ď oeuvre hotový, pak ti doporučuji, abys šel na malou procházku a vzal všechny ostatní nedočkavce s sebou!“

Naše trpělivost je těžce zkoušena, když Porta nepohnutě pokračuje v míchání polévky.

Přistihli jsme se, jak se naše čelisti bezděčně pohybují nahoru dolů, a žaludky burácejí, zatímco Porta důstojnými pohyby nakrájel maso na kostičky a nasypal ho do kotle. Nakonec tam jako svátost nalil šťávu z červené řepy a přitom se dovolával požehnání boha celého Ruska.

Když nás vyzval, abychom přišli se svými ešusy, tak jsme se málem přerazili jeden o druhého. Rozkázal nám, abychom se seřadili jako vojáci na přehlídce.

Drobeček div že nezastřelil učitele a explukovníka za to, že se pokoušeli také postavit do řady vedle ostatních.

„Otroci na konec fronty!“ zařval. „V Ježíšově době byste žrali spolu s prašivejma psama, to si pište. Copak ste nikdy nečetli bibli, vy aristokratický parchanti?“ Porta položí do každého ešusu pořádný kus másla a s výrazem arcibiskupa obřadně zasvěcujícího řádku knězůnoviců, zálévá máslo polévkou.

„Hrábni hluboko tou starou naběračkou, synu,“ slintá Drobeček blahem, a oči se mu lesknou hladem. „To nejlepší je vždycky na dně!“

Každou porci Porta nakonec jemně posype sekanou kapustou a přelije kysanou smetanou.

Když Drobeček dojedl třetí porci, smiloval se nad učitelem a explukovníkem.

„Vy dva ztroskotanci jste taky hladový, nemám pravdu?“ ptá se velkoryse. „No tak, běžte za svobodníkem Portou se svým ešusem. Jestli ale nějakým omylem ve svý polívce najdete kousek masa, budete se mi s ním okamžitě hlásit, panimaješ?“

„Přestaň ty dva blbouny sekýrovat,“ zasyčel Dědek podrážděně.

„Takže když jim chci dát nažrat, tak to je sekýrování?“ vykřikl Drobeček užasle. „Co mám teda dělat? Mám jim snad vytírat ty jejich zasraný prdele, aby nešpinili kalhoty Adolfovy armády?“

Celou první hodinu jsme do sebe ládovali boršč, a moc jsme toho nenamluvili. Když už se do nás nevešla ani lžička, tak jsme se pěkně natáhli a cítili se velice spokojeně.

„Až to dobrý Německo prohraje tuhle válku,“ začal Porta filozofovat, „a trochu se z toho výprasku vzpamatuje, tak by myslím nebylo špatný otevřít si v Berlíně restauraci.

Přemejšlím, že bych koupil trosky „Kempinskýho“. Asi to nebude moc drahý. Měl bych tam všechno možný: novoanglický nádivky, pečenýho krocana po americku, kohoutka po římsku.“

„Nezapomeň na „Poulet au sang“ z Francie, mon ami,“ doplnil mu Legionář menu a zapálil si svůj caporal.

„Na ni bych ani ve snu nezapomněl,“ usmívá se Porta, „stejně tak, jako bych nezapomněl na

„řecký lilek au gratin“, a koláče židovský kuchyně jako zákusek.“

„Teď jsem se málem poblil,“ přerušil ho zuřivě Heide. „Jak tě vůbec může napadnout vo takovým židovským hnusu mluvit?“

„Ty bys radši „lamb á la Turquie“, že je to tak?“ odvětil Porta opovržlivě. „To budu mít taky, pro takový patrony, jako seš ty!“

„Budeš mít v menu i „venezuelskou rybí polívku“, nebo se pletu?“ chtěl vědět Gregor a olizoval si své mrazem popraskané rty.

„A co takhle „Paelle Valenciana“?“ volal Barcelona z okenního parapetu.

„Co se to tady pro boha živýho děje?“ zazněl náhle ode dveří skřípavý důstojnický hlas.

„Pozor!“ zařval Dědek, vyskočil nervózně na nohy a upustil přitom svoji dýmku se stříbrným víčkem.

Do místnosti s nízkým stropem právě vstupoval jednoruký plukovník Hinka s přísně sevřenými rty. Místnost byla naplněna vůní boršče.

„Co to je?“ ptal se a zvědavě nakukoval do hrnce. Na dně ještě trochu polévky zůstalo.

„To je oblíbená polévka Rusů, pane plukovníku!“ chvástá se Porta.

„Dejte mi ochutnat,“ usměje se Hinka.

„A vašemu pobočníkovi taky?“ zeptal se Porta a podíval se na poručíka postávajícímu nervózně jako vyplašená slepice u dveří.

„Neptejte se tak blbě, Porto,“ utrousil plukovník s plnými ústy.

Pobočník nejistě sáhl po ešusu. Nedaří se mu skrýt, že Portově kulinářskému umění moc nedůvěřuje. Vůbec by ho nepřekvapilo, kdyby v polévce byl nějaký rychle působící jed.

„To je vynikající polévka,“ zvolal plukovník Hinka, když vracel Portovi prázdný ešus.

„Jistě, pane, tihle untermensch vědí o jídle všechno,“ říká Porta vděčně. „Měl byste někdy ochutnat soljanku, pane. Tu dělají na pobřeží Černýho moře. Měl jsem ji, když jsem tam byl na návštěvě za kamarádem, Sergejem Smirnovem, pane. On je šéfkuchařem u „Šedýho kocoura“, tatarský restaurace v Aténách. Ta jeho soljanka, pane, ta by vylákala samotnýho Josefa Stalina z Kremlu, pane. Mám na ni recept, pane, jestli ho budete chtít.“

„Ne, děkuji, Porto, dnes ne,“ smál se plukovník Hinka a plácal Portu po rameni. „Vyrážíme za hodinu. Pěkně v klidu, Beiere,“ obrací se k Dědkovi. „Myslím, že to nebude žádná sranda. A Porto, a vy taky Creutzfeldt, žádný drancování, čenichání po kořisti! Jestli se doslechnu, že se tady něco takovýho dělo, tak půjdete před válečný soud, než se nadějete, a nebudu mít s vámi slitování! Drancování je těžký zločin.“

„Rozumím, pane, rozumím velice dobře!“ zakdákal Porta servilním hlasem. „Viděli jsme všechny ty varovný plakátky rozvěšený všude kolem, pane! Za drancování dostaneš provaz.

Plukovníku Hinko, poslušně hlásím, že o tom víme dost na to, abysme nechali prsty na pokoji, pane, aby nás přes ně někdo neklepl. Viděli jsme přece ty plakáty, pane!“ Dvacet minut poté se Porta s Drobečkem vloupali do jedné z místností ve sklepě a procházeli místnostmi, které kdysi sloužily jako starostova úřadovna. Prohledávali zásuvky a kredence, a jejich obsah vyhazovali na podlahu. Když nic zajímavého nenašli, pokračovali do další místnosti, kde našli láhev vodky v koši mezi vyhozenými papíry.

„Potřebujem svlažit hrdlo,“ řekl Porta a přiložil láhev k hrdlu.

Když z láhve vymáčkli poslední kapku, vydali se se smíchem a zpěvem dál z jedné mrazivé místnosti do druhé. Nakonec se dostali do ložnice, v níž se tyčila postel se čtyřmi sloupy neuvěřitelných rozměrů.

Drobeček začal čenichat kolem jako ohař, který ucítil lišku. V základně postele vlezl pod obrovské nadýchané vesnické peřiny.

„Tady je, kunda, kunda, kunda, kunda, kunda!“ ozvalo se přidušeně z pod peřiny. Na okamžik se někde u polštáře vynořil jeho ukořistěný tvrďák, hned ale zase zmizel jako ježek v králičí noře.

Porta zvědavě nakoukl pod peřinu, aby se podíval, co tam Drobeček dělá. Protože ho ale nezahlédl, tak tam vlezl za ním, a hned začal vrnět jako ježek za teplého letního podvečera.

Drobečkovi nejdřív nedošlo, že ten, co tu leze kolem, je Porta. Došlo ke krátkému, ale zuřivému zápasu, při kterém roztrhli peřinu po celé délce. Peří létá všude kolem.

Každý si sedl na jednu stranu postele a začal se zmateně rozhlížet. Jemně se na ně snáší bílé peří, vypadají jako dva racci ve sněhové bouři.

V obrovské skříni se zásuvkami nachází Drobeček dlouhé červené spodničky s krajkovým lemováním a patkami kapes s knoflíky na obou stranách, které byly moderní někdy na přelomu století.

„Svatá máti kazaňská, jakou prdel musela tahle čubka mít,“ křičí Porta a olizuje si rty. „Ty by plandaly i na belgickým valachovi!“

„Ježíš nás všechny miluje,“ prozpěvuje Drobeček. „Kdybysme tady na tu prdel narazili se vším příslušenstvím, hned bysme si tady udělali ve třech takový malý klání!“

„Píča,“ vzdychá Porta zasněně, a boří do rudých spodniček tvář. Kňučí přitom jako kocour na cestě za nočními dobrodružstvími.

„Dej to sem,“ dožaduje se Drobeček. Natáhne si spodničku přes svoji uniformu. Porta mu podává obrovskou podprsenku.

Plete se mu tam ale jeho plynová maska a tak ji vyhazuje z okna.

„Chemický zbraně budou stejně používat až v tý příští válce,“ říká bezstarostně.

Do podprsenky nacpou dva hadry na mytí podlahy. Vypadají jako mladé Alpy. Kvůli nálezu staromódního korzetu se pak málem rozpoutala bitka. Nakonec ho dostává Porta.

Zálibně se prohlížejí ve vysokém zrcadle. Korzet je skutečně nádherný, celý vyšívaný růžičkami a motýlky.

„Proč tam jsou vůbec motýli?“ říká Drobeček udiveně. „To je přece jasný,“ říká Porta rozhodně. „Odletí a přivedou s sebou pořádný čuráky.“ Ve skříni pak najdou velký černý klobouk zdobený třešničkami. Ten zkonfiskuje Porta.

„Máš chuť na rychlý čísílko?“ ptá se laškovně a pohupuje boky, napodobuje chování prodejné děvy. „Udělám ti to za pětku,“ švitoří z okna a posílá polibky skupině motocyklistů, kteří na něj zírají, jakoby právě spatřili zázrak.

„Šoupnu ti to do zadku, za polovičku,“ zahuláká Drobeček nakřáple a pleskne ho přes zadek.

„Tak pojďte dál, hlupáčkové,“ láká je Porta a pohupuje třešničkami na svém klobouku.

„Lístečky si kupte u dveří. Normálně po německu, za pětku. Rozkoš po francouzsku za dvojnásobek. Podívejte se na Sophiin zadek. Za pouhé dvě marky.“ Drobeček vyleze na parapet a zakroutí zadkem. Červené spodničky vlají ve větru.

Porta mávne rukou a plivne dolů pod okno.

„Nestojí to za nic, drahoušku,“ říká Drobečkovi. „Co říkali v „Krokodýlovi“, je pravda, německý vojáci jsou stejný jako ten jejich Führer. V tomhle strašlivým mrazu se jim ty jejich ptáčci scvrkli a upadli!“

Stáhnou okno s rachotem dolů. Drobeček zakopl, spadl do houpacího křesla, které se převrhlo a on proletěl dveřmi ukrytými za tapetou v barvě zdi. Dopadl do místnůstky za dveřmi a zmateně se rozhlížel.

„Kams to zmizel?“ ptá se Porta a vráží svůj třešničkový klobouk do rozbitých dveří.

Drobeček neodpovídá, jenom mlčky ukazuje na obrovský starodávný trezor zdobený rudou hvězdou se srpem a kladivem.

Při tom pohledu Půrta okamžitě vystřízlivěl. Začal láskyplně hladit kovové stěny trezoru.

„Vždycky jsem chtěl potkat někoho takovýho, jako vy,“ svěřuje se mu.

„Dej pozor,“ říká Drobeček nejistě. „Ten prohnanej blbej Ivan tady mohl nachystat na takový hlučný halamy jako jsme my dva nějaký malý překvapeníčko!“

„Ty máš v hlavě nasráno,“ řekl Porta bohorovně. Začal zkoumat trezor, milimetr po milimetru. Pokusili se ho odsunout ode zdi, ale ani s ním nehnuli. Našli dvě železné tyče, ale ani s nimi to nešlo.

Porta plivl na rudou hvězdu a pohrozil trezoru pěstí. „Jenom počkej, ty studenej hranatej parchante!“ řekl

Drobeček. „My ti ukážem, odkud vzal Ježíš pivo! Si nemysli, že jsme šli přes celou tuhle pitomou Rus, aby ses nám tady teď vysmíval!“

„Sakra!“ řekl Porta zamyšleně a poměřoval očima tu těžkou bednu. „Musíme se pokusit ji odtáhnout od tý zdi.“

„A proč?“ ptal se Drobeček nechápavě. „Dveře má přece vepředu, nebo ne? Když chceš vlízt do baráku, tak deš přece dveřma, ne? Nerozbíjíš někde vzadu zeď, aby ses dostal dovnitř!“

„Drž hubu,“ zasyčel Porta podrážděně. „Se sejfama to je jinak! Kde maj dveře, ví jenom zasvěcenej. Čím víc se s nima sereš, tím těžší je dostat se dovnitř. Musíme se do něj dostat zadníma dveřma. Kéž bysme měli svářečku. To bysme se pak tomu kusu šrotu podívali na zoubek.“

„A co takovej plamenomet,“ navrhoval Drobeček nadšeně a už měl nakročeno, že by ho přinesl.

„Ach, zapomeň na to, ty chytráku,“ vymlouvá mu to Porta. „Ten by se celej ten sejf roztavil i s tím, co je vevnitř. My tady nesbíráme železnej šrot. Ale co je důležitější, my z týhle války nevyjdem tak chudý, jako když jsme do ní vlezli.“

„Něco na tom lezení do sejfů zezadu asi bude,“ řekl Drobeček, škrábaje se v rozkroku zamyšleně bajonetem. „Pamatuješ si toho fousatýho žida z Oyer Strasse, co měl kámoše, kterej žid nebyl, dělal zámečníka na Bemhard Nocht Strasse? No a tenhle chlápek dělal do sejfů, teda jako po večerech a vo víkendech, dalo by se říct. A všechny, do kterejch dělal, udělal zezadu. To ho ale nakonec prozradilo. Ten blbej komisař Nass a jeho chlápci s krempama staženejma do vočí z Davidový stanice, ty toho zámečníka, co nebyl žid, nakonec dostali. Pokaždý, když našli sejf s roztrženou prdelí, tak starej Nass věděl, že to zas byl ten jejich zámečník. Zbytek asi uhodneš. Jednoho krásnýho rána, ještě než mlíkař položil půl pinty mlíka na schody, vtrhne dovnitř starej Nass s pár dalšíma poldama a zburcujou zámečníka, co ležel v posteli a nechal si zdát sladký sny vo sejfech přetejkajících prachama.

Bude to trvat ještě nejmíň dvacet let, než uvidí ten prašivej Fuhlsbüttel7) zvenku.“

„Tohle je ale naše první setkání se sovětským sejfem, a tak nikoho ani nenapadne, že jsme to byli právě my dva němečtí osvoboditelé, co jsme mu trošku odlehčili,“ řekl Porta bezstarostně a začal si hrát s číselným zámkem.

„Tohle připomíná rádio,“ řekl Drobeček.

„Jo, jenom tady hrajou trošku něco jinýho,“ zasmál se Porta shovívavě. „U rádia platíš za to, že si můžeš hrát s knoflíkama. Tady naopak doufáš, že ti zaplatěj, když naladíš tu správnou stanici.“

„Hele, jen tak mimochodem, zkusils dveře?“ zeptal se Drobeček prakticky. „Pamatuju se, že jsme jednou s tím fousatým Davidem vyrazili vyloupit konkurenční bordel a měli jsme s sebou experta na zámky. Když si s ním hrál asi hodinu, takjsme zjistili, že vůbec není zamčeno! Ten expert z toho byl tak naměkko, že se na místě sebral a nechal se zavřít jedním z těch Nassovejch parchantů.“

„Kurva, ty máš recht!“ vykřikl Porta, když s námahou otevřel těžké dveře.

Drobeček se rozesmál tak hlasitě, že se místnost roztřásla a celý dům začal dunět ozvěnou.

Podíval se Portovi přes rameno a spatřil svazky bankovek.

„Miliony!“ zašeptal Porta jako u vytržení. „To jsou kurva miliony! Ještě v životě jsem těma svejma rozmazlenejma očima neviděl tolik peněz! Pochválen buď, dobrý Bože!“ zanotoval s očima obrácenýma k nebesům. „Zajdu do tvého chrámu při první příležitosti! A jestli v týhle zemi potkám bezvěrce, tak mu to vytmavím tak, že bude mit dobu o čem přemejšlet!“

„Tady je moře prachů. Víc, než umíme spočítat,“ zvolal Drobeček a mnul si ruce jako starověký žid, kterému se právě podařilo ošidit antisemitu.

„Brzy budou dva nový Rockefelleři ozdobou ekonomický smetánky,“ předpovídal Porta spokojeně.

„A to jako kdo?“ ptal se Drobeček přihlouple.

„Podívej se do zrcadla,“ řekl Porta. „Uvidíš jednoho z nich!“

„Velkej bože na nebesích! Já tomu nemůžu uvěřit,“ vzdychl Drobeček, když se prohlížel zblízka v zrcadle.

„Musíme si zachovat chladnou hlavu,“ zamyslel se Porta, hladě zamyšleně hromádky peněz.

„V týhle ruský zimě to nebude žádnej problém,“ odpověděl Drobeček lehkovážně.

„Vod týhle chvíle,“ pokračoval Porta s odhodlaným výrazem ve tváři, „jsme až příliš bohatý na to, aby nás tahle Adolfova válka ještě nějak zajímala. Běž do sklepa a najdi dva pořádný pytle. Padáme odsud, kamaráde!“

„To se ani nerozloučíme s vostatníma?“ ptal se Drobeček nechápavě.

„Už žádnýho z nich neznáme,“ odvětil Porta. „Kdyby vyčenichali, na co jsme tady narazili, tak bysme bohatý dlouho nezůstali! Julius by zjistil, že to bylo majetkem Koruny a nechal by to zkonfiskovat. Jak už jsme řek: zachovej chladnou hlavu! Naše minulost je mrtvá! Mazej do sklepa a dones dva pytle. Ale musí to bejt pořádný pytle. „

„Než ty Adolfovy armádní kalhoty vyhodím a vyměním zase za civil, tak do nich napřed pořádně naseru,“ slíbil Drobeček a odběhl hvízdaje zpátky do sklepa.

„Našli jste něco?“ volal Gregor lezoucí oknem do ložnice s Albertem se zářivě bílými zuby v patách.

Porta rychle zavřel dveře sejfu a stoupl si před rozbité dveře, aby si nevšimli malé vedlejší místnosti.

„Samý kraviny,“ odpověděl apaticky a snažil se vypadat jako liška, co se nabídla, že vám pohlídá kuřata.

Albert dostal záchvat smíchu, když uviděl Portův korzet s růžičkami a motýlky.

„Co to je? Adolfova nová tajná zbraň?“ mumlá Gregor mezi výbuchy smíchu.

Albert prudce cvakne zuby, když spatří na zdi nad stolem obrovskou podobiznu Stalina, a sleduje ji zlomyslným pohledem.

„Kak vy pašivajetsja, tovarišč?“ zařval a zamával před sebou pěstí, jakoby se snažil usmířit výraz těch krutých gruzínských očí.

Drobeček se vrátil ze sklepa se dvěma velkými pytli pod paží.

„Vypadněte odtud, vy pitomci,“ zařval a mával před nimi pytli, jakoby zaháněl slepice.

„Copak nevíte, že je zakázáno lézt do soukromých prostor?“

„Na co potřebuješ ty pytle?“ ptal se Gregor se zájmem, a zkoumal hmatem hrubost jutoviny.

„Dostali jsme rozkaz zatemnit okna,“ řekl rychle Porta, než stihl Drobeček říct nějakou pitomost.

„Si myslíte, že sem ňákej debil, nebo co?“ zaúpěl Gregor. „Ste tady něco našli, to je jasný.

Nevěšte mi bulíky na nos! Já dělal stěhováka, cejtím to na sto honů!“

„Jestli nezavřeš tu svou hubu, nevypálíš hezky rychle odsud a nevezmeš si s sebou toho černýho bubáka, jestli nás nenecháš udělat to blbý zatemnění, tak tě to přijde pěkně draho!“ zařval Drobeček vztekle a začal mávat zuřivě rukama.

„Vy tady něco chystáte, chlapi!“ přizvukoval Gregorovi Albert vesele a poskakoval po pohovce. Udělal salto končící v stoji na rukou, který vyrovnal a nakukoval zvědavě pod pohovku.

„Pokoušíš mou trpělivost, ty africkej dotěro,“ vyjel Porta a vztekle nakopl polštářek, který srazil lampičku.

„Měli jsme pravdu, kámo, měli jsme pravdu!“ zasmál se Albert a vytáhl z pod pohovky velkou plechovku od oleje.

„Si snad chceš namastit koule, vodsvištět do Afriky a najít si tam někde matraci se hřebíkama?“ ptal se ho Drobeček jako blázen, a chtěl ho nakopnout, ale minul.

„A proč ne?“ odpověděl Albert a napil se z plechovky.

Drobečkova hlava vystřelila vpřed jako čáp vrhající se na žábu. Přičichl k hrdlu plechovky.

„Veselé Vánoce všem vespolek! Švestkovice!“ zařval a vytrhl plechovku Albertovi z rukou.

„Dej mi ochutnat,“ dožadoval se Porta a sápal se po plechovce.

„Poplach! Poplach!“ Před domem se začaly ozývat výkřiky.

Zuřivě se rozštěkal kulomet. Nocí zahučely minomety. Desátník od tankánů vylezl na židli a popadl obraz Stalina.

„Strejda Pepík! To bude skvělej suvenýr! Bude mu to slušet nad naší pohovkou u nás v Kolíně, až bude po válce!“

„Nešahej na to!“ zaječel Gregor a v hrůze se vrhl na podlahu.

Albert je jedním dlouhým skokem za pohovkou, jako černá kočka s vlčákem v patách. Porta skočil za obrovské křeslo, hned vedle Drobečka, který si schovával hlavu jako čáp v rákosí.

Třešničkami zdobený klobouk poletoval po místnosti jako postřelený pták.

Na zlomek vteřiny zahlédl Gregor tenký černý drátek spojující obraz s dírou v tapetě za ním.

Následná exploze rozmetala celý dům na kusy. K nebi vyrazil mohutný sloup plamenů. Na jeho konci na chvíli balancovala celá střecha. Připomíná to konec světa. Po celé délce ulice se ozývají exploze jedna za druhou. Domy se řítí k zemi jako domečky z karet. Temná obloha se rozzářila oslepujícím světlem. Je jasno jako ve dne. Ulicí burácí tlaková vlna jako tornádo, které rozmetá všechno, co mu stojí v cestě. Za oknem se kutálí náklaďák, jakoby to byla nějaká hračka. Zřícenou zdí vyletí pohovka s ječícím Albertem, který se jí zuby nehty drží, aby si zachránil život. S děsivým tříštivým zvukem vráží do zdi domu přes ulici.

Albert ječí jako prase odvážené na jatka. Letí po hlavě úzkou uličkou do zamrzlé kaluže, kde již před chvílí přistál Gregor.

„Ježíši, kámo!“ zavřeštěl. „Tohle by vyrazilo duši i z medvěda grizzlyho!“ Všude kolem křičí o pomoc zranění a umírající muži. Ohňové sloupy vrhají purpurové světlo na vařící se špinavý sníh. Připomíná to výbuch vulkánu, který trval zdánlivě celou věčnost.

A najednou utichl!

Ti, kteří jsou ještě naživu, se snaží postavit na nohy.

Jsou otřeseni a doslova ohlušeni. Strašlivě je bolí uši. Je to, jako by jim do nich někdo vrazil rozžhavenou jehlu.

Po několik minut vůbec nechápeme, co se to kolem nás děje. Jsme ve stavu akutního šílenství.

Všude kolem se válí zkrvavené kusy masa a štěpinky kostí. Dokonce i stromy, které po obou stranách lemovaly vesnickou náves, náhle beze stop zmizely. Jsou vytrženy i s kořeny.

Rusové a Němci, civilové i vojáci, běhají kolem dokola. Zachvátila je nesmyslná panika.

Jeden ruský seržant v roztrhané a sazí začouzené uniformě vystřílí celý zásobník svého kalašnikova do vzduchu, zahodí ho a řve „Job tvoju mať“. Pak hranou ruky zlomil vaz tlustému rotmistrovi, který se ho snažil nakopnout.

Motocykl se sajdkárou plnou samopalů a brašen s náboji je omotán kolem zbytků nějakého komína. Ze sajdkáry visí mrtvola nějakého člověka.

Alberta popadl amok. Leze kolem dokola v kruzích a vyje jako pomatený pes. Rozum se mu vrátí, až když mu Porta podá jeho ocelovou helmu. Má utržený celý zadní kryt. Albert se na okamžik nechápavě zadívá na svoji poničenou helmu. Přejede si rukou po zátylku, jako by se chtěl ujistit, že ho má pořád celý. Pozdvihne oči k truchlivým temným nebesům a děkuje Bohu a všem známým i neznámým svatým. Některé z nich si vymýšlí pro tuto příležitost.

Vezme svoji helmu a každému ji ukazuje na důkaz toho, že je pod zvláštní boží ochranou.

„To je proto, že my černoši nemáme s touhle válkou nic společného,“ tvrdí. „Tahle válka je bílých a žlutých.“

„Takovej zmatek! A všechno kvůli jednomu blbýmu obrazu,“ povzdychne si Porta, když si prohlíží zříceninu starostova domu.

Plukovník Hinka si vezme Portu na stranu, když si všimne jeho pestrobarevného korzetu.

Porta úplně zapomněl, že ho má pořád ještě na sobě.

„Kdes to sebral?“ zeptá se ho přísně.

„Já jsem to naše!!“ odpovídá Porta, což je celkem pravda.

„Ale kdes to našel? A honem! Chci slyšet pravdu!“

Hinka ho probodává svýma očima. „Který dům to byl?“

Porta se vykrucuje a vykrucuje. Snaží se z toho vymluvit jednou ze svých obvyklých historek. Blekotá cosi o nějakém kadeřnictví v Düsseldorfu, jehož majitel vždycky nosil korzet.

„K čertu s těmi tvými kadeřnickými kamarády,“ přerušuje ho Hinka prudce. „Ty mě neoblbneš, Porto. Myslel jsem si, že už jsi to dávno pochopil. Co se stalo v tom domě, co odstartovalo tu explozi?“

„Ach ano, pane! Teď už chápu, co chcete vědět.“ Porta se licoměrně usmívá. „Jeden z těch chlápků vod motocyklů, pane, za každou cenu chtěl mít obraz Stalina, chtěl si ho odvést s sebou. Byl to taky pěknej obrázek, pane. Ale my jsme ho varovali, teda jako toho motocyklistu, ne Stalina, pane!“ Porta rozhodil ruce směrem k rozvalinám vesnice. „Na tom obrazu bylo něco podezřelýho, pane. Pojďte se podívat, jestli chcete!“

„Poznal byste ještě toho motocyklistu?“ zeptal se Hinka nedůvěřívě.

„Ten už bude pryč, pane. Dočista pryč, tím jsem si jistej, pane. Možná že ho ještě kus visí támhle na komíně tý cihlárny! Německej bůh trestá neposlušnost velice rychle, nemám pravdu pane?“ dodal přičinlivě.

„Viděl jste, jak byl zabit?“ zeptal se ho Hinka ostře. „Jestli je ještě naživu, ukážu mu jak trestám neposlušnost já!“

„To by taky zasloužil, pane!“ souhlasil Porta a hluboce vzdychl. „Všichni jsme mohli být na kusy jenom kvůli jednomu ožralovi, co ho svrbí prsty, když někde vidí něco, co by mohl ukrást!“

„Dejte si pozor, Porto, abyste se do toho moc nezapletl. Ptal jsem se: Viděl jste, jak byl zabit?“

„Bohužel ne, pane. Ten barák mi spad na hlavu!“ „Kdo tam byl s vámi?“

„Vůbec nikdo, pane. Byl jsem tam sám. Teda až na toho kořistníka!“

„A pak jste hodil tu spodničku a podprsenku oknem támhle staršímu svobodníkovi Creutzfeldtovi?“ Ukazoval na Drobečka, který tam stál s otevřenou pusou, kroutil očima kolem dokola a byl po výbuchu stále ještě v šoku.

„Pojďte sem, Creutzfeldte!“ zařval Hinka vztekle.

Drobeček na to ale nereagoval. Ještě pořád nic neslyšel. „Myslím, pane, že mu to ustřelilo naslouchadla!“ prohlásil Porta moudře. „Poslušně hlásím, pane, že jsem nejdřív taky nic neslyšel, ale když jsem se postavil na hlavu, tak se mi sluch zase vrátil, a teď už zase slyším, pane, díky Bohu. Slyším úplně všechno, co mi tady plukovník Hinka povídá.“

„Sundejte si ten pitomej korzet,“ nařídil mu Hinka ostře. „A varuju vás, Porto. Moje trpělivost není nekonečná! Jestli zajdete příliš daleko, já vám tu celu někde najdu.“

„Jistě, pane, myslím, že v Germersheimu je jedna cela vždycky volná,“ řekl Porta tiše a snažil se vypadat sklíčeně.

„Jednoho dne vás zastřelím,“ slibuje Hinka a otáčí se na podpatku.

„Odjíždíme za hodinu,“ říká Dědek. Právě se vrátil z jednání skupinových velitelů na velitelství. „Co to k sakru máte na sobě?“ zavrčel mrzutě, když uviděl Portu a Drobečka v jejich korzetu a spodničkách. „Takhle pitomě oblečený s náma nepůjdete! Co si ty Rusové o vás proboha pomyslí?“

„Úplně na nás zapomenou střílet,“ odvětil Porta, „což by nemuselo bejt vůbec špatný, když o tom tak přemejšlím.“

V dálce se vlnila ohňová stěna. Na pozadí plamenů bylo vidět obrovské černé kouřové mračno. Termický vír žene naším směrem mohutnou spoustu popela. Země se otřásá jako zvíře ve smrtelné agónii.

Hustý závoj popela se roztrhne a objeví se Drobeček, vysoký a mohutný, lidský stroj nabitý svaly a šlachami. Z jeho začerněné tváře visí tlustý doutník, žhnoucí jako námořnický čelen.

Ještě pořád má na sobě onu staromódní spodničku a bez přestání, proklíná učitele a explukovníka, kteří se za ním plahočí s plamenometem a bednami střeliva.

Vzduch je plný pleskavých a skřípavých zvuků. Po jednom z dutých výbuchů minometné střely se explukovník vrhl na zem.

„Aby tě ďas spral, ty magore,“ zařval Drobeček. „Copak sem ti neříkal, ty posero, aby ses neschovával, když ti k tomu nedám rozkaz.“

V tom se ten pleskavý zvuk ozval znovu. Drobeček zvědavě zvedl hlavu a sledoval očima dráhu střely. S odporným zvukem dopadla nedaleko do sněhu a rozmetala ho na všechny strany.

Střepina z jejího pláště se zasekla do jedné z Drobečkových polních lahví. Po nohách mu začala téct vodka.

„Vy zasraný pohanský ruský čuráci,“ zaburácel a namířil svou upilovanou brokovnicí přes blízké kopečky. „Co je tohle za fóry? Co to má dělat s válkou?“

„Kryj se, chlape!“ zařval na něj poručík. Braun nervózně. „Takhle tě zabijou!“

„Mně se nic nestane, pane,“ uklidňuje ho Drobeček hlubokým nakřáplým basem. „Nenechám se zastřelit dřív, než se podívám do New Yorku a Londýna, a nezajedu si s Albertem do Afriky a nezkusím se vysrat na tom fakírským hajzlíku s hřebíkama na prkýnku.“

„Druhá rota přejímá velení!“ ozvalo se zepředu. Rozkaz je předáván od jednoho ke druhému.

Pomalu se zvedáme na nohy. Dědek je po kolena ve sněhu, automat nese přes rameno na krátkém řemenu.

„Připravte se k palbě! Vztyk!“ křičí netrpělivě. „Pohni sebou, Drobečku! Vezmi si na starost pravé křídlo a sám ďábel tě chraň, abys lezl někam do baráků, nebo začal mrtvolám vybíjet zlatý zuby! Slyšels?“

„Řveš dost na to, abys probudil všechny mrtvý na všech hamburskejch hřbitovech! Vůbec bych se nedivil, kdyby tam teď všechny ty mrtvoly stály v pozoru a chřestily kostma!“ zahřmí Drobeček mrzutě a provokativně pomalu se staví na nohy.

„Nemáš náladu?“ ptá se Porta. „Vypadáš, jako by tě k smrti po štípaly komunistický vši.“

„Ale to mě sere ten vykastrovanej plukovník,“ odpovídá Drobeček temně. „Je to čurák bez mozku, v palici má stejný hovno jako nějakej zelenáč a to už je kurva soda!“

„Já už ty vaše nadávky nebudu dále snášet,“ zakdákal bývalý důstojník. Snažil se mluvit ostrým a velitelským hlasem, jakým mluvil, když stával před nastoupenou jednotkou. Moc se mu to ale nedařilo.

„Tak to máš teda smůlu, ty vopelichanej papouchu,“ zašklebil se Drobeček pobaveně a praštil explukovníka do zad. „Protože to asi budeš muset, co? Došlo ti to v tý tvý blbý lebeni? Nebo by ses chtěl trochu proběhnout, aby ses trochu probral? Pochop už konečně, ty vyhaslá padající hvězdo, že seš prdelí celý týhle mizerný německý armády. A já? Já jsem starší svobodník, já tvořím páteř týhle armády! Její horní část, samozřejmě!“

„To fakt chtějí, abychom dosprintovali až tam nahoru do tý zasraný věznice?“ ptal se Porta narovnávající ouška červených podvazkových pásů plandajících kolem jeho kalhot.

„Chtěj, nebo nechtěj, už to vypadá, že tam budem muset,“ vyštěkl Dědek a poslal do sněhu dlouhý plivanec tabákových slin.

„Tahle všivá světová válka převrací všechno naruby,“ zabručel Porta škarohlídsky a vyžebral si cigaretu od Legionáře. „Kdy už přestaneš kouřit tyhle černý francouzský sračky, kterejma si jenom zasíráš plíce?“

„Pas question, mon ami! Tyhle cigarety mají ale aspoň tu výhodu, že jich většina zbude mně,“ odvětil Legionář. „To vaše bledý svinstvo je pro holčičky co maj ještě před biřmováním.“

„Začíná mě to lízt na mozek, že bych prdelí louskal para ořechy a prděl jádra takovým fofrem, jako minomet střely,“ běsnil Porta. Sledoval vztekle věznici OGPU se zdmi ozářenými divoce poskakujícími plameny hořícího smrkového lesa.

„Lezeme tady do kopce a zase z kopce, kloužem se po zamrzlejch jezerech, až si z prdele sedřem všechnu kůži, prodíráme se zmrzlejma lesama jako nějaký pitomý buldozery, a to všecko jenom kvůli tomu, abysme se dostali do nějaký zasraný komunistický věznice. Jsem zvyklej, že mě do vězení pěkně vozí a sedím přitom na zadku! Jestli tohle není případ pro lidský práva, kterej by se měl co nejrychlejc dostat před mezinárodní soud, tak sem dutej jak holandská šmajdavá kachna.“

„To by měli zakázat – nechat lidi hrabat se v takovejch sračkách jenom proto, že si pár magorů nemůže pomoct a musí vyvolat světovou válku!“ zaječel Gregor vztekle.

V oblaku prachu náhle kolem projíždějí motorizované sáně. Podplukovník z generálního štábu se z nich hystericky dožaduje velícího důstojníka.

Dědek ukáže přes rameno na plukovníka Löweho, sedícího na sudu a drbajícího nějakou kočku mezi ušima.

„To nevíte, jak se hlásit nadřízenému?“ huláká štábní důstojník zuřivě.

Dědek pomalu sráží podpatky a dotýká se rukou helmy v jakémsi náznaku pozdravu.

„Podplukovník Löwe, velící důstojník páté a sedmadvacáté tankové roty na váš rozkaz, pane!“ ozvalo se Löweho znavené zvolání.

„Jak je možné, že se tady pro boha živýho válíte a šťouráte se v nosech?“ ječel podplukovník s krvavě rudými štábními výložkami. „Copak jste nedostali rozkaz k útoku? Nemáte se zastavovat, ani na okamžik! Úúúúttoočíme, chlape!“ Ozvěna toho „Úúúúttoočíme!“ se výsměšně vracela z okolí.

„Rozkaz, pane podplukovníku!“ odpověděl Löwe a rázně zasalutoval, v duchu by však toho ječícího podplukovníka viděl nejraději v tom nejhlubším pekle.

Jako opilí se potácíme hustým jehličnatým lesem a temnotou černou jako smola za ním.

Zakopáváme o mrazem vysušené větve, máme rozedřené a omlácené obličeje.

Náhle se rozburácí ruský maxim ukrytý v podrostu. Porta na něj bleskově vrhne ruční granát následovaný deštěm kulek.

Ruský voják vyletí do vzduchu, jeho dlouhý plášť mu vlaje jako křídla.

Kulomet se rozštěká znovu.

„Do prdele práce!“ zařve Drobeček a namíří do křoví plamenomet. Nad sněhem zaplane hučící proud rudého plamene. Stromy vybuchují v ohni. Kulomet se odmlčel!

Rusové leží na hromadě, jejich stále ještě hořící těla pomalu černají jako pečeně, kterou někdo zapomněl vyndat z trouby.

„Jaké štěstí, že člověk nikdy dopředu neví, co se na něj žene,“ vzdychá Barcelona, když sleduje jednoho z vojáků s hořícími vlasy. „Tohle musel bejt starej mazák. Jinak by mu nedovolili mít dlouhý vlasy.“

„Pohyb, pohyb!“ rozkazuje Dědek, běžící ztěžka kolem nás.

Zahlédneme skupinku Rusů, snažících se uniknout. Jeden z nich zakopne o padlý strom a sklouzne se pořádný kus po zamrzlém potoce.

„Musíme je dostat!“ křičí Heide dychtivě a strhává si z ramena svůj lehký kulomet. Třese se po celém těle, když za utíkající skupinkou nepřátel vysílá dlouhou přerušovanou salvu.

Tři z nich jsou zasaženi, dostali to do zad a vpředu jim to utrhlo kus hrudníku. Dostali jsme nový druh nábojů.

Je to velice brutální střelivo, při vstupu do těla zanechává pouze malý otvor, ale tam, kde ho opouští, obrovskou zející ránu. Někteří zranění leží ve sněhu a srdceryvně naříkají.

Drobeček střílí svojí upilovanou brokovnicí další čtyři. Na krátkou vzdálenost je to opravdu strašlivá zbraň.

Jeden starší poručík v milicionářské uniformě se staví zády ke stromu s rukama za hlavou.

Sleduje nás lesknoucíma, vystrašenýma očima, zatímco se k němu pomalu přibližujeme.

„Komisař,“ říká Heide s ďábelským úsměvem.

„Tohle není žádnej zkurvenej komisař,“ říká na to Barcelona. „Je to vobyčejnej mizernej k smrti vyděšenej trouba. Dědek se třese, je kost a kůže a má na sobě nějakou starodávnou uniformu. Nechte toho pitomýho moulu jít za vnoučatama!“

„Tys přišel vo rozum?“ vyjel na něj Heide vztekle. „Tohle hovado je sovětskej důstojník a sovětský důstojníky my zabíjíme. Z rozkazu samotného Führera!“ Zvedá automat a střílí poručíka do prsou a hlavy.

Hlava se rozskočila. Nádavkem ho trefil několikrát do břicha. „Tak a je to!“ prohlásil hrdě a hodil si automat zpátky na rameno.

Jeden ze zraněných pěšáků se pokouší vstát, opíraje se o koleno.

„Ně streljať, ně streljať, tovarišč germanski,“ prosí zoufale.

Jeho německý soudruh, ztělesněný Legionářem, mu prožene zády bajonet. Jeho hrot se vynoří Rusovi z prsou. Legionář svůj bajonet nevzrušeně vytrhne z těla, které padne dopředu, připomínaje modlícího se musulmana.

Jeden ruský praporčík natáhl ruku, v níž třímal granát. Albert mu pažbou roztříštil obličej.

Ostatní střílíme zdálky, hned jak je uvidíme. Nepřibližujeme se k nim, dokud nejsou mrtví, ale i tak jsme velice opatrní. Než se k nim otočíme zády, dobíjíme je bajonetem.

Kapsy mají plné machorky, a v polních láhvích mají vodku. Má ale mizernou kvalitu – je to vodka pro ty nejnižší šarže. Máme nepříjemnou zkušenost s tím, že nám po ní strašlivě třeští hlava, a tak ji milostivě přenecháváme nováčkům. Co se našich potřeb týče, o ty se postará Porta.

Se zájmem si prohlížíme jejich peněženky. Bereme si obrázky jejich přítelkyň a ostatní zahazujeme. Těch několik rublů, které v nich mají, pro nás nemá žádnou cenu.

Drobeček je doslova unešen fotografií, kterou našel v peněžence praporčíka, kterému roztříštil Albert hlavu.

„Svatá Emo, tak tohle je kočka,“ vzdychá, když z ní utírá kapku krve. „Když vidíš takovouhle krásnou ruskou růžičku,“ pokračoval pomrkávaje vyzývavě na dívku na obrázku, „musí ti bejt jasný, že ten náš Stvořitel musel mít pěkně blbou náladu ten den, kdy dělal průměrnou německou holku, co si dává vlasy do drdolu a dokonce i chlupy na kundě si kurva splítá do copánků!“

„Hergot!“ vykřikl Porta uznale, když se mu podíval přes rameno.

„Chceš si to vyměnit? Dám ti za ni tři moje. Taková buchta! Svatá máti kazaňská!“

„Vodpal, ta je moje!“ zavrčel Drobeček. „Ten starej trouba napsal dozadu její adresu. Až bude konec týhle Adolfový války, tak si koupím zpáteční lístek a vodvezu si ji domů do Hamburku, na to vemte jed!“

„Ty máš v tý palici nasráno!“ zasmál se Porta vesele. „Nebude s tebou chtít mít nic společnýho, když zjistí, žes zamordoval toho jejího komunistickýho milence!“

„Já vím, ty si myslíš, že sem nějakej trouba,“ odpověděl Drobeček mrzutě, „ale tak blbej, abych tý buchtě vyprávěl, že sem tomu jejímu ustřelil koule, to teda nejsem! Ne, ne, ne, já tomu drahouškovi budu vyprávět, jak v nebezpečí vlastního života toho přítele s ustřelenou prdelí vlekl dvacet kilometrů, abych ho předal do rukou našim dobrým německým doktorům.

Udělám z toho dojemnej příběh, to teda jo, jako ukazujou v biografu. Skutečnost smrti jejího hrdinskýho milence bude zahalena do hávu přirozenejch příčin.“

„Stejně ti ale nedá,“ přesvědčuje ho Porta a pokyvuje smutně hlavou. „Až bude tahle Adolfova válka prohraná a německej wehrmacht odzbrojenej, bude mapa světa vypadat úplně jinak. Bejt Němcem nebude žádná sranda. Věř tomu! Každej, komu se zlíbí, nás nakope do prdele, a když mu to budeme chtít vrátit, tak nám zakroutí krkem.“

„Tak pohyb, pohyb,“ křičí podplukovník Löwe. „Vpřed! Vpřed! Pohněte sebou! Vy mizerové si vždycky najdete místo, kde se dá zašít. Hoďte sebou, ať už to máme z krku! Udělat se to musí! Nadrotmistr Beier! Převezměte velení druhé čety! Zvědy dopředu a po obou stranách.“

„Pořád my, kurva!“ vztekal se Porta zuřívě a nakopl prázdnou ruskou polní láhev. „Vyžerem tu nejšpinavější práci v celý týhle všivý armádě! Bože, kdybych tak byl doma a užíval si v Berlíně, mohli by se tady pro mě za mě srát třeba třicet let!“ Vztekle vrazil do své upilované brokovnice náboje a zkoumavě se zadíval přes mířidla. „No tak pojďte, proboha, mrknem se na toho zkurvenýho souseda a ustřelíme mu tu jeho bezbožnou komunistickou palici!“ Jakmile se rota vynoří z lesa, okamžitě znovu slyšíme onen nenáviděný mlaskavý zvuk minometných střel, následovaný ohlušujícími výbuchy. Neexistuje zbraň, kterou bychom nenáviděli tak, jako minomety. Jsou strašně zrádné, jejich zvuk je prozrazuje jenom krátce předtím, než přiletí a explodují nám přímo přímo před nosem. Neupozorňují na sebe nekonečným jekotem, jako to dělají dělostřelecké granáty. Zároveň nesnášíme ruské minometčíky! Téměř bez výjimky to jsou totiž ženské. Drsné, podsadité venkovské typy.

Jednou navečer jsme přepadli četu minometčíků, byly to téměř samé ženské. Snažily se uniknout do lesa a schovat se za stromy a keře. My jsme je ale našli a pozabíjeli jsme je jednu po druhé jako krysy, nehledě na jejich slzy a křik. Těch několik mužů, které jsme našli, jsme vzali jako zajatce. Potvrdili nám, co jsme již věděli. Tyto ženy jsou fanatičkami, které strašlivým způsobem mučí zajatce.

„Zabte ty čubky!“ řekl nám zajatý ruský seržant se spokojeným úsměvem a nakopl jednu z opodál ležících mrtvol. Teď už mohl říkat, co se mu zachtělo. Válka pro něj skončila!

Jeden z nováčků, velký chlapík z Barcelonovy skupiny, měl ustřelený celý obličej. Střepina granátu mu odřízla doslova všechno. Rty, nos, oči i čelo. Zůstala mu tam jenom bílá kost.

Mlaskavé zvuky, které vydával, byly slyšet široko daleko. Byli jsme z něj úplně šílení.

Stáli jsme v rozechvělém a stísněném kruhu kolem něj a sledovali svobodníkalékaře Rolfeho, který se mu pokoušel ránu obvázat: Zoufale přitom kroutil hlavou.

„Šrapnel to je pěknej mizera,“ říkal Drobeček potichu. „Je rychlejší, než ten, co zavraždil ty profíky v Düsseldorfu! „

„Jestli to přežije, a oni mu nějak záplatujou obličej, tak nebude vypadat moc pěkně,“ utrousil Gregor zamyšleně. „Bude děsit děcka k smrti!“

Barva horizontu se proměnila v sytě žlutočervenou. Zpoza pahorků se ozývá duněni a burácení. Podél zamrzlé řeky zaujímá své pozice rota těžkého dělostřelectva. K nám se přidávají dvě roty útočných oddílů. Ještě doslova čpí kasárenskou pečlivostí. Ocelové helmy mají natřeny na bílo, řemínky pod bradou pěkně utažené. Opasek, torna, plynová maska. Mají všechno. Dokonce i úhledně složené pláštěnky. My jsme je už dávno zahodili. Jejich zimníky jsou tak elegantní, že by s nimi mohli na přehlídku před Brandenburskou bránu.

Pohrdavě si je prohlížíme, zároveň jim ale tak trochu závidíme. Mají všechno, čeho se nám nedostává. 27. tanková rota je proti nim chudobincem. Přestože jsme považováni za tankovou rotu, nemáme přece ani tanky.

„Ježíši, vy jste ale nádhery!“ zvolal Porta a dotkl se naleštěného opasku. „Vždyť ty toho starýho bracha Ivana, starýho loupežníka, vyděsíš k smrti!“

„A kde máte kapelu?“ ptá se Gregor. „No, víte co myslím! Ty starý tramtaráry s bubnama a píšťalama. Bez nich přeci nemůžete pochodovat proti sousedům!“

„Vypadáte jako tlupa trampů,“ odpověděl jeden rotmistr, a prohlížel si s opovržením Portovu rozdrbanou a ušmudlanou maskovací uniformu.

„No, to taky jsme, pane rotmistře!“ zašklebil se Porta. Drze si nasadil na oko svůj prasklý monokl a blahosklonně si prohlížel strážního rotmistra.

„Co jste vy za bandu?“ halasil jeden nadrotmistr. „Když vás člověk uvidí, myslel by, že jsme nějaký kriminálníci!“

„Bandu?“ vyštěkl Dědek, přimhouřil oči a převaloval to slovo na jazyku. „Možná byste měl vědět, pane nadrotmistře, že my jsme bojovali ještě předtím, než byly svolány ty vaše strážní oddíly, a ztratily jsme víc mužů, než stihne vaše divize ztratit v celý týhle válce!“

„Jo, vypadáte trochu opotřebovaně,“ usmíval se nadrotmistr kysele. Přiložil si lhostejně dalekohled k očím a začal si prohlížet protější kopce. „Tak támhle s tím malým vězením na kopci vám máme, chlapi, pomoct? My se o to postaráme, než si tady na chvilku zdřímnete, abyste dali odpočinout těm svým unaveným kostem,“ řekl srdečně, když sundával dalekohled.

„Opravdu?“ odpověděl mu Dědek chladně. „Až dosud nás tohle „malý vězení“, jak mu říkáte, stálo hektolitry krve.“

„Protože vám chybí rovná páteř a vůle zvítězit,“ prohlásil hrdě jeden mladý desátník. Přímo čpěl Valhalou a Hitlerovými citáty. „Co Führer rozkáže, německý voják provede. Tyhle ruský untermensch nás nemůžou zastavit!“

„Bien sur que si, sergent!“ řekl Legionář sarkasticky, s jeho věčnou cigaretou poskakující při těch slovech na úzkých rtech.

„Všichni mluví o frontové linii,“ pokračuje desátník stroze. „Ale to s tím nemá co dělat.

Vojáka dělá tvrdá kasárenská služba, vedle níž se frontová linie zdá být domovem důchodců.

To, co jsme z vaší frontové linie zatím viděli, bylo k smíchu!“

„Vším tím strádáním ti změknul mozek,“ zvolal Porta a bujaře se smál. „Až Ivan spustí muziku na ty svý kulobalalajky, tak si vysereš puky z kalhot.“

„Než se setmí, budeš slibovat Bohu, že budeš až do konce život chodit pravidelně do kostela,“ zařehtal Gregor vesele.

„Nesmysl,“ řekl desátník pobouřeně. „Já v žádného Boha nevěřím!“

„Mnoho lidí nevěřilo, když se sem dostali, mon ami,“ pronesl Legionář povzbudivě. „Když ale pak leží na zemi pod dělostřeleckou palbou, tak je skutečně zajímavé sledovat, v jak bohabojné se promění! Ti nejfanatičtější ateisti jsou pak zbožnější než Svědci Jehovovi a dovolávající se samotného Alláha!“

„Toho se nedočkáte,“ prohlásil desátník ledovým hlasem. „Tu věc, se kterou jste se tady vy srali už nejmíň týden, budeme mít hotovou za několik hodin!“

„Uvidíme, uvidíme!“ řekl Dědek s uštěpačným úsměvem na rtech. „Byl bych strašně rád, kdybyste se o tu věznici tam nahoře postarali během několika hodin a ušetřili nám tak práci!“ Nad sněhovým valem náhle zabzučí roj kulek zasypávající nás hlínou a ledovou tříští.

Nadrotmistr se vrhne jako blesk k zemi, přesně tak jako se to píše v předpisech. Paty i špičky má přitisknuté k zemi. Opatrně nakukuje přes okraj krytu.

„Zůstaň dole! zaječel Dědek varovně. Ale jeho varování přišlo pozdě. Nadrotmistrova hlava vybuchla jako přezrálé rajče a pocákala ty z nás, kteří jsme k němu byli nejblíž.

„Zasranej idiot předpisovej blbej,“ zaklel Porta, když si z tváře utíral krev a kousky kostí.

„Sotva sem přijde, musí nás všechny zasrat svejma smradlavejma vnitřnostma!“ Vzduch se náhle zaplnil mlaskáním několika minometů. K obloze vyletí sníh jako obráceně stažená roleta.

Minometné střely se na nás sypou jedna za druhou a děla s nízkou trajektorií pálí přímo mezi nás. Za několik okamžiků se celý terén proměnil v bouřící moře naplněné všemožnými troskami.

Z oné velkoněmecké roty hrdinství pomalu vyprchává. Dokonce i ten poručík s úzkými rty a dokonale střiženou uniformou vypadá vyděšeně.

„K zemi, sakra!“ řve na ně Dědek chraplavě.

I přes svůj strach si poručík všiml, že ho Dědek neoslovil jeho hodností. Otevřel svá malá, krutá ústa, aby něco řekl, ale než stačil říct první slovo, zasáhla ho krátká kulometná dávka a přirazila ho zády ke sněhovému valu. Po hlavě spadl dopředu a vyhodil do vzduchu spršku ledové tříště. Jeho nohy sebou chvilku křečovitě škubají, za chvíli se ale hýbat přestane.

„Přijď smrti, přijd“…, mumlá Legionář tiše.

Ze sněhu se náhle vynoří dva panzery. S řinčením a burácením se přeženou kolem nás. Z

každé věže ční obrovská hlaveň jako mohutný ukazovák.

„Vpřed!“ zařval Löwe a zvedl do vzduchu sevřenou pěst. „Pátá roto, za mnou!“ Běžíme ztěžka hlubokým sněhem a držíme se co nejblíž tanků. Když zastavují a pálí, vrháme se do sněhu a snažíme se znovu popadnout dech..

Z jedné kouřem zčernalé ruiny se snaží nenápadně uniknout skupinka Rusů.

Zaštěká několik samopalů a padají k zemi s překvapeným výrazem ve tvářích.

„Mizerně vycvičení!“ mumlá Heide opovržlivě a kope do jejich mrtvol. Podle jeho názoru je ten, kdo není stoprocentním vojákem, úplně k ničemu. Soucit je pro něj známkou otročí mentality.

Poblíž nedalekého kolchozu stojí řada těžkých nákladních aut pomalovaných velkými písmeny azbuky. Vzduchem zasviští několik granátů, drtičů brambor. Vojáci zásobovacích jednotek dřímající v kabinách padají po hlavě k zemi. Někteří si tím pádem zlomili vaz.

Proběhlo to tak rychle, že si sotva stihli uvědomit, co se děje.

Rychle prohledáváme těla a bereme si, co se může hodit. Zrovna prohledáváme náklaďáky, když se mezi námi náhle objeví malá postava v generálské uniformě. Břitké, úsečné rozkazy práskají jako kulometné salvy.

Podplukovník Löwe stojí v pozoru s rukou na lemu helmy.

„Provedu, pane generále. Provedu!“ je jediné, co ze sebe dokáže vypravit.

Když stojíte před generálem baronem von Mannteufelem, obávaným velitelem velkoněmecké tankové a dělostřelecké divize, tak se od vás v podstatě taky nic jiného neočekává. Tohle je poprvé, co jsme ho viděli, ale už jsme o něm slyšeli, a to nám úplně stačilo. Dokonce i Porta s Drobečkem se raději potichu vytratí za jeden z ruských náklaďáků.

„Pokud vím, nebyl vydán žádný rozkaz, aby se tu zastavovalo, nebo se snad pletu?“ huláká štíhlý drobný generál s ledově studenýma očima. „Útočíme na věznici OGPU, pánové.

Rozhlídněte se kolem a záhy zjistíte, že ta věznice není tady, ale stále ještě stojí tam, na kótě 347. Zastavte ještě jednou a já se postarám o to, abyste byli postaveni před polní vojenský soud!“

Než Löwe stihne otevřít ústa v odpověď, je ten malý generál pryč i se svým křenícím se pobočníkem..

„Bída a neštovice,“ říká Drobeček zklamaně, když mu do kapsy přibude jediný zlatý zub. „V

těhle Sovětech to musí bejt samej chudák. Skoro všichni maj v těch blbejch hubách namísto zlata jenom mizerný olovo. Se snaží ošidit chudýho německýho osvoboditele, jinak to není možný!“

Po několik příštích hodin se rota ubírá sněhem jenom silou svého zoufalství. Lije z nás pot, jak se prodíráme praskajícím a mrazem vysušeným podrostem. Vycítil jsem ruskou hlídku, aniž bych ji vlastně viděl, a střílím v pádu. Můj výstřel trefuje nějakého ruského důstojníka do úst. Padá k zemi s roztrhaným obličejem.

Porta vysílá dlouhé divoké krupobití kulek, které zvedá několik Rusů do vzduchu a sráží je k zemi jako kuželky.

„Kurva, chlape!“ zařval najednou Albert a odvalil se prudce stranou v obláčcích sněhu.

Přitom hodil dva granáty, které proměnily tři Rusy v krvavé cáry. S povzdechem popadá dech a otírá si tvář hrstí sněhu. „Seš na palici, chlape?“ zajíká se bledý strachem.

„Čajovny přímo před náma,“ zaječel Heide hystericky a skočil po hlavě do zborceného zákopu.

„Idiot!“ zavrčel Porta, když přivazoval svazek granátů k plechovce s benzínem.

„Dej to sem!“ zasyčel Drobeček bažící po ničení. Vytrhl svazek Portovi z rukou, než měl čas proti tomu protestovat.

S rychlostí a hbitostí kočky se Drobeček vydal k blížícímu se T34. Rychleji, než to člověk dokáže vypovědět vyskočil na tank, jehož oba věžní poklopy byly bezstarostně otevřeny. Z

ústí čelního kulometu vyšlehly plaménky. Zkušenou rukou hází svazek granátů jedním z otevřených poklopů. Se šíleným smíchem seskakuje z tanku a kutálí se do úkrytu za nedaleký velký kámen.

T34 letí do povětří s rachotem trhajícím ušní bubínky. Velikost výbuchu je znásobena jeho záložní municí. Drtivý tlak toho výbuchu cítíme po celém těle.

Na okraji lesa ze zuřivě rozštěkal maxim.

Poručík Müller z první čety vydá strašlivý výkřik. První dávka z kulometu mu přerazila páteř.

Válí se jako oživlá hadrová loutka ve sněhu znečištěném jeho vnitřnostmi.

Bereme na ně plamenomet a čistíme jejich pozice. V zápětí jsme znovu na bouří bičované stepi. K smrti unavení se zakopáváme a čekáme na dělostřeleckou palbu, která nám má vyklidit cestu na protilehlém břehu zamrzlé řeky. Při jejím překračování již byla rozdrcena motocyklová rota. Většina jejích vojáků se utopila, ruské minomety rozbily metr tlustý led na kusy. Ti, kteří se neutopili, byli rozdrceni ledovými krami narážejícími prudce do sebe a klouzajícími jedna přes druhou jako ledové nože. Zvuk těch nárazů připomíná burácení hromu.

Porta rozprostřel na sněhu svůj zelený kapesník a několikrát zkusmo hodil kostkou.

„Tak pojďte, vy zamrzlý tažný ptáci,“ vyzývá nás. „Pojďte si zahrát kostky. Vy si vemte štěstí, já si vemu výhry!“

Rozechvěle se slézáme v jedné ze sněhových jam a po chvíli díky kouzlu kostek tancujících po zeleném kapesníku zapomínáme na mráz kolem. Zanedlouho nás ale svlékl z kalhot.

První je o všechno obrán Martin Gregor, který ale neztrácí naději a půjčuje si od Porty velkou částku peněz na obligátní 80% úrok pro jiné šarže.

Druhý je na mizině Heide. Pak je na řadě Barcelona. Albert nechce věřit tomu, že už nemá nic. Má pocit, že jako černoch mezi tolika bělochy přece musí mít štěstí. Znovu nám opakuje, že jeho otec hrál na buben u husarů.

„Jestli v těch svejch vyluxovanejch kapsách ještě něco najdeš, tak ti za to dám dvojnásobek,“ slibuje mu Porta přátelským hlasem.

„A jestli ne, tak ti pučíme!“ nabízí mu Drobeček, který je Portovým pokladníkem.

Albert přikývl se smutným, beznadějným výrazem ve svém černém obličeji.

„Nezapomeň ale, co běloši dělaj lidem, který svý dluhy poctivě neplatí,“ zavrčel Drobeček výhružně, když Albertovi podává svazek bankovek.

„Sakra, to je kosa!“ úpí Gregor a dýchá si do dlaní. Z obočí mu visí malé rampouchy.

V dálce jsou slyšet vlci vyjící proti ledovému větru vanoucímu v ostrých poryvech přes step.

„Tak to máš teda kurva pravdu, že je kosa!“ přisazuje si Dědek. „Co jinýho bys ale čekal za takový zimní noci v Rusku?“

„Merde aux yeux,“ zamumlal Legionář a začal tleskat rukama.

„Velitelé skupin k velícímu!“ Výkřik se šíří od jednoho zákopu ke druhému.

„Kdyby jim tak satan sám chtěl prošmejdit ty jejich chřtány s kolem ostnatých drátu na zádech!“ zaklel Dědek vztekle. „Konečně se na mě začalo smát štěstí a ty pitomý armádní šašci to chudákovi vedoucímu skupiny všechno poserou!“

„C’es la guerre, mon ami“ říká Legionář a dává si šluka ze své nekonečné cigarety.

Křečovité poryvy ledového větru ustávají a proměňují se v obávanou ruskou sněžnou bouři.

Dokonce i vlci si hledají úkryt. My ale žádný úkryt nemáme. Útok pokračuje přímo proti bouři. Vítr je tak silný, že by dokázal ze stepi smést krávu.

Dědek se prodírá zpět na závětrné straně jedné ze sněhových závějí.

„Vyskočte na nohy, vši jedny líný! Připravit k palbě!“ huláká, i když je ještě dost daleko.

S reptáním si začínáme sbírat svoji výstroj.

„Kdo jde před náma?“ ptá se Barcelona zlostně a dlouze si přihne ze své čutory s vodkou.

„Stočtrnáctá,“ odpovídá Dědek a pomalu si zapaluje svoji dýmku se stříbrným víčkem.

„Takže nebudeme spěchat,“ navrhuje Porta. „Necháme pěšáky, aby nám prorazili cestu.

Půjdeme za nima v závětří. Riziko se tím sníží o 50%!“ Drobeček rozlomí svojí tříhlavňovou brokovnici, nabije na medvěda a s cvaknutím ji zase zavře.

„Tak dem na to a přetáhneme kámošovi Ivanovi prdel přes palici, abysme tady měli na chvíli klid,“ zavrčí zlomyslně. Vyběhne za Dědkem, který nese svůj samopal pod paží jako někdo, kdo si po ránu vyrazil na lov.

Rota vyfasovala jakési podivně vypadající harpunovité pušky, které střílejí horolezecká lana na zdolání strmých útesů.

„Vopice na gumičce, to jsme celý my,“ nadává Porta, když začíná lézt po zmrzlém laně.

Jeden z nováčků sklouzl po laně dolů a celý se roztočil. Moc nechybělo a vzal mě s sebou dolů. V panice pouští lano a chytá se mě kolem krku.

„Pusť mě ty zasranej blázne,“ křičím ustrašeně a cítím, jak mi lano začíná prokluzovat mezi prsty.

„Ukousni mu prsty!“ vykřikl Porta houpající se na provaze vedle mě.

Zoufale poslouchám jeho rady a zakusuji se mu do rukou. Až na kost. S ostrým výkřikem mě pouští a řítí se po srázu dolů v oblaku sněhu. Na okamžik se zastavil na zledovatělé římse, pak ale znovu sklouzl do hlubiny.

Držíme se lana zuby nehty a nakonec se dostáváme nahoru.

Světlice jako obrovský otvírák rozervala neproniknutelně černou oblohu. Oslňující světlo ozářilo vesnici, která jakoby se před námi vynořila ze sněhu.

Chvatně se probíjíme vesnicí. Vykopl jsem nejbližší dveře s útočnou pistolí v ruce.

Od stolu vyskočil nějaký ruský důstojník s výrazem naprostého úžasu ve tváři.

„Germanski!“ podařilo se mu málem vykřiknout. Nedostal se ale dál než k „Ger…“. Moje třaskavá střela ho zasahuje do obličeje a zaráží mu zbytek toho slova do krku. Temeno hlavy a krk se rozprskne a její obsah potřísní barevný plakát s veselými výletníky na krymské pláži. I přes všechnu tu hrůzu je ta scéna svým způsobem komická. Jeho tělo se třese a udělá dva kroky směrem ke mě. Pálím znovu. Zbytek zásobníku ho zasahuje do břicha, vyhazuje do vzduchu, kde zůstane na vteřinku viset, jakoby chtěl udělat salto vzad. Paže má doširoka rozpažené. V jedné z nich stále ještě drží čepici se zlatou kokardou a odznakem se srpem a kladivem. Náhle se prudce zlomí v zádech a vyřine se z něj spousta krve. S rachotem se řití k zemi. Převrhl malou knihovničku, z níž se na něj sesypala spousta drobných cetek.

Ze sousední místnosti přibíhá nějaký poručík a dva poddůstojníci. Jakmile je zahlédnu, spustí vedle mě něčí automat. Je to dlouhá zuřivá salva.

Všichni tři Rusové jsou vrženi zpět proti zárubním dveří a zplihnou jako prasklé balonky.

„No tak, chlape!“ křičí Albert a hladí svůj samopal. „S těmahle starejma dobrejma kulokytarama se člověk cítí velkej a silnej!“

„Co tady sakra stojíte a čumíte do blba?“ zařval Dědek, který strčil na chvíli hlavu do dveří.

„Pohyb! Pohyb! Zrychlete to! Na prohlížení mrtvol budete mít dost času, až budou ležet v masovým hrobě!“

Máme pocit, jako by na nás byla namířena nejmíň tisícovka kulometů. Vějíře svítících střel křižují úzké vesnické uličky. Vzduchem létají granáty a vybuchují s ostrým praskáním. V

každém, i tom sebemenším úkrytu, je rudoarmějec připraven fanaticky bojovat, pohrdaje smrtí.

Drobeček náhle vykřikne, zakopne a zakrvácený se opře o zeď.

„Drobečku!“ zařvu v hrůze a běžím k němu.

Otevřel oči a podíval se na mě zmateně.

Z protější strany přiběhl Porta s Gregorem v patách. Gregor má v ruce ruskou lékárničku.

„Seš mrtvej?“ ptá se Porta s obličejem na centimetr od Drobečkova.

„Ne!“ odpovídá Drobeček. „Ty zkurvený bezvěrci mě trefili do krku.“

„No to mě podrž!“ vykřikl Porta užasle, když odřízl límec Drobečkovy uniformy.

„Vidím tebou naskrz jako voknem! Podívejte!“ ukazuje na prostřel. „Ta blbá kulka jím prolítla skrz naskrz. Měla mu radši ustřelit palici!“

„Moc nechybělo a byls koženej,“ říká Gregor, když mu přikládá obvaz na místo, kde kulka vylétla z těla. „Svatá Anežko, ty máš ale štěstí! O chlup vejš a ty blbý ateisti by ti vystřelili mozek z hlavy.“

„Můžeš pít?“ ptá se Porta starostlivě a podává mu velkou pětilitrovou láhev plnou vodky.

„Neptej se tak blbě,“ říká s problémy Drobeček. Bere mu láhev z rukou a přesně za 21 vteřin ji z poloviny vypije.

„Určitě to těma dírama teče někde ven a prosakujou se mu obvazy,“ říká Porta překvapeně.

„Žádnej normální člověk přece nemůže vypít naráz tolik vodky.“

„Ááááá, ta byla dobrá,“ vydechl Drobeček spokojeně. „Tenhle malej doušek ze mě udělal novýho člověka! Dej sem tu láhev! Novej člověk by chtěl taky kapku týhle hrdinský vody!“

„No, věřili byste tomu?“ křičel Porta, třepaje prázdnou lahví.

Vzduchem znovu zazní mlaskavé zvuky a na vesnici se s drásavým třeskem snese příval minometných střel. K obloze vyrazí ohnivé jazyky. Spousta baráků s doškovou střechou začala hořet.

„Pojďme vodtud vypadnout, než nám sousedi ustřelí uši!“ řekl Gregor.

„Držte se mě,“ usmál se Drobeček a popadl svou upilovanou tříhlavňovou brokovnici.

„Nechte mě vyzkoušet tenhle starej kanon, ať vidím, jak to střílí. Třeba se mi podaří dostat toho sráče, co do mě udělal díru!“

Po celý zbytek noci a další den se probíjíme tím strašlivým peklem. Během tří dnů jsme postoupili sotva o sto metrů. Víc ani ránu. Pokaždé, když si chceme na chvíli odpočinout v úkrytu, který se nám podaří dobýt, tak jdou Rusové do protiútoku – ještě zuřivěji, než jsme je viděli kdy předtím, a zase nás zaženou zpátky. Příštích několik dní zažíváme hrůzy boje muže proti muži. Když se na okamžik stáhneme, abychom si trošku odpočinuli, zjišťujeme, že Albert je jediným, kdo ještě není zraněn.

„Jakjsi to dokázal?“ ptá se ho Porta užasle, postrkuje si objemnou bandáž na hlavě do poněkud ležérnějšího úhlu.

„Kulky neví, kde mě maj najít, chlape. Protože sem černej, copak to nechápeš!“ Albert blýskl svými perleťovými zuby a obrátil oči y sloup. „Prolítnou kolem mě a na konci svý cesty se zavrtaj do vašich pitomejch bílejch těl! Ti řeknu, že bejt černej v týhle světový válce bílejch je fakt velká, velká výhoda!“

Skutečnost, že Führer unikl tomuto zavrženíhodnému atentátu na jeho život je jasným božím důkazem toho, že Adolf Hitler je naším chlebodárcem, který byl předurčen k vykonání velkých skutků, a že není na zemi síly, která by zastavila jeho pochod na předurčené cestě vedoucí ke konečnému německému vítězství.

„Volkischer Beobachter“ 21. července 1944

„Nemáme žádnou zimní výstroj,“ upozornil polní zásobovací důstojník Bauer. „Führer ujistil velitele armády, že k žádným dalším zimním válečným tažením již nedojde, a že proto žádnou zimní výstroj nepotřebujeme.“

„Děláte si snad ze mě blázny, nebo co?“ ječel plukovník Hinka. „Je začátek listopadu! Před čtrnácti dny napadl první sníh. Jestli nepřestane chumelit, tak ho budeme mít do týdne až po krk!“

„Na Führerův rozkaz nemáme vydávat žádné součásti zimní výstroje. Žádná další zimní válečná tažení nebudou.“ Polní zásobovací důstojník se rezignovaně usmíval.

„ Vy jste se zbláznil?“ hulákal Hinka. „Většina mých mužů nemá ani zimník, a chybí nám i další věci. Příděly munice jsou minimální. Potřebujeme nemrznoucí olej, jak pro auta, tak pro zbraně!“

„Je mi líto, pane plukovníku,“ odpověděl polní zásobovací důstojník a pokrčil lítostivě rameny. „Do armádního skladu vůbec žádná zimní výstroj nedorazila. V poslední zásilce byly pracovní uniformy, ochranné brýle a antikoncepční prostředky. „

„ Vy jste se normálně zbláznil!“ zuřil plukovník Hinka. „Montérky a antikoncepci! Na co bysme to asi tak mohli potřebovat?“

„Pojďte se podívat sám, pane plukovníku Hinko. Celá ta zásilka je stále ještě v nádražním přijímacím skladu. Podepsal jsem příjem, ano! Ale co budu dělat s horami montérek a miliony prezervativů, to tedy nevím! Objednal jsem, co bylo třeba! Nemrznoucí olej! Kožešiny!

A co jsme dostali? Nic z toho, co jsem objednal jsem nedostal. Je to Führerův rozkaz, pane plukovníku!

„Co máme podle vás dělat s kondomama? Máme je snad přetahovat Rusům přes hlavy a škrtit je jima? ječel Hinka. Vypadalo to, že se na polního zásobovacího důstojníka každou chvíli vrhne.

Té noci začali němečtí vojáci čtvrté tankové armády okrádat ruské mrtvoly o zimní výstroj.

3. KOORDINÁTOR PALBY

Velitel divize generálporučík von der Hecht si vmáčkl monokl pevněji do oka a naklonil se nad mapami rozprostřenými na hrubém stole. V malé místnosti s nízkým stropem jsou kolem něj shromážděni velitelé jednotlivých rot jeho divize.

Štíhlý velitel štábu drsného vzezření, plukovník von Balk, úsečnými slovy vysvětluje, proč útoky na pahorky selhávají jeden za druhým.

„Jenom samé výmluvy! Samé výmluvy!“ vyštěkne zuřivě. Praští do mapy ukazovátkem.

„Skutečnost je ale taková, že ti muži tam nemají odvahu, a nižší důstojníci nemají disciplínu.

To se ale musí změnit! Už s nimi nebudeme jednat v rukavičkách! Udeříme železnou pěstí!

Sebemenší známka zbabělosti – nebo jen vyhýbání se odpovědnosti – bude okamžitě trestána!

Budou zřízeny mobilní vojenské soudy s pravomocí zkráceného řízení! Bude znovu nastolena disciplína! To sanatorium na kótě 409 a opuštěný mlýn naproti už dobýváme celé tři týdny.

Našim cílem je věznice OGPU! A my jsme kde? Pořád ještě u sanatoria a mlýna! Nepřítel přitom dobývá zpět své území, sotva se nám ho podaří dobýt!“

„Führer dal armádnímu sboru na tenhle úkol tři dny. Tady!“ praštil ukazovátkem do červeně zakroužkovaného místa na mapě, „je brána do sanatoria a mlýna! Tady tudy a za chvíli máme celé pahorky. Potom už je to na vrcholek kopce, kde stojí věznice, co bys kamenem dohodil. Až se dostaneme tam, tak je to jen pár kroků ke Dněpru!“

„Staneme se první divizí, která se dostane ke Dněpru!“ Vstane a podívá se na jednoho z divizních velitelů.

Generálův Rytířský kříž s dubovými ratolestmi se zaleskne v bílém světle karbidové lampy.

Na generálových úzkých rtech se mihne úsměv. Vytáhne z rukávu sněhobílý kapesník a osuší si s ním své vysoké čelo. Svýma chladnýma rybíma očima hodnotí shromážděné důstojníky.

„Pane generále!“ ohrazuje se chabě velitel pěchoty, „to nás bude stát spoustu životů.“

„Každá bitva stojí spoustu životů, plukovníku,“ zavrčí generál s opovržením. „Ztráty se nepočítají. Do historie vstupují jenom ty nejkrvavější bitvy!“

„Útok nebude možný bez podpory těžkého dělostřelectva,“ přidal se operační důstojník vyhýbaje se generálovu ledovému pohledu.

„Myslíte, že mi říkáte něco nového, plukovníku?“ odsekl generál prudce. Naplnil si sklenku koňakem a jedním prudkým pohybem ji obrátil do sebe.

Jeho pobočník sklenku okamžitě znovu dolije. Generál se prudce narovná a vrhne nelítostný pohled na velitele tankové roty, jednorukého plukovníka Hinku.

„Váš druhý prapor to celé zmotal, plukovníku! Jak se to mohlo stát? Jaká škoda, že byl zabit major Blank! Jak jemu by to slušelo před vojenským soudem!“

„Překvapili nás, pane!“ brání se Hinka. „Do té pasti by spadl každý! Ty ukryté ruské tanky byly dokonale neviditelné i ze dvou metrů. Nepřítel prostě smetl druhý prapor ze zemského povrchu. Major Blank tomu nemohl zabránit!“

„Nechte si ty své výmluvy,“ přerušil ho generál prudce. „Zbytek vašeho druhého praporu se přidá k pěchotě. Těm líným vším trošku pohybu neuškodí. Zatím nedělali nic jiného, než že si váleli šunky ve vyhřátých tancích!“

„Provedu, pane generále,“ řekl Hinka a vrhl zoufalý pohled na nízký strop před ním.

Náhle se s rachotem zřítil k zemi setník motocyklové roty. Spadl i se židlí, na které seděl.

Generál si vmáčkl svůj monokl pevněji do oka a jal se se zřejmým odporem bezvědomou postavu prohlížet.

„To je můj velitel DR, setník Opel, pane,“ řekl podplukovník Winkel, velitel čtvrté jezdecké roty.

„Odneste tu trasořitku odtud,“ rozkázal generál ostře.

„A okamžitě ho transportujte k jedné z útočných rot!“

„Ten setník celý týden nespal, pane!“ pokoušel se svého bezvědomého důstojníka bránit podplukovník Winkel.

Hubený drobný generál obrátil svůj koňský obličej od map na stole a věnoval podplukovníkovi smrtící pohled.

„A vy si myslíte, že já jsem spal, když se moje divize pokoušela dobýt tu prašivou věznici?“ zasyčel chraplavě. „Padám tady snad na tu umaštěnou ruskou podlahu? Omdlívají snad naši vojáci všude kolem? Podobné nesmysly už mi nikdy neříkejte, podplukovníku Winkele. Váš ospalý setník je mi k ničemu. Ať už ho tady nevidím! Jestli ten útok přežije, chci ho vidět před vojenským soudem pro slabost a neschopnost služby.“ Naklonil se nad mapy a ukázal svým jezdeckým bičíkem za červeně zakroužkované místo útoku. „Poslouchejte, pánové,“ pronesl hlasem ostrým jako nůž. „Ty pahorky musí být dobyty, a dobyje je moje divize! Další dvě divize budou útočit na křídlech. Záložní divize vyčistí prostor po útoku. Dostal jsem povolení z OKH1) zaútočit s mojí divizí ve středu. Polní maršál von Mannstein nám plně důvěřuje!“ Nervózně si pohladil svoji oholenou hlavu. „Pánové, chci ten pahorek do zítřejšího večera!

To je rozkaz! Dobře si to zapamatujte! Každý, kdo mě zklame, bez ohledu na příčinu svého selhání, půjde před vojenský soud pro zbabělost a neschopnost.“ Znovu udeřil do map svým stříbrem pobitým bičíkem. „To je rozkaz! Ty pahorky budou dobyty do zítřejšího večera, i kdyby mě to mělo stát celou divizi!“

Ode dveří se ozval řinčivý pád. Přímo na obličej se tam zřítil jeden poručík od dělostřelectva.

Generál téměř zfialověl a vztekle se švihal bičíkem do jezdeckých bot.

„Ještě někdo má chuť se tady válet po ksichtě?“ zasyčel výhružně. „Tak to udělejte hned, ať se s váma můžu co nejrychlejc vypořádat!“

Zavládlo hrobové ticho, zatímco dva sanitáři odnášeli poručíka, jako by to byl pytel brambor.

„Pokračujte, Balku,“ otočil se generál ke svému veliteli štábu. „Ale hoďte sebou! Nemáme čas!“

„Náš armádní sbor zaútočí ve třech vlnách,“ informoval velitel štábu. „Jak již bylo řečeno, útok vedeme my. Musí to být velice rychlý útok. Nebude se při něm zastavovat, bez ohledu na to, co na nás vrhne nepřítel. Začínáme tady od kóty 209. Přeženeme se tady tou roklí.

Zezadu budeme mít podporu dělostřelectva. Zaměří se na vrcholky pahorků a pak bude postupovat po jejích svazích. Tím nepříteli vyrazíme dech. Proti nám stojí 39. sovětská garda.

Je to elitní jednotka vedená tím tvrdošíjným chlapem, generálem Koněvem. Byli posíleni 521. tankovou divizí a 16. obrněnou brigádou. Jejich zálohy jsou zde, dvacet kilometrů za nimi. Jedná se o 731. střeleckou divizi, ta ale vůbec nic neznamená. Jestli se zapojí do boje, jeden z našich praporů si s nimi snadno poradí. Nemají zkušenost v boji ani odvahu. Je to banda mizerně vycvičených sedláků, které rozmáčkneme jako vši. Podplukovníku Winkele, vy zaútočíte z této pozice jako podpůrná pěchota tankové roty, a nařídíte svým mužům, aby se drželi co nejblíže tankům. Zezadu vás bude zajišťovat jednotka vojenské policie. Každý, kdo se pokusí ustoupit, bude okamžitě likvidován. Plukovníku Jeversi, vy jste spojkou s divizí na křídle a následujete 104. granátnickou rotu se svou 6. motocyklovou rotou.“

„Provedu, pane,“ zamumlal plukovník Jevers a šokovaně zíral na obrovskou mapu. Dobře věděl, co to znamená. Byl mu právě doslova uložen trest smrti.

Velitel štábu se s chladným úsměvem zadíval na plukovníka Mullena, velitele 114. tankové roty.

„A vy, plukovníku, zaútočíte spolu se 104. rotou. Majore Zaune, vy se budete se svým 76.

útočným praporem probíjet během noci přes frontu a dobyjete nepřátelská obranná postavení těžkými plamenomety a trhavinami. Pojďte sem, Zaune. Tady na tom místě provedete průlom.“ Velitel štábu poklepal na mapu svým ukazovátkem. „A proveďte to co nejrychleji!

Jakoby vám byl v patách sám ďábel. A on skutečně bude! Až nastane hodina H budete za nepřátelskými předsunutými pozicemi. Jestli tomu tak nebude, bude vás to stát hlavu!“

„Provedu, pane!“ odpověděl major Zaun. „Rozuměl jsem!“ Olízl si okoralé rty. „To je cesta na věčnost,“ zašeptal podplukovníkovi Winkelovi. „Z téhle akce se nás mnoho nevrátí!“

„Jste snad nervózní?“ otočil se na něj velitel štábu, který jeho šeptané poznámky zaslechl.

„Jestli se vám zdá, že je ten úkol příliš náročný, tak to řekněte! Najdu si za vás rychle náhradu!“

Major zrudl jako rak, nestihl ale reagovat, neboť velitel štábu přistoupil k veliteli dělostřelectva, plukovníkovi Grünovi.

„Vy, plukovníku, budete velet celé dělostřelecké divizi. K ní bude připojena raketometná brigáda a dvě těžké minometné čety. Nemusím vám snad říkat, že váš úkol bude vyžadovat přesné plánování a spolupráci mezi jednotlivými bateriemi. Máte pět hodin na to, abyste svolal a instruoval velitele svých baterií. Podařilo se nám získat meteorologickou jednotku, takže v tom ohledu bychom neměli mít žádný problém. Jestliže některému z vašich velitelů nedůvěřujete, nahraďte ho nějakým spolehlivým a zkušeným mužem. Nemůžeme si dovolit žádné chyby! Všechno to závisí na vaší palbě! Nejdůležitějším z vašich mužů je koordinátor palby. Musí to být ten nejlepší z nejlepších. Koho pro ten úkol navrhujete?“

„Kapitána Henckela,“ odpověděl plukovník bez váhání. Pohlédl na vysokého, štíhlého důstojníka, kterému nebylo o mnoho víc než třicet. „Pan Henckel byl tři roky instruktorem dělostřelecké školy v Jüterburgu. Na frontě není dlouho, ale ze školy má skvělá doporučení.

Jsem pevně přesvědčen o tom, že lepšího důstojníka pro tento úkol nenajdeme.“

„Doufám, že máte pravdu,“ vyštěkl generál a zkoumavě si prohlížel vysokého kapitána dělostřelectva, stojícího záměrně z dosahu světel karbidových lamp. „Poslouchejte Henckele, je to důležité. Všechno závisí na tom, že svým rozkazům porozumíte. Na jejich opakování nemáme čas! Pokračujte, Balku,“ zavrčel netrpělivě a švihl se přes boty. „Máme moc práce!“

Plukovník Grün udělal dva dlouhé kroky ke svému koordinátorovi palby a dloubl ho do žeber.

„Sakra, Henckele!“ zašeptal. „Vždyť vy spíte ve stoje! Proberte se, chlape! Kde máte ty rozkazy k palbě? Ukažte mi, co jste si poznamenal!“

Kapitán Henckel s podivně zastřenýma očima podal plukovníkovi svůj blok s plánem palby.

„Co je to k čertu s vámi? Nezbláznil jste se?“ vykoktal plukovník zuřivě. „Vždyť jste si skoro nic nepoznamenal! Chcete nás všechny dostat před vojenský soud? Sakra, ty vaše oči, chlape! Tohle jsem ještě v životě neviděl. Pane Pohle!“ otočil se ke svému pobočníkovi.

„Zapalte Heckelovi pod prdelí. A vy mě dobře poslouchejte, Henckele, tady už nejste v Jüterburgu. Jestli tady uděláte chybu, tak už se z toho tak snadno nevykroutíte. Jestli nepůjde všechno podle plánu, tak přijdete o hlavu! Je vám něco? Jestli ano, tak to řekněte. Ale hned!“

„Ne, pane, nic mi není. Jsem jenom trochu unaven.“

„Unaven,“ řekl plukovník s úšklebkem. „Myslíte si, že ostatní nejsou unaveni?“ Vracel se znepokojeně ke stolu s mapami a vrhl nervózní pohled na vychrtlého drobného generála, přemýšleje, jestli by snad nemohl Henckela za někoho vyměnit. Nedokázal si však představit nikoho, komu by se ten úkol mohl odvážit svěřit.

„Vy jste se snad zbláznil, chlape? Vždyť vy zase chrápete!“ zašeptal pobočník pobouřeně a šťouchal kapitána Henckela do ramene. „Poslouchejte a zapisujte si, co tady říkají. Jestli to budete mít špatně, tak rozstřílíte celý armádní sbor na cimpr campr, až to spustíte!“

„Nevím, co se děje. Oči se mi samy zavírají,“ odpovídal kapitán Henckel omluvně, opíraje se o zeď, aby nespadl na zem. „Už si ani nevzpomínám, kdy jsem naposledy ležel v posteli!“

„V posteli?“ zasmál se pobočník ironicky. „Budete rád, když se vám podaří najít hromádku smradlavý slámy, a nebudete muset spát na ušlapaným sněhu. Postele mají jenom štábní důstojníci s vysokými hodnostmi. Já sám jsem postel neviděl už dva roky.“

„Dva roky?“ zamumlal Henckel překvapeně. „Musel jste přece být na dovolené, ne? Každý voják má tři týdny dovolené ročně!“

„Povězte mi, Henckele, odkud jste to sem přišel? Z měsíce, nebo co? Dovolená? Svatá matko boží, vy ale máte naivní představy! Jediný, v co můžete doufat, je nějaké šikovné zranění, díky němuž se dostanete z tohohle bordelu a zase si to dospíte. A já vám slibuji, že jestli budu mít to štěstí a budu raněn, tak mě prvních šest měsíců z postele nedostanou ani všechny armádní doktoři na světě!“

„Ale to je sabotáž!“ zvýšil Henckel vyčítavě hlas.

„To si myslíte jenom vy!“ zasmál se pobočník opovržlivě. „Brzy svůj názor změníte. Teď vám ale přikazuji, abyste se probral. Jestli se vám to nepodaří, tak spadnete do něčeho hodně ale hodně ošklivého. Úkol, který jste dostal, vyžaduje něco mnohem víc, než jen mít oči otevřené. Ve frontovém žargonu by se dalo říct, že jestli tohle zpackáte, tak se vám bude od prdele kouřit, že by se na ní daly vejce smažit!“

Náhle je přerušila hromová exploze. Celá budova se zachvěla a otřásla. Vzápětí s jekotem explodovaly další dvě bomby. Žádný z důstojníků si toho zdánlivě vůbec nevšiml. Velitel štábu nepřestal probírat plán útoku ani na vteřinu.

Z temnoty zazněly pronikavé výkřiky a sténání. Kapitán Henckel se nervózně zadíval na zatemnělý dveřní rám. Černý závěs při výbuchu zmizel ve dveřích.

„Bombardéry?“ ptal se šeptem. Víčka se mu strachem chvějí. Na frontě je nový a v Jüterburgu žádné nálety nebyly.

„Jo, asi by se jim mohlo říkat bombardéry,“ usmál se pobočník vesele. „My jim říkáme kafemlejnky. Každý jich má celý pytel. Jsou to staré dvojplošníky s bombami visícími dole jako salámy v řeznictví. Jakmile pilot zahlédne dole světlo, vyhákne bombu a shodí ji dolů.

Zkuste se venku projít se zapálenou cigaretou v puse. Můžu vás ujistit, že vám spadne bomba na záda dřív, než řeknete Jack Robinson!“

Série výbuchů rozrazí hlučně dveře, jako by do nich někdo udeřil obrovskou pěstí. Školní místností zavane ledový vzduch a vířící prašan, který sfoukne skomírající plaménky karbidových lamp.

„Zavřete ty dveře a rozsviťte světla,“ rozkazuje generál podrážděně a přitom se netrpělivě švihá přes své vysoké jezdecké boty. „Světla!“ opakuje. „Světla, pro Kristovy rány!“ Několik signalistů se mohlo přerazit, jak běželi pro nové karbidové lampy. Po chvíli se rozzáří nádherným bílým světlem. Jedna z lamp ostře syčí a praská.

Generál se po ní vztekle ohlédl.

„Ať je ta blbá lampa zticha,“ zařval v obličeji rudý vzteky.

Jeden desátník signalista se nervózně snažil nastavit její hořák; lampa ale nepřestávala prskat.

Vypadalo to, jakoby se rozhodla generála dráždit.

Desátník si popálil prsty, ale je dost chytrý na to, aby nedal nic najevo.

„Odneste tu lampu pryč! Ať už je pryč!“ zařval generál ochraptěle.

Desátník popadl lampu a vyběhl zatemnělým tunelem ven.

Právě v tom okamžiku se ozvalo burácení explodujících bomb. Desátník signalista se svojí lampou vyletěl z tunelu zpět do místnosti v dešti skleněných střepů, kusů masa a zdiva.

„Proklatej bordel,“ vyštěkl generál vztekle. „Ukliďte to a hoďte sebou!“ Všichni se okamžitě vrátili k plánování velkého útoku. Bombardování a mrtvý desátník evidentně nikoho nezajímají. Dvojice vojáků urychleně uklízí nepořádek.

„My máme zadržovat nepřítele prudkou přerušovanou palbou?“ ptal se nejistě velitel dělostřelectva, plukovník Grün.

„No jistě, samozřejmě!“ odpověděl generál podrážděně, a vmáčkl si svůj monokl pevněji do oka. „Co jiného byste čekal? Vaše palba bude dopadat mezi frontové linie a musí postupovat před útočící pěchotou, která ji bude v patách. Asi přijdeme o pár troubů, ale tomu se nevyhneme. Nepřítel nebude mít tušení, že naši lidé postupují tak blízko za dělostřeleckou palbou. Budou překvapeni a nestihnou umístit své automatické zbraně na pozice. Jejich těžké zbraně budou rozdrceny našimi minami. Musíme využít momentu překvapení! Překvapení, pánové, na to nezapomínejte. A vy, podplukovníku Winkele, budete útočit přes otevřenou step. Já vím, že budeme mít ztráty, ale jsem si jist, že vy to dokážete. Věřím vám.

Nezapomeňte ale udržovat kontakt s oběma křídly. Jestli ten kontakt neudržíte, tak jsme ztraceni! Náš protivník je géniem v protiútocích vedených skrz oslabené spojovací linie. Jestli uděláme sebemenší chybu,“ praští svým bičíkem do plánů na stole, „jsme v tom největším srabu, v jakým jsme kdy byli!“

Instruktáž jednotlivých rot pokračuje další půlhodinu. Každou chvíli zazní výhrůžky vojenským soudem a vězením.

Na závěr generál znovu zdůrazní obrovskou odpovědnost posíleného dělostřelectva. Ztěžka položí ruku na rameno plukovníka Grüna.

„Grüne, slibte mi teď, že vyměníte každého, komu nemůžete plně věřit. Jediný trouba mezi vašimi důstojníky může způsobit nedozírné škody!“ Dotkl se lemu svého kšiltu. „Děkuji vám, pánové. Přeji vám všem hodně štěstí! Jestli tento útok selže, žádný z vás nezůstane důstojníkem, až bude po všem! To si zapamatujte!“

„Můj Bože, zase!“ zašeptal plukovník Grün popuzeně. Kapitán Henckel na své židli znovu usnul.

„Omlouvám se, pane!“ mumlá Henckel zahanbeně. „Nevím, co se to se mnou děje. Mám pocit, jako by ve mně byl ještě někdo jiný!“

„Co mám s vámi dělat?“ ptal se plukovník ustaraně. „Žádného náhradního koordinátora palby nemám. Někdy jindy bych mohl sáhnout po nějakém zkušeném strážmistrovi, tentokrát to ale nejde. Musíte se dát dohromady. Sakra, vy máte oči, dejte se dohromady, chlape!“ opakuje a cloumá ospalým důstojníkem prudce. „Zapsal jste si to všechno?“

„Ano, pane, všechno mám zapsáno, pane. Není to příliš složité. Můžete mi věřit, pane!“

„U Boha živého a všech ďáblů, doufám, že máte pravdu. Nenamlouvejte si ale, že to bude snadná práce. Projděte si to pro jistotu ještě jednou tady s pobočníkem.“ Plukovník sundal z věšáku svůj dlouhý kožešinový plášť.

Henckel servilně přiskočil, aby mu s ním pomohl. „Co to děláte za kraviny,“ odstrčil ho plukovník zlostně. „Tady nejste v důstojnické kantýně. Raději si ještě jednou projděte své instrukce. Ať při vás, Henckele, stojí ďábel, Bůh a všichni svatí,“ zamumlá, když vychází ze dveří a utahuje si opasek. Vyndává si revolver z pouzdra a dává si ho do kapsy svého pláště, kde k němu má snadnější přístup.

Kapitán Henckel se zoufale snažil udržet své oči otevřené. Dlouhá školní třída se před jeho očima houpala jako loď na moři. Jediné, co si přál, bylo vrhnout se na podlahu a spát a spát a spát…

„Musím si dát sprchu, ledově studenou sprchu,“ přemýšlel a šlápl si prudce na vlastní nohu, že mu bolest vystřelovala až ke kolenům. Vůbec to nepomáhalo. Bledé tváře důstojníků v místnosti se točily kolem dokola. Někde v dálce kdosi řekl něco o synchronizaci hodinek.

Jeden major od raketometů ho dloubl do žeber a něco mu říkal, porozuměl ale jenom slovu

„počkejte!“. Ale na co má počkat, tomu nerozuměl.

„Jste nemocný? Co je to k čertu s vámi?“ ptal se ho ten muž ostře.

„Jsem jenom trochu unaven, pane.“

„Já doufám, chlape, že nejste pro svou práci koordinátora palby unaven až příliš. Jestli ano, pak byste měl okamžitě odkráčet na marodku. Asi by vás zavřeli, ale to by bylo pořád lepší, než zpackat tenhle úkol! Jestli to uděláte, tak se dostanete před vojenský soud, a přijdete o krk, příteli!“.

„Za minutku budu v pořádku, pane,“ ujišťoval Henckel majora zastřeným hlasem.

„To taky sakra doufám, že budete! Zapsal jste si všechny ty časové intervaly správně?“ ptal se major nedůvěřivě a sledoval ho chladným přimhouřeným zrakem. „Jestli ty svoje rakety odpálím moc brzo – nebo zase moc pozdě – tak se celá ta koordinace střelby rozsype jako domeček z karet! Ukažte mi ty svoje časové intervaly!“ Henckel mu mlčky, třesoucí rukou, podal svůj velký záznamník.

Se rty pevně stisknutými přejížděl major očima sloupce čísel a kalkulaci. S úlevou zjistil, že co se týče jeho raketometů, jsou všechny hodnoty v pořádku. Už ale neví, že tohle jsou pobočníkovy poznámky, které si Henckel opsal, ale ještě se na ně ani pořádně nepodíval.

„Běžte se pár hodin vyspat,“ radí mu major a plácá ho po rameni. „Musíte být čerstvý a čilý jako rybička, až začne tahle legrácka. Dnes večer budete balancovat na ostří nože!“ Jedním prstem klepl na lem své čepice a odešel směrem k veliteli jednotky houfnic.

Unaven a nezvykle omámen přistoupil Henckel k rozviklanému stolu a posadil se vedle pobočníka. Společně prošli jednotlivé časové údaje a cíle dělostřelecké palby.

„Radil bych vám, abyste udělal jednu věc,“ doporučoval mu pobočník vážně. „Zkontrolujte si telefonické spojení. Neponechejte to náhodě. Bude s vámi v kontaktu velitel štábu obousměrnou vysílačkou, kdyby snad byl nějaký problém. Jestli vám není něco jasné, řekněte to hned teď!

„Nejsem úplný blázen,“ odsekl kapitán Henckel pohněvaně. „Není mnoho lidí, kteří vědí o koordinaci palby tolik jako já. Podle mého názoru tady každý dělá z komára velblouda. V

Jüterburgu jsme si s podobnými zadáními jenom pohrávali.“

„Dobrý bože na nebesích,“ zamumlal pobočník ke svému řidiči, když rozechvěle lezl do svého kübelu. Ten nafoukanej kasárenskej hřebec vůbec nechápe, že už je jednou nohou před popravčí četou. V Jüterburgu! To je mateřská škola v porovnání s tímhle! Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby si tenhle ospalej šašek dneska zlámal vaz. „K rotě!“ poručil rázně a přetáhl si přes sebe deku. „Bože, to je zima!

Těžký kübel jde několikrát do smyku a jen tak tak že nespadne do jednoho z hlubokých příkopů táhnoucích se na obou stranách podél silnice.

„Ti z nás, kteří tohle přežijí,“ zavrčel pobočník zamyšleně, „na bitvu o tuhle zpropadenou věznici OGPU jen tak nezapomenou.“

„Víte, co si myslím, pane setníku,“ poznamenal jeho řidič desátník Stolz, otáčeje volantem, aby se vyhnul elektrickému stožáru, „kdybych já byl generálem, tak bych Ivanovi tu jeho pitomou věznici, sanatorium a ten jeho mlýn nechal. Na obou stranách je přece spousta místa, kudy se to dá obejít.“

„Vy ale generál nejste, Stolzi,“ odpověděl pobočník sarkasticky. „Až bude tahle báječná válka u konce, vrátíte se domů a budete zase jezdit náklaďákem, ať už tuhle věznici dobudeme nebo ne. Chápejte ale, že velitel naší divize je generálporučík s jedinou malou zlatou hvězdičkou. Než tahle válka skončí, moc rád by měl ještě další tři malinké zlaté hvězdičky.

Generálové si myslí, že právě k tomu všechny ty války slouží. Když tu věznici dobudeme, z našeho generálporučíka se stane armádní generál a kdo ví, třeba dostane i nějakou tu barevnou stužku na krk. No a od armádního generála už je jenom krůček ke generálplukovníkovi. Tak či onak, jestli tu věznici OGPU nedobude, tak zřejmě přijde o velení. A všechny ty pěkné nové hvězdičky budou v prachu. Podle toho taky bude vypadat jeho penze!“

„No, nezlobte se, pane setníku, ale mně to připadá šílený, že my obyčejný vojáci máme jít a nechat se rozstřílet na maděru a cedit krev, jenom kvůli tomu, aby nějakej generál dostalo něco víc hvězd na ramena.“

„Máte pravdu, Stolzi, taková jsou ale pravidla hry. Vy máte štěstí, že jste štábním řidičem.

Poděkujte Pánu Bohu, že nejste jedním z těch ubohých lumpů v útočných jednotkách.“

„Jistě, to byl taky dar boží!“ zamručel desátník Stolz a při té představě mu přejel mráz po zádech.

Těžký kübel velitele dělostřelectva stojí na široké křižovatce. On sám stojí na kraji silnice a hovoří s kapitánem Henckelem.

„Tady zastavte!“ říká pobočník a vyskakuje z auta ještě než úplně zastavili.

„Všechno v pořádku?“ ptá se ostře plukovník Grün, schovávající se před ledovým větrem v závětří kübelu.

„Ano, v pořádku, pane,“ odpoví pobočník a sepne ruce. „Všechno jsme to s kapitánem Henckelem ještě jednou prošli.“

Plukovník spokojeně kývne, zvedne si kožešinový límec přes uši a starostlivě se zadívá přes potemnělou step. Po obloze se rychle ženou nízká temná mračna.

„Budu teď nějakou dobu v divizním štábu,“ řekl plukovník Grün, přešlapující ve sněhu.

„Jestli vám nebude něco jasné, spojte se se mnou. Henckele, jestli máte nějaké dotazy, ptejte se hned teď!“

„Provedu, pane,“ odpověděl Henckel s nápadně roztřeseným hlasem. „Rozkazy k palbě mám vydávat já, nebo budou přicházet z divize?“

Plukovník na něj nevěřícně vytřeštil oči. Nemůže uvěřit vlastním uším.

„To snad není pravda!“ rozzuřil se. „Copak jste z toho, co bylo řečeno, vůbec nic nepochopil? To je přece jasné, že ty pitomé rozkazy vydáváte vy. To je úkol koordinátora palby! Koordinovat dělostřeleckou palbu!“ Plukovník podezíravě přimhouřil oči a zadíval se na něho. „Nepřišel jste snad o rozum?“

„Ne, pane, to ne. Jsem v pořádku, pane. Trošku se mi točí hlava, cítím se unavený a jakoby zmámený. Strašně dlouho jsem už nespal,“ dodal po chvíli zahanbeně.

„Spousta ostatních si už také ani nepamatuje, kdy si naposledy zdřímli,“ řekl plukovník chladně. „A zrovna vy, kapitáne, jste ten poslední, který by si měl stěžovat. Tři dlouhé roky jste si užíval v kasárnách v Jüterburgu, zatímco my jsme tady žili jako krysy. A teď tady brečíte jako stará baba s revmatickýma kloubama, protože jste se pořádně nevyspal! Jestli máte pocit, že na ten úkol nestačíte, tak ven s tím, než bude pozdě! Nakonec byste se mi hodil jako spojka!“

„Pane plukovníku, dostal jsem speciální výcvik koordinátora palby, a tuto konkrétní operaci nepovažuji za obzvlášť náročnou,“ odpověděl Henckel uraženě.

„To zní nadějně,“ zasmál se plukovník kysele. „Jestli to zpackáte, tak vám generál vyrve játra chřtánem! Teď běžte a zkontrolujte všechna spojení. Všechno musí perfektně fungovat!

Zlomte vaz, Henckele!“ dodal vlídně a skočil do kübelu. Ten okamžitě zmizel v oblacích sněhu těsně následován pobočníkovým vozidlem.

„Sobeckej idiot,“ zamumlal Henckel. „Kdyby nebyla válka, tak by se nikdy nemohl stát plukovníkem. Ti nejlepší důstojníci jsou drženi v týlu jako instruktoři. Dobří instruktoři dokáží vychovat dobré důstojníky. Vím toho o koordinaci palby víc než ty, ty frontová kryso!

Potřebovals dvacet let na to, aby ses stal plukovníkem, a já byl kapitánem za tři roky! Až tohle skončí, tak mě povolají zpátky do Jüterburgu s hodností majora!“ S uraženým obličejem vlezl do vlastního vozu a ovinul si kožešinový plášť těsněji kolem těla.

„Ježíši, pane kapitáne! Slyšíte, jak to bouchá!“ vzdychl jeho řidič, starý svobodník Drobečkova typu.

„Nechte si ty své drzé poznámky pro sebe, starší svobodníku,“ odbyl ho Henckel ostře, „nebo toho budete litovat! Mluvte jenom, když jste tázán!“ Svobodník nadzvedl překvapením obočí. „Čurák jeden namyšlenej!“ pomyslel si. „My jsme ti, kteří se o tebe musí starat! Už jsme zakroutili krkem lepším chlápkům, než seš ty!“

„Pane kapitáne, starší svobodník Schwarz žádá o svolení k vyžádání vašeho cíle cesty, pane!“

„Vy přece víte, kam jedeme,“ vyštěkl Henckel vztekle.

„Ne, pane. Nemám ponětí, pane!“

„Do střediska koordinace palby, ty troubo!“

„A do kterého, pane? Je jich tady spousta, pane.“ Na okamžik to vypadá, že Henckel vybuchne. Sevřel ruce v rukavicích a vrhl na drze se usmívajícího svobodníka smrtící pohled.

„Střediska řízení palby dělostřelectva! Kams myslel?“

„Já nepřemýšlím, pane. To mě odnaučili, ještě když jsem byl bažant. To nech koňům, ty maj větší hlavu, říkali mi.“

„A vy tomu věříte, že je to tak?“ odpověděl Henckel vztekle. „Dovezte mě do střediska řízení palby dělostřelectva a nahlaste se zpátky do služby u své baterie. Už v životě vás tady nechci vidět!“

„Provedu, pane,“ zašklebil se řidič lhostejně. S obrovským skřípotem převodovky a s plynovým pedálem na podlaze vyrazil děsivou rychlostí po nerovné cestě. Ještě vyšší rychlostí vletěl do sněhových závějí, ale navzdory té divoké jízdě, která by z každého vytřásla duši, upadl kapitán Henckel okamžitě do mrtvolného spánku.

Desátník Schwarz se na něj podíval koutkem oka. Na tváři se mu objeví pobavený úsměv a vzápětí začne zpívat z plných plic:

Es geht alles vorüber,

Es geht alles vorbei,

Das Ei von Dezember

Kriegst du im Mai!

Zuerst fällt der Führer,

Und dann die Partei! 2)

V jednom místě se kübel dostane do smyku, udělá dvojité hodiny a sklouzne dolů po dlouhém svahu.

Schwarz se dlouze hlasitě směje a zdá se, že mu to celé připadá velice zábavné. Mrknul znovu na kapitána Henckela, který napůl v bezvědomí sjel na podlahu vozu.

„Ty si myslíš, že se mě můžeš jen tak zbavit, co, ty nafoukanej černej pasažére! Však uvidíš! I kdyby ses postavil na hlavu a ty svoje rozkazy na mě prděl, tak se starýho svobodníka Schwarze nezbavíš!“ Prudce zabrzdil vůz před podzemním krytem velitelství palby.

„Poslušně hlásím, pane, že jsme doma a ani jsme nezmokli! Vstávej, kámo, musíš se sebrat a začít házet železnej šrot na toho tvýho starýho bráchu Ivana! Jestli se ale netrefíš, tak nasypou železo do tebe!“ Zatřásl hluboce spícím důstojníkem prudce, ale nevypadalo to, že by to mělo nějaký efekt. „Vstávej, kurva, ty zlatem lemovanej čuráku! Taxi je na místě! Hej, Herberte!“ zařval na svobodníka krčícího se ve vchodu do krytu s karabinou nedbale visíce přes rameno. „Pojď mi pomoct. Tenhle vyblejskanej koženej parchant tady chce prochrápat celej zbytek války!“

„Tak ho kopni do koulí,“ radil mu Herbert lhostejně a ukousl si pořádný kus ze své zmrzlé klobásy.

„To nemůžu, kámo. Tohle je jeden z velkejch šéfů,“ zakřenil se desátník Schwarz vesele.

„Kdes ho našel?“ ptal se Herbert, loudaje se pomalu ke kübelu.

„To je novej koordinátor palby! Je celej litinovej a místo páteře má čepel šavle!“

„Sračky a hemoroidy,“ bručel Herbert, když vytahovali kapitána Henckela z kübelu, jako by to byl pytel brambor, a hodili ho do sněhové závěje.

„Kde to jsem? Co se to děje?“ zařval Henckel zmateně, když se ve sněhové závěji probral.

„Poslušně hlásím, pane. Jste v Rusku, pane!“ zvolali oba vojáci najednou a z legrace přitom salutovali.

„V Rusku?“ zamumlal Henckel. Nervózně se zadíval na oblohu. Vysoko nahoře si razil cestu jeden kafemlejnek. Na horizontu vylétly barevné světlice. Nedaleko divoce burácí automatické dělo a v dálce dutě vybuchují jeho střely. Na dohled se v lese pohybuje skupina meteorologů. Jejich stínové postavy pobíhají spěšně kolem. Zazářil světelný paprsek směřující kolmo k obloze, měřili výšku mraků.

Na nohou, které se mu zdají být strašně těžké, se Henckel, opilý spánkem, dopotácel do podzemního krytu velitelství palby, a zasalutoval dvěma poručíkům, kteří ho přijímali.

„Všechno v pořádku?“ ptá se arogantně. Tady se cítí jako doma. Tohle zná jako své boty.

Podél jedné zdi jsou obrovské telefonní ústředny obsluhované čtyřmi spojaři. Na velkém stole leží dělostřelecká mapa se zaznamenanými střeleckými cíly.

Spolu se dvěma poručíky přenáší souřadnice a zaznamenává potřebné časové intervaly.

Přibíhá spojka se zprávou meteorologů.

Henckel si stěžuje. Jejich zpráva je psána příliš nedbale. Požaduje, aby byla přepsána.

„Ať tam přidají na dva prsty rozpětí pro celou rotu, jestli se uráčí!“ Poručíci se podívají jeden na druhého, ale co si o tom myslí, si nechají pro sebe.

„Teď si na chvíli lehnu,“ zamumlá mrzutě. Vrhne se na lavičku a přes obličej si přetáhne svou kožešinou lemovanou kapuci.

Všichni přítomní se na něj ohromeně zahledí. Nemohou uvěřit vlastním očím.

„Se musel zbláznit,“ zašeptal poručík Rothe. „Jít spát těsně před velkým dělostřeleckým útokem! Ten chlap musí mít ocelový nervy. Ani si nezkontroloval telefonní spojení!“ V tom okamžiku se ozve zlověstný řinčivý zvuk telefonu.

„Jestli to není velitel štábu nebo velící důstojník, tak mě nechte spát,“ zamumlal Henckel ospalým hlasem, stahuje kapuci ještě více přes hlavu.

„Provedu, pane,“ odpovídá poručík Rothe lhostejně a zvedá drnčící telefon. „Tady SNĚŽNÝ

ZAJÍC. Poručík Rothe. Ano, pane podplukovníku! Všechno je v po řádku. Jak si přejete, pane! Končím, přepínám!“ Položil sluchátko zpátky do vidlice. „Chlapi od houfnic,“ řekl poručíkovi Hassowovi.

Příštích patnáct minut řinčí telefon téměř bez přestávky. Jednotlivé dělostřelecké jednotky hlásí, že jsou připraveny k akci.

Tři písaři zuřivě pracují na rozepisování rozkazů všem nižším jednotkám. Středisko koordinace palby je scénou horečné aktivity. Oba poručíci se dřou jako koně, aby měli náročnou přípravu na tento úkol hotovou co nejdříve. Pouze koordinátor palby klidně spí, jakoby se ho vůbec nic z této aktivity netýkalo.

„Bože, stůj při nás,“ řekl poručík Hassow, který se vynořil z hromady palebných tabulek ležících před ním. „Tak tohle bude pořádná perda. To vyděsí i ty nejzkušenější. Díky bohu, že nejsem koordinárem palby já, a že za tohle nejsem zodpovědný. To je neuvěřitelný, co všechno se jim sem podařilo přitáhnout. Dvě brigády raketometů. To máme dvanáct skupin po čtyřech bateriích v každé sekci, každá baterie přitom má čtyři raketomety, každý s deseti píšťalami! Pak tu máme houfnice dvěstedesítky. Čtyři houfnice u každé baterie, to je dohromady šestatřicet. Dále tu máme těžká děla, tři baterie. To je celkem devět děl. A k tomu ještě naši chlapi se šestadevadesáti 105 a 150 milimetrovými děly.“

„Nezapomínej na specialisty se čtyřmi bateriemi 280 milimetrových foukaček,“ doplnil ho Rothe. „To je dalších dvanáct! My teď světu předvedeme pořádnej kravál,“ vykřikl poručík Hassow. „Navíc máme celé hory munice!“

„Těm chudákům, kterým to všechno spadne na hlavu,“ zamumlal Rothe, „to bude připadat jako konec světa. Tohle nepřežijou ani ty jejich blechy a krysy!“

„Na naše pěšáky tam moc práce nezbude,“ směje se Hassow. „Chápeš to? Jenom během prvních šesti minut tam posviští necelých pět tisíc granátů! To je děsivá představa. A pak další salvy ve tříminutových intervalech. Pane bože na nebi! A on si tady leží a chrápe jako pařez! Ten musí bejt padlej na hlavu! Umíš si představit, co by se stalo, kdyby se někde něco spletlo?“

„Na to nepotřebuješ velkou představivost,“ odpověděl Rothe lakonicky. „Necháme ho všechno podepsat, abychom to potom nemohli odnést! Mám takový nepříjemný pocit, že vím, co by se mohlo stát!“

Henckel má pocit, jakoby spal jenom několik minut, když s ním začne poručík Rothe o několik hodin později třást.

„Kapitáne! Probuďte se! Volá vás divizní! Probuďte se, pane!“ Zmatený a s pusou dokořán se Henckel nakonec postavil na nohy.

Rothe se na něj zadíval pochybovačně. „Nejste náhodou nemocný, pane? Spal jste tak tvrdě, že jsem si v jednu dobu myslel, že jste mrtvý.“

„Proč jste mě k čertu probudil? Co se děje? Copak nezvládnete sebemenší věc bez toho, abyste mě museli honem budit? Je nutné, abych se trošku prospal, než začne útok.“

„Pane! Divize si žádá, abyste šel okamžitě k telefonu!“

„Divize?“ zamumlal Henckel, stále ještě zmatený. Náhle si uvědomí, kde je, a vyskočí tak rychle, že narazí hlavou do trámu podpírající nízký strop. „Sakra!“ zařve a sáhne si na hlavu, na které mu vyskočila pořádná boule. „Kterej trouba tady udělal takhle nízký stropy? Hned zítra to tady nechte předělat, Rothe. Tohle je exemplární neschopnost! Do devíti hodin mi přivedete člověka, který je za to zodpovědný. Rozuměl jste, poručíku?“

„Ty seš pako,“ pomyslel si Rothe. „Můžeš být rád, že nad sebou nějaký strop máš, když většina ostatních nemá víc, než jen díru v zemi.“

Henckel vzal do ruky telefon a ohlásil ospale svoje krycí jméno.

Energický hlas na druhém konci řekl: „Okamžik, prosím, pane. Přepojím vás k veliteli štábu.“

Zanedlouho v telefonu zahlaholil drsný hlas velitele štábu. Henckel měl problémy porozumět, co mu bylo řečeno. Cosi o načasování a komunikaci.

„Provedu, pane,“ odpověděl automaticky a přitom si bezmyšlenkovitě maloval do svého záznamníku.

„Rozuměl jste?“ vyštěkl velitel štábu po krátké odmlce.

Henckel se zhoupnul na nohou, jakoby měl každou chvíli omdlít. Poslouchá se zavřenýma očima.

Poručík Rothe ho popadl za ruku a prudce jím zalomcoval.

„Sakra! Proberte se, pane!“

Henckel se zadíval svýma plovoucíma očima na poručíka Rothe. Rothe s ním třásl tak dlouho, až ho vztekle odstrčil.

„Nerozuměl, pane,“ řekl hlasem, který zněl jako by mluvil přes kus vaty.

„Jste snad naprostý idiot?“ zařval velitel štábu nepříčetně. „Ještě jednou ty časy zopakuji! A Bůh stůj při vás, jestli si je do posledního nezaznamenáte!“ Vyhrkl do Henckelova ucha bleskovou rychlostí řadu čísel.

„Zopakujte je!“ syknul velitel štábu, když skončil. Prsty netrpělivě bubnoval po stole.

Henckel měl štěstí, neboť na druhé lince ho poslouchal poručík Rothe. Přistrčil před Henckela svůj notes se zaznamenanými časy.

Henckel je zopakoval dutým, neskutečným hlasem veliteli štábu.

„Henckel, váš hlas zní, jako byste spal vestoje! Co je to s vámi?“

„Jsem strašně unavený, pane!“

„To já jsem kurva taky,“ exploduje u Henckelova ucha hlas velitele štábu jako řev nějakého hladového dravce. „Generál je unavený! Všichni jsme unavení! Tyhle kecy už od vás nechci nikdy slyšet! Jste důstojníkem, a tak se podle toho chovejte!“ Přerušil hovor se zvukem, který se tříštilo Henckelovo ospalé ucho. Chvilku stál a zíral na telefon, pak se otočil a odšoural směrem k lavičce.

Sotva si přetáhl kapuci přes hlavu, už je znovu volán k telefonu. S klením vyskočil na nohy a dal si sluchátko k uchu.

„Tohle si zapište, kapitáne,“ ozval se vyrovnaný pobočníkův hlas: „Hodina H BERTHA HELGA LUDWIG ADOLF BERTHA. Opakujte! Přepínám!“

„Hodina H BERTHA HELGA LUDWIG ADOLF BERTHA. Přepínám!“ odpověděl Henckel unaveně, a přál si, aby se ten pobočník s celým štábem smažili v samotném pekle.

Spojení je přerušeno. Jak byl ospalý, měl zato že to byl pobočník, kdo zavěsil.

S třesoucí se rukou, zpola ležící na stole s mapami, si zapsal jeho zprávu. Už však nic nezaslechl o porovnání časů.

„A teď mě nechte v klidu spát!“ řekl a znovu se vrhnul na lavičku.

Poručíci se podívali jeden na druhého a kroutili hlavami.

„Je divný, že ten telefonát byl přerušen,“ poznamenal poručík Rothe. „Mám pocit, že tam něco chybělo.“

„Můj bože! Jsem spíš mrtvej, než živej,“ úpěl kapitán Henckel, když ho po další půlhodině poručík Rothe budil znovu. Nalil si na hlavu kýbl ledové vody, aby se probudil. Pomohlo mu to jenom na chvíli.

„No tak, Rothe, přečtěte to,“ rozkázal mu Henckel ospale. Padnul do křesla s rukama za hlavou a zavřenýma očima.

„Rozkaz k palbě bude vydán v 5.06 hodin,“ četl Rothe nahlas.,,5.12 hodin. ležké dělostřelectvo zahájí palbu se pětasedmdesátkami. Plus dvě minuty útok tanků a pěchoty.

Uzavírací palba přes ně a pomalu postupuje vpřed, připravujíc půdu pro útočící jednotky.“

„Běžná rutina. Na tom není nic složitého,“ poznamenal Henckel apaticky a natáhl si své dlouhé nohy v ho línkách. Hlasitě zívnul a málem si u toho vykloubil čelist. „K čertu, málem jsem zase usnul! Kdybych se dobře neznal, myslel bych si, že mám spavou nemoc.

Dejte mi velkou vodku. To mě postaví na nohy!“

Jeden rotmistr se úkosem podíval na poručíka Rotheho a donesl Henckelovi sklínku vodky.

Henckel ji do sebe hodil švihem zápěstí. Alkohol se mu dostal do nosu a dostal záchvat kašle.

Vyskočil na nohy, aby se neudusil.

„Nedal byste si radši šálek kávy, pane?“ zeptal se ho poručík Hassow opatrně. „Musíme si zachovat chladnou hlavu, a já bych nepovažoval vodku zrovna za prostředek, který by člověka zchladil!“

„Neříkejte mi, co mám dělat, poručíku,“ zaječel Henckel ostře. Požádal o další sklínku vodky a lačně ji polknul.

Poručík Hassow mu přistrčil k podpisu několik dokumentů. Henckel je podepsal svým zdobným podpisem, aniž by si je přečetl.

Rothe s úlevou pohlédl na Hassowa, jako by chtěl říct: „A máme to z krku!“

„Pojďme vyzkoušet spojení,“ rozkázal Henckel a poplácal rotmistra od spojařů po rameni.

Podíval se na hodinky. Ukazovaly 4.45. „Spojte mě s raketomety. Tihle sváteční vojáci vždycky potřebují víc času, než kdokoliv jiný.“

Po krátkém rozhovoru s velitelem raketometů si vyžádal mapu cílů a vštípil si je do paměti.

Společně s poručíky rychle prošel armádní rozkazy. Pak požádal, aby ho spojili s předsunutými dělostřeleckými pozorovateli. Vypadalo to, že došlo k nějakému sporu s pozorovatelem 104. pěchotní roty, ale Henckel ho rychle usadil a přerušil spojení. Spokojen se znovu usadil do svého křesla a poručil si třetí sklínku vodky.

„Myslíte, že je to rozumné, pane?“ zeptal se poručík Rothe ustaraně.

„Až budu chtít znát váš názor, tak si ho vyžádám, poručíku!“ odvrhnul Henckel ostře jeho radu a strčil si do úst dlouhou ruskou papirosu. Polkl polovinu vodky a protáhl se, až mu zapraskaly klouby. Znovu se podíval na hodinky a došlo mu, že do hodiny H zbývá pouhých osm minut. Na okamžik ho napadne, že by si mohl ještě chviličku zdřímnout, než ta legrace začne. Díky vodce byl velkým optimistou. Moc se těší, až rozpoutá tu svou vlastní pekelnou vřavu. Je to poprvé, co míří na živé cíle. „Já jim otevřu oči, těm namyšlenejm tupcům,“ pomyslí si spokojeně. „A kdo ví, třeba ještě dostanu Železný kříž za skvělé řízení palby. No, proč ne?“ Hodí do sebe zbytek vodky a s opovržením se zadívá na oba mladé poručíky naklánějící se na mapami cílů. Vyndal další dlouhou ruskou cigaretu. Pomyslel si, jak skvěle vypadají, jako dělané pro chlapa v uniformě. Než si ale stihl zapálit, rozezněl se telefon netrpělivě. Se samolibým úsměvem převzal sluchátko od Rotheho.

„Na co sakra čekáte?“ ozval se zuřivý hlas velitele štábu. „Proč jste nezahájil palbu podle rozkazu?“

„Zahájil palbu?“ odpověděl Henckel nervózně a díval se užasle na své hodinky. „Zbývá šest minut, pane!“

„Jste se zbláznil?“ řval velitel štábu přeskakujícím hlasem. „Vy blbej magore! Teď je přesně 5.10 hodin. Musel jsem čekat několik minut, než mě s vámi spojili. Vy jste ten nejneschopnější debil, s jakým jsem kdy musel pracovat. Vy, vy, vy…“ Velitel štábu nemohl najít nadávky dost jadrné na to, aby vyjádřily jeho mínění o divizním koordinátorovi palby.

„Kapitáne Henckele, víte vy vůbec, co jste provedl?“ zeptal se nakonec ledovým hlasem.

„Všechny tři tankové roty už vyrazily a pěchota útočí. Nic na světě už je nezastaví.

Čekejte…“ Jeho hlas je náhle přerušen. Na lince je slyšet jenom vzdálené bzučení.

„Haló, haló, haló!“ křičí Henckel, šílený strachem z toho, co se stane v důsledku jeho časového omylu. Zoufale bloudí očima po místnosti. Okamžitě z něj vyprchala všechna jeho nafoukaná samolibost. „Čekejte…“ řekl velitel štábu. Co tím myslel? Čekejte na telefonu?

Nebo mu začal hrozit tím, co mu hrozí, jestli při svém úkolu selže? Ne, to není možné! To určitě znamená, že má čekat na další telefonát!

„Co se stalo?“ zeptal se poručík Rothe znepokojeně a napjatě Henckela sledoval.

„Moje hodinky se zpozdily,“ řekl Henckel bezbarvě a tupě na ně zíral. „Měli jsme zahájit palbu již před několika minutami! Tanky již zahájily útok!“

„My jsme měli zahájit palbu?“ zeptal se Rothe s důrazem na slůvko „my“.

„Vy, pane, jste měl dát rozkaz k zahájení palby! Ne poručík Hassow, nebo já! Ale jak je možné, že vám ukazují špatně hodinky? Přece jste si synchronizovali hodinky před odchodem z divize? To je standardní postup!“

„Já jsem spal vestoje,“ přiznal Henckel tichým hlasem. „Nějak mi to uniklo!“

„Můj bože!“ vykřikl Hassow nevěřícně.

„Musel jste přece vědět, že jste si nesynchronizoval hodinky s ostatními ze štábu!“ vložil se do toho Rothe vyčítavým tónem.

„Napadlo mě to, až když jsem byl venku,“ povzdychl si Henckel a setřel si z pot z čela.

„Tak proč jste se nevrátil a ještě to neudělal?“ zeptal se Hassow zaraženě.

„Moje hodinky vždycky ukazovaly na vteřinu přesně!“ odpověděl Henckel jakoby sám pro sebe.

„ Tentokrát vás ale nechaly na holičkách,“ řekl Rothe věcně. „Tyhle minuty vám přijdou zatraceně draho!“

Znovu se rozdrnčel telefon.

„Sdružený hovor se všemi dělostřeleckými jednotkami, pane!“ řekl Henckelův spojovatel a podal mu sluchátko.

Henckel se na okamžik nechápavě zadíval na sluchátko v jeho ruce. Co má proboha dělat? V

hlavě má úplně vymeteno. „Čekejte…“ řekl velitel štábu. Samozřejmě. Měl na mysli, abych počkal, než přijde tenhle sdružený hovor.

„No tak vezměte si to pitomý sluchátko, chlape!“ zařval Rothe hrubě. „Děla čekají na vaše rozkazy!“

„Rozkazy?“ zamumlal Henckel zmateně. Zadíval se strnule na poručíka Rotheho. Prudce si rozepjal knoflíky na svém tuhém límci a vycenil na něj zuby jako nějaká smrtka. „Dejte mi další vodku,“ poručil chraptivě. Lačně popadl naplněnou sklínku z rotmistrových rukou. „Já jim ukážu!“ pomyslel si. Rozhodně popadl sluchátko spojující ho se všemi jednotkami.

Zhluboka se nadechl. Jeho oči se dychtivě zaleskly: „Cíl číslo jedna! Zahajte palbu!“ zařval do telefonu. Při pokládání sluchátka se hloupě zašklebil. „Výcvik v Jüterburgu, je to jasný!

Mám to v malíčku!“

„Tak tomuhle říkám stručný a jasný rozkaz,“ zvolal poručík Rothe překvapeně. „To je muselo pořádně probrat na obou stranách fronty!“

Děla všech jednotek zamířila, jejich černá ústí trčela proti černé zimní obloze.

Dělostřelci stojí připraveni s odpalovacími šňůrami v ruce. Velitelé jednotlivých děl napjatě očekávají rozkaz velitele baterie. Raketometčíci sedí ve svých podzemních krytech za bateriemi s prsty na palebných spouštích, připraveni vypustit své smrtící rakety. Jejich pomocníci běhají šíleně kolem. Je naprostý klid, temně černá zimní noc je zahalena do zlověstného ticha.

To ticho je však náhle prolomeno strašlivým rachotem. Všechna děla spustila palbu v jediném ohlušujícím výbuchu! Začaly vrhat své střely v salvách směrem k rozbřesku na horizontu. Okolní terén je ozářen přerušovaným záblesky explodujících projektilů. V dálce se začínají míhat plameny.

Ráno je náhle zaplněno burácivým, rachotícím a hromovým vytím. Vypadá to, jako by se oblohou valila nepřetržitá řada rychlovlaků. Lomoz děl je takový, že hrozí protrhnout lidem na velitelství palby ušní bubínky. Přes burácení děl je slyšet táhlý zvuk připomínající varhany.

Po chvíli se stupňuje v nervy drásající kvílivý jekot.

„Raketomety,“ zamumlá rotmistr vyděšeným hlasem. „Můj ty bože!“ vyhrkl poručík Rothe a vrhl ustrašený pohled oknem přes ubíhající terén.

„Kdybych to neviděl, tak bych tomu neuvěřil! Obloha i země jsou v plamenech! Nechtěl bych být v kůži těch nebožáků, na který to všechno lítá!“

Kapitána Henckela zalila vlna divokého nespoutaného nadšení, když bunkrem velitelství palby otřásla palba těžkých houfnic. Temný řev těchto 320 milimetrových děl drásá uši a mráz při něm běhá po zádech.

Šedivé zimní ráno se rozzářilo jako za toho nejslunnějšího letního dne. Po celém horizontu jsou vidět záblesky dělových hlavní. Dunění vybuchujících střel se mísí s lomozem palby v jediný předlouhý burácivý jekot. Hlavně děl pálí jednu střelu za druhou.

Zpocení dělostřelci ládují těžké nálože do nabíjecích komor, které vzápětí nabíjejí další municí.

V dálce se mihotá ohňová clona. Vypadá to, jakoby samotná země dávila pekelnou změť plamenů. Jedna ohlušující salva je rychle následována druhou, takže připomínají dlouhé, nepřerušované a divoké hřmění hromu.

Jekot a řev střel začíná být skutečně nesnesitelný. Povrch země je roztříštěn jako by byla ze skla. Budovy se hroutí jako domečky z karet. K výšinám vylétly pestrobarevné plameny.

Tlakové vlny tisknou lidská těla do vařící se bublající břečky. Na horizontu blikají záblesky přeskakující z hlavně na hlaveň. Do bitvy se zapojily speciální jednotky. Burácením děl zazní nějaký nový zvuk. K zemi se řítí první zápalné bomby šířící všude kolem hořící tekuté palivo.

Zdá se, že hoří i okolní vzduch.

Kapitán Henckel si se samolibým úsměvem zapálil další cigaretu a usrkl z nové sklínky vodky. Cítí se být velice příjemně uvolněný. Ospalost ho už dávno přešla.

„To je příjemné,“ pomyslel si. Bylo to správné a pevné rozhodnutí. Žoviálně plácne jednoho ze spojařů po rameni. Má pocit, že v takové velké chvíli člověk nic ne ztratí, když ukáže před nižšími šaržemi trochu toho přátelství.

Jeho příjemné rozjímání přeruší řinčení polního telefonu. S radostným úsměvem na tváři převzal sluchátko, spokojen s tím, že vykonal, co od něho bylo očekáváno. „To bylo skutečně pro malé děti,“ pomyslel si. Takové situace cvičili v jüterburské dělostřelecké škole snad tisíckrát.

„Tady koordinátor palby!“ vyštěkl do sluchátka ostře a snažil se přitom vypadat přísně.

„To jste vy, Henckele?“ ozval se věcný hlas velitele dělostřelectva, plukovníka Grüna.

„Ano, pane! Tady Henckel!“

„To vy jste vydal rozkaz k zahájení palby?“

„Ano, pane!“ odpověděl Henckel hrdě, s jistotou, že teď bude následovat velká chvála a příslib Železného kříže.

Nastala však krátká, ale znatelná pauza. Po ní se znovu ozval plukovníkův chladný hlas.

„A kdy jste ten rozkaz k zahájení palby vydal, Henckele?“

„Přesně před šesti minutami, pane!“ odpovídá Henckel šťastně.

„Před šesti minutami! Chápu! A vy jste ten rozkaz vydal všem jednotkám?“

„Samozřejmě, pane! Velitel štábu si myslel, že se moje hodinky trochu zpozdily!“

„Skutečně, kapitáne Henckele?“ položil plukovník ostře důraz na Henckelovu hodnost. Už jenom to mělo Henckela varovat.

„Bylo mi jasné, že se velitel štábu mýlil. Spoléhal jsem na moje hodinky, které mě ještě nikdy nezradily, a dal jsem rozkaz k zahájení palby podle nich. Mohl byste snad jenom namítnout, že jsem učinil tak trochu ukvapené rozhodnutí, pane,“ zasmál se Henckel sebejistě.

„Ukvapené rozhodnutí jste vskutku učinil!“ řekl plukovník Grün se znatelnou mezerou mezi každým slovem. „Jaké byly rozkazy velitele štábu, když s vámi hovořil po telefonu? Jaké bylo jeho poslední slovo?“

Henckelovi při těch slovech ztuhla krev v žilách a proměnila se v led. Měl strašnou chuť s tím telefonem praštit a utéct. Utíkat pryč přes celou step. Utíkat přes celé Rusko. Schovat se někde zapomenutý v koncentračním táboře po celý zbytek války. Měl pocit, jako by na druhé straně telefonní linky stála sama smrt.

„Poslední slovo velitele štábu, pane? On řekl – čekejte!“ vykoktal. Náhle mu všechno došlo.

„Jistě! Čekejte!“ zaječel plukovní Grün divoce. Jeho předchozí klid se okamžitě vytratil.

„Čekejte! Čekejte! Vy nemožnej kreténe! Čekejte! Uvědomujete si, co jste provedl? Tankové jednotky spolu s pěchotou zaútočily přesně podle rozkazu. Nic na světě je nemohlo zastavit.

Jakmile dorazily k prvnímu útočnému cíli, tak vy, vy jste dal rozkaz k palbě! O šest minut později!“ hulákal. „Rozsekal jste naše vlastní útočné jednotky na maděru! Udělal jste ukvapené rozhodnutí! Zmasakroval jste naše vlastní muže! Ani ruské dělostřelectvo by to nesvedlo lépe! Nevím, co si tam o nás na druhé straně myslí! To vaše skvělé ukvapené rozhodnutí poslalo celý náš armádní sbor k čertu! Přiznáváte, že jste slyšel jasný rozkaz velitele štábu? Čekejte!“

„Asi jsem mu dobře nerozuměl, pane,“ promluvil nešťastný koordinátor palby tiše. „Myslel jsem si, že mám čekat u telefonu!“

Plukovník Grün se několikrát zhluboka nadechl. Kdyby měl Henckela po ruce, tak by ho zaškrtil.

„Čekejte u telefonu!“ zasmál se plukovník ledově. „Vy si myslíte, že jste nějaký poslíček?

Jüterburg vás doporučil jako koordinátora palby. Ale za to zaplatí! Teď mě dobře poslouchejte, kapitáne Henckele. Už nejsem zvědav na žádná další nedorozumění. Okamžitě předejte velení poručíku Rothovi. Ať se děje cokoliv, do ničeho se nepleťte! Nechte se zatknout, posaďte se do rohu a čekejte na mého pobočníka, který je již na cestě k vašemu stanovišti! Svůj revolver předejte poručíkovi Rothovi! Nezapomeňte, že jste zatčen! Ne aby vás napadlo si s tím revolverem všechno usnadnit!“

„Já jsem důstojník, pane,“ bránil se Henckel. „Dovolte mi, abych se s důsledky tohoto politováníhodného případu vypořádal sám, jsem přece důstojník!“

„Ano, což je velká škoda,“ odsekl plukovník Grün. „Budete ale velice překvapen, co si o vás myslí velitelé pěchoty. Právě před chvíli mi volal velitel tankové roty, plukovník Hinka. Žádá si vaši hlavu! Povraždil jste dvě třetiny jeho roty. Já vás ale chci vidět před vojenským soudem. Vy nemožnej debile! Dejte mi poručíka Rotha!“

„Ano, pane!“ řekne. „Ano, pane!“ a znovu „Ano, pane!“ Potichu položí telefon.

Jako opařený zírá na kapitána Henckela, sedícího na stoličce s hlavou v dlaních a kývajícího se ze strany na stranu.

„Rothe, byl jsem zbaven funkce,“ řekl bezbarvým hlasem. „Jsem zatčen. Přejímáte velení.

Tady je můj revolver.“

„Přesně takové byly plukovníkovy rozkazy,“ zamumlal Rothe nešťastně. „Ale… ale… co se vlastně stalo?“

„Pálili jsme na naše vlastní jednotky! Zmasakroval jsem celý sbor!“

„Bůh se slituj nad vámi,“ vykřikl zděšeně poručík Hassow.

„Rothe, pomožte mi! Vraťte mi můj revolver,“ prosil Henckel a natahoval žádostivě ruku.

Poručík se na něj nejistě zadíval a už už se chystal mu revolver vrátit, když tu se rozlétly dveře a dovnitř vletěl plukovníkův pobočník. Jeho rty věnčil pro něj obvyklý cynický úšklebek.

„No, no! Tady ho máme, náš velký specialista na koordinaci palby z Jüterburgu!“ zvolal výsměšně, když jeho oči padly na Henckela. „Divizní velitel se touží s vámi znovu setkat a seřvat vás do kulaté krychle! Proč jste proboha nemohl počkat na rozkaz, než jste zahájil palbu? I ten poslední voják má dost rozumu na to, aby nezačal pálit o šest minut později!

Můj bože, jak neuvěřitelně jste to zpackal! Modlete se, abyste se z divize dostal dřív, než vás tam chytnou důstojníci od pěchoty a tanků. Ti by vám vyrvali střeva chřtánem!“

„Nebyla to moje chyba! Bylo to nedorozumění,“ zamumlal Henckel zoufale a propukl v pláč.

„Budete mít příležitost to všechno vysvětlit, až budete stát před vojenským soudem,“ zasmál se pobočník ledově. „Vaší jedinou šancí jsou psychiatři. Jestli vás z toho nevytáhnou, tak z vás udělají řešeto!“

„Vraťte mi můj revolver,“ prosí kapitán Henckel a chytá pobočníka za ruku.

„To by se vám líbilo, že?“ zasmál se pobočník vesele. „Ještě nikdy jsem si nepřál, aby se někdo dostal před válečný soud. Ve vašem případě si nepřeji nic jiného!“ Krátce nato dorazil plukovník Grün se dvěma chlapy od vojenské policie a vrchním inspektorem z GEFEPA3).

„Odveďte ho!“ rozkázal plukovník Grün zhnuseně.

„Nemůžu se na něj ani podívat!“

Na zápěstí kapitána Henckela cvakla pouta. Bunkr velitelství palby opustil mezi dvěma silnými poldy. Připomínal pytel hadrů houpající se

Vojáci jsou obyvateli šedivé země smrti.

Siegfried Sassoon

Kapitán OGPU spadl ze židle a dopadl v sedu s nohama doširoka roztaženýma do obrovské louže krve. Jeho temné brýle mu sklouzly Z nosu, oči podivně šilhaly. Čepice s modrým pruhem a velkou rudou hvězdou zešikma visela nad jedním okem. Levá ruka mu bezvládně visela po boku, stékala po ní krev a kapala z prstů. Pravou rukou se snažil nahmátnout svůj nagan. Popadl ho, zvedl a zachechtal se. Následný výstřel v té uzavřené místnosti zazněl jako výstřel houfnice v tanečním sále.

Porta se zatočil a přitom vystřelil. Všechny čtyři kulky se zaryly do těla důstojníka OGPU, které se křečovitě roztřáslo. Spadla mu čepice a kutálela se po místnosti. Jeho brýle nevysvětlitelně poskočily nahoru k obočí a sklouzly zpátky ke špičce nosu.

Portova a Rusova pistole spustily opět ve stejný okamžik. Velká modrá váza se roztříštila na kousky, voda se rozlila po podlaze. Portova pistole cvakla a kapitán OGPU se znovu rozchechtal.

„Job tvoju mať!“ zašeptal a zvedl nagan.

Porta do něj chtěl kopnout, ale sklouzl po krvi a spadl na podlahu.

Rus se znovu zachechtal. Zjeho krku vyšel chrochtavý zvuk.

Porta ležel na zemi a bezmocně zíral do ústí jeho naganu.

Přes stůl se naklonil Drobeček. Musel si lehnout na břicho, aby mohl přiložit hlaveň své osmičky k důstojníkovým šedivým, nakrátko střiženým vlasům. Zmáčkl spoušt: Důstojníkova hlava explodovala jako přezrálý meloun. Mozek, krev a kousky kostí postříkaly strop a stékaly po zdech. Tmavé brýle vylétly do vzduchu a dopadly před dveře.

Jeden vězeň v šedivém krátkém kabátě je rozdrtil botou.

„Huráá!“ křičeli vězni. Přibíhali jeden po druhém a jali se kopat do mrtvého těla důstojníka OGPU.

4. VĚZNICE OGPU

„Jste připravený?“ zvolal Dědek, přehlížeje jejich pozice.

„Takže koukejte poslouchat, vy zmáčený fusekle, a nepřerušujte mě. Naše skupina bude postupovat hned za palebným valem. Ten všechno před náma smete. Jestli se dělostřelectvu nepodaří zlikvidovat všechny jejich pozice a zlomit jejich odpor, tak rozdrtíme všechno, co zbyde, granátama a automatama. Prvních několik minut potom, co se ten palebnej val zvedne, nebudou sousedi vědět, jestli můžou ještě stát, nebo už maj slízt z nočníku! Takže je musíme napadnou rychle a přetáhnout jim prdele přes uši. Vidíte támhle ten legračně vypadající keř hned vedle toho stromu s baňatou špičkou?“. Podal Portovi svůj dalekohled, ale ten legrační keř byl vidět i pouhým okem. Měl tvar sedajícího si koně.

„No, a co je teda s tím srandovním keřem?“ zeptal se Gregor, když si bral od Porty dalekohled.

„Mají tam padesátimilimetrový dělo, zakopaný na úroveň země,“ vysvětloval Dědek a bafal přitom ze své dýmky se stříbrným víčkem. „Tři sta metrů za ním je skupina zakopanejch osmdesátek. Ženský. Abyste se ale nepletli. Tohle jsou profesionálky z frontový brigády.

Takže je rozstřílejte na maděru! Jestli je necháte bejt, tak vás dostanou zezadu, než stihnete říct Jack Robinson!“

„Rozstřílíme je na sračky a vypadnem!“ řekl Porta odhodlaně.

„Kousek před tím stromem s baňatou špičkou,“ pokračoval Dědek, „leží čtyři rozmlácený děla. Vidíte je? Můžete se kolem nich krýt, až budeme čekat na hodinu H. Když tam protivník uvidí nějakej pohyb, bude si myslet, že to jsou mrtvý těla zmítaný tlakovou vlnou.“

„No a co esli se ty kundy v mundúrech nenechaj oblbnout?“ přerušil ho Drobeček. „Když jim dojde, že ty mrtvoly jsou plný německýho života, co pak?“

„Ty máš přece zařízenou vstupenku do nebeskýho ráje, ne?“ odvětil jízlivě Dědek. „Z tý pozice nebudete moct ani couvnout, ani jít dopředu!“

„No to teba bude skvělej vejlet. Při takovým by i pštros cedil krev!“ zamumlal Gregor nejistě.

Dalekohledem přitom bedlivě sledoval terén před sebou. „Ti chlapi si ale vybrali skvělý místo na zaklepání bačkorama. Možná že přitom mysleli na nás, že by se nám to tam mohlo hodit!“

„Tahle armáda je ale prohnilá, chlapi! Ta se nenechá jen tak vo nic připravit!“ řekl Albert mrzutě. „Ani když seš dočista mrtvej, tak s tebou ještě neskončila!“.

„Ty nás teda pěkně honěj. Jak nadmutý kozy,“ řekl Barcelona. „Zavři hubu a makej jako šroub!“

„Když seš mrtvej a studenej, tak máš chlape klid, teda skoro!“ pokračoval Albert pobouřeně.

„Když ležíš metr pod zemí a čicháš zespoda ke kytkám, tak vytáhnou housle a flétny a začnou tě velebit zpěvem,“ řekl Porta ironicky a rozhazoval přitom rukama. „Ale když seš naživu, tak ti nikdo nezazpívá. Jen když seš tak blbej a nevyhneš se kulce co na tebe letí a necháš se zabít!“

Hodina H začátku toho velkého útoku se blíží a rotou začíná zmítat onen podivný smrtelný pocit, který vždy předchází útok. Jeden na druhého se strašně mračíme, rveme se pro každou maličkost. Rty máme pevně sevřené. V očích prázdný skelný pohled. Žaludek svírá mučivý strach.

Dědek neustále sleduje hodinky a dalekohledem zkoumá prostor před námi.

„Pochopili jste všechno, co jsem tady říkal?“ ptal se, když kontroloval svoji signální pistoli.

Jedinou odpovědí mu bylo nejasné zahučení několika z nás.

„Co si takhle zahrkat kostičkama?“ vybízel nás Porta a chřestil přitom kostkami v sevřených dlaních.

Nikdo se mu nenamáhal odpovědět. Dívali jsme se jeden na druhého a dobře jsme věděli, že pro řadu z nás bude tohle poslední ráno našeho života. Kteří z nás to budou tentokrát? V

duchu jsme si kladli tuto otázku a bloudili očima kolem. Určitě to nebude nikdo z mých kámošů, říkáme si. To si říkáme vždycky. A pak jsme strašně překvapení, když se to někomu z nás stane.

Řádka těch, kteří to dostali, už je hodně dlouhá. Dlouhatánská! Pár nás již bylo pohromadě dlouhou dobu, a zdálo se, že jsme se nějak naučili proplétat mezi šrapnely jako nůž s nabroušenými hranami. Žili jsme jenom pár milimetrů od smrti.

Ozval se dlouhý pronikavý hvizd, při kterém jsme vyskočili na nohy. Na Gregorově čele se objevila asi palec dlouhá rýha. Vykřikl a padl naznak. Nějakou chvíli jsme si mysleli, že je po něm, ale po několika znepokojivých okamžicích zamrkal očima a otevřel je.

„Kurva, chlapi,“ zamumlal s tváří zkroucenou bolestí. „Jak já to nesnáším, když to koupím!“

„Tohle byla těsnota,“ prohlásil saniťák desátník Jarmer, když mu zkušenýma rukama ovazoval ránu. „Měls štěstí! Ta kulka už neměla žádnou energii, když tě políbila.“

„Mám pocit, jako by poletovala někde ve mně a snažila se najít cestu ven,“ úpěl Gregor a zakrýval si tvář rukama.

Přichází major Zaun se svými ženisty. Klejí a nadávají ohnutí pod tíhou těžké výstroje. Jejich speciální plamenomety by stačily samy o sobě, ale oni mají navíc ještě bedny trhavin a velká kola nějakého zvláštního drátu.

Nějaký starší desátník s brutálním výrazem ve tváři vylomil jednu bednu s výbušninami. Porta s Drobečkem jich dostanou každý hrst.

„Co to je, chlapi?“ ptá se Albert zvědavě, nakláněje se nad otevřenou bednou naplněnou malými balíčky. Na první pohled vypadají úplně stejně jako krabičky s mýdlem.

„Ty by tě vystřelily z tý tvý černý kůže, hochu,“ zašklebil se desátník. „Zkus si na jednu šlápnout, to bys i ty zbledl, kámo!“

„Kurva, chlape!“ zamručel Albert a rychle se klidil z dosahu beden.

„Do hodiny H chybí pět minut,“ oznámil jeden major. Jeho tvrdé rysy prozrazovaly, že prošel řadou těžkých srážek. Čelist měl zkroucenou, jakoby prošla mlýnkem na maso.

Dědek vytáhl píšťalku, utáhl si přezku pod bradou a zastrčil si do svých vysokých holínek pár dalších granátů, drtičů brambor.

„Připraven, pane!“ zavrčel.

„Nesmíte nás zklamat, nadrotmistře,“ vyštěkl major stroze. „Naše životy závisejí teď hodně na vás!“

Ženisté připravují dlouhé trubky a výbušniny. Vteřinové ručičky běží po číselnících hodinek.

„Kde jsou sakra ty děla?“ zeptal se Barcelona a neklidně se ohlédl přes rameno.

„Jako obvykle,“ zašklebil se Porta. „Ty prašiví psi si někde válej šunky. V týhle zasraný armádě nikdy nic nejde tak, jak by mělo. Ty dělostřelecký kuliové někde chrápou a na nás ubohý pěšáky zvysoka serou!“

„Co se to sakra děje?“ zvolal major celý nesvůj. „Hodina H plus jedna až hodina H plus sedm je uzavírací palba. Teď už je hodina H plus osm.“ Srovnal svoje hodinky s Dědkovými a hodinkami rotmistra Brandta. „Sedí,“ potvrdil zamyšleně. „Něco tam muselo selhat, proč pro Boha živýho nepošlou nějakou zprávu?“

Z věznice OGPU se ozvalo burácení 122 a 150 milimetrových děl. Střely nám létají nad hlavou a vybuchují v lese za námi.

„K útoku připravit,“ zavelel major ostře. Uvolnil si svůj automat.

„Nemůžeme tam přece jít bez podpory dělostřelectva!“ protestoval poručík Gernert zlostně.

„Až budu potřebovat vaši radu, poručíku, tak vás o ni požádám!“ vyštěkl major prudce. „Je hodina H plus deset! Útočíme podle rozkazu! Vpřed!“

„To je šílenství,“ nepřestává poručík protestovat. „Povraždí nás jako dobytek! Tam nahoru k tý pitomý věznici se bez dělostřelecký podpory nedostaneme. To už jsme zkoušeli mockrát.“

„Pro Boha a pruskou armádu není nic nemožný,“ zašklebil se Porta lhostejně. „K palbě připravit a jdeme na to. Für Führer und Reich, heil!“

„Často si říkám, jestli měl Bůh dobrou nebo špatnou náladu, když nás nechal napochodovat do tohohle mizernýho světa jako Prusy?“ chechtal se Drobeček hlučně.

„Měl bys být hrdý na to, že jsi Němec,“ prohlásil Heide vlastenecky a udeřil se v prsa.

„Přál bych vám, aby vám ta hrdost vydržela,“ usmál se major hořce.

Heide na něj vrhl opovržlivý pohled a zamumlal cosi nesrozumitelného.

„Je čas!“ zavelel Dědek ostře a zapískal na svou píšťalku.

Všude kolem se ze sněhu vynořili bíle maskované postavy. Pohybují se vpřed dlouhými rychlými kroky.

„Hněte sebou, hněte sebou!“ ječí major pronikavým hlasem. I přes svých padesát let vyrazí jako mladík. Žene se hlubokým sněhem s automatem v jedné ruce a náloží trhaviny v druhé.

Na útesu zasvištěla lana vystřelená z harpun. První útočná jednotka zahájila výstup. Temnou noc rozzářily světelné signály. Ze všech stran šlehají plaménky ústí zbraní.

„AllahelAkbar, vive la mort!“ ječí fanaticky malý Legionář, kterého přepadlo válečné šílenství, jako ostatně pokaždé, když jsme útočili.

Zakopl jsem o kolo ostnatého drátu a zachytil jsem se o jeho ostré kovové ostny. Roztrhaly můj zimník, dostaly se skrz a drásaly mi kůži. Horečně jsem začal hledat své štípačky, ale nemohl jsem je najít. Musely mě někde upadnout. Začíná se mě zmocňovat hrůza. Zoufale se rozhlížím, kde jsou ostatní. Jejich sehnuté postavy již všechny zmizely v temnotě vpředu.

Nejhorší, co se vám může během útoku stát, je ztratit kontakt s ostatními a zůstat pozadu bez pomoci. Zatím máme převahu, ale to se může každou chvíli změnit. Někdy stačí několik minut. A pak Bůh chraň toho, kdo je odříznut od ostatních. Dostane kulku do zad, nebo ještě něco horšího!

„Ty ses dostal do pořádný sračky,“ zasmál se Barcelona, když se nade mnou nakláněl.

Rychle přeštípl ostnatý drát, jehož sevření na obou stranách polevilo.

Skočil jsem po hlavě do jedné z děr hned vedle Porty a Drobečka.

„Gregor je kousek před námi,“ řekl Porta a ukazoval do temnoty před nimi. „Běž tam za ním.

Musíš nám uvolnit cestu granáty!“

Jsme teď nějakých sto yardů od zakopaného děla, které je skvěle maskováno. Nevidíme ho ani v záři světelných raket.

„Oni tam kurva normálně chrápou,“ šeptl Drobeček pobouřeně a protáhl si krk. „Ty vychcaný příživníci na nás už dávno zvysoka serou.“

„Házíme,“ rozkázal Gregor řízně a rozmáchl se rukou. Granáty vylétly vysokým obloukem do vzduchu a dopadly na ruské pozice.

Porta s Drobečkem je připravují a podávají nám je.

Bolí mě ruka. K tomu, aby člověk házel tak daleko, jak jsme byli s Gregorem vycvičeni, je třeba speciální vrhací technika a velká síla. Hod musí být veden celou vahou těla. Nejtěžší je to, když se hází z lehu. Člověk má pocit, jakoby tělo letělo kus cesty s granátem.

Naše první granáty musely zasáhnout hromadu munice, protože se ozval prudký výbuch připomínající sopečnou erupci. Dělo s dlouhou hlavní vylétlo do vzduchu spolu s jeho obsluhou. Na čele skupiny se v oslepujícím sněhu objevil Dědek.

„Hoďte sebou, sakra, chlapi,“ ječel jako šílenec a hnal se k troskám zničeného děla.

Krkolomným tempem se ženeme hlubokým prašným sněhem a vrháme se na zem na protější straně pozice. Musíme se tam dostat dřív, než se vzpamatují ti, co útok přežili, a vrhnou proti nám všechno, co jim zbylo.

Drobeček vypadá jako slon, kterého popadl amok. Mává svojí naostřenou lopatkou nad hlavou a ve slepé zuřivosti mlátí a seká kolem sebe.

Během prvních pět minut jsme překonali drátěné zátarasy a začali házet granáty do podzemních krytů a jam. Valíme se přes nepřátelské pozice jako zuřivá bouře.

Ve světle jedné rakety jsem zahlédl majora ženistů s jeho plamenometnou skupinou, jak útočí na dělostřelkyně vybíhající z jejich zemljanek.

Ženy si dávají ruce nad hlavu a v hrůze sledují ty ženoucí se bíle maskované démony. Ohně zaburácí dlouhými pekelnými plameny. Šíří se zápach hořící nafty a spáleného masa.

Krátce odpočíváme na dobytých pozicích. Máme pocit, že nám plíce roztrhnou hrudník. I přes mrazivý chlad jsme promočení potem. Uvolňujeme si límce na krku s jedinou myšlenkou v hlavě: „Vzduch!“ Sníh kolem nás je poset zlámanými, zčemalými a zkrvavenými mrtvolami. Plameny syčí a prskají, zní to, jak když se peče maso na rožni.

„Kde jsou k čertu ty děla?“ zařval Dědek vztekle. „Teď je jedenáct minut po začátku útoku!“ zamumlal poručík Gemert.

„Teď už by jenom chybělo, aby začali pálit, když jsme zrovna u sousedů na návštěvě,“ prorokoval Barcelona temně.

„Přece nemůžou bejt tak šílený!“ vykřikl Gregor znepokojeně.

„Musí přece vědět, že jsme už na druhý straně!“

Po zádech se nám prohání mráz při pomyšlení, že nám hrozí to nejhorší, co by se nám mohlo stát – být zmasakrováni vlastní dělostřeleckou palbou.

„Merde aux yeux, pojďme odsud rychle vypadnout,“ navrhuje Legionář a dívá se přitom tázavě na Dědka.

Z dusivého jedovatého kouře stoupajícího ze země se vynořila skupina motocyklů. Jejich velitel, šedovlasý kapitán, na nás mává a křičí cosi, čemu není rozumět.

„Ať jde do prdele, ten debil!“ vyprskl Drobeček. „Nebude nám tady rozkazovat každej šašek s revolverem u pasu. Tak špatný to s náma ještě není! Ještě pořád jsme to kurva my, to si pamatujte!“

„Hoďte sebou, hoďte sebou!“ křičí kapitán zuřivě a zvedá zatnutou pěst na znamení rychlého poklusu vpřed.

Smějeme se mu do očí a tváříme se, že těm jeho signálům nerozumíme. Máme s tím špatnou zkušenost, a tak si nezačínáme s divnými lidmi, to bychom to mohli taky hned zabalit.

Dostali bychom ty nejhorší úkoly zavánějící hrdinstvím a Valhalou.

„Já se odtud bez dělostřelecký podpory nehnu, panjemajo?“ prohlašuje Porta kategoricky. Z

torny vylovil zbytek svého černého pudinku. „Ani GROFAZ včele všech těch svejch šílenců by se do tý komoušský věznice bez palebný podpory nedostal!“ Přerušila ho strašlivá exploze. Před a za námi začala do země bušit soustředěná palba.

Během několika vteřin se intenzivní dělostřelecká palba proměnila v dokonalý tajfun oceli a ohně. Jako by celá země vyletovala k obloze a s obrovitým duněním dopadala zase zpátky.

Celý horizont od severovýchodu po jihozápad hoří.

Tlakové vlny námi pohazují, jako bychom byli fotbalové míče. Zuby nehty se snažíme udržet na zemi.

Obrovská salva dopadá na podzemní kryt velitelství ženistů. Na bitevním poli zůstanou ve strašlivém zmatku rozmetány trámy, prkna, telefonní kabely a roztrhaná lidská těla.

Zlikvidovaná pozice však dostává další přímý zásah a je rozmetána ještě víc. Celé okolí připomíná jakýsi ďábelský v křečích se zmítající hornický zával.

Kousek za námi zasahuje velká mina podzemní kryt zdravotníků. Ve vteřině se proměnil v bublající kotel krve a rozdrcených kostí.

Granáty dopadají bez ustání. Na místě, kde byla ještě před chvílí skupina plamenometčíků, je teď pekelná krajina dýmajících děr a zdemolovaných věcí potřísněných lidskou krví. S

neuvěřitelnou silou přeorává koncentrovaná dělostřelecká palba celé pahorky. Lidská těla jsou vyhazována do vzduchu a při dopadu rozdrcena na neidentifikovatelnou kaši.

Burácení děl přehlušil nějaký nový zvuk. Směrem k nám se jako parní válec žene clona ohně.

Vyděšení němečtí vojáci utíkají bok po boku s Rusy, rychle je však dostihuje všeničící drtivý déšť min. K žhnoucí obloze vylétají gejzíry roztrhaných kusů lidských těl. Zranění muži srdceryvně řvou, nikdo jim ale nepomůže. Okolí se proměnilo v rozbouřené, nepopsatelné peklo. Nastal konec světa.

Ohlušující řev 105 a 150 milimetrových děl nás srazil tváří do sněhu. V nepřetržitém sledu výbuchů buší do útočných jednotek soustředěná palba, která z nich během několika vteřin dělá krvavou kaši a cáry masa.

Opatrně zvedám hlavu a pokouším se vstát.

„Dolů!“ ječí Dědek varovně a koulí se do kouřícího kráteru po mině.

Další sprška min roztřásla zemí, jako by jí zmítala agónie nějakého strašlivého zemětřesení.

Vzduch je plný rozžhavených šrapnelů. Miny dopadají na každičký kousek země.

Dědek popadl signální pistoli poručíka Gernerta a vypálil červenou světlici. Palebný val ani na okamžik nepolevuje. Dědek vystřeluje další červené signální světlo a proklíná naše dělostřelectvo. Teď už je nám všem jasné, že na nás pálí naše vlastní dělostřelectvo.

Drtivá palba zvolna postupuje vpřed a likviduje ruské pozice, které již dobyly německé jednotky. Miny dopadají jako krupobití na záda vyděšených frontových vojáků. Mrtvoly jsou znovu a znovu vyhazovány ze sněhu do vzduchu. Temná mračna se rozestoupila a odhalila nekonečné bouřlivé moře plamenů.

Během jediné vteřiny má člověk pocit, jako by nějaká obří pěst rozdrtila stromy a domy v jednu odpornou kaši.

Naše nervy drásá dlouhý, hrůzostrašný kvílivý jekot. V hrůze se díváme nahoru na dlouhé ohnivé stopy protínající oblohu jako komety a s ohlušujícím rachotem dopadající na svahy pahorků. Ze země vyrostl les rudě žhnoucích hřibovitých mračen. Rakety se zavrtávají do sněhu.

K tomu pekelnému koncertu se přidává ruské těžké dělostřelectvo. Mrazivý vzduch je naplněn řinčivým zvukem nárazů ocele do oceli. Z oblohy padá déšť min. Nic není ušetřeno.

Mrazem ohnutý les na nedalekém oblém kopci je jedním táhlým úderem oholen z tváře země břitvou dělostřelecké palby. Zůstane po něm jenom strniště.

To ohnivé peklo se pomalu přesouvá dopředu a ničí všechno, co mu stojí v cestě. Zkáze neunikne vůbec nic.

Okolní terén je změněn k nepoznání. Je naruby. Jako by ho nějaký idiot rozoral pluhem.

Všude kolem leží mrtvoly a křičí ranění.

Ve chvíli, kdy se chystáme postavit se na nohy, dolehne z obzoru nový zvuk. Připomíná milion prázdných barelů od nafty ženoucí se oblohou.

Obrovská ohnivá clona vyletí k nebi a zemí otřese ohlušující exploze.

Julius Heide vykřikne a zahrabe se do sněhu vedle Porty.

Náhle se z polorozbitého krytu vynoří rotmistr Brandt, z obličeje mu tryská krev. Bez hlesu padá k zemi mezi nás.

Celá jedná pěchotní rota, hledající úkryt, je vyhozena do vzduchu. Dopadá k zemi ve změti krve a cárů masa.

„Bože na nebi, smiluj se nad námi,“ vzlyká poručík Gernert hystericky. „Ty zatracený idioti zahájili palbu příliš pozdě!“

Znenadání ho přeruší jakýsi skřípavý zvuk. Jeho helma se roztrhne, jako nějakým obrovským otvírákem na konzervy. Půlka jeho tváře je pryč. Jako splasklý gumový balon sklouzne do své vlastní krve.

„Rusové! Rusové jdou,“ křičí zděšeně skupina granátníků. Běželi dolů po svazích pahorků, jako by jim byl v patách samotný ďábel.

Barcelona vyslal dlouhý rachotivý výstřel na něco, o čem si myslel, že je to Rus. Já jsem si strhl granát z opasku, utrhl jsem pojistku a hodil.

Protitankové dělo vztekle pálí, přidávaje se k dlouhým řinčivým salvám těžkých kulometů.

„Teď bude mela,“ vzdychl Porta se skelným pohledem a vmáčkl si pažbu svého samopalu do ramene.

V jedovaté mlze před námi se začaly rýsovat helmy s rudými hvězdami.

„Hurá! Huráá!“ ozvaly se drsné výkřiky, když se z mlýna na úbočí kopce vyhrnuly hordy v khaki uniformách.

Horečně si připravujeme své automatické zbraně. Samopaly proti stínům. Na pevně semknuté útočníky se snáší ruční granáty.

Jeden z ženistů se snaží uvést do chodu svůj přístroj a křičí přitom do sluchátka. Spojení je ale hluché. Všechny dráty byly už dávno přetrhané. Vztekle nakopl ohluchlý telefon.

„Potřebujeme, aby nás kryla děla,“ řekl plukovník Hinka, který přišel do čela fronty s celým svým štábem ozbrojeným karabinami a automaty.

„Tak tam pošleme toho učitelskýho pitomce s prdelí zamatlanou inkoustem,“ navrhoval Drobeček a hlučně se smál, protože si myslel, že to bylo strašně vtipné.

„Seš blbej, nebo co?“ odpověděl Porta. „Ten by se nezastavil, dokud by nebyl někde uprostřed Atlantiku!“

„Je mrtvý,“ zasmál se Gregor při pohledu na učitelovo zkroucené tělo zpola nasoukané pod velký kámen.

„Ty seš mrtvej?“ zařval Drobeček, píchaje do něj bajonetem.

„Nechte mě být,“ vypískl učitel zoufale.

„Můj bože, co jsem komu udělal, že musím tohle všechno snášet? Pomozte mi, kamarádi.

Pomozte mi!“

„Zavři hubu, ty zbabělá svině,“ poručil mu Dědek drsně.

Při jeho slovech se obloha znovu otevře. Jako by se otevřely samotné brány pekelné! Palba těžkého dělostřelectva se s burácením valí přes zuboženou krajinu. 210 milimetrové miny dopadají tak blízko od sebe, až je neuvěřitelné, že to může někdo přežít. Bombardování pomalu přerůstá v ohlušující zuřivé burácení, které nám bere dech.

Útočící ruské oddíly jsou smeteny krupobitím ohně a oceli. Z žhoucího oblaku sirného kouře se vypotácel nějaký ruský voják. Celé jeho břicho je rozervané a táhne za sebou vnitřnosti. V

příštím okamžiku znovu zmizí v záplavě plamenů.

Skupinky neozbrojených vojáků se tisknou k zemi a vyděšeně řvou. Další strašlivý poryv větru a jako listí jsou smeteni do valící se ohnivé bouře.

„Vpřed!“ vykřikl plukovník Hinka signalizující svojí jedinou rukou.

Prodíráme se mezi mrtvolami a ječícími zraněnými, klouzáme po kusech syrového masa a rozervaných lidských tělech. Na chvíli se vrháme za hromadu mrtvol, která se každou minutou zvětšuje.

„Vpřéééd!“ ječí velitelé rot a čet, ale nadarmo. Jakmile někdo vyskočí na nohy, je ihned rozdrcen na kaši.

Šílený déšť trhavin buší do svahů pahorků jako vulkán při erupci. Dopadá na nás neuvěřitelná koncentrace dělostřelecké palby a drtí všechno na prach a popel. Země se dotkl polibek samotného pekla! Z bublajících a kouřících děr a kráterů stoupají smrtelně jedovaté plyny.

Obrovská věznice na kopci se otřásá neustálými výbuchy střel těžkých děl.

Ani nevím, jak dlouho jsem ležel vedle jednoho vojáka v maskovací uniformě, než jsem si uvědomil, že je to Rus. Choulili jsme se jeden ke druhému, hledaje úkryt a posilu tváří v tvář ohnivému dešti kovu. Zdálo se, že byly všechny mocnosti zla vypuštěny během jediné šílené a nezkrotné zuřivé křeče.

Mlýn na vrcholku prvního kopce zmizel v oblaku sněhu, země a plamenů. Byl doslova rozdrcen na prach. Když se dělostřelecká palba pohne dopředu, zůstane po něm jenom pět velkých komínů trčících vyčítavě k nebesům.

Podívám se nervózně na Rusa a on mi pohled vyděšeně opětuje. Je to podsaditý tlustý muž zabalený do vaťáku, který je mu příliš velký. Opatrně se usmějeme jeden na druhého. Jsou to chabé, ustrašené úsměvy. Bez jediného slova slibujeme jeden druhému: „Jestli mě nezabiješ, tak já tě taky nezabiju!“

Na krátký okamžik zavládne děsivé ticho. Mám pocit, jakoby se děla zhluboka nadechovala při přípravě na nový útok.

Před a za námi se v šíleném ďábelském tanci třepotají rudé plameny. Ze všech stran se ozývá sténání a křik raněných. Někde v dálce se znovu ozvalo burácení. Strašně rychle se přibližuje. Zdá se, jakoby celá země byla obracena naruby. Těla vzlétají do vzduchu a s prudkým, posledním žuchnutím dopadají na zem.

Celou čtvrtou skupinu nasál jeden z vírů. Vysoko ve vzduchu vybuchuje a proměňuje se v závoj masa, kostí a krve. Voda v řece se vaří jako v nějakém hrnci. Metr tlustý led z ní už dávno zmizel. Jeho velké kusy se povalují daleko od jejích břehů. Ze žlutooranžového dýmajícího pekla vyběhla spodní polovina nějakého muže. Kde je ta druhá půlka? I když je to skutečně strašlivý pohled, je svým způsobem legrační. Boty s kalhotami si to peláší samotné sněhem.

„To jsou nervy,“ řekl Julius, který vždycky všechno ví.

„Für Führer und Reich, heil!“ zakrákal Porta slavnostně, sleduje nohy, které se zhroutily ve zkrvavený balík ve sněhu.

Obrovská mina exploduje uprostřed jednoho dlouhého bílého domu, který po výbuchu doslova zmizí.

Rota, která se za ním ukrývala, je rozmetána. Po celé ulici jsou domy v půli useknuté. Náhle se ulice zaplnily krví potřísněnými civilisty, motajícími se kolem a zoufale bědujícími nad svým neštěstím.

Uprostřed dýmajících ruin sedí četa šokovaným německých pěšáků, zírající před sebe prázdným skelným pohledem. Jsou mrtví, ale přesto dosud naživu.

„Támhle jsou další poutníci do Giessenu!“ kývl hlavou Porta.

Z věznice na vrcholku kopce se vyhrnuly tanky a pancéřované sáně a valily se v oblacích sněhu z kopce. S rachotem vjíždějí do mělké strže a přeskakují její hranu. Pásy mnoha z nich jsou poškozené. Nad hlavami nám kvílejí střely a vybuchují za námi, připomínajíce oslnivě rudé máky.

Z lesa se ozývá stále mohutnější burácení. To vyrazil zbytek německých tanků. Byly připraveny v záloze. Přehnaly se kolem nás v široké šípovité formaci.

Z jednoho kráteru a pobořeného podzemního krytu pálí skupina kulometů na všechno, co se hýbe. Neuniknou jim ani mrtví. Mrtvoly při zásahu poskakují.

„Zlikvidujte je!“ zařval plukovník Hinka a ukázal na ně samopalem.

Skupina plamenometčíků se odplazí zváleným sněhem. Dva muži kryjí drsně vypadajícího staršího desátníka s těžkým zařízením na zádech.

Směrem k pobořenému opevnění vylétla ohnivá střela. Ozval se strašlivý řev a objevily se hořící postavy, které po chvíli padaly k zemi a křečovitě se svíjely. Zkropily je další dva zásahy hořícím olejem. Ze střílen začaly létávat cáry masa a uniforem jako z explodujícího sudu s prachem.

Kulomety byly umlčeny.

Starší svobodník s plamenometem se rozhlíží po dalším cíli.

Jeho plamen zasáhl další kulometné hnízdo jako nějaký rudý blesk. Rusové pokračují v palbě, i když jsou již dávno mrtví. Plamenný jazyk olízl hnízdo podruhé. Valí se jako barevný míč a dostane se i do toho posledního úkrytu v kráteru.

Strašlivý puch spáleného masa nás udeří přes nos jako tvrdou pěstí. Připadá mi, že se pot na mých zádech začal vařit. Z toho strašlivého smradu se nám zvedá žaludek. Všude kolem zaznívá práskání tankových děl. Z hořících tanků vylétají houbovité oblaky olejnatého kouře.

Naše skupina se pomalu probíjí vpřed. Dostali jsme se pěkný kus do svahu kopce.

Přeskakujeme zkroucené ocelové skelety a kloužeme po kusech mrtvých lidí. Země se znovu otevřela v moři plamenů.

„Stalinovy varhany!“ zařval Barcelona a skočil po hlavě do jámy, stále ještě dýmající po výbuchu miny. V dálce slyšíme šílené vytí proměňující se v burácení cyklonu. A pak přijde třetí fáze. Dopad a výbuch. Předlouhý, strašlivý, drtivý řev, hlasitější než všechny předchozí.

Čas od času jsme doslova pohřbeni pod hromadou sněhu. Jako šílení se z něho snažíme vyhrabat dřív, než nás zadusí.

„Vpřéééd! Hoďte sebou! Dělejte!“ ječí plukovník Hinka.

Plazíme se, běžíme a kloužeme směrem k věznici, která se hrozivě tyčí před námi.

Ženeme se proti ruským obranným pozicím. „Rozdrťte je!“ zní rozkaz.

Smetli jsme je z cesty dřív než bys řekl švec. S uniformami promočenými krví se ženeme dál. Teď už vidíme detaily dlouhé budovy věznice.

Temná obloha se otevřela a vylétly z ní jaby1) s oranžovými plaménky rychlopalných děl na křídlech.

Snažíme se ukrýt v troskách mlýna. Dusíme se v oblacích mouky a otrub. Jako bychom měli ucpané plíce kusy těsta.

Sklouzl jsem z dlouhého svahu. Koutkem oka jsem zahlédl Rusa s napřaženým rýčem.

Vysypal jsem do něj celý zásobník. Vykřikl a sklapnul jako zavírací nůž. Spadl do kotle plného husté kaše. Na jejím povrchu se objevilo několik bublin, které vzápětí praskly.

„Já nemůžu! Nemůžu!“ sténá poručík Haase ze třetí čety. Hlas má přidušený pláčem a strašně vytřeštěné oči. Obrovská tlaková vlna ho srazila na betonovou zeď. S výkřikem se plazí zpět.

„Ne! Ne!“ breptá. Strká před sebou samopal a střelu za střelou pálí do nějaké nadmuté mrtvoly, která nakonec se sykotem praskne.

„Ty miny mu vlezly na mozek!“ zavrčel Drobeček a přitiskl ho k zemi svou vahou.

„Knokautuj ho!“ poroučí Dědek.

Drobeček máchl svojí obrovskou pěstí. S těžkým žuchnutím dopadla do poručíkovy tváře, který se zhroutil jako prázdný pytel.

Vzduchem náhle proletěl tank P2 a roztříštil kadibudku. Poskočil dopředu jako nějaký velký gumový balon. Stromy, trosky, sníh a dokonce i řeka hoří jasným plamenem v místech, kam dopadly rakety Stalinových varhan. Plameny olizují oblohu, mihotají se a jejich barvy přecházejí z křiklavě žluté, přes fialovou po krvavě rudou. Zasáhla nás tepelná vlna připomínající žhnoucí závoj snášející se z růžově zbarvených mraků.

Zírali jsme na tu neuvěřitelnou scenérii s otevřenými pusami. Zimní nocí se valí strašlivé burácení.

„Do úkrytu!“ zařval Dědek a vrhl se jako blesk do nejbližší jámy.

Na nerovném terénu se objevila skupina vyděšených Rusů těsně následovaná stejně vyděšenou skupinou Němců. Daleko za námi slyšíme vytí a hvízdání.

„To jsou oni!“ křičí hrůzou Gregor. „Dvěstěosmdesátky! Proboha pěchovadla!“ Doprostřed utíkajících Rusů a Němců dopadla celá salva. Jejich těla vybuchla v obrovský růžový oblak, který se snesl na nás v podobě hustého deště. Tahle salva měla dopadnout dvě stě yardů před nás. Před půl hodinou! No a teď padá přímo na nás a zabíjí Němce i Rusy.

Slíbili nám masivní dělostřeleckou podporu. Soustředěnou palbu, jakou jsme ještě neviděli.

To tedy měli pravdu! Vůbec nepřeháněli. Jejich palba naprosto zdecimovala naše vlastní řady.

Nejméně osmdesát procent našich útočných jednotek leží rozsekaných ve sněhu.

„Tohle zasraný dělostřelectvo nás všechny zamorduje!“ vzdychá Porta a utíká se schovat pod několik zuhelnatělých trámů. „Do jaký díry má člověk zalízt, aby to všechno přežil?“ Všude kolem jsou k obloze vyhazovány kusy zmrzlého sněhu, země, kamenů, rozlámaných stromů a pokroucených kusů železa. Vyděšení muži jsou přibíjeni k zemi dlouhými ocelovými šípy svištícími nocí. Ruce a nohy jsou trhány z třesoucích se těl a odhazovány pryč jako nějaký odpad. Během několika vteřin se celá oblast proměnila v jedno obrovské smetiště cárů lidských těl a lidských orgánů. Z teplé krve a vnitřností stoupá hustá pára.

„Nás tady kurva bombarduje vlastní dělostřelectvo,“ ječí zoufale jeden nadrotmistr, když běží do úkrytu. Tlaková vlna ho přirazila na trosky kamenné zdi a rozdrtila jeho tělo jako vaječnou skořápku.

Explukovník náhle vyskočil a vydal ze sebe ohlušující jekot.

Gregor ho popadl a strkal do úkrytu. V příští vteřině mu ulétla hlava od těla, jakoby ji odsekl nějaký obrovský nůž. Vylekaný Gregor pustil jeho kotník. Bezhlavé tělo se vzpřímilo do sedu a z krku se vyvalila spousta krve. Hlava s vytřeštěnýma očima se skutálela do udusaného sněhu.

Uhýbáme hlavě, bezděčně zvedáme nohy, abychom se jí nemuseli dotýkat. Drobeček, který se právě láduje zmrzlou kachnou, kterou uzmul jednomu mrtvému komisaři, si kutálející hlavy nevšiml, dokud se mu nezastavila u nohou.

„No já se na to…“ vykřikl překvapením a úplně zapomněl kousat. „Proč na mě tak blbě čumíš, ty blbej šašku? Já nemůžu za to, žes přišel vo tělo, nebo snad jo?

Mazej odsud!“ vyštěkl a máchl rukou, v níž třímal svou zmrzlou kachnu. Nakopl hlavu, až odlétla daleko do hlubokého sněhu.

Jeden major od granátníků začal na Drobečka hystericky ječet a hrozit mu vojenským soudem. Záhy ale zmizel v moři plamenů. Zůstala po něm jeho ocelová helma, houpající se osaměle ve sněhu.

Vedle leží nějaký starší kapitán, jemuž scházela celá jedna strana těla. Připomíná to tu nádobu na odpad někde na jatkách. Roztříštěné kosti a cáry masa. V jeho tváři se zračí bolest a hrůza.

Válka je peklem agónie a pocuchaných nervů, bolesti a hrůzy. Kdy budu na řadě já? Kdy vylétnu do povětří v gejzíru rozdrcených kostí, masa a krve?

Ze země vyrazily plameny. Žhnoucí kusy zbraní, domů, zvířat a lidí padaly na naše pozice.

Vzduchem prolétla polní kuchyně, ze které cákala polévka a sypaly se brambory. Koně zapřažení ke kuchyni letěli s velkým řehotem po hlavě za ní. Přehnala se přes nás silná bouře následovaná ohlušujícím rachotem. V příští vteřině se zem otřásla dalšími obrovskými explozemi.

Skupina saní je zasažena při vjezdu do rokle a barví její příkré stěny vrstvou krve a rozdrcených kostí. Těžké motorové sáně jsou předělány v hromádky zkrouceného železného šrotu.

Veliteli druhé roty to utrhlo obě nohy nad kolenem. Zřítil se s pronikavým výkřikem k zemi.

Když tam tak leží, připomíná nám roztrhanou hadrovou panenku. Nikdo mu nejde na pomoc.

Raněných a mrtvých je příliš mnoho. Není čas zabývat se jejich osudem.

„C’ est la guerre!“ řekl Legionář. „Další svinstvo na vojenskej smeták!“ Starší svobodník Lamm dostal zásah zrovna když ukusoval pořádný kus ze své vestfálské klobásy. S naprosto užaslým prázdným výrazem v očích se svezl ke zdi zákopu. Kus šrapnelu mu udělal na čele jenom malou dírku. Netekla z ní téměř ani žádná krev.

„U všech ďáblů kastilskejch,“ vykřikl Barcelona. Popadl se za krk. Mezi prsty mu tryská krev.

„Dostals to!“ zařval Drobeček ohromeně, nakláněje se nad ním. „Ježišmarjá, prolítlo to skrz naskrz! Ještě štěstí, žes zrovna nic nejed. Ta komoušská kulka by ti to žrádlo vyrvala z chřtánu!“

„Takhle to chodí, když jdeš do války s generálama, co si holí hlavy a nosí monokly,“ řekl Porta, když ránu obvazoval. „Tyhle chlapi myslí jenom na jedno. Jak se dostat do učebnic dějepisu. No a my za to zaplatíme tím, že se necháme rozsekat na maděru!“

„Chceš se vrátit?“ křičel Dědek přibíhající ze vzdáleného konce pozice.

„Ne, zůstanu tady,“ odpověděl Barcelona rozhodně.

„Nechci se odloučit od našich chlapů!“

„Myslíš, že budeš v pořádku?“ ptal se Dědek pochybovačně, když si prohlédl ránu. „Viděl bych přes to svojí ruku na druhý straně!“

„Zůstávám tady!“ zachrčel Barcelona pevně. „Něco mi říká, že kdybych vás opustil, tak bych se nikdy nevrátil domů!“

„Německej Bůh na nás sere,“ vysvětluje Drobeček ruskému desátníkovi, který zrovna omylem skočil mezi nás. „Paňimajo?“

„Ně paňimaju,“ odpověděl Rus a podal Drobečkovi machorku, přesvědčen, že si mu říkal o cigaretu.

Drobeček si ji vezme a nabídne Rusovi hlt ze své čutory.

„Měli jsme se srazit spíš někde na Reeperbahn,“ říkal mu s širokým úsměvem. „Mohli bysme užít spoustu legrace. Sehnal bych ti spoustu hamburskejch čurin za pár babek a mezitím bysme si mohli dělat prdel z komisaře Nasse. To je kurva pech, že musíme napřed proti sobě válčit, než spolu můžem někam vyrazit. A zrovna tady, kde chlapovi urazí palici, než bys řek švec!“

„Ně paňimaju!“ šklebí se Rus rozpačitě. Z kapsy své blůzy vylovil nějaký obrázek.

„Něvesta,“ vysvětloval a neustále tu usmolenou fotografii líbal. Z toho, jak si ji pořád prohlížel, byla celá otrhaná.

„Ta by nebyla marná někde naležato, to teda ne!“ řekl Drobeček uznale a zubil se na celé kolo. „Nemáte doufám v tý vaší vesnici ubytovaný žádný žlutý vopice, nebo jo? Slyšel sem, že ty mongolský hovada šukaj tak rychle, že se i králíkům z toho točí hlava!“

„Ně paňimaju!“ řekl Rus a vrátil fotografii zpátky do kapsy. „Vernúťsja, dasvidaňja.“ Znenadání vyskočil na nohy a. potřásl nám všem rukama.

Pomohli jsme mu přes okraj zákopu. Chvíli předtím, než nám zmizel ve sněhu v dohledu, se otočil a zamával.

„Myslíte, že se dostane zpátky?“ ptal se Dědek pochybovačně.

„Zastřelí ho,“ řekl Porta znalecky. „Prohodit dvě slova s náma kapitalistama je vlastizrada!“

„Měli jsme mu dát učitele, aby ho vodtáh do zajetí. Pak by byl v pohodě,“ řekl Drobeček. „A my bysme se zbavili toho malýho uřvanýho sráče. Ten je tak blbej, že si nenajde díru do prdele, ani když má vobě ruce volný!“

Štiplavě mrazivý vítr se proměnil v zuřivou sněžnou bouři. Přes zmrzlou třesoucí se zem se hnala obrovská oblaka sněhu a ledových krystalků. Sněhové závěje se vlní jako na bouří rozhoupaném moři a pohřbívají pod sebou tanky, děla, koně a vojáky bez rozdílu uniforem.

Smrtící dělostřelecká palba pokračuje bez přestání. Nespočet koní uvízl až po krk ve sněhu.

Kočí práskají bičem, ale jejich zvířata se jenom zahrabávají hlouběji a hlouběji do sněhu.

Ržání koní se zařezává do bouře dopadajících min. Silnice zmizely pohřbeny pod obrovitými závějemi. Snažíme se je vyznačit zarážením dlouhých holí s kusem slámy přivázaným na jejich konci hluboko do sněhu.

Vlečeme se pomalu vpřed, spoustu ostatních necháváme v bílém pekle za sebou. Mráz se o ně brzy postará. Je to úplná katastrofa. Naše dělostřelectvo jistě odvedlo skvělou práci – na nás!

Před námi běží sněhem jeden ruský plukovník, za kterým plandá jeho rozepnutý kabát. Peláší jako o život, v přesvědčení, že se ho všichni snažíme zabít. Zakopl a značný kus cesty se kutálel.

„Germanci! Germanci!“ huláká s pusou od ucha k uchu. Náhle je pohlcen fontánou plamenů, které vystřelily ze země a dostaly tvar mohutného fialového hřibu.

Palebný val se nyní žene po pláni jako ocelový koberec. Jsou do něj zapojeny všechny baterie. Ve srovnání s pustošivou palbou, která se na nás valí teď, je všechno dosavadní naprosto ničím.

Po zmrzlém sněhu se řítí šest uprchlých koní se 100 milimetrovým polním dělem poskakujícím za nimi. Toho se zuby nehty drží tři dělostřelci. Jeden z nich z něj spadl a byl rozdrcen těžkými koly dělové lafety. Dělo poskakuje nahoru a dolů jako nějaká dřevěná maketa.

Jeden zásobovací poddůstojník byl zasažen odraženou kulkou a zřítil se ze svého koně. Noha se mu zachytila ve třmenech, když s hlasitým lupnutím praštil hlavou do velkého balvanu.

Z trosek rozbombardované vesnice se s řevem přihnaly čtyři tanky P4. Vedoucí tank se na zmrzlé zemi náhle dostal do smyku, otočil se do protisměru a sklouzl po prudkém svahu. Z

jeho věže vyrazily po dutém výbuchu plameny a vyvalil se z ní jako uhel černý kouř. Za prvním tankem sklouzl druhý P4. Jeho velitel stojící v otevřeném průlezu věže se zoufale pokouší vylézt ven. Když je napůl venku, ocelový poklop věže mu rozdrtil kyčle. Těžký tank se přes něj převalil a proměnil ho v krvavou kaši.

Z nedalekého svahu klouže skupina neozbrojených německých pěšáků. Ti vojáci mají v hlavě jedinou myšlenku. Utéct. Utéct kamkoliv. Nějak se dostat z toho řvoucího, žhavého pekla valícího se po srázech dolů.

Náhle se přihnal kübel s generálským praporkem, prudce zabrzdil na zledovatělém sněhu a dostal ošklivý smyk. Je s podivem, že se nezřítil dolů mezi trosky tanků.

Z kübelu vyskočil nějaký podplukovník s karmínovými výložkami generálního štábu s automatem v ruce.

„Zpátky, vy zbabělí psi!“ ječí a hrozí pěstí poručíkovi v uniformě nasáklé krví. „Zpátky na své pozice, vy mizerný dezertéři!“ Pozvedl svou zbraň a vyslal několik krátkých ale dobře mířených dávek mezi muže shromažďující se dole pod hořícími pahorky.

„Zabte toho sráče!“ vykřikl nějaký rotmistr zuřivě, a snažil se podplukovníkovi vykroutit automat z ruky. „Nejdřív nás rozsekají našima vlastníma dělama a teď nás chtěj skosit automatama!“

„K čertu s tebou, ty pošahanej magore!“ zařval jeden desátník. Vrhl se na podplukovníka zuřivě s pěnou u pusy, popadl ho za krk a zaškrtil ho.

Řidič kübelu popadl automat a vyslal dlouhou rachotivou dávku do smečky zuřících vojáků zašlapávající podplukovníkovo tělo do sněhu.

„Zasraný zkurvysyni!“ zařval bledý vztekem a hodil do davu granát. Supěl námahou, odtáhl tělo do vozu a překryl ho kabátem. Hrozil za prchajícími vojáky. „Chcípněte, vy krysy, nejste nic jinýho!“ křičel hlasem zajíkajícím se zoufalými slzami. „Nic lepšího si nezasloužíte. Jste prdel armády!“ Odšoural se k volantu a v oblaku prašného sněhu vyrazil s kübelem pryč.

Rusové na nás nyní vrhají další změť pekelných plamenů. Z mraků se s kvílením řítí rakety bušící do prchajících jednotek a trhají lidi i materiál na kusy. Po obloze sviští jedna salva raket s dlouhými planoucími ohony za druhou.

„Stalinovy varhany,“ zasténal Gregor a vmáčkl se ještě hlouběji do sněhu.

Z úzké rokle vyrazila burácející dvojice tanků T34 přes hromady mrtvol, na všechny strany od nich cákala krev, létaly cáry masa a roztříštěné kosti.

„Plamenometný tanky!“ zařval Barcelona divoce a skočil za vysoký balvan.

Albert pobíhá pořád dokola a snaží se najít úkryt před rychle se blížícími plamenometnými tanky.

„Kde je nějaká jáma? Kde je nějaká jáma?“ ječel a poskakoval kolem jako postřelený zajíc.

„Pojď sem dolů,“ křikl na něj Porta pohostinně. „Vyhodíme odsud učitele a uděláme místo pro tebe!“

Albert se vrhl po hlavě do jejich hlubokého kráteru.

„Ježišikriste!“ supěl vystrašeným hlasem. „Sem už se člověk nevejde! Ani černej, ani bílej!“

„Jestli si vo sobě nemyslíš trochu moc,“ odpověděl Drobeček s širokým úsměvem. „Lidská rasa začíná až vod poručíků. Vostatek jsou nuly, jako jsme my!“

„Já jsem nikdy nebyl moc dobrej pěšák na tohle polní nasazení,“ přiznal se Albert a odhodil svoji bílou sněžnou masku. „V Sennelageru a Grafenwohrenu mě na nic z toho nepřipravili!“ Zaskřípal zubama tak prudce, že si u toho málem vykloubil čelist.

„Život tady na frontě není žádná sranda!“ řekl Drobeček melancholickým hlasem. Rychle se sehnul, když přímo před okraj kráteru dopadl granát, který vyslal déšť střepin svištících těsně nad terénem. S hrůzou nasloucháme, jak se plamenometné tanky blíží, slyšíme je i přes burácení děl.

„Musíme mít dělostřeleckou podporu,“ řekl Dědek. „Jestli ji nedostanem, tak skončíme v samotným pekle!“ Odvalil ženistovo tělo z telefonu a nasadil si na uši pogumovaná sluchátka.

„Kód, sakra!“ mumlal Dědek podrážděně, zatímco listoval v poznámkovém bloku..

„Tady,“ řekl Heide a podal mu bloček s kódy.

„Dělostřeleckou podporu!“ rozkázal Dědek drsným velitelským hlasem.

„Kdo je u telefonu?“ ozval se dotaz vznášený arogantním tónem nějaké vyšší šarže.

„Tady Newt!“ odpověděl Dědek. Vychrlil do aparátu řadu příkazů.

Krátce poté nám začaly nad hlavami výstřely snášející se na pahorky před námi.

Několika ostrými slovy korigoval Dědek nepřesnosti. Heide mu horečně pomáhá, zakresluje na mapu čáry a s pomocí pozorovatelských nástrojů počítá vzdálenosti.

Po další salvě granátů vylétl k nebi sníh a kusy ocele. To už bylo blíž k rokli, kde byly umístěny Stalinovy varhany.

„Tétřicetčtyřky, do prdele!“ vykřikl Porta vzrušeně. „Vyhoď je rychle do vzduchu, nebo to budeme mít za sebou!“

Před nimi se činí nejméně prapor plamenometných tanků. Pohybují se v kruzích jako stádo divokých kanců. Z jejich věží tryskají proudy plamenů proměňující všechno živé před nimi v zuhelnatělé dýmající hromádky.

Z věznice OGPU se se sborovým „hurá“ vyhrnuly davy rudoarmejců se samopalníky v čele.

Za nimi následuje pěchota s bajonety nasazenými na puškách, jakoby mašírovali po Rudém náměstí. Za pěchotou řada za řadou se valí vězni ozbrojení pouze holemi. Během pochodu sbírají zbraně padlých. Nakonec kráčejí zvláštní jednotky OGPU s kalašnikovy namířenými do zad vězňů. Jejich úkolem je zlikvidovat každého, kdo se pokusí utéct a ukrýt se.

„Bože na nebesích,“ vykřikl podplukovník Löwe.

„Tihle nás rozdrtí, rozsekaj nás na maděru. Musíme ustoupit!“ Těsně za nás začala dopadat neuvěřitelně zhuštěná palba. Vypadá to, jakoby Rusové uhodli, že pomýšlíme na útěk, a chtěli nám ten plán překazit nasazením přehradné palby, skrz kterou nebude únik možný. Rozprostírá se na obě strany až kam dohlédneme.

„Ústúúp!“ křičí plukovník Hinka. „Podle rot, ústúúp!“ Otočil se a nevěřícně zíral na to, co způsobuje ten ohlušující řev, blížící se k nám zezadu. Od německých pozic.

„Rakety!“ vykřikl překvapeně a vrhnul se k zemi za hromadu sněhu.

V příštím okamžiku dopadly rakety přímo doprostřed formace raketometných tanků a rozmetaly je po okolí, jakoby to byly pouhé hračky.

Dědek chladnokrevně sděloval korekce vysokému důstojníkovi dělostřelectva daleko v týlu.

„Uberte dva stupně,“ rozkazoval. „O šedesát yardů dále.“ Oheň a ocel létají k obloze.

„Dostals je!“ radoval se Barcelona divoce.

Z T34 vyrazily plameny. Hustou chumelenicí létají kusy tanků. Vysoko nad zemí se rýsují černočerná karmínově melírovaná hřibovitá mračna. Bitevní pole se rozplynulo v zuřivé bouři rozpoutané děly.

Z rudě žhnoucího závoje kouře vylétaly obrovské beztvaré stíny. Jako by sám ďábel hrál s tanky kuželky. Varhanovitý zvuk těžkých trhavin se proměňuje každou vteřinou, stoupá v nervy drásající řev. Choulíme se jeden ke druhému a třeseme se po celém těle.

„Trhaviny a zápalné bomby,“ žádá si Dědek. „Silná palba 460 yardů doprava.“ Vzápětí začaly do řad útočící ruské pěchoty dopadat těžké miny s trhavinami a zápalnými látkami. Chemikálie stříkají všude kolem. I vzduch začal hořet.

„Třicet yardů zpátky,“ rozkazuje Dědek chladně.

Tlaková vlna výbuchů nás srazila na sněhové valy našeho kráteru. Země před námi se proměnila ve vařící se, bublající, otrávenou kaši. Sníh taje a vytváří divoké proudy valící se ze strání a strhávající s sebou do hlubin všechno, co jim stojí v cestě. K palbě se přidávají další a další dělostřelecké jednotky, neboť je zřejmé, že jim dává instrukce expert.

„Kdo je ten pozorovatel?“ ptá se ostrý hlas. „Jméno a hodnost sakra! Jste to vy, Eberhardte?

Slyšel jsem, že jste padl! Mistrné, Eberhardte, mistrné!“ Dědek neodpověděl, i když poznal jako břitvu ostrý hlas velícího generála. Nedovolí mu ale, aby ho přerušoval a pokračuje v hlášení korekcí.

Za obrovské bubnové palby se sypou miny na ustupující nepřátelské jednotky, které jsou nemilosrdně trhány na kusy.

„Nová korekce,“ hlásí Dědek.

„Tak to bysme měli,“ řekl Heide se sadistickým úsměvem. Jeho vojenské srdce plesá štěstím při pohledu na krvavou sklizeň dobře řízené dělostřelecké palby.

Zanedlouho děla dosáhnou i do té rokle a zlikvidují mobilní Stalinovy varhany. Jejich pokusy o únik selhaly.

Zbytky roty zaútočily přes zakrvácenou pláň, v patách jednorukému plukovníkovi Hinkovi. Z

rozvalin opevnění stále ještě pálí těžké kulomety.

„Radisté, střed,“ ječí plukovník Hinka. „Dopředu ke zdem věznice!“ Žlutošedá oblaka kouře výbušnin se jako nějaký strašlivý obrovský deštník vznáší nad věznicí, který roste každou vteřinou.

Někde poblíž jsem zaslechl praskání tankového děla.

Nějaký kulomet kropí kulkami sníh kousek za mnou.

„Panzer!“ vykřikl jsem a vrhl se do úkrytu. Ještě jsem zahlédl mohutný podvozek tanku najíždějící na polorozbořenou zeď, na níž na krátký moment balancoval. Zhoupl se dopředu a s řinčením vyrazil vpřed. Jeho motor vyl na plné obrátky.

Věž se pomalu otáčela mým směrem. Z dlouhé hlavně děla vyšlehly plameny. Výstřel, zásah a detonace – to vše nastalo téměř v jednom okamžiku.

Mám pocit, jakoby mi ušima někdo protáhl železný drát. Náhle ke mně dolů sklouzl Porta, kterému vyklouzla z ruky pancéřová pěst a spadla do sněhu. Fascinovaně zírám na dělo Stalinova tanku, které se pomalu sklánělo na mě.

„Už bylo načase,“ zamumlal Porta, popadl „rouru“ a vrazil si ji na rameno. Dostal tank do zaměřovače. „Užívej života, drahej sousede, protože už ti ho moc nezbejvá,“ zašklebil se sarkasticky a zmáčkl spoušť.

Ozvala se dutý, ohlušující výbuch, a rudá hvězda na věži tanku znenadání zmizela. Z poklopu vyletěla na vrcholku obrovského žlutého plamene nějaká lidská postava.

„To bylo o chlup,“ řekl jsem a konečně jsem mohl vydechnout vzduch, který jsem zadržoval.

Dva T34 si našly úkryt za nedalekými ruinami. Kulomety jejich věží zabírají celou délku silnice. Odražené kulky nám sviští nad hlavami.

„Bůh mi říká, že nás tady nehodlá nechat zabít,“ vykřikl Porta a vyskočil na nohy s „rourou“ na rameni.

Drobeček vyběhl za ním s těžkou protitankovou minou v rukou. Jako na tobogánu sklouzl po silnici směrem k jednomu z tanků a hlasitě přitom ječel zuřivostí a strachem. Miny se držel jako klíště, při svém bleskovém útoku ale ztratil helmu a samopal. Jako nějaký akrobat získal ztracenou rovnováhu a vyhodil minu k okraji věže tanku.

Poklop nejzadnějšího T34 se s rachotem otevřel. Vylezla z něho v kůži oděná postava s kalašnikovem.

Kulky se zarývají do sněhu všude kolem Drobečka, který běží jako o život do úkrytu v hořících troskách.

„Smrt a neštovice, chlape, ty ale umíš střílet,“ huláká Albert blížící se přískoky sněhem s Molotovovým koktajlem v ruce. Rychlostí starého kocoura, kterého přistihli při krádeži slanečka, vyskočil na T34. Vhodil Molotovův koktajl do tanku stojícího za vedoucím T34.

Rus se otočil a překvapeně zíral na Albertovu černou tvář a perlově bílé řady zubů, odhalených ve šťastném úsměvu.

„Paňimajo, chlape!“ zaječel Albert a provedl salto vzad do dýmajícího kráteru za ním. Tank se rozletěl na kusy, než se jeho velitel stihl probrat ze svého překvapení.

Drobeček se žene po pláni s jedním z utržených pojízdných kol tanku v patách.

Zatajil jsem hrůzou dech. Jestli ho trefí, tak ho rozdrtí a zabije. Nějakým zázrakem ale narazilo na kámen, vyskočilo do vzduchu a proletělo mu nad hlavou. Ještě chvíli se valilo po cestě, než narazilo do jednoho z kulometných hnízd.

Kolem proběhla skupina plamenometčíků. Pěchota se hnala k zavřeným branám věznice.

Ze zamřížovaných oken do nás pálí kulomety. Ve vzduchu se vznášejí světlice jako nějaké zářivé deštníky vrhající na věznici strašidelné světlo. Z její střechy stoupá černý kouř.

Ženisté kladou podél její zdi výbušniny.

Z ničeho nic se přede mnou objevil nějaký ruský důstojník.

Krátká dávka z mého samopalu ho odhodila na bránu věznice. Přepadl dopředu a rozryl tváří zem. Sprintuji zběsile vpřed a srážím se s pološíleným žalářníkem, kterému se v jedné ruce houpá velký svazek klíčů a v druhé pistole.

První kulka z mého samopalu ho zasahuje přímo do srdce, které se rozletělo na kusy. Je mrtvý dřív než dopadne na zem.

Vzduchem prolétl velký kámen a praštil mě obrovskou silou do hrudníku. S vyraženým dechem jsem padl k zemi tváří do sněhu. Nikdy jsem se už nedozvěděl, jak dlouho jsem tam ležel. Když jsem přišel k sobě, slyšel jsem hrdelní hlasy Rusů. Jeden z nich mě surově nakopl, navzdory velké bolesti jsem však ani nehlesl.

Běží dál, kulomety nepřestávají štěkat.

Vím, že je to nebezpečné ležet tady příliš dlouho bez pomoci. Mohl bych zmrznout nebo dostat šok a umřít. Hrudník mě pálí jako čert a bodavá bolest stále sílí. Všude kolem pobíhají temné postavy. Není možné rozpoznat, kdo je Rus a kdo Němec.

Ze zamřížovaných oken šestiposchoďové budovy ženského křídla vyšlehly dlouhé ohnivé jazyky. Ve světle plamenů je možné rozpoznat lidské postavy chytající se doruda rozžhavené mříže. Tlusté sklo v oknech taje jako vosk. Proměnit lidskou bytost v zčernalou zuhelnatělou mumii trvá pouhých několik vteřin.

„Co tady sakra ležíš, vyhříváš se v žáru ruskýho komunismu?“ ozval se náhle hlas Porty, který se nade mnou se širokým úsměvem skláněl. „Kam tě trefili?“

„Hrudník,“ dostal jsem ze sebe.

Prozkoumal mě jistými prsty.

„Máš štěstí,“ řekl. „Není vidět nic jinýho, než tvá bledá kůže dostávající barvu Albertovu.“

„Byl to kámen. Obrovskej kámen,“ zasténal jsem. „Sakra!“ vykřikl Porta. „Ivan už asi nemá dost střeliva, když na nás začal házet kameny.“

„Co se děje?“ zeptal se Dědek, který se u nás zastavil. Byl s ním Heide.

„Říká, že na něj Ivan hodil šutr,“ šklebil se Porta uličnicky, „a on tady leží a kňourá jako zašláplý kotě!“

„Tak honem! Vyskoč na nohy, hochu!“ poručil mi Dědek hrubě. „Nemysli si, že seš někde na zimních prázdninách!“

„Musí se na mě podívat doktor,“ zaúpěl jsem. „Já… já mám zato, že mám polámaný žebra, a mám pocit, jako by se mi zapichovaly do plic.“

„Tak se párkrát zhluboka nadechni,“ radil mi Porta.

„A uvidíš jak ti to porovná trámoví v tom tvým starým trupu.“

„Chci, aby se na mě podíval doktor,“ trvám tvrdohlavě na svém.

„Snad si nemyslíš, že by se někde tady v tom lijáku potuloval felčar, že ne?“ řekl Porta.

„Postav se na ty svý hůlečky a drž se nás. Když tady zůstaneš, tak se ti brach Ivan postará vo léčení po svým. Dá ti kapky proti kašli podle svýho receptu, a pak budeš potřebovat lupu, abys vůbec nějaký žebra našel!“

Sténaje bolestí, která mě doháněla k šílenství, jsem se belhal za skupinou. Jakýsi podivný sanitář mi dal hrst nějakých prášků.

Házíme granáty do velké přijímací haly. Tlusté zdi se drolí, jakoby byly skleněné. Těžké železnými pláty pobité dveře vyletěly ze zdí. Tlaková vlna nás srazila k zemi, ihned jsme však vyskočili na nohy a vběhli do věznice. Samopaly štěkají po všem, co se hýbe.

V hale leží hromady mrtvol s rudými nafouknutými tvářemi. Tenhle výraz mají lidé, které zabil výbuch. Mnozí jsou ještě mladíci s jemně ochmýřenými tvářemi. Ztratili své životy dříve, než si mohli uvědomit hodnotu toho, co ztrácejí. Zabiti v důsledku nesmyslného hrdinství.

Mlčky stojíme mezi hromadami těl a prohlížíme si tu strašlivou scenérii. Spousta těl leží na schodišti. V šesti vrstvách. Dveře většiny cel visí na jednom pantu. V celách leží těla vězňů jako krví pocákané polámané loutky.

Evidentně byli zabiti granáty, které žalářníci těsně před útěkem naházeli do cel.

„Jako u nás doma,“ řekl Porta smutně. „Vězni zabiti, aby se nedostali do rukou nepřítele.

Myslet nezávisle je nebezpečné.“

„Tady je jeden živej!“ zařval Drobeček, který vykopl dveře jedné z kanceláří.

Za stolem sedí obrovitý muž oblečený v zelené uniformě OGPU se zlatými hvězdami vyšitými na rukávech.

„Nazdar tovarišč,“ vykřikl Heide vesele. Rýpnul do vysoce postaveného důstojníka hlavní svého samopalu.

Důstojník nás sleduje nenávistným pohledem.

Legionář zvedl několik papírů ze stolu.

„Rozkazy k popravě,“ řekl s úsměvem a podal dokumenty podplukovníkovi Löwemu.

„Odveďte ho,“ rozkázal Löwe stroze, „Bůh stůj ale při vás, desátníku Kalbe, jestli se mu něco stane! To byste se zodpovídal ze zabití vězně.“

„Par Allah, budu ho opatrovat, jakoby to byl chlup z prorokovy brady,“ slíbil Legionář se škodolibým úsměvem. „Tak jdeme,“ vyštěkl na komisaře OGPU a dal mu strašlivou ránu do zad pažbou svého samopalu. „Kéž by ti Alláh ve své milosti dopřál prokletí předlouhé smrti, ty pohanskej ruskej pse! Nechť malé plaménky navěky rozpouštějí tuk na tvých kostech!“ Ze schodů vrávorá a klopýtá dav podivně oblečených lidí, žen i mužů. Jeden z nich má na sobě modře proužkované pyžamo, jiný uniformu estonského majora. Další má na sobe vybledlé jezdecké kalhoty a černý župan korunovaný kdysi bílou šálou. Většina je však ověšená hadry a cáry, které kdysi byly oblečením. Tu a tam je vidět modrá čepice OGPU.

Máme samopaly připravené k výstřelu. Pohled na tuhle podivnou směsici lidí nás znervózňuje. Vypadají, jakoby se nám každým okamžikem chystali vrhnout po krku.

„Dáte nám jídlo?“ vykřikl jeden z nich hrozivě a plivl na podlahu.

„Drž hubu!“ zařval jiný.

Náhle je popadl společný řev. Všichni najednou začali strašlivě řvát.

„Támhle je Bonysov!“ křičí téměř sborově.

„Zabte ho! Zadupejte ho do země! Smradlavý prase!“

„Co to k čertu chtějí dělat?“ vykřikl podplukovník

Löwe nervózně. „Rozežeňte je! Postavte je do řady! Jestli budou nějaký problémy, dejte je zpátky do cel. Aspoň se nám tady nepozabíjejí!“

„C’ est indifférent,“ ušklíbl se malý Legionář cynicky. „Nechtějí nic jiného, než dostat do rukou svý mizerný žalářníky.“ Samopalem ukázal na zkrvavenou mrtvolu rozšlapanou téměř na placku. Uprostřed toho svinstva ležela modrá čepice.

Vězni zírají na nás a my jim jejich pohled tázavě opětujeme. Tak trochu se těchto kostry připomínajících stvoření s hluboko vpadlýma očima bojíme.

„To je kurva smrad, co?“ zamumlal Dědek a přidržoval si rukou nos.

„Támhle odsaď,“ řekl Drobeček a ukázal palcem za sebe.

„Panenko skákavá!“ vykřikl Barcelona. „To je ta největší a nejdelší latrína, jakou jsem kdy viděl. „

„Podívej se taky tam dolů,“ řekl mu Porta. „Je tam něco, cos taky ještě nikdy neviděl.“ Vylezl odtud drobný muž s krysíma očima v uniformě OGPU s rukama na zátylku, abychom viděli, že není ozbrojený a s touhle válkou skončil.

„Pane veliteli, na váš rozkaz,“ vyštěkl skvělou němčinou, když srážel podpatky před podplukovníkem Löwem. „Tímto předávám do vašich rukou přijímací oddělení věznice a podřizuji se vašemu velení.“

Podplukovník Löwe, neskrývaje opovržení, se na něj zkoumavě zadíval s očima přimhouřenýma.

„Co je tohle?“ řekl a ukázal na dlouhou dřevěnou lavici.

„Vězeňská latrína,“ řekl ten chlap od OGPU s pokřiveným úsměvem. „Lepší pro ně nemáme.

Máme předpisy, kterými se řídíme. Voni jsou prasata. Je jim povoleno chodit na latrínu ve stanovených dobách. Tohle není žádný luxusní hotel. Oni ale nečekají na náležitou defekační dobu. Serou po celách. Pak, když sedí na fošně, tak usínaj a padaj dolů do latríny. Tam se utopí. Žalářníci za to ale nemůžou. Poslouchají příkazy jako všichni ostatní vojáci.“

„Pojďte, hodíme tam do těch sraček jeho!“ navrhl Porta s ďábelským úsměvem.

„Odveďte ho,“ odvědil podplukovník Löwe a otočil se na podpatku. „Jdeme odtud! Tady už nemáme co na práci. My jsme bojová jednotka, žádní žalářníci, pro jednu ani pro druhou stranu!“

Venku stále ještě probíhá zuřivý boj o velká křídla věznice.

„Přesně jako u nás,“ řekl Porta, když ukazoval na velkou bledě modrou ceduli, na kterou bylo vidět ze všech budov věznice.

ZA NAŠI VLAST, ZA STALINA

hlásala velkými rudými písmeny. Pod ní stálo poněkud menším černým písmem: LIKVIDUJEME BEZ VÁHÁNÍ

VŠECHNY NEPŘÁTELE LIDU,

VŠECHNY POVALEČE, VŠECHNY ZRÁDCE

A na zdi velké strojové dílny je metrovými písmeny napsáno: PRÁCE JE TOU NEJVĚTŠÍ

VÝSADOU A VYMOŽENOSTÍ

SOCIALISTICKÉHO STÁTU

„Pohyb! Vpřed! Pojďte sem!“ zařval Dědek a signalizoval druhé skupině, aby se shromáždila kolem něj.

Skočili jsme do úkrytu pod dlouhou rampu.

„Půjdeme tudy,“ vysvětluje Dědek. „Připravte si trhaviny! Ty svině se zabarikádovaly uvnitř a jako štíty tam maj vězně!“

Náhle ho přerušil táhlý chraplavý výkřik. Patří nějaké ženě. Ječí s tak děsivou intenzitou, jakoby ve smrtelné agónii, zakoušejíc nějaké strašlivé mučení.

„Bože, stůj při nás,“ vykřikl Barcelona zděšeně. „Co jí to tam můžou dělat?“

„Nasazujou jí rozžhavený železa. Tak to dělali kněží za starejch časů,“ řekl Porta suše a luskl prsty.

Výkřik náhle ustal, jakoby té ženě vrazili do úst roubík. „Jdem na to, ať to máme za sebou,“ poroučí Dědek s přísným výrazem ve tváři. Hbitě vyskočil na rampu a sehnutý běžel po ní s Gregorem a Legionářem v patách s bednou plnou náloží.

Drobeček šoupl na rampu další tři nebo čtyři těžké bedny.

„A ty taky, učitýlku,“ řekl a vyhodil ho za bednami.

„A Bůh ti pomáhej, ty vychrtlej pitomče, jestli se budeš někde schovávat! Zabalil bych pak do tebe granát a oba vás vrazil do náruče nějakýmu prdelatýmu Rusovi!“

„Co mě pořád honíte?“ zaúpěl učitel. Popadl jednu z beden, ale nemohl s ní hnout.

„Drž tu hubu! Když mluvím a taky když přemejšlím,“ usadil ho Drobeček. „Vem tenhle krumpáč. Bež a udělej díru na prach, ty pochodující kalamáři. Až s tebou budu hotovej, bude z tebe buď mrvola, nebo ten nejlepší voják německý armády, co si to vodšmajdá zase do tý svý vesnický školy!“

„Dělejte s tím,“ zařval Dědek netrpělivě. „Pět yardů mezi náložemi. Heide, ty zapojíš kabely!“

„Já je vyhodím do povětří!“ vykřikl Drobeček dychtivě. Odpalování náloží doslova miloval.

Příští půlhodinu pracujeme horečnou rychlostí.

„Chápete vůbec, jak jsou tyhle zdi tlustý?“ ptal se Barcelona. „Tlustší než zdi pevnosti v BrestLitevsku, takže jim by se určitě nemělo říkat kulisy!“

„Nech si ty blbý kecy!“ setřel ho Dědek podrážděně.

Šťouchl Drobečka do ramene. Ten mameluk zrovna schválně strkal do jedné z děr trojitou nálož.

„Dyk je toho tady spousta,“ bránil se Drobeček a ukazoval na plné bedny. „A navíc, co spotřebujem, nebudem muset tahat s sebou zpátky.“

„Ty chceš, aby tě to vzalo s sebou, co,“ zavrčel Dědek vztekle. „Nebalíme tady karamelky, víš. tohle je strašně nebezpečný! „

„Hotovo,“ křikl Heide a vydal se pyšně za Dědkem. „Nech to mně!“ ječel Drobeček a rozběhl se k detonátoru, ke kterému Gregor připojoval poslední kabely. „Držte si klobouky a prdele, synáčkové moji. Uděláme bum bum,“ směje se vesele. Popadl držadlo pevně oběma rukama, nalehl na něj celou svou vahou a zamáčkl do dolů.

Následná exploze urazila rampu. Po celém těle cítíme náraz mohutné tlakové vlny. Její drtivá síla nám všem vyrazila dech. Ona dvacet stop vysoká zeď se rozlétla v dešti rozbitých kamenů a malty. Po několika vteřinách se celá vnější zeď zhroutila. Celá budova se zhoupla a pak se propadla dovnitř. Dva vysoké komíny vedle kotelny se zřítily na ženské křídlo.

Rachot se zdá být nekonečný, oblak kouře na budovami se stále zvětšoval.

Na okamžik zavládlo naprosté ticho. Ze všech stran vyšlehly plameny, které se začaly strašnou rychlostí šířit. Vypadají jako koberec, který rozvinul nějaký blázen.

Zdi se bortí. K zemi padají obrovské kusy stavebního materiálu.

„Vy kreténi blbý,“ proklínal nás jeden rotmistr od ženistů, utíraje si krev z obličeje. „Proboha živýho! Vy jste tam nenechali naživu ani krysu! Bejt váma, mazal bych odtud. Dělal bych si pořádný starosti!“

„Ježišmarjá,“ křičel Drobeček, když se stavěl na nohy. „Tak tomuhle já říkám pořádná rána!

Celá ta jejich pitomá klec se rozlítla na cimpr campr! Chvíli to bude trvat, než zas budou připravený na novou várku votroků, co? Asociace na vochranu vězňů nám za tohle dá z vděčnosti metál! Můj ty bože, tak tohle byla nádherná rána!“ Albert se vyškrábal na nohy pěkně bledý v obličeji a mával hrozivě pěstí nad hlavou.

„Rudá fronta!“ křičel připitoměle.

„Jdeme,“ rozkázal Dědek a vyskočil na nohy. V ruce třímá nabitý samopal.

Vyrazili jsme v čele s plamenometnými skupinami, které cestou pouštějí proudy plamenů do každého otvoru.

Já spolu s Portou vbíhám do prvního obranného postavení a rozsvítím uvnitř baterku.

Všude kolem leží zuhelnatělá těla zvedající spálené ruce na svoji obranu. Z mnohých nezbylo nic než scvrklé mumie. Zabil je jediný ohnivý zášleh plamenometu. Ti, kteří nedostali přímý zásah, vypadali vedle těch malinkých mumií strašně nepřirozeně.

„Krutá válka je rychlá válka. To aspoň říká propaganda na svých plakátech,“ řekl Porta. „Je to ale lež, jako všechno ostatní v týhle válce. Tahle je nejkrutější ze všech a zatím se zdá, že bude kurva dlouhá.“

Na dlouhém úzkém dvoře mezi vysokými zčemalými budovami věznice ležely hromady mrtvol.

„Rána do zátylku, všichni,“ potvrdil Barcelona, když jich několik otočil samopalem.

„To není možný,“ křičel Gregor nevěřícně, když se skláněl k jedné z mrtvol v roztrhaných hadrech, aby se podíval lépe.

„Je to možný až moc,“ vzdychl Porta. „Chlapi od OGPU tady měli plný ruce práce s nevěřícíma, zatímco my osvoboditelé jsme klepali na dveře. K tomu, abys pochopil, co se tady dělo, nepotřebuješ chodit s poldama do detektivní školy. Bum do zátylku! V zátylku dírečka a celej ksicht ustřelenej.“

Z protější strany jedné z budov se ozvalo zuřivé praskání výstřelů.

„To jsou naši,“ prohlásil Legionář s lhostejným pokrčením ramen. „Speciální jednotky. Musí vodprásknout všechny komisaře!“

Na chvíli jsme se zastavili a pozorovali je schovaní mezi dvěma ohořelými náklaďáky.

Dlouhý rachotivý výstřel trval zdánlivě věčnost, ve skutečnosti ale bylo za několik vteřin po všem. Štíhlé komisařovo tělo poskakovalo v dešti kulek. Vylétlo do vzduchu a pak dopadlo na zem. Jeho tělo sebou křečovitě trhalo, i když už z něho kulky vyhnaly veškerý život.

Jakýsi klukovsky vypadající Untersturmführer s čepicí s lebkou na odznaku frajersky na stranu přistoupil k tělu a zamířil mu svoji P38 na hlavu. Tři výstřely a obličej je rozdrcen na kaši.

Na oknech prádelny visí vězni, vesele pokřikují a tleskají, šílí radostí.

Z úzkých dveří je vystrčen další. Je to starší muž s šedivými vlasy v khaki uniformně se zelenými nárameníky OGPU. Se strachem v očích se postaví ke zdi. Zarachotí salva a sráží ho k zemi.

Vězni vykřikují radostí a hvízdají, zatímco z prádelny vystrkují celou skupinu uniformovaných a polouniformovaných mužů a žen.

„Dělejte! Dělejte!“ křičí jeden důstojník od speciálních netrpělivě. „Rychle, ať už to máme za sebou!“

Ranami pažeb a kopanci jsou zahnáni ke zdi. Apaticky zírají na své vrahy s emblémy umrlčích lebek na čepicích.

„Pal!“ zařval důstojník speciálních jednotek vztekle. Samopaly zarachotí píseň smrti. Jejich rachot zní ozvěnou mezi budovami.

Z okna nejvyššího poschodí náhle přišla dlouhá zuřivá dávka z kulometu.

Untersturmführer padá k zemi. Popravčí četa je sražena dozadu. Těla střelců se svíjejí ve zvolna rudnoucích sněhu. Kulomet se otočil a začal brázdit zeď prádelny rýhami. Tříští se sklo. Vězni jsou smeteni z oken s rozstřílenými obličeji.

My se v našem úkrytu vrháme k zemi a lezeme rychle pryč. Do tohohle nám nic není.

Plameny vrhají na začouzené budovy šílené stíny.

Procházíme právě kolem dlouhých skladišť, když nás zarazil zvuk soustředěné palby automatických zbraní. Z osaměle stojících lázní se ozývaly hrozivé výkřiky.

„Pojďme se tam podívat,“ nařizuje Dědek. „Ty a Sven půjdete první,“ říká Portovi a hází nám pytel granátů.

Běžíme k lázním alejí pahýlů polámaných stromů.

Přede mnou se objevila nějaká postava. Automaticky tisknu spoušť a dávka z mého samopalu mu trhá páteř.

Válí se na zemi, ruce a nohy se mu křečovitě škubají.

Porta vykopl dveře, které se s rachotem rozlétly. Za nimi stojí malý tlustý důstojník, který na nás užasle civí a neohrabaně šátrá po svém kalašnikovu ležícím před ním na stole. Kulka z pistole mu prolétla krkem, vyrvala celý zátylek a rozmetala ho po zdi za ním. Jeho čepice s modrým pruhem se kutálí po podlaze a měkce přistane vedle hromady prázdných lahví.

Vyprázdnil jsem zásobník své pistole soustředěnou palbou do temné chodby, v níž jsem spíše tušil než viděl temné postavy valící se na nás. První výstřel z mého Schmeissera zasáhl vedoucího té skupiny do čelisti.

Padl k bez hlesu k zemi. Naše samopaly se rozburácely jako šílené.

Dva vojáci v pláštích po kotníky jsou vyhozeni do vzduchu a vrženi na zeď. Sklouznou po ní dolů a zhroutí se ve vzlykající zkrvavené hromady hadrů.

Do další temné místnosti vlétly granáty. Kryjeme se zdí a pak ji čistíme dávkami samopalů.

Výkřiky se brzy proměnily v smrtelný chropot.

„Jděte dál,“ poroučí Dědek a bere jednomu z mrtvých kalašnikova.

Náhle nás šlehne dlouhá zuřivá salva kulek z automatu. Albert vyskočil do vzduchu, vydal ostrý válečný pokřik a hodil granát, drtič brambor. Z odlehlého konce chodby se ozvala ohlušující rána, přišel oslepující záblesk a na podlaze zůstala ležet tři pokroucená těla.

„Kurva, chlapi,“ sténá a drží se za uši. „Byl jsem posranej strachy?“ Rozhlíží se prázdným pohledem kolem sebe a pomalu se sesouvá na podlahu pokrytou roztrhanými lidskými těly a skleněnými střepy. „K čertu s celou tou prohnilou německou armádou,“ zaúpěl.

„Jo, musím říct, že člověk určitě musí pochybovat, jestli ses vopravdu nedostal do špatný armády,“ zasmál se Porta a vzal si od něho ruční granáty.

Oheň, který se nikdo nepokoušel hasit, už strávil téměř celé severní křídlo ženské věznice.

Blížíme se opatrně k té žhnoucí ruině. Vypadá, že by nám mohla každou chvílí spadnout na hlavu.

Kolem ženského křídla visí celé řady lidských těl, které je jimi ověnčeno jako nějakými strašlivými girlandami. Houpají se a otáčejí v závanech větru.

„Práce jako obvykle, i přes nějaké ty překážky,“ řekl Porta. „Popraveni pět minut před zavíračkou!“ Plivl proti větru.

„Měli držet krok a ty svý mizerný blbý huby,“ odpověděl Gregor. „No a teď to maj. Do jednoho je pověsili. K čemu byly všechny ty jejich protesty. To nemá smysl. Je lepší jít s proudem a nechat přemejšlet a mluvit ty, co sou u kormidla. Tak se člověk dočká stáří, už tak je život dost krátkej.“

Boje již téměř ustaly. Jenom z hlavní budovy je slyšet střelba automatických zbraní a ostré výbuchy granátů, tu a tam přehlušené výbuchem miny. Ale to se nás netýká. To je práce pro pěchotu a ženisty.

Sedíme na zemi v kuchyňském bloku spolu se skupinou vězňů a bavíme se o metodách výslechu.

Jeden šestnáctiletý chlapec, kterého zatknuli přímo ve škole a obvinili z kontrarevoluční propagandy, přišel během výslechu o oko. Své zkušenosti shrnul několika slovy.

Mlčky si prohlížíme jeho obličej. Je mnohem starší, než by odpovídalo jeho letům. Z očí mu kape hnis. V tranzitních věznicích nejsou doktoři.

Jeden starší muž nám smutně ukazoval svoje rozdrcené prsty u nohou.

„Jsou horší věci,“ vykřikla žena, které prostřelili čéšky. V životě již nebude pořádně chodit.

„Měli jsme ty žalářníky postřílet. Všechny do jednoho,“ řekl Drobeček energicky, pohrávaje si se svou trojhlavňovou brokovnicí.

„Přesně to dělají voni,“ odvětil Porta a mávl palcem přes rameno na dvůr, z něhož se nepřetržitě ozývaly dávky ze samopalu a nesrozumitelné výkřiky.

Gin, který Porta osvobodil z jedné velitelovy kredence, byl sladký a skvěle hřál.

Tlustý vězeňský dozorce, kterému říkali „Pekelný anděl“, protože se kamarádil s vězni, sedí na otočené židli a zpívá:

Plání se žene sněžná bouře dravá,

a za ní mého srdce láska pravá.

„Když jsme se dostali do těch lázní, chlapi, vzdychala mi na krku a kousala do něj,“ vykládal nám Albert s úsměvem. „Z černochů jsem vždycky trošku nervózní, říkala mi, a pak si začala pohrávat s mýma koulema!“

„Ježíšku na křížku!“ zasténal Drobeček s očima dokořán a poškrabal se v rozkroku. „No tak dělej! Mluv!“

„Pak mi sundala bundu,“ pokračoval Albert, „rozepla poklopec a vytáhla ho ven. Stál na stráži, v pozoru na špičkách!“

„Ne abys ho teď upustila, říkám jí. Když ho upustíš, přerazí mi prsty na nohách! No, byla dole než bys řekl švec a cucala jako malinká klisnička máminy cecíky.

Pak jsem ji hodil na lavici a vylezl na ni. Tam v těch zapařenejch starejch lázních, chlape! V

uších nám zněly zvony, až jsme mysleli, že je neděle. Není nic lepšího než telefonistka, která sere na Führera a konečné vítězství, a nechce nic než šukat. Když usnula, tak jsem nahej přeběhl do chat rekonvalescentů. Cestou jsem potkal další, a hochu, rozdali jsme si to opřený vo strom! Byla to na kost zmrzlá bříza. Musela si myslet, že už je jaro, protože začala rašit o dva měsíce dřív. No, pak jsem cejtil, že bych si moh trochu dáchnout, ale usnul jsem, jako když mě do vody hodí. Probudil jsem se, když mě někdo začal osahávat, ale pěkně jemně.

Otevřel jsem oči a uviděl dvě sestřičky z chirurgie. Na místě jsme si to rozdali ve třech.

Dělali jsme to po německu, francouzsku a švédsku, a chystali se na japonce, když tu nám to překazil nějakej štábní doktor s hákovejma křížema místo vočí. Nevím, co provedli s těma sestřičkama, ale mě na místě prohlásili za schopnýho služby. Pak mě dali do báně za zneuctění rasy a znásilnění. Za takový věci člověka normálně zastřelí! Ale ten Kriegsgerichtsrat s jeho dvěma vojenskejma poradcema, který dostali ten můj případ, měli tak trochu problémy s výslovností „Heil Hitler“. Takže místo toho, aby do mě nadělali spoustu děr, mě poslali na tři měsíce do Germersheimu.“ Albert skočil salto vzad a smál se na celé kolo.

„Když jsem se dostal z Germersheimu a měl jít do Paderbornu, strávil jsem noc ve vojenský ubytovně, kde jsem se zapovídal se dvěma holkama vod námořnictva. Když ty dvě děcka se mnou skončily, byl sem fialovej a modrej po celým těle! Uměly skvělou masáž, a tak mě masírovaly všude, kde se dá chlap masírovat. Jedný z nich visely kozy mě přímo před vobličejem, a houpaly se zepředu dozadu, že jsem se z toho málem pomát. Ta druhá mě kousala do koulí, až jsem ho měl tak velkýho, že by byl na celým světě velkej i na maják. A pokaždý, když už to na mě šlo, tak mě tak či onak zastavily. Tyhle holky, to byly vopravdový profesionálky! No a když jsem se nakonec přece udělal, tak to bylo jakoby mě slunce, hvězdy, nebesa, peklo a celá ta pitomá země spadly na hlavu!“

„Nech toho! Sakra nech toho!“ lapal po dechu Drobeček. „Jestli nepřestaneš, tak vylítnu tam ven a vemu si neposkvrněný hlavy těch zatracenejch mrtvejch koní!“ Porta nalil vařící vodu na kávu, kterou také našel ve velitelově kanceláři. V zásuvce jeho psacího stolu.

„Kafe,“ mumlal vězeň v litevské uniformě, „kde jste ho sehnali?“

„Mám strejce v Brazílii,“ zašeptal mu Porta důvěrně.

„Sem tam mi pošle pytel.“

„Velká škoda, že jsme se sem nedostali o chloupek dřív,“ zamumlal Drobeček zamračeně když vyhlížel z rozbitého okna.

Na protější straně velkého dvora stojí zástup žen naskakujících do přistavených náklaďáků, kvůli kterým byla vyklizena silnice.

„Kdybysme si trošku pospíšili, mohli jsme si tady pěkně zapíchat,“ šklebil se Albert chlípně a utíral si ústa hřbetem ruky.

„Jste se zbláznili nebo co? Vždyť by ječely a bránily se,“ řekl Gregor s předstíranou hrůzou.

„Vo to by to bylo lepší,“ řekl Drobeček a olízl si mrazem popraskané rty.

„Trest za znásilnění je smrt!“ vyštěkl Heide přísně. Narovnal si pásek a pouzdro pistole.

„Znásilnění?“ zasmál se Drobeček hlasitě. „Kdo tady mluví vo znásilnění? Nejdřív je vošukáme a pak je zabijem. Tak, jak se to za války dělá.“

„Když jsem vystřihoval v Germersheimu papírový panenky,“ přidal se Albert, „tak jsem slyšel vo některejch těch válečnejch hřebcích, který voklátili pár ženskejch bez ptaní. Když s nima byli hotový, tak je všechny nacpali do nějaký chatrče, kterou pořádně vobložili dynamitem, aby měly holky pěknej start do nebe. Nějak se to ale profláklo tajnejm, který si pro ně přijeli. Řeknu vám, chlapi,“ rozhodil výmluvně rukama, „viděli jsme je až jednoho rána, kdy je odvezli na buzerplac ženistů, aby dostali svůj poslední kopanec do zadku.

Konečná!“

„Co takhle změnit téma,“ řekl Porta, foukající do své kávy. „Jasně, že je nejlepší si za tu kundu zaplatit, když už to potřebuješ, a vyhnout všem těm blbostem na konci.“ Zčistajasna se ozval hvízdavý jekot a do věznice se zřítil obrovský kus zdiva. Jsme napůl pohřbeni v cihlách a maltě.

Hrnek s kávou vylétl Portovi z ruky vysoko do vzduchu.

„Všichni rychle ven!“ zaječel Dědek. „Ivan zaútočil!“ Přímo nad našimi hlavami se objevila světlice. Někde poblíž duní automatické dělo. Ze začazených zdí se odlamují celé kusy zdiva.

Valnou část cesty po zmrzlé silnici jsem klouzal a nakonec vlétl do kráteru, ze kterého již pálili Drobeček s Portou. Jejich kulomet už byl skoro rozžhavený.

Jako namydlený blesk přilétl Albert s Heidem.

„Nestřílej, chlape. To jsou naši,“ ječí Albert ze všech sil, přeskakuje vrak T34 téměř jedním skokem.

Porta však pálit nepřestal. Míří na skupinu Rusů, která se na ně žene.

„No tak přestaň!“ huláká Albert. „Sousedi se vydali na návštěvu se vším bordelem, co maj!“

„A na co si myslíš, že střílím, ty blbej černej šašku!“ vyštěkl Porta a zarazil do kulometu nový zásobník.

„Pojďte sem dolů,“ křičím na ně a mávám. Beru od nich kulomet a zahajuji krycí palbu na ženské křídlo věznice.

„Kurva, chlape,“ supí Albert. „Chceš aby nám tady utrhli prdel?“ Palba ustala. Slyšíme dunění běžících nohou. Země se otřásá výbuchy min. Všechno přímo před námi.

„Jsou to naši nebo sousedi?“ ptá se Heide vyděšeným hlasem.

„Kdo to má sakra vědět,“ odvětil Porta. „Radši odsud vypadnem! A já vezmu tenhle nesmysl s rysíma ušima s sebou,“ řekl když zvedal ruský kulomet. „Sousedům je jedno, čím je zabíjíme.“

Skočil jsem do táhlé prolákliny, na jejímž protějším konci jsem tušil nějaké postavy.

Porta na ně zamířil „rysa“ a vyprázdnil zásobník.

Ženeme se dál jak nejrychleji dovedeme, běžíme, jako by nám byl sám ďábel v patách.

Někde cestou jsem zakoplo mrtvolu. Po hlavě se vrháme do nejbližšího zákopu. Zbraně nám vyletěly z rukou. Já narazil hlavou do trosek kulometu maxim.

„Kurva, chlapi! Žene se sem Ivan,“ ječí Albert, který se ve skoku otáčí s hbitostí akrobata.

Jeho samopal zarachotil dlouhou dávkou na bíle maskované Rusy vybíhající z lesa.

„Sousedi,“ řve Drobeček. „Zkurvený sousedi.“

„Vypadněme odsud,“ řekl Porta, vyskočil na nohy a hodil si ruský kulomet na rameno.

„Nemám vůbec chuť chcípnout tady za Führera, národ a vlast!“ Roklí kvílí řezavý vítr, fičící ledově přes otevřenou pláň. Přichází bouře. Kvůli tomu kvílení se nemůžeme mezi sebou ani bavit. Každý, kdo má všech pět pohromadě, by v takové bouři nebyl déle, než je nezbytně nutné. Vojáka na frontě se ale nikdo ptát nebude. Teoreticky už jsme tady měli všichni umrznout. Mráz se nám zažírá za nehty a snaží se nám vyrvat život z těla.

„Řekni mi, živote ubohý,

jak můžeš růst a kvést v krajině ledu a mrazu,“

zpíval Porta, když jsme se na okamžik zastavili za bouří zmítaným živým plotem.

„Co to tady sakra chlapi děláme? Nejsme snad ty do nebe vychvalovaný německý pěšáci?“ zaklel Albert.

„Ležíme si v dírách a necháme naše zadky, aby si pořádně prohlídly ruskej úplněk,“ odpověděl Porta a vyslal dlouhou dávku do sněhové clony.

„Jdeme dá!!“ řekl Heide.

„U všech čertů, chlapi, tady je kurva kosa,“ zavrčel Albert. Zuby mu drkotaly jako symfonický orchestr. Kolem nás padají s pleskáním miny.

Sklonění až k zemi běžíme po klikaté cestě.

Náhle mě popadl poryv větru, zatočil se mnou a srazil mě přes okraj cesty. Ledová vichřice se do mě opřela, jako bych dostal ránu pěstí. Zoufale se snažím udržet na nějaké římse, ale moje rukavice se na její zledovatělé hraně smekají. Padám dolů v zuřivé bouři plné sněhu a ledových krystalků, které bičují moje tělo a štípají jako škorpioni. Mám pocit, jako bych se řítil obrovskou rychlostí mohutným vírem. Všechno se kolem mě šíleným tempem točí.

Kousek ode mě vylétla světlice, která mě úplně oslepila. Kolem létají svítící střely, vidím je nad sebou i pod sebou. Zdá se mi, že padám nekonečně dlouho dolů, dolů, mrazivě ledovým vichrem. Mám plnou pusu ledových krystalků, nemohu se pořádně nadechnout. Náhle jsem si uvědomil, že padám po hlavě. Ze sněhu přede mnou se hrozivou rychlostí vynořují stromy a kameny. Usilovně si snažím vzpomenout, co nás to učili v tom kurzu partyzánské války.

„Když padáte z velké výšky, roztáhněte ruce, a sklouzněte jako nějaký pták!“ Vykopl jsem nohy do strany a rozrazil ruce, nedaří se mi ale měnit směr pádu. Bezmocně se řítím na skupinu velkých kamenů. Zdá se mi, že se na mě valí, aby mě rozdrtily. Ječím, ztuhlý hrůzou, a jenom doufám, že to budu mít rychle za sebou.

Dlouhým klouzavým pohybem jsem znenadání měkce dosedl, jakoby na nějaký obrovský pytel peří. Celá hora kamenů se přehnala kolem mě. Za ní následovala řada stromů, kolem kterých jsem také prolétl obrovskou rychlostí. Mám úplně vyražený dech. V pravém boku cítím pronikavou bolest, šířící se do celého těla. Zamlží se mi zrak, brzy ale přicházím zase k sobě, všude kolem je sníh, sníh a zase sníh. Došlo mi, že jsem musel přistát na nějaké obrovské sněhové závěji. Nade mnou se tyčí mohutné útesy. Nějak jsem se musel otočit ve vzduchu, dopadnout nohama napřed a pak se řítit měkkým sněhem po zádech jako na dlouhatánském tobogánu.

Můj samopal je pryč. Nemám ani P38. Na svoji obranu mi zůstal jenom nůž a dva plastové granáty.

Bouře nade mnou strašlivě vyje. Nedaleko v lese vztekle štěká kulomet.

Zoufale volám o pomoc, ale dokud je taková bouře, je moje volání beznadějné. Neslyšeli by mě, ani kdyby stáli vedle mě. A náhle jsem pocítil chlad. Nemilosrdný vražedný chlad.

Musím se hýbat. V tomto nelidském mrazu člověk nezůstane naživu dlouho. Stromy kolem mě praskají, jako by střílely z pistole.

Někde poblíž se ozval táhlý výkřik. Když jsem se rychle otočil, spatřil jsem pár očí svítících ve tmě a nezřetelný obrys sněžného vlka. Ohnal jsem se po něm klackem. Zavrčel, ale zůstal na místě. Opatrně jsem vytáhl z holínky nůž.

„Vypadni,“ zařval jsem a znovu se ohnal klackem. Otočil se a zmizel. Ukrytý za sněhovou clonou nenávistně zavyl.

Nevzpomínám si, jak jsem se z toho hlubokého sněhu dostal. Pamatuji si jenom na dlouhý pochod po zmrzlé, zledovatělé cestě, na které jsem každou chvíli uklouzl.

Ostrý rozkaz „Stoj!“ mě donutil skočit za nejbližší kořen stromu. Hodil jsem na postavu jeden ze svých granátů. Lesem zaburácel výbuch a v zápětí Rus vylétl do vzduchu. Dopadl na zem a zůstal nehybně ležet.

Jeho kalašnikov mi byl výbuchem granátu téměř hozen do náruče. Popadl jsem ho a tiše jako had jsem se blížil k postavě na zemi. Měl roztržené břicho, krev kolem už byla v tom děsivém mrazu zmrzlá na kost.

A pak jsem uviděl další čtyři. Všichni byli zastřeleni výstřely ze samopalu. Očividně vlezli do pasti. Muž, kterého jsem zabil, byl jediným, který z ní unikl. Kdyby zůstal potichu schovaný někde za stromem, byl bych teď mrtvý já. Zřejmě byl ale šílený strachem. Není to žádná legrace pobíhat temným, mrazem praskajícím lesem, kterým se plíží spousta všelijakých šílených zabijáků.

Sešel jsem z cesty a začal se prodírat sněhem mezi stromy. S kalašnikovem v ruce jsem připraven zabít všechno, co se přede mnou pohne.

Kolem hrdla se mi náhle sevřela ruka a začala mě škrtit. Kůže na krku se dotkla studená čepel nože.

„Ještě krok a je po tobě, Fritzi,“ vyštěkl ruský hlas.

Jsem naprosto ochromen. Ztuhla mi krev v žilách. Tlak nože na můj krk poněkud zesílil.

Čekal jsem na svůj nevyhnutelný konec. Teď mi rychlým pohybem prořízne hrdlo.

Místo toho se ale ozval výbuch smíchu. Někdo mě prudce strčil do zad, až jsem dopadl po hubě do sněhu.

„To jsme tě vyděsili, co?“ smál se Porta.

Nejradši bych se něj okamžitě vrhl, jak jsem byl rozzuřený.

Mezi stromy se objevil Drobeček a Albert se širokými úsměvy. Podle všeho si myslí, že mě právě vyvedli ten nejlepší kousek roku.

„Měl jsi štěstí, že jsi narazil právě na nás,“ řekl Porta.

„Teď už ti snad dojde, že se tady nemůžeš procházet po vokolí, jako v míru.“

„Drž hubu, ty čuráku,“ zařval jsem na něj vztekle a zvedl svůj kalašnikov. „Kurva, vy jste mě vyděsili!“

„Ty musíš bejt blbej jak vantroky, když se takhle za války procházíš komunistickým lesem,“ pokáral mě Drobeček.

„Možná, žes to ještě nepochopil, ale sousedi nám chtějí urvat kus tý naší ubohý prdele!“

„Pojďme domů,“ řekl Porta. Tím „domovem“ myslel frontu.

Sotva jsme prošli troskami první vesnice, narazili jsme na zbytek naší roty. Podplukovník Löwe je celý od krve. Mluví dírou v obvazech, kterými má ovinutou celou hlavu a půlku hrudníku.

Husím pochodem jsme v dlouhém zástupu odpochodovali přes zamrzlé jezero. Pozůstatky naší roty se mají shromáždit v Bajkanském.

Plukovník Hinka se sevřenými rty naslouchá hlášením o stavu vojska od velitelů jednotlivých rot. Ztráty jsou díky pozdnímu zahájení krycí dělostřelecké palby obrovské.

5. rota: 19 mužů, hlásí podplukovník Löwe. 98 padlých, 36 raněných, 51 pohřešovaných.

„Pohřešovanými“ má na mysli ty, kteří byli rozmetáni k nepoznání, ponecháni umírající na bojišti či zajati. Je velice nepravděpodobné, že bychom ještě někdy o někom z nich uslyšeli.

Náhle se ozval ohlušující hvízdavý zvuk. Uprostřed vesnice s táhlým burácením vybuchly granáty z dělostřelecké salvy. V několika vteřinách stojí celý Bajkanskij v moři plamenů.

Praštila mě do zad utržená noha se stále ještě nazutou botou, a srazila mě k zemi.

„Pěkně děkuju, chlape,“ řekl Albert. „Ten chlap na tebe musel bejt sakra naštvanej, když na tebe takhle hodil celou svou nohu!“

Běžíme plameny a střílíme jako o život. Rusové postupují podle jejich typického plánu.

Náhlý, prudký dělostřelecký útok, následovaný šíleně fanatickým útokem pěchoty, která vyčkávala v úkrytu nedaleko našich pozic. Obvykle se nám je daří odrážet našimi automatickými zbraněmi, tentokrát je tomu ale jinak. Jsou mnohem početnější a nepřestávají útočit.

Stahujeme se. Už podruhé utíkáme přes Bajkanskij s plamenomety a minomety v patách.

„Za mnou!“ vykřikl Dědek se samopalem zvednutým nad hlavou.

A především jsme se poučili o smrti. Ve věku, ve kterém by bylo mnohem přirozenější, kdybychom se byli považovali za nesmrtelné.

P. Caputo

Porta vytáhl P38 z pouzdra a pomalu se přibližoval k velkým vchodovým dveřím, které byly zpola otevřeny.

„Až po tobě,“ nabídl zdvořile Drobečkovi a ustoupil stranou.

„Si snad myslíš, že mám kebuli plnou ruský hlíny?“

odpověděl Drobeček. „Motám se tady v tý válce dost dlouho na to, aby mě už před lety došlo, že nemám lízt do žádnejch dveří první, jestli teda netoužím po nějaký kurva efektivní a náhlý smrti. „

„Sakra!“ odplivl si Porta, zíraje na ty lákavě pootevřené dveře. Otevřené dveře mohou znamenat spoustu věcí. Může za nimi, například, stát nějaký proradný chlápek připravený praštit člověka přes palici tankem T34, když bude tak blbej a strčí dovnitř hlavu. „Do prdele s tím,“ zamumlal a vrhl se do dveří. Sklouzl po podlaze, přitom se otočil a začal pálit na místo hned za dveřmi.

Nikdo tam ale nebyl! Udělal kotrmelec a prostřelil další dveře. „Prázdný jako politikova hlava,“ zařval a opatrně nakukoval přes okraj stolu.

„To máš kurva recht,“ hulákal Drobeček hlučně se valící chodbou. Pro pořádek ještě vyslal pár kulek skrz nejbližší dveře.

Zrovna se chystáme otevřít poklop, když se ozve dlouhá rachotivá dávka ze samopalu.

Chlap, který vyběhl na podestu schodiště, zmizel ve výbuchu šarlatových jisker. Hlava mu ulétla jako buřinka ve větru.

Nejdřív se po schodech přihnal Drobeček. Skokem olympijských parametrů přistál v kübelu.

Následoval ho Porta rychlostí, která se zdála být o pouhé dva yardy pomalejší než rychlost světla. Po hlavě skočil za volant kübelu. Zacouval a pak vyrazil vpřed mezi roztodivnými typy tanků, sledovaný vyděšenými pohledy ruských a německých velitelů tanků. V úžasu zírali, co se děje, až přitom málem vypadli ze svých věží.

5. VÁLEČNÉ TROSKY

Shora na mě kape horká krev rozpouštějící sníh na mém obličeji. Ten chlap má obě nohy utržené v kolenou. Ta krev pochází odtud. Sebemenší pohyb, který udělám, mi vhání slzy bolesti do očí. Po chvíli se mi podařilo vysunout hlavu z helmy a otočit ji trošku na stranu, aby mi ta krev z muže visícího na trámu nade mnou nekapala na obličej.

Naproti vedle prázdné bedny od střeliva leží Porta stočený do klubíčka jako pes. Vedle něj leží Barcelona v kaluži krve. Netrvalo dlouho a našel jsem i ostatní. Drobeček sedí vedle Alberta na vraku čehosi, co bylo dříve tankovou věží. Hlaveň děla se roztrhla jako banánová slupka.

„Já chtěl bych býti holčinou…“

zpíval Albert ochraptělým hlasem.

Nevzpomínám si, co se přihodilo, s výjimkou toho, že se země jakoby otevřela a začala chrlit oheň a ocel.

Nějaký kapitán s topornýma nohama prochází zbytky lidských těl. V ruce se mu houpá Mauser. Vydává rozkazy jednotkám, které již dávno nemá.

Jako přízrak se z nedaleké díry vynořil nějaký plešatý kaplan. Zakvákal něco nesrozumitelného a zasmál se jako šílenec.

„Odstup, satane,“ zaječel kapitán a prostřelil kaplanovi hlavu. S ďábelským smíchem vrávorá mezi mrtvými a zraněnými. Vůbec neviděl T34, řítící se ze sousedního pahorku přímo na něj.

Vyletěl do vzduchu a s dutým žuchnutím dopadl na věž tanku. Jeho tělo sklouzlo po zadku tanku a je rozdrceno širokými pásy dalšího T34.

„O dalšího proklatýho germanca méně,“ smál se řidič tanku, který cítil, jak pásy poskočily a rozdrtili kapitána.

Sklonil se nade mnou Dědek. Jeho helma je rozervaná snad nějakým otvírákem na konzervy.

Střepina prolétla chráničem krku a vylétla někde nad čelem.

Je to jedna z těch nových helem, které jsou údajně vůči střepinám odolné.

„Ty jsi ještě naživu,“ usmál se povzbudivě a utřel mi krev z obličeje. „Kams to dostal? Hlava se zdá bejt v pořádku.“

Ukázal jsem nad sebe.

„To je jeho krev.“

„Aha! No, s ním si už hlavu lámat nemusíme,“ řekl Dědek, když pohlédl na tělo s utrženýma nohama visící z trámu nade mnou.

„Musel jsem to dostat někam do břicha,“ říkám s námahou. „Sakra, bolí to jako čert a nemůžu se hejbat.“

„Buď v klidu,“ řekl Dědek a pohladil mě po tváři.

„Skoro nikdy to není tak špatný, jak si člověk myslí.“

„A co ostatní?“ ptám se znepokojeně.

„Taky to neměli jednoduchý,“ odpověděl Dědek. „Albert se podle mě pomátl na rozumu.

Furt jenom zpívá. Celá várka dopadla přímo mezi nás. Já jsem odletěl snad kilometr. Pěchota před námi byla rozprášena na atomy. Nezůstal z nich ani knoflík.“

„Mám tam dole vůbec nohy?“ ptám se ustrašeně. „Vůbec je necejtím.“

„Ještě pořád jsou pevně připojený k vostatku tvýho těla,“ zasmál se Dědek. Zapálil si svoji dýmku se stříbrným víčkem a vypustil do ledového vzduchu oblak modrého kouře. „Pořádně ses ale proletěl vzduchem. Zůstaň teďka pěkně v klidu. Budeme ale muset vyrazit dřív, než sem přiběhnou sousedi.“

„Aby to ďas spral,“ zasténal Barcelona s hlasem plným bolesti a hrůzy. „Byl jsem v bráně pekelný i nebeský, nikde mě ale nechtěli. Jakje to možný? To nechápu.“

„To je přece jasný jako den,“ zamumlal Porta. Díval se na Gregora, který ležel zamotaný v ostnatém drátu hned vedle nějaké ruské mrtvoly.

Z lesa se vynořila skupina pěšáků. Nějaký nadrotmistr si nás mrzutě prohlížel.

„Ustřelili vám prdele a vyvrhli střeva, tak to aspoň vypadá,“ prohodil a chystal se pokračovat v cestě, aniž by nám pomohl.

„Vemte nás s sebou,“ vykřikl Dědek. „My to sami nezvládneme.“

„No tak dobrá. Zavři tu klapačku, kámo!“ zavrčel nadrotmistr s ďábelským úšklebkem.

„Chceš si hrát na velkýho bílýho šéfa? No tak to jsme tady dva!“

„No tak brácho,“ vyštěkl Dědek. „Ty nás vezmeš s sebou! Jestli ne, tak si tě najdu, dřív nebo pozdějc! A to se tvý prdeli nebude vůbec líbit!“

„To si myslíš ty,“ zahlaholil sebevědomý nadrotmistr vesele. „My jdeme poslední, synu!

Zadní voj, dalo by se říct! Za náma jsou už jenom sousedi a pro vás konec světa. Dneska mám ale dobrou náladu, takže vás s sebou vezmeme. Ale ne dýl, než nás doženou sousedi. No a pak sbohem, kamarádi! Zvedněte ty zatracený chudáky!“ rozkázal svým mužům. „Jestli nějakej z nich cestou chcípne, tak ho hoďte do škarpy!“

„Co je nám sakra do těhle kreténů?“ protestoval jeden desátník s plamenometnou nádrží na zádech.

„Zavři hubu,“ zařval nadrotmistr drsně. „A pohyb!“

„Všechny je vzít nemůžeme,“ vykřikl nějaký svobodník. „Pár jich tady bude muset zůstat a doufat, že Ivan bude mít sváteční náladu, až sem dorazí!“

„Nechte tady ty, který jsou na tom nejhůř,“ rozhodl se nadrotmistr rychle.

Jeden mladý poručík, který je raněn pouze lehce, ale je naprosto vyčerpaný úplavicí, prosí na kolenou, aby ho vzali s sebou. Nabízí jim náhradou svoje náramkové hodinky a cenné pouzdro na cigarety ze zlata.

Jeden starší svobodník je zamyšleně potěžkává v dlani a pak si je strčí do kapsy. Spolu s ještě jedním mužem poručíka popadli a táhli ho mezi sebou jako pytel brambor.

„Bože, koukni na ty sračky,“ řekl starší svobodník s odporem, když z poručíka vyjela žlutá tekutina stříkaná krví.

„Ten smrdí jako pekelná latrína,“ zakvílel druhý voják. „To vám neuškodí!“ zakřenil se Drobeček. „Sami nejste nic víc než kráčející kadibudky!“

„Není tohle nakažlivý?“ ptal se svobodník, potřísněný zkrvaveným výkalem.

„No to si piš,“ řekl Porta vesele. „Dávám ti nejvíc dva tejdny, než chcípneš na tyfus a úplavici! A to je strašná smrt!“

„Ty hajzle!“ zaklel svobodník vztekle, když z mladého důstojníka vylétla další pořádná dávka výkalů. Je teď v bezvědomí a jeho dech chroptí, jako by byl v posledním tažení.

„Nemohli bysme ho vyprázdnit nějakým rozumnějším způsobem?“ ptal se jeho parťák a vychytrale se rozhlížel.

„Co kdybysme s ním pořádně praštili do stromu?“ odpověděl svobodník a zamyšleně se zarazil.

„Můžem to zkusit,“ zašklebil se ten druhý cynicky. „Buď ho to zabije, nebo vyléčí, to někdy funguje. Vyklepem to z něj a bude se určitě cejtit líp.“ Několikrát za sebou praštili bezduchým důstojníkovým tělem do stromu.

„Tak za tohle zaplatíte, vy dva zkurvený bastardi,“ zařval Dědek divoce.

„Zavři hubu,“ varoval ho starší svobodník a věnoval Dědkovi záštiplný pohled. Zamračeně vykročili znovu za zástupem s poručíkem mezi nimi. Daleko neušli, když zjistili, že je mrtvý.

Bezstarostně ho hodili do škarpy a odběhli za nadrotmistrem, pochodujícím v čele skupiny.

„Ten poručík se prosral k smrti,“ hlásil starší svobodník zahanbeně. „Teď už je v nebeský kantýně a hraje se svatým Petrem ruletu!“

„To mě bylo jasný, že bude po něm,“ zařval nadrotmistr vztekle. „Při tom vašem zacházení by byl mrtvej každej. Zkuste něco takovýho ještě jednou a bude vás to stát krk! Rozumíte!“ Hodili nás na zem před polní ošetřovnu, kde již ležela spousta dalších. Ani se nenamáhali s tím, aby nás nahlásili uvnitř.

Krátký den se překulil do noci. Kolem bez přestání procházejí jednotky všech druhů. S

rámusem se přihnaly tři bíle maskované P4 klouzající po zmrzlé cestě. Pod pásy prvního tanku bylo rozdrceno nějaké zmrzlé tělo, jako by to byl kus skla.

„Vemte nás s sebou,“ volal Porta a zuřivě na ně mával. „Vemte nás s sebou. My jsme z šestý TD.“ Uviděl na nich totiž taktickou značku sedmé tankové divize. Protáhlé Y ve žlutém.

Projeli kolem bez zastavení. Velitelé stáli ve věžích ovinutí kožešinami. Nevěnovali nám jediný pohled. Spěchají do bezpečí, dokud je ještě čas.

„A to je naše sesterská divize,“ řekl Porta hořce.

„Chlapi, buďte v klidu! Já nějakou pomoc seženu!“

„Zavírají krám,“ poznamenal Dědek. „Za chvíli tu budou sousedi a vyčistí ten zbytek.“

„Dobrou noc, Máří. Tvý panenství visí na vlásku!“ vyprskl Drobeček s opovržením.

Je už pozdě v noci, když unavený doktorův asistent následovaný párem desátníkůzdravotníků začal procházet dlouhými řadami raněných a umírajících. Tu a tam se zastavoval, skláněl se nad nosítkami, upravoval obvazy a rezignovaně krčil rameny.

Jeden z desátníků nám každému dal injekci. Pracoval jako robot.

„A kde sou řezníci?“ ptal se Drobeček. „Copak nebudou voperovat? Já mám v sobě nejmíň polovinu ocele celý týhle světový vojny!“

„Operovat? Tak to ani náhodou!“ zašklebil se sanitář. „To musíme nechat na sousedech. Už jim to nebude dlouho trvat!“

„Ty hovado! Německá svině!“ zařval Drobeček zuřivě a hodil po něm pořádný kus ledu.

Z jedné z dlouhých budov vyšel nějaký generálmajor s obličejem celým omotaným obvazy.

Vážně potřásl štábnímu doktorovi rukou. Jeden druhému zasalutují a srazí podpatky.

Generál se odšoural do kübelu, který zmizel v oblaku sněhu a stěží se vyhnul několika raněným.

„Ty starý, dobrý generálové vědí, jak se odtud dostat,“ zašklebil se Porta ironicky. Plácl se do bicepsu a zvedl přitom pěst. Mezinárodní znamení pro „vyliž si!“.

Skupina důstojníkůlékařů v tlustých kožešinových pláštích a s kufříky v rukou vybíhá ve spěchu z dlouhých budov. Naskakují do sanitek s emblémem červeného kříže, které čekají s běžícími motory.

„A co zranění?“ ptá se jeden z desátníkůsanitářů nejistě a přitom rozpačitě salutuje.

„Můžete tu s nimi zůstat, jestli chcete,“ odvětil mu jeden šedivý důstojníkmedik s cynickým úšklebkem a naskočil do kübelu červeného kříže.

Řady vojáků, ženoucí se kolem nás, jako by jim byl v patách sám ďábel, začaly řídnout.

Tři chlápci od vojenské policie s odznaky lovců lidí na prsou u nás zastavili své těžké motocykly BMW. Kulomet každé sajdkáry mířil, jakoby náhodou, přímo na nás. Štábní rotmistr s obličejem připomínajícím výraz šíleného německého ovčáka do nás zabodl zpod okraje ocelové helmy své chladné kritické oči.

„Co se tady, vy promáčený pytle, kurva válíte?“ vyštěkl a vycenil vztekle své zuby zežloutlé od tabáku. „Vyskočte na nohy, vy líný prasata, nebo se budete houpat!“ Namířil samopal na nejbližšího muže, ležícího na lehátku z větví. „Vstaň!“ zasyčel. „Nebo ti vystřelím mozek z hlavy!“

„Zakruťte tomu zasranýmu fízlovi krkem,“ zaječel jakýsi starší svobodník v krví potřísněné uniformě.

Ozvaly se dva výstřely. Hlasité a zlostné.

Onen dobře živený polda uskočil dozadu a švihl svým samopalem vyzývavě do půlkruhu.

Další série výstřelů mu pod nohama vyhodila do vzduchu zledovatělého sněhu.

„Jste se snad zbláznili?“ protestoval ochraptěle, když se schovával za motorku. „Na nás přece nemůžete střílet!“

„Tak tomu kurva nevěř,“ zařval Drobeček a popadl samopal.

„Zabte je! Zamordujte ty kurvy!“ ozval se mohutný chór raněných.

Na motocykl se snesla salva ze všemožných druhů ručních zbraní. Vybuchla ve změti plamenů. Hořící štábní rotmistr se válel ve sněhu. Nakonec vypadal jako koule ohořelého papíru.

„Zní to jako nějaká tlustá prasnice škvařící se na rožni,“ šklebil se Porta spokojeně.

Druzí dva poldové se pokusili o útěk. Letělo za nimi pět nebo šest granátů, které dutě explodovaly. Zbytky jejich těl dopadly do závěje, kde již ležela spousta zmrzlých mrtvol.

Jako dárek z nebe u nás zastavil konvoj těžkých náklaďáků. Klející zásobovači vyskákali ze sajten náklaďáků a začali nás do nich s odporem tahat.

„Berte jenom živý,“ poroučel jim nějaký setník. Neustále své zásobovače popoháněl.

„Dělejte! Dělejte! Musíme vypadnout!“ vykřikoval a švihal se netrpělivě bičíkem do svých vysokých kožešinových bot.

„Kurva, já ti ty tvý hemoroidy nakopu až do krku až tě potkám příště,“ sliboval Drobeček jednomu ze zásobovačů, který ho cestou k náklaďáku dvakrát upustil.

„Jestli nezavřeš hubu,“ odpověděl mu ten zásobovač, který byl stejně obrovský jako Drobeček, „tak tě tady nechám ležet, aby ti ustřelili hlavu. Ivan se postará vo každýho, kdo není ruskej. S tím počítej!“

„Musíme s sebou taky brát tohohle untermensch?“ ptal se desátník a ukazoval na Alberta, ležícího na sněhu a skřípajícího zubama.

„No tak teď už mě nepřekvapí vůbec nic,“ vykřikl nějaký rotmistr překvapeně. „Kanibal v německý uniformě! Seš tady na zapřenou, nebo vo tobě Führer ví?“

„Zavři prdel, chlape. Nejseš vůbec vtipnej,“ vysmíval se mu Albert s opovržením. „Já bych desetkrát radši byl sám sebou, než nějakým smradlavým bílým německým buřtožroutem, jako seš ty!“

„Dej si bacha na jazyk, ty úchylnej zulu! Nebo tě zaženem zpátky do lesa k ostatním vopicím!“ varoval ho ten rotmistr s hrozivým výrazem ve tváři.

„Tak berem ho?“ opakoval desátník netrpělivě, a vypadal přitom, že by nejradši Alberta nakopl do prdele.

„Radši jo,“ řekl rotmistr. „Kdyby tady Ivan něco takovýho našel, tak by to proti nám použil jako propagandu, a vykřikoval, že jsem povolali i vopice ze zoologický. Dej ho ale někam na kraj, abysme ho mohli shodit do první hromady hnoje, kterou cestou potkáme.“

„A je to!“ zařval setník, „padáme. Už nemáme čas. Zbytek nechte ležet! Vo ty už se postaraj Rusáci!“

Zranění, kteří zůstali ještě ležet na zemi, začali hlasitě protestovat. Ti, co toho byli schopni, se postavili a šourali se k náklaďákům.

„Pohyb! Pohyb!“ řval setník a naskočil do prvního náklaďáku.

Spousta raněných se pověsila na náklaďáky a nechala se jimi vláčet. Díky strachu z Rusů v sobě našli poslední zoufalé zbytky energie.

Některé z nich se nám podařilo vytáhnout do náklaďáků, většina ale popadala a skončila pod koly dalších aut. Řidiči nemají nejmenší šanci se jim na zledovatělé silnici vyhnout.

„Tady je nejlíp vidět, jakou cenu má život obyčejnýho vojáka,“ řekl Dědek hořce.

„Ne větší, než hovno, který instalatér prostrčí zacpaným odpadem,“ zavrčel Porta a zapálil si cigaretu.

„Hovno na hromadě vojenskýho hnoje,“ dosvědčil Legionář. „C’est la guerre!“

„Podívejte na támhletoho tlustýho chlápka,“ přerušil je Dědek, ukazující lulkou své dýmky na umírajícího vojína z horské jednotky. „Doma má ženu drhnoucí podlahu a plnej koš usmrkanejch dětí. A tyhle děti skončí na hromadě hnoje stejně jako jejich táta. Nechápu, jak je možný, že dokážem tyhle věci pořád snášet!“

„My si nic lepšího, chlapi, nezasloužíme,“ filozofoval Albert. „Často jsem přemejšlel vo tom, co tady vlastně v tý armádě děláme. Proč se na to nevykašlem a nepřenecháme to těm, co to vymysleli. Důstojníkům a těm tlustejm civilistům doma. Těm, který nás potřebujou k ochraně jejich bohatství, aby se mohli v pohodě válet v těch svejch měkoučkejch křeslech!“

„Zavři už tu svou černou hubu,“ zařval Heide, třesoucí se vztekem. „Ty mluvíš jako nějakej zasranej komunista!“

Z lesa přilétl déšť kulek, který uťal veškerou další diskuzi. Jeden z náklaďáků se zřítil ze srázu dolů. Ranění létají uvnitř jako hadry na holi. Na dně srázu náklaďák vybuchl a zmizel v bouři žlutých a rudých plamenů.

„Jeďte dál! Jeďte dál!“ ječel setník hystericky, mávaje svým samopalem. „Nezastavujte!“ Další náklaďák se překulil přes okraj srázu a vybuchl v plamenech. Shořel i se svým nákladem nemocných a raněných.

„Kurva tady to smrdí,“ sakroval Barcelona. „To je horší než nějakej čínskej hajzl po orgii jarních rolek.“

„To je z těch pěti blbounů v rohu, co na nás tady serou ty svoje zasraný tyfový bacily,“ zařval Drobeček rudý v obličeji. Zuřivě nakopl jednoho ze sténajících marodů v rohu.

„Vyhoďte je ven,“ radil jeden desátník od dělostřelectva. „Ať si ten svůj tyfus serou na ty zkurvený sousedy!“

„Ty ses zbláznil, to nemůžem,“ protestoval Porta. „Obvinili by nás z toho, že jsme začali biologickou válku, a tak špatně na tom přece jenom ještě nejsme.“

„Věříte tady někdo na tu novou zázračnou zbraň?“ ptal se jeden svobodník s vychytralým krysím výrazem ve tváři.

„Teď, když vidím tebe, tak už docela jo,“ odpověděl Porta a lámal se v pase smíchem.

Burácíme dál celou noc. Děsivou rychlostí jsme prosvištěli vesnicí, v níž se na telegrafních sloupech houpala spousta oběšenců.

„Partyzáni,“ zamumlal Heide, obličej zkřivený nenávistí.

„Myslíš?“ zasmál se Porta. „Spíš nějakej zkurvenej zabiják, kterej konečně dostal příležitost ukázat svou sílu. Partyzáni nevylejzaj a nežebraj vo to, aby je oběsili. Jsou jako hadi. Rychlej výpad a pak se jako blesk stáhnou.“

Náš náklaďák vjel do nějaké díry a okamžitě v ní uvízl. V temnotě zavyl nějaký tankový motor. Pásy tanku hrozivě řinčí.

Zachvátila nás panika. Ti, kteří to dokážou, vyskákali z náklaďáků a naskákali za závěje.

Do kopce se s obtížemi hrabal nějaký kübel VW a pak s obrovským rachotem narazil do zdi jednoho z domů. Čtyři vojáci z něho viseli jako ochablé loutky. Auto začalo hořet, vyskočily na něm malé mihotající se plamínky.

Z lesa vyrazily tři šedobílé tanky T34. Stromy se lámou jako sirky. Náhle se ozval ohlušující třesk následovaný táhlým burácením, jakoby se nákladní vlak řítil přes ocelový most. První z T34 se roztočil na ledu s urvanou věží, jako nějaký nakopnutý kýbl. Ozvala se další strašlivá exploze. Vypálilo jedno z tankových děl. Objevil se oranžový záblesk a ozvala hromová rána.

Terén ozářila žhnoucí ohnivá koule.

Druhý T34 se náhle zarazil a zmizel v plamenech. Jeho velitel v černé kožené kombinéze se z něho snaží na poslední chvíli uniknout. Levá noha, která se mu utrhla v koleně, zavířila vzduchem těsně nad ohnivými jazyky.

Na vrcholku jednoho z kopců se objevil Panter. Jeho dlouhé dělo se smýklo směrem k poslednímu T34. Z hlavně vypálil dlouhý záblesk ohně a naše uši rozezněly dvě obrovské exploze. T34 vystřelil ve stejném okamžiku jako Panter. Z obou tanků vyrazily plameny a černý kouř.

Z věže Pantera vyskočili dva členové jeho posádky.

Válejí se ve sněhu, kašlou a snaží se popadnout dech.

Tři z posádky T34 jsou vymrštěni do vzduchu, při letu vzduchem planou jako pochodně.

Tak vypadá typická smrt tankistů.

„Držte hlavy pěkně dole, chlapci,“ varoval je Dědek.

„Každou chvíli musí vybuchnout.“

Kolem hořících tanků pobíhá několik postav, přízračně ozářených tím ohnivým peklem.

„Ivan,“ řekl Drobeček a ukazoval dopředu. „Musí je tam hnát nějakej vymaštěnej komisař.“

„Asi už jsou unavený životem,“ zašklebil se Porta hořce. „Až ta munice vybuchne, tak to bude rána a vlna, co by vyhodila jednonohýho mnicha tak vysoko do vzduchu, že by se mohl vysrat do ksichtu samotnýmu ďáblu!“

V příštím okamžiku hořící tanky explodovaly. Obrovská tlaková vlna vyrvala stromy i s kořeny a vrhla je jako oštěpy do vzduchu. Ze zvědavých Rusů nezbylo vůbec nic.

„Zmizeli jako pára nad hrncem,“ vykřikl Gregor a rozhodil ruce, „prostě zmizeli!“

„Vodpálilo je to na druhou stranu Kolymy, teď asi probíraj s nějakejma losama, jak se tam dostali,“ poznamenal Porta a natáhl se pohodlně ve sněhu. „Buďte tak hodní a vzbuďte mě, prosím, před smrtí!“

„Sakra, chlape, copak ty nemáš vůbec žádný nervy?“ vztekal se Barcelona. „Nemůžeš tady přece jen tak usnout a čekat, až přijde soused a ustřelí ti palici!“

„A co mám teda podle tebe dělat jinýho?“ zeptal se Porta dotčeně a nadzvedl si okraj své ocelové přilby. „Si nemyslím, že Ivanovi chlapci jsou teď zvědaví na nějaký družný řeči.

Můžeš se spolehnout, že dostali pořádnou injekci propagandistickejch sraček Ilji Ehrenburga.

Zabte Germanski, vyrvěte je mámám z děloh a rozdrťte lebky kapitalistickejm západním krysám!“

Vedle nás s řinčením zastavil P3 s dlouhým 75 milimetrovým dělem namířeným do nebe.

„Potřebujete pomoc?“ ptal se jeho velitel, vykláněje se z věže.

„Jasně, brácho. Moc by bodlo, kdybys měl s sebou pár tisíc náhradních dílů. Teda, jde nám vo lidský náhradní díly!“ ozval z jedné hluboké jámy Drobečkův hlas. „Chybí nám v podstatě všechno, vod prdelí až po lokty!“

Velitel, byl to nadrotmistr, seskočil z tanku spolu se svým nabíječem.

„Pomožte nám s drátama,“ zařval.

„To nezvládnem,“ odpověděl Porta. „Všichni jsme zranění, bez pomoci se ani neuserem!“

„Na to jsem zapomněl,“ řekl velitel tanku a horečně tahal za zmrzlá vlečná lana.

„Pospícháme. Ivan je nám v patách.“

Několik z nás se proklínajíce svoje rány postavilo na nohy, aby pomohlo se stávkujícím tažným zařízením. Nakonec se nám ho podaří upevnit a P3 začíná táhnout.

„Pěkně pomalu s tím,“ napomínal nás velitel. „Nepotřebujem, aby to prasklo. V těchhle teplotách je ocel křehká jako sklo!“

Náklaďák se začal pomalu pohybovat. Na chvíli to vypadá, že by se mohl svalit na bok.

Kabina balancuje na okraji jámy s koly ve vzduchu. S třeskotem a děsivým skřípotem per dopadl na přední kola a nějakým zázrakem zůstal na silnici. Vlečné lano prasklo, švihlo vzduchem a uťalo obličej jednomu z pěšáků, který se nestačil sehnout.

Na vrcholku kopce se objevil záblesk a lesem zaburácely ozvěny dobře známého zvuku tankového výstřelu.

P3 začal okamžitě hořet. Nad stromy se vznášel černý dusivý kouř. Posádka s hořícími uniformami skákala z otevřených poklopů. S jekotem se válela ve sněhu a jejich těla pomalu černala v prudkých plamenech. Nedá se nic nedělat. Není jim pomoci. Všichni jsou nasáklí naftou ze dvou obrovitých nádrží, které jsou u P3 velice špatně chráněné.

Náš náklaďák se žene strašlivou rychlostí po zmrzlé silnici. Svezl se na stranu z příkrého kopce a rozdrtil nějaký obojživelník se dvěma střelci SS. V jedné zatáčce jsme udělali trojité hodiny. Cestou jsme roztříštili tři telegrafní sloupy. Přes zadní sajtnu vylétli již čtyři muži, ale my jedeme dál. Řidič se bojí zastavit. Zřejmě by se mu nepodařilo auto znovu nastartovat.

Musíme pořád jet.

Pozdě v noci jsme dorazili k ošetřovně, která vypadala, že se bude stahovat. Vedle ní stála dlouhá řada sanitek s nastartovanými motory. Sanitky byly plné raněných a také krabic a kufrů.

Po nekonečně dlouhém čekání se objevil nervózní asistent lékaře. Zběžně prohlédl ty z nás, kteří k němu byli nejblíže. Rychle nám došlo, že existují pouze dva druhy pacientů. Ti, kteří mohou být převezeni, a ti, kteří být převezeni nemohou. Asistent zkoumá jenom obvazy.

Příliš mnoho krve a hnisu a nemáš šanci. Zmizel tak rychle, jako se objevil.

Burácení bitvy se neustále blížilo.

Jeden plukovník, ovinutý takovým množstvím obvazů, že připomínal nějakou egyptskou mumii, se dožaduje rozhovoru s lékařem.

„To je rozkaz,“ ječí ochraptěle, když si uvědomí, že si ho nikdo nevšímá.

„Jistě, pane,“ odpovídá jeden ze sanitářů lhostejně. „Proč sem nepřijde doktor?“ opakuje plukovník. „To nevím, pane,“ odpovídá sanitář a spěchá k dalšímu muži.

Když kolem probíhá nějaký zdravotník s hodností rotmistra, opakuje plukovník tvrdošíjně svoji žádost.

„Štábní lékař tu bude za chvilku,“ slibuje rotmistr a vykrucuje se z plukovníkova sevření.

Štábní lékař ale nepřichází. Místo toho přicházejí sanitáři a mlčky odvádějí plukovníka z prodlužující se řady pacientů.

„Vy prasata líný,“ zařval Drobeček za jedním ze sanitářů vztekle. „Takhle se k nám kurva chováte, když jsme prolili krev za Führera a Vlast! My jsme Němci! Lidský bytosti!“ Sanitář se zastavil a podíval se na něj s bohorovným úšklebkem.

„Říkal s lidský bytosti? S těma dvěma kusama skotský mlhy, co máš na rukách, máš cenu asi tak jako vřed na losí prdeli. Plukovníkův domácí psík je na žebříčku vejš, než takovej smradlavej kuli, jako seš ty! Kdybysme tady měli plukovníkova psíka, operovali bysme nejdřív jeho, a až potom bysme se dostali k takovejm sračkám, jako seš ty!“

„My jsme fakt prdelí armády, chlapi!“ vzdychl Albert. Apaticky si zvedl límec svého zimníku kolem uší.

„Až budeme po válce účtovat, tak se nejdřív vyrovnáme s váma, vy lékařský kurvy,“ sliboval Porta a hrozil pěstí sanitáři, který odcházel se srdečným smíchem.

Během noci se postupně dostáváme dovnitř. Přes nos nás praštil strašlivý zápach gangrény. Po dlouhých chodbách hvízdá ledový vítr, ženoucí před sebou velká mračna prašného sněhu.

Onen zraněný plukovník, který se stále dovolával doktora, je uvnitř s námi. Neustále si stěžuje na otevřená okna. Tady ale žádná okna nejsou. Ta jsou už dávno vybitá. Pokouší se vstát.

Vyhrožuje sanitářům. S hekáním klesl zpátky na své krví potřísněné lehátko.

Očima sleduje spousty nosítek, která jsou nošena kolem něho a vracejí se prázdná. Avšak až v okamžiku, kdy se na konec dlouhé chodby dostala jeho vlastní nosítka, tak pochopil, co to znamená. Žádný konec tam totiž není. Zeď zmizela, a hluboko dole je vidět zamrzlá řeka.

Tam také končí obsah těch nosítek. Snadný způsob, jak se zbavit mrtvých. Místo a nosítka –

to všechno je potřeba pro ty, co jsou ještě živí. Pro ty, kteří jsou na tom tak dobře, aby mohli být odtud odvezeni. Nějaký chudák občas není ještě úplně mrtvý a začíná ječet, když mu dojde, co se s ním děje. Jeho protesty mu ale nepomůžou. Spolu s ostatními se řítí do zamrzlé řeky. Když se mu podaří přežít pád dolů, poradí si s ním za chvíli mráz.

„Odneste mě odtud,“ zařval plukovník divoce. „Vyžaduji rozhovor s lékařem! Já jsem plukovník a velitel roty!“ Nikdo se nenamáhá s odpovědí.

Sklání se nad ním nějaký vyčerpaný důstojníkmedik. „Za chvíli se vám budeme věnovat, pane,“ sliboval mu unaveně. „Pojedete s dalším transportem.“ Otočil se k nějakému poddůstojníkovizdravotníkovi. „Beznadějný případ,“ zašeptal.

Plukovník ho ale zaslechl a začal ječet a hulákat. Za normálních okolností by se sem ihned seběhl veškerý personál doktorů a sester. V těchto obrovských jatkách, kde se každou minutou rozšiřuje panika, však plukovníka prostě nechají vyřvat a padnout vyčerpáním. V

zuřivém vzteku popadl bajonet a vrazil si ho do krku. Vytryskl gejzír krve.

Po chvíli ho prohlížel jeden ze sanitářů.

„Je po něm,“ utrousil bez zájmu. „A máme další nosítka!“ Zkušeným pohybem shodil plukovníka do řeky k ostatním.

Nosítka dostal poručík s rozdrcenýma nohama.

Jsme postrkováni vpřed, až jsme se najednou ocitli uprostřed velkého operačního divadelního sálu, ve kterém se pářila krev a vnitřnosti.

„Teď támhleten,“ usoudil rotmistrzdravotník a ukázal na nosítka s krví potřísněným ženistou.

„Nemyslíš, že umře?“ zeptal se ho jeden ze sanitář v dlouhé gumové zástěře.

„Jak to mám k sakru vědět? Si myslíš, že sem nějakej jasnovidec, nebo co?“ vyletěl na něho rotmistr.

„Mně už teď připadá jako nějaká dobře zachovalá mrtvola,“ doplnil sanitář.

„No to je skvělá diagnóza,“ zasyčel přepracovaný asistující lékař a nadzvedl ženistovo oční víčko. Z nosu si vyklepl tlustou veš a rozdrtil ji podpatkem.

„Moje noha! Kuuurva! Moje noha!“ skučel ženista, když ho pokládali na operační stůl a kurtovali. „Já už to nevydržím. Pálí to. Pálí to jako čert!“

„Dvojitej morfin,“ řekl chirurg a začal odřezávat, co zůstalo z obvazů. Obnažena je velká hluboká rána přímo pod kolenem, z níž trčí roztříštěná kost. Noha je nateklá a skoro černá.

Gangréna se už rozšíříla až k chodidlům. Prsty na nohou připomínají malé nafouklé balonky.

„Ta noha musí jít pryč,“ řekl hlavní chirurg hrubě.

„Anestetika!“ poručil.

„Žádná nemáme,“ odpověděl asistent lakonicky.

„Morfin,“ vyštěkl hlavní chirurg. Natáhl se pro nástroj, který držel sanitář operačního sálu připraven v rukou.

Vzduch naplnil odporný nasládlý puch.

Jeden ze zdravotníků rychle vyčistil ránu a chirurg rozřízl kůži. Operace probíhá rychle.

Všichni pracují mlčky. Mluví pouze hlavní chirurg. Neustále. Instrumentář mu podává různé nástroje. Dělá to co nejefektivněji, jak ho to učili. Skalpel se zařezává hlouběji a hlouběji do odumřelé tkáně.

Ženista začal křičet.

„Vražte mu něco do pusy,“ nařizoval chirurg vztekle. Dostal se už ke kosti. Svěrka, s níž byla zaškrcena hlavní artérie, odskočila, a do obličeje mu vy tryskla krev. „Pilu,“ vyštěkl a natáhl netrpělivě ruku. Pila se s odporným skřípavým zvukem zakousla do kosti.

Anesteziolog rezignovaně pokrčil rameny. Hlavní chirurg spěchal. Pila hvízdala po stehenní kosti. Amputovaná noha dopadla s žuchnutím na podlahu.

„Další!“ řekl.

Na stůl je položen plukovník, kterému to rozervalo břicho.

„Transport je připraven,“ vykřikl nějaký rotmistr. Jeho hlas se ozýval dlouhou, větrnou chodbou.

Když do sanitky nastrkali Alberta, jako posledního z naší party, tak si stáhl límec zimníku z obličeje a zavrčel na sanitáře. Ten sebou při pohledu na jeho ebenově zbarvený obličej ohromeně škubnul.

„No to snad ne!“ vykřikl užasle. „Německo má pořád ještě koloniální armády?“

„Ne, chlape!“ zakřenil se Albert. „Já být Američan, šéfe! Vnuk být starýho strýčka Toma, já být, chlape! Tak to být, sire!“

Sanitka se řítí strašlivou rychlostí a my uvnitř poskakujeme, až se nám zdá, že jsme si dolámali všechny kosti v těle. Reptáme a vztekáme se, ale řidiči je to úplně jedno. Nezajímá ho nic jiného, než se co nejrychleji dostat co nejdále od fronty.

„Jestli se vám nelíbí, jak rychle jedu, tak si vyskočte a běžte pěšky,“ zaječel a zabouchl okénko, kterým jsme na něj viděli.

„Já tomu hajzlovi urvu koule, to si pište,“ vykřikoval Drobeček vztekle a snažil se postavit na nohy. Nakonec to ale musel vzdát. Mezi nosítky není téměř žádné místo.

Po několika hodinách riskantní jízdy se sanitka zastavila. Zaslechli jsme kanystry narážející jeden o druhý. Pak se s rachotem otevřela zadní dveře sanitky a v nich stanul rotmistrzdravotník s výrazem připomínajícím přežrané prase. Podíval se na nás svýma chladnýma, modrýma německýma očima a řekl:

„Kdo je mrtvej, ať se přihlásí! Támhle už jich čeká spousta!“

„Pojď sem a podívej se sám,“ vybízel ho Porta drsně a krákavě se přitom chechtal. „Hned uvidíš, kolik života v nás ještě zbylo!“

„Na vás se podívám později, svobodníku,“ slíbil mu rotmistr a udeřil hlučně pěstí do dveří.

„Tak pohyb pohyb,“ vykřikl nějaký vojín s obavami v hlase. „Máme Ivanovy tanky hned za prdelí!“

Zatímco se z noční temnoty a chladu probouzí další studený truchlivý den, vjíždíme na rozviklaný most zavěšený na zrezivělých houpajících se kabelech. Vypadá, jako by se měl každým okamžikem zřítit. Každá jeho součást skřípe, vrže a naříká. Za normálních okolností by se ho žádný normální člověk nepokoušel přejít, teď se ale přes něj v panice valí spousta lidí.

V patách nám jsou ruské tanky podporované mechanizovanými pěchotními sbory, které pro nás znamenají mnohem větší hrozbu, než nějaký rozviklaný most.

Skupina ženistů pod vedením nějakého poručíka se chystá most vyhodit do povětří.

Netrpělivě pobíhají kolem řad stovek vojáků, strkají do nich a postrkují je směrem k řece jako nějaký neukázněný dav.

Šílenou rychlostí se přihnala kolona tanků, před níž vojáci na poslední chvíli uskakují do škarp.

„Stůjte! Stůjte!“ křičel a mával na ně ten poručík od ženistů. „Chcete se zabít? Tenhle most ty tanky neunese! Budete muset jet někudy jinudy!“

Z věže vedoucího tanku na něj zíral jakýsi major, který vypadal velice neústupně.

„Buďte tak hodný, poručíku, a zavřete tu hubu! Já s mými tanky pojedu přes tenhle most, ať už se vám to líbí, nebo ne! A uhněte mi z cesty, nebo z vás bude placka!“ Poručík ustoupil stranou, zakroutil hlavou a rezignovaně si sedl na prázdný barel od nafty.

Co má jako poručík dělat, když stojí proti šílenému majorovi?

„Jeden po druhém,“ zařval major a mávl na své tanky. „Rozjeďte se a vemte to hodně rychle!

A Bůh pomáhej kreténovi, kterej ten most rozseká dřív, než bude celá kolona na druhý straně!“

„Pane majore, předávám vám odpovědnost za tento most,“ protestoval poručík zlostně.

„Jestli vám to udělá radost,“ vyštěkl major lhostejně.

Most vydává strašlivé skřípavé a vrzavé zvuky. Houpe se jako hamaka, když se přes něj valí první tank. Kabely zpívají jako přetažené houslové struny. Jakmile se první tank dostal na druhou stranu, vyrazil druhý.

„Zatracený pitomí idioti,“ vztekal se poručík od ženistů. Zatajil dech, když praskl jeden z prostředních kabelů a ozvala se rána, jako když práskne bičem. Vzduchem zahvízdaly ukroucené kusy kabelu. Na most právě najížděl předposlední tank. Došlo k tomu, co poručík předpokládal a čeho se obával. Řidič je nervózní a jeho těžký tank narazil do podpěr uprostřed mostu, které se zlomily jako sirky. Celý most se zřítil v dešti ocelových nosníků a lan. Tank se s přemetem zřítil. Během pádu narazil na skálu vyčnívající z jedné strany rokle, na okamžik se na ní zastavil, a pak pokračoval v pádu dolů. Nakonec prorazil led a zmizel v řece. Rychleji, než bych to dokázal napsat, se nad místem dopadu tanku silné ledové kry zase zavřely.

„Bože, stůj při nás,“ zaúpěl poručík. „Já jsem jim říkal, co se stane. Já jsem jim to říkal, ale copak mě poslechnou? Idioti nikdy neposlechnou!“

„Vypadá to jako brány pekelný, co se tam dole otevíraj a zase zavíraj,“ vykřikl Porta vystrašeně, když zíral dolů na tříštící se ledové kry.

Šedivý den je náhle ozářen oslepujícím zábleskem světla. Jedna ze sanitek vylétla do vzduchu a koulela se po pozůstatcích mostu houpajících se a mlátících sebou ve větru. V zápětí vybuchne v záplavě plamenů, dopadne do řeky a je pohlcena rozbouřenou řekou plnou ledových ker klouzajících jedna po druhé.

„Tanky! Tanky!“ ozývají se výkřiky. Bílé světelné prsty tápají temnotou a hledají další oběť.

Dutě zaburácejí pancéřové pěsti. Ozývá se řinčení trhaných ocelových plátů. Z prvního T34

vyrazil s hromovým burácením sloup plamene.

„Moje noha! Moje noha!“ sténá Heide, plazící se sněhem do úkrytu.

Popadl jsem ho za rameno a táhl za sebou. Vlezli jsme pod náklaďák ležící na boku na hromadě zmrzlých mrtvol.

Další T34 s řevem proletěl nějakým domem, který se za ním zřítil. Na předku tanku se houpají dva těžké reflektory. Na jeho dvojité anténě se jako vlajka třepotá modré prostěradlo.

V pásech se mu otáčejí trosky rozdrceného dětského kočárku. Ze všech stran je slyšet známý kvílivý zvuk Ottových motorů.

Ženou se s řinčením po zasněžených svazích. Přes dvojkolejnou trať Kyjev – Moskva. Nad nízkými domy se zdvíhají oblaka zvířeného sněhu, které se na ulicích proměňují ve vysoké závěje. Ulice jsou pro tanky příliš úzké. Domy padají k zemi v mračnech cihel a omítky.

Přihnalo se hejno kozáků s tasenými šavlemi. Zuřivě sekají do prchajících vojáků.

„Urrááá Stalin! Urrááá Stalin!“ Vítězný pokřik zní v hrdlech krvežíznivých sibiřských pěšáků, kteří se ženou vpřed s rachotícími samopaly. Dohnáni k šílenství sekají, bodají a mlátí do všeho, co není ruské. „Zabte je ještě v dělohách jejich matek! Utopte je v jejich vlastní krvi!“ V uších jim neustále zní nenávistný řev liji Ehrenburga.

Pomalu ustupujeme, přičemž po celý čas zoufale bojujeme z bezprostřední blízkosti, až ke zpola vyhořelé vesnici a opevňujeme se v jejích ruinách. Zapomínáme na bolest našich zranění a myslíme jenom na to, abychom zůstali naživu. Bojujeme jako šílení. Naše bajonety se boří do vnitřností nepřátel. Pěchotní lopatky rozsekávají lebky.

Uprostřed této válečné vřavy se na návsi před nějakou jezdeckou sochou shromáždila skupinka civilistů. Nějaká komisařka s odznaky majora jim dávala hrdelním hlasem rozkazy.

Mluví tak rychle, až se její slova slévají v jeden nesrozumitelný řev. Civilisté, kteří se zdají být ochromení strachem, se choulí jeden ke druhému. Komisařka udělala několik kroků vzad.

Z jejího kalašnikova zahřměla smrt. Civilisté popadali na zmítající se ječící hromadu, přímo pod kopyta jezdecké sochy.

„Kurva!“ vykřikl Porta. „Copak těm zkurvenejm sousedům nestačí, že tady rozsekaj na maděru nás?“

Komisařka se kdákavě zasmála a vztekle nakopla jednu z mrtvol.

„Co mohli sakra províst?“ ptal se Gregor.

„Rien!“ odpověděl Leginář. „C’est la guerre! Ta ženská se zlatejma hvězdičkama jenom rozšiřuje svoji sbírku mrtvol, dřív než skončí válka.“ Přes náves běží tři vyděšené německé zdravotní sestry. V patách se jim žene skupina křenících se sibiřských kozáků.

„Támhle se někomu zachtělo pěkný kožešiny kolem svýho ubohýho péra,“ zavrčel Drobeček.

Vrazil si pažbu samopalu do ramene a vyslal na Sibiřany několik krátkých dávek. Odskočili dozadu, jakoby dostali ránu palicí.

„Čuráci,“ zašklebil se a zacvakl do svého samopalu nový zásobník.

S divokým výkřikem popadl nějaký obrovský Rus dvě nejbližší sestřičky, jako nějaká kuřata a srazil jim s dutým žuchnutím hlavy. Ovinul kolem nich paži a v brutálním medvědím objetí si je přitiskl k sobě. Volnou rukou vytáhl ze žlutého koženého pouzdra nagan a přitiskl jeho hlaveň jedné z dívek ke krku. V rychlém sledu se ozvaly tři výstřely.

„Tak tomu říkám perfektní likvidace,“ vykřikl Porta užasle. „Ty kulky prošly jednou a vletěly do druhé. Ale co se stalo s tou třetí?“

„Zabili ji támhle za tím stromem,“ odpověděl Drobeček a ukazoval tím směrem.

Ten mohutný Rus se rozhlédl a s drsným smíchem nakopl obě ležící těla.

„Už žil dost dlouho,“ řekl Porta a pozvedl jeho karabinu s velkou ráží.

„Nacpi mu koule do krku,“ radil mu Drobeček pomstychtivě.

Porta pečlivě zamířil. Ozvalo se suché prásknutí karabiny. Rus dostal zásah. Speciální kulka mu rozervala celý hrudník. Je zapouzdřená v tvrzené oceli a dokáže prorazit pancéřovou desku.

„Pozdravuj v pekle, tovarišč,“ řekl Porta a sklonil karabinu.

„Ta kurva komisařka je moje,“ zahlaholil Drobeček.

Vyslal za ní spršku třaskavých střel, ale žádná ji netrefila. Podobna čarodějnici ženoucí se na sabat zmizela v kouřících ruinách.

„Vypadneme odtud,“ řekl Dědek energicky.

Rusové našli nějaké skladiště a na chvilku nemyslí na nic jiného, než na loupení. Okolí připomíná blázinec, ve kterém všichni pacienti dostali náhle záchvat. Kolem létají bedny a láhve. Dva Sibiřané sebrali pytel mouky a vrhli se na něj se svými bajonety. Za chvíli vypadají jako dvě šišky těsta.

Slivovice a vodka teče proudem. Nezdržují se otevíráním lahví. Urazí prostě hrdlo, otevřou pusu a zakloní hlavu. Alkohol jim teče do chřtánu jako Niagara. O nás se nikdo nestará.

Plazíme se podél začerněných zdí domů. Několik mil za vesnicí jsme vběhli do náruče skupině ruských minometčíků.

Vzduchem zasvištěly granáty. Zarachotily automatické zbraně. Rozprášit skupinu minometčíků trvalo jenom několik minut.

V polorozpadlém kravíně se choulíme k zuhelnatělým zdechlinám dobytka. Porta našel uzenou šunku schovanou pod trámem, nikdo na ni ale nemá chuť. Jenom Porta. Hltavě se na ni vrhl, jako ostatně vždycky.

Drobeček leží v kaluži krve a nešťastně sténá. Při potyčce se skupinou minometčíků mu odražená kulka roztrhla bok.

„Dobrý bože na nebi,“ vykřikl Dědek ustaraně, když mu rozřízl kalhoty. „Budem potřebovat hromadu obvazů, abysme to zavázali.“

Drobeček vztekle zavrčel, když Dědek nalil na ránu skoro půl litru alkoholu.

„Drž hubu!“ vyjel na něj Dědek. „Za dva dny bys shnil, kdybysme tu díru nevyčistili.“

„Náklaďák,“ vykřikl Gregor poplašně, vyskočil a běžel na silnici. Velký náklaďák büssing škytl a zastavil. Je plný těžce zraněných omotaných zkrvavenými obvazy.

„A je po všem,“ zařval řidič. „Motor je v hajzlu. Musíte se dostat zpátky, jak nejlíp umíte!“ Strčil si pod paždí samopal a zvedl límec svého zimníku.

„Přece nás tady nemůžete jen tak nechat,“ protestoval pobouřeně nějaký strážmistr; „Jako sanitář jste povinen nám pomoci.“

„Povinnost,“ ušklíbl se sanitář trpce. „Tu si může strčit Führer do prdele!“ Na levou ruku si, dal ještě jednu pásku se znakem Červeného kříže. Slyšel, že někteří Rusové na Červený kříž nestřílejí.

„Lehněte si támhle do sněhu, budete to mít rychlejší,“ poradil jim a proběhl mělkým příkopem. Po chvíli je pohlcen poletujícím sněhem.

„Jestli ho někdy dopadnu, tak mu urvu čuráka, narvu mu ho do huby a zaškrtím ho s ním!“ zaúpěl Drobeček.

„Takovýho hajzla už nikdy nechytíš,“ odpověděl mu Barcelona ponuře. „Takoví tu válku přežijou!“

„Bože, jak mě se chce spát,“ po stěžoval si Gregor a zíval tak, že si málem vykloubil čelist.

„Ani trochu mě nezajímá, co se bude dít, jenom kdybych si mohl chvíli dáchnout.“ Porta se natáhl na udusané hliněné podlaze, zavinul se pořádně do zimníku a položil hlavu na zdechlinu krávy. „Sakra, já bych spal tak do poloviny příštího roku!“

„Spánek je legrační, chlapi,“ zamumlal Albert unaveně. „Vlastně je to jenom taková malá příjemná smrt.“

„Neexistuje nic, po čem by chlap toužil víc než po spaní,“ řekl Gregor. „Ještě víc, než po jídle a šukání.“

„Když spím,“ řekl Albert zastřeným hlasem, „vždycky se mi zdá o jednom nádherným místě, kde jsou všichni milí a nejdou po negrech, jako jsem já, a vždycky se ukáže, že jsem pořádně bohatej. Jednou se mi zdálo, že jsem stál před soudem a soudce mi dal pokutu sto říšskejch marek, ale pro takovýho bohatýho chlapa, jako jsem byl já, to bylo k smíchu. Tady máte, chlape, řekl jsem a podávám mu pětikilo. Drobný si nechte, vašnosto, a kupte si za ně nějakou pěknou černou kundu, říkám mu! Pak jsem zvedl svůj nablýskaný hedvábný klobouk a odkráčel jsem!“

„Tys šel na nějakou trachtaci, žes měl na hlavě cylindr?“ ptal se ho Porta překvapeně.

„Ve snu vždycky nosím hedvábnej cylindr a černou pláštěnku s bílou hedvábnou podšívkou,“ odpověděl Albert a blaženě se usmíval.

„Kdybys tohle udělal německýmu soudci, tak by tě nechal zašít nejmíň na sto let,“ poznamenal Drobeček, který mohl svoje slova podložit bohatými zkušenostmi.

Náš rozhovor přerušil hluboký řev motoru nějakého náklaďáku. Dychtivě jsme přelezli ke dveřím. Venku zastavila těžká osmikolová puma, ze které vykoukl nějaký arogantní poručík.

„Co po mě k čertu chcete?“ vykřikl podrážděně a utíral si z tváře sníh.

„Svezení,“ odpověděl Dědek slušně.

„Tak si vlezte dozadu,“ zavrčel poručík neochotně, „docela pospícháme.“

„Většina z nás se nedokáže postavit na nohy,“ odpověděl Dědek.

„Do prdele práce,“ zaklel poručík vztekle. Poručil své posádce, aby nám pomohla, „Ale hoďte sebou, sakra, pohyb!“ křičel netrpělivě, „My nejsme žádnej pitomej Červenej kříž. Děláme cestu tankům.“

Jeho posádka pro nás měla asi tak stejně velké porozumění, jako její šéf. Naházeli nás na korbu vozu, na hromadu hned za věž, a nedbali na naše výkřiky bolesti.

„To jste, vy vlažný hovna, nemohli chcípnout vo chvilku dřív?“ zvolal jeden starší svobodník. Jeho drsná tvář na nás civěla, zarámována tlustým kožešinovým límcem. „Jestli to do nás sousedi napálí, tak to bude vaše práce!“

„Jen počkej, až tě najdem někde ve stejným loji, kámo,“ hrozil mu Porta zlostně. „Hodíme tě na hromadu hnoje, někam kde jsou pěkný krysy.“

„Radši drž tu hubu zavřenou, hochu,“ varoval ho svobodník vztekle. „Mohli bysme tě tady úplnou náhodou zapomenout, až budeme odjíždět!“

„To jsou hovada, co?“ řekl Gregor zemdleně.

„To si vážně myslíš, viď?“ zasmál se svobodník kysele. „Jen počkej, až nakopnu tuhle věc.

Já jsem řidič a udělám všechno proto, abych tě z toho vyklepal!“

„Postarám se o to, aby se to dostalo do hlášení,“ vykřikl Heide nahněvaně. „Slyšíte, svobodníku!“

„Tak takhle vy na nás,“ zakřenil se svobodník věrolomně. Mrkl na drobného svobodníka s nosem jako skobou, ze kterého „velkoněmectví“ přímo vyzařovalo. „Popadni tady desátníka za ty jeho plochý nohy a dej bacha, aby se mu něco nestalo. To by byl vážně pech, kdyby nás nedal do hlášení!“

„Držte kurva huby,“ rozzuřil se poručík, Zdá se, že vyzařuje přímo vražedné množství energie. Je to jeden z těch nebezpečných lidí, kteří si to vždycky udělají po svém. Pořádně ho naštvi a on vytáhne pistoli a nasype to do tebe.

„Tady desátník si na nás chce stěžovat,“ zašklebil se starší svobodník jízlivě.

„No tak ho tady nech,“ nařídil mu poručík stroze.

„Může si stěžovat Sibiřanům. Budou tady co nevidět!“

Ti dva muži Heideho upustili. Jeho hlava udeřila do jedné z těžkých pružin. Vykřikl a po tváři mu začala stékat krev z hluboké rány na krku.

„Je ten sráč mrtvej?“ zeptal se voják se zahnutým nosem a oči mu radostně zazářily.

„Ne, ještě bohužel ne,“ odpověděl svobodník. „Dáme ale milýho desátníka tady na kraj, odkud by moh hezky rychle sletět.“

„Hotovo,“ zařval poručík. „Už nemáme čas! Ostatní budou muset jet s dalším vozem.“

„A ten bude ruskej,“ zasmál se svobodník hřmotně. Skočil do průlezu pro řidiče a zavřel za sebou poklop.

„Držte si klobouky a péra si vražte pod ocelový pražce,“ vykřikl chlap se zahnutým nosem a s kdákavým smíchem zmizel ve věži.

Poručík na nás vrhl podrážděný pohled a upravil si mikrofon.

„Panzer! Plnou rychlostí vpřed! Rychle!“ rozkázal.

Skočil do věže a zvonivě za sebou přibouchl poklop. Nedojeli jsme daleko, než umrzl první z nás. Byl to jeden štíhlý mladý pěšák s amputovanou pravou rukou.

„Tady se jeden odebral do Valhaly,“ utrousil Drobeček. Vystrčil jeho tělo přes okraj, abysme tam my ostatní měli víc místa.

Pancéřovaná puma se žene z příkrého srázu. Jeden rotmistr vyletěl na zmrzlou silnici. Hlava mu praskla jako vaječná skořápka, když narazila na ostrý kámen. Aniž by si toho kdokoliv z nás všiml, dva z těžce raněných se udusili výfukovými plyny. Měli tu smůlu, že se dostali dospodu hromady, přímo nad ventilační otvory motoru.

„Zastavte, zastavte vy šílenci!“ ječel Drobeček zoufale a mlátil samopalem do poklopu.

Ten ale zůstal zavřený. I když nás asi uvnitř slyšeli, vůbec na to nereagovali.

„Je to všivá banda vrahounů,“ zuřil Heide. Vrátilo se mu vědomí. Kolem rány na krku má uvázanou šálu.

„Buď rád, že tě vzali s sebou,“ odvětil Dědek znaveně. „Klidně tě tam mohli nechat, kvůli těm tvejm pitomejm výhrůžkám, že si na ně budeš stěžovat. Celá tahle šestka je chladná a tvrdá jako ruská zima.“

Přerušila ho mohutná exploze. Kolem uší nám létají kusy ocele. Celý jeden roh věže uletěl a je teď vidět dovnitř.

„Zásah protitankovým,“ zasténal Gregor vyděšeně a choulil se ke zbytku věže.

Naše těžké pancéřové vozidlo se prudce otočilo a s burácením se přehnalo přes protitankové dělo umístěné mezi mrazem spálenými keři. Dělo bylo rozdrceno.

Dva ruští protitankoví vojáci ve špinavým vatovaných zimních uniformách běželi jako o život přes zmrzlé pole. Puma za nimi vyslala z čelního kulometu několik svítících střel.

První voják je sražen k zemi, jeho zkroucené tělo leží nehybně ve sněhu. Ten druhý je rozdrcen pod obrovskými koly pumy, která s trhnutím zastaví a plnou rychlostí začne couvat na kaprála, který se vzdává s rukama nad hlavou. Když mu došlo, že ho tohle pancéřové vozidlo chce přejet, tak se úplně pomátl na rozumu a začal běhat dokolečka. Smrtící vozidlo si s ním začalo hrát na kočku a myš. Pokaždé, když pancéřové vozidlo už toho ubohého Rusa skoro má, tak řidič zastaví a protočí motor na neutrál.

„Co to má ksakru bejt?“ zařval Dědek nevěřícně. „Stopli jsme, chlapi, pojízdnej blázinec!“ Prchající Rus padl do sněhu. Zvedl obě ruce směrem k pumě v prosebném gestu. Zastaví se přímo před ním a tváří se, že se chystá ho každou chvíli přejet. Motor burácí na plné obrátky.

Těžké osmikolové vozidlo vyrazí vpřed a rozdrtí Rusa, zůstane po něm jenom krvavý flek ve sněhu.

„Já je dám do hlášení, vem mě čert jestli to neudělám,“ vykřikl Dědek vztekle. „Zabíjet jeden druhýho, to je tady normální, ale tohle… tohle už je kurva trochu moc!“

„Nemyslíš, že by pro tebe bylo nejlepší, kdyby ses držel co nejdál od Torgau?“ zeptal se ho Porta se širokým úsměvem. „Můžeš se vsadit vo co chceš, že Železnej Gustav1) už zjistil, kdo mu vypil jeho koňak a naplnil tu flašku koňskejma chcankama!“

„Železnej Gustav už v Torgau není,“ řekl Dědek k našemu velkému překvapení. „On je teď nadstrážmistrem v Germersheimu!“

V jedné z prudkých zatáček ztratil řidič nad strojem kontrolu. Začala se kymácet, přeletěla přes okraj silnice a řítila se z prudkého srázu. S rachotem prorazila silný led pokrývající řeku.

Ihned nás postříkala mrazivě ledová voda. V mžiku jsme uvězněni v ledu. Motor škytl a zastavil se.

„Tak teď už mě ta válka opravdu přestala bavit,“ vztekal se Porta, když se nám podařilo dostat se ze sevření ledových ker. „Chci jít domů, srát zase do porcelánovejch splachovacích záchodů a těšit se ze všelijakejch moderních vymožeností. Ať si ty Rusáci tady serou na hrubejch, zmrzlejch trámech, pouštěj svý hovna do děr v zemi a vytíraj prdele hrstma štěrku!“

„Domů,“ řekl Dědek pesimisticky. „My se domů nikdy nedostanem!“ S nadlidským úsilím jsme se doštrachali k silnici a přelezli nízkou kamennou ochrannou zídku, kterou prorazilo naše pancéřované vozidlo. Nabraly nás jedny motorové sáně. Jejich řidič, hubený svobodník s protáhlým koňským obličejem, jel sám s mrtvým, zmrzlým tělem nějakého plukovníka na zadním sedadle.

„Co kdybysme tady šéfíčka vyhodili ven. Bylo by tady víc místa,“ navrhoval Porta. „Jemu by to myslím nevadilo. „

„To nejde“, odpověděla Koňská hlava. „On je moje propustka. Už jsem s ním projel nejmíň pěti sty stanovišti vojenský policie. Vždycky jim řeknu, že to je náš velitel štábu, a že mám rozkaz ho vodvízt zpátky, aby se mu dostalo řádnýho německýho, křesťanskýho pohřbu a hrdinskejch poct! Vlajky, bubny, trumpety a všechny tyhle pitomosti! Však víte, co se dělá, když se dostane do Valhaly pořádnej hlavoun.“

„A kam s ním chceš jet?“ zeptal se Gregor, když se snažil vměstnat vedle zmrzlého těla.

„Do Kolína,“ odpověděla Koňská hlava a zařehtala smíchem.

„Tys musel spolknout komisaře,“ řekl Porta. „Natáhnou tě na špagát dávno před tím, než se dostaneš do Kolína. A toho tvýho starýho zmrzlýho velitele štábu pověsí vedle tebe pro výstrahu ostatním.“

„Tak tomu nevěř,“ odpověděla Koňská hlava jistým hlasem. „Velitel štábu s rudejma vejložkama a lesklejma hvězdičkama otevírá všechny dveře. I když je dávno mrtvej. I hlídací psi před ním jihnou.“

„A byl to vopravdu váš velitel štábu?“ zeptal se Dědek a úkosem si prohlížel mrazem zčernalou plukovníkovu tvář, která měla vyceněné zuby jako smrtka.

„Jasně že byl,“ odpověděla Koňská hlava. „Byli jsme zrovna venku a obhlíželi dělostřelecký pozice, když na nás sousedi hodili pár min, a vyrazili tady z toho starýho čuráka život. Velitel divize mě pověřil, abych se postaral o to, aby se jeho veliteli štábu dostalo křesťanského, německého pohřbu. No a toho se mu v týhle bezbožný zemi nedostane, že jo? Takže tady starouše vezu do Kolína, kde vím vo kousku křesťanský půdy, která byla posvěcena dnešním papežem Piem XlI.“

„Když ho shodíš dolů,“ řekl Porta obdivně, „tak ti dám svoji čepici a navíc ještě ponožky!“

„To nepůjde,“ řekl Gregor mrzutě. „Prostě to nejde. Dřív nebo pozdějc se dostane na kontrolní stanoviště, kde se tajný začnou vyptávat, a budem mít kolem krku provaz, než bys řek švec. Sbohem, Kolíne!“

„A kurva!“ vykřikl Porta vyděšeně. Na silnici před nimi se objevilo kontrolní stanoviště vojenské policie s červenými světly a stopkami. Na kraji cesty je řada čekajících vozidel, na polích je vidět spousty prchajících vojáků. Ze stromů visí mrtvoly. Policisté jsou po zuby ozbrojení. Jejich velitelem je hrozivě vypadající kapitán. V rukou drží odjištěný samopal a je zřejmé, že by se vůbec nerozpakoval ho použít.

„Odkud jste a kam jedete?“ ptá se hlasem ostrým jako břitva. „Příkaz k jízdě!“

„Provedu, pane,“ odpověděla Koňská hlava tónem, který prozrazoval jeho velkou zkušenost s podobnými situacemi. „Poslušně hlásím, pane! Postupuji podle rozkazů našeho divizního velitele, pane! Náš padlý velitel štábu má být převezen na pohřebiště hrdinů, pane! Má se mu dostat státního pohřbu, pane!“

Kapitán vojenské. policie přemýšlí o tom, co právě slyšel. Nedůvěřivě si prohlíží zmrzlého plukovníka, a přitom si nevšiml Porty, který potichu slezl ze saní a po chvilce se mu objevil za zády.

„Poslušně hlásím, pane!“ zakrákal Porta a vyzařoval přitom ten pravý vojenský elán. „Támhle jsou nějaký problémy, pane! Tady za námi! Nějaký armádní generál! Má strašně naspěch, pane!“

Důstojník vojenské policie se prudce otočil a zuřivě vyvalil oči na Portu, stojícího v pozoru a salutujícího s rukou na obvázané hlavě.

„A co s tím já mám společnýho?“ vyštěkl. „Co je to za generála, vo kterým mluvíte?“

„Ja nevím, pane! Promiňte, pane!“ odpověděl Porta. „Právě teď, pane, támhle přijel nějakej generál s vysokou šarží, sedí ve svém kübelu mercedesu, pane, a strašně řve, pane! Hej vy, starší svobodníku, zavolal na mě, pane! Hejbněte prdelí a utíkejte támhle za tím kapitánem vojenské policie na křižovatce, a vzkažte mu ode mě, aby sem okamžitě přišel i se svými muži, pane!“

„Do prdele práce!“ zaklel důstojník vztekle. „Tak kde je ten pitomej generál? Můžete sedět na motorce? No vy, starší svobodníku!

„Promiňte, pane, nemůžu, pane, to bohužel nejde, pane! Ustřelili mi prdel, pane! Rusové, pane!“

„Blbej kreténe,“ řekl kapitán prudce a odburácel na silném motocyklu, následován všemi jeho muži.

Porta se na ně ani nepodíval, když lezl zpátky do sání.

„Kurva, ten bude zuřit, až zjistí, že si z něj vystřelil nějakej blbej svobodník!“ řehtala se Koňská hlava na celé kolo. „Jestli tě ještě někdy potká, tak ti nakope prdel nejmíň pět metrů do vzduchu!“

„Ten mě nenajde,“ ujišťoval ho Porta a odplivl si do sněhu.

Po několika mílích narazili na zdánlivě nekonečnou řadu plně naložených náklaďáků beznadějně uvízlých v rozbředlém sněhu.

Uprostřed silnice stál nějaký plukovník a mával automatem.

„Ven!“ ječel zuřivě. „Ven! Ve vozech zůstanou jenom řidiči!“ Nikdo se nepohnul. Nikomu se z vozů nechce.

„Co se tady děje?“ ptal se Gregor zvědavě a natahoval krk.

„Nějakej válkou poblázněnej magor si tady hraje na hrdinu. Chce, abysme postavili obranný stanoviště,“ odpověděl mu nějaký desátník z kabiny büssingu. „Vykřikuje tady cosi o přísahách na vlajku a podobnejch kravinách. Braňte Vlast do posledního muže a poslední kulky.“

„Copak tyhle nebudou mít nikdy dost?“ rozzuřil se Dědek. „To už do smrti nebudem slyšet nic jinýho, než „přísahals na vlajku“ a „bojuj do poslední kulky“?“

„Jasně,“ vzdychl Porta. „Přísaha na vlajku.“ Mávl rukou. „Německá posedlost. Jakmile se sejdou aspoň tři Němci, hned začnou přísahat na stát a německýho boha. A nejhorší na tom je to, že se vždycky najde nějakej idiot, kterej je připravenej nás vést rovnou do prdele samotnýho pekla!“

„No tak to by stačilo!“ vykřikl Heide dotčeně. „Idiot! Předpokládám, že se nepletu, když řeknu, že jsi měl na mysli Führera?“

„To víš, že se nepleteš!“ zasmál se Porta vesele. „V týhle zemi je ale spousta dalších, který maj v tý palici stejný hovno, a chtěli by furt hrát „Nibelungy“, abysme si my všichni Němci mohli pořádně připálit prdel v tomhle národním pekáči!“

„Tuhle středověkou sračku mohl vymyslet jenom nějakej potrhlej nacionalistickej Němec,“ řekl Gregor s opovržením.

Julius Heide nevěří svým uším. Nic takového ještě nikdy neslyšel. Nazvat klasické národní dílo „Píseň o Nibelunzích“ sračkou. Do svého zápisníku si poznamenal datum, čas a jména všech přítomných.

Drobeček se podíval zvídavě přes rameno a zapěl vysokým falzetem: Wenn alle untreu werden,

dann bleiben wir doch treu2)

Motorové sáně se ženou plnou rychlostí stepí, pryč od míli dlouhého konvoje uvízlého ve sněhu a sebevražedného maniaka v uniformě plukovníka, mávajícího samopalem.

Přes step, kolem nevysokých kopců, se valí široká řada tanků, následovaná obrněnými vozidly pěchoty a ozbrojenými sáněmi.

„Dostali jsme se doprostřed našeho protiútoku,“ vykřikl Dědek vyděšeně. Sledoval dlouhé řady samohybných děl burácejících kolem nás.

Z nízkých mraků se s nervy drásajícím kvílením vynořily štuky. Svrhly bomby doprostřed ruských jednotek, které se daly na útěk. Jeden prapor za druhým zvedají ruce nad hlavu a zahazují zbraně. Vzápětí jsou ale rozdrceni pod pásy tanků, řítících se sněhovou plání v jedné dlouhé, zdánlivě nekonečné smrtící řadě.

Motorové sáně opouštíme u předsunuté ošetřovny nabité nemocnými a raněnými. Koňská hlava už nás dál nevzala, bylo jí jasné, že pro ni bude lepší, když zůstane jenom ve společnosti zmrzlého velitele štábu..

Díky malému úplatku se nám podařilo zůstat pohromadě. Kdybychom se rozdělili, nemuseli bychom se už nikdy shledat. Naše divize je rozprášena a možná už nikdy nebude zformována.

„Berlíne, Berlíne, já už jedu!“ snil Porta s otevřenýma očima. Čtverácky se zašklebil a řekl:

„Až se tam zase objevím, tak se z toho pár lidí posere!“ Na hromadě špinavé slámy leželi dva pěšáci. Hlavy měli omotané obvazy. Nechali jim jenom úzkou štěrbinu pro pusu.

„Střelenej do zátylku,“ řekl jeden z nich chraptivým hlasem a ukazoval mrazem zčernalým prstem.

„Do zátylku?“ odpověděl Barcelona užasle a vzepřel se na lokti. „Copak to se dá přežít?“

„Já jsem důkazem toho, že dá,“ vyšlo ze zabandážované hlavy. „Zajali nás sotva jsme se hnuli z naší pozice. Nejdřív byli docela v pohodě. Vzali nám jenom hodinky. Ivan má spadýno na hodinky, kola a holky. Na vostatní zvysoka sere. Pak se ale vobjevil nějakej kulhavej palkóvnik. Jeden z těch nebezpečnejch hajzlů s naganem ve žlutým otevřeným pouzdře. Sám hned vytáhl dva esesáky. Prásk! Prásk! Jednu do pupku a upadla jim celá prdel.

Pak na nás ostatní chvíli řval a sliboval, že s náma to dopadne stejně. Všichni ven do řady a už jsme kráčeli na východ. Pár lidem se podařilo v tom zmatku zdrhnout. Rusové byli pěkně nasraný, když zjistili, že jim nesedí počty. Trošku nás zmlátili, a třem chlápkům, co se zhroutili z vyčerpání, rozpůlili lebku. Předtím jim ale vrazili bajonet do žaludku. Ten kulhající palkóvnik někam zmizel, a my jsme si začali myslet, že nás nechaj naživu. Vojáci obvykle nejsou na vojáky takový psi, i když nosej jinou uniformu. No, pak jsme dorazili na nějaký dobře krytý místo, a všude kolem jsme slyšeli nastartovaný motory. Ivani se začali radit a divně na nás civěli. Měli jsme zato, že ty motory zní jako maibachy, a vůbec nám to připadalo jako pořádnej protiútok. Nakonec to ale vypadalo, že nám domorodci chystali nějaký nemilý překvapení. Furt žvatlali nějakým divným asijským dialektem a posílali si velkou sklenici nějaký německý kořalky, co někde ukořistili. Za chvíli už byli pěkně nalitý a začali zpívat, že to muselo bejt slyšet na míle daleko. Každou chvíli nám hrozili kalašnikovama a slibovali rychlou cestu do nebeský brány a konec války.“

Ráno nám rozkázali, abysme si stoupli do dlouhýho zástupu a pochodovali hloubějc do lesa.

Na jedný mýtině s troskama několika děl, nám poručili zastavit. Na zátylku jsem ucítil studenou hlaveň pistole.

„Dosvidaňja, Fritz“, zahlaholil nějakej chlápek za mnou, šťastnej jako prase ve sračkách.

No a pak všechno zmizelo ve strašným řevu a světle. Nějak jsem ale musel pohnout hlavou nebo co, v tom okamžiku, kdy pistole vystřelila. Každopádně mě to ale nezabilo a já se za chvíli probudil, když mě někdo začal tahat za nohy. Našla nás jedna z jednotek, který šli za náma. Přežil jsem to ale jenom já a tenhle můj kámoš.

Všem ostatním ustřelili kebule. Nagan není žádnej revolver pro slečinky. No, sami vidíte, že jsem to přežil, přišel jsem ale vo voči.“

„Bys na tom možná byl líp, kdyby tě zabili,“ řekl Porta a díval se na jeho zabandážovanou hlavu.

„To teda jo,“ přikývl Barcelona a hluboce vzdychl.

Dlouhé chodby jsou přeplněné zraněnými, kteří sténají a volají doktora nebo sanitáře. Nikdo si jich ale nevšímá. Musí počkat, až na ně přijde řada.

Z operačního sálu vynášejí jednoho mrtvého za druhým. Netrvá dlouho a je nám jasné, že většina zraněných umírá na operačním stole.

„Šéfové Strany budou mít příštích několik týdnů pěknou makačku,“ prohodil Porta, když sledoval pět mrtvol odnášených ruskými vězni. „Heil Hitler, paní Müllerová, Strana cítí v tomto hrdém zármutku s Vámi. Váš syn padl za Führera a Vlast! Führer Vám vřele děkuje!

Heil Hitler, paní Müllerová!“

„Sakra nech toho, do prdele!“ zařval na něj Dědek zuřivě. „To by snad stačilo, nemyslíš?“ Záhy se nad námi sklánějí mladí doktoři v krví potřísněných pláštích a rozmlouvají s profesionálním zájmem: úhel průniku, zasažení plicního laloku, zlomená čelist, rozbitý obličej, vypálený zrak, poranění žaludku, rozdrcený kotník, popáleniny různých stupňů a nespočet dalších zmrzačení. Jako bychom pro ně byli jenom předměty studia. Když dosáhnou shody, dávají nám namísto výsledku vyšetření body. Ti, kteří mají více než pět bodů, jsou odneseni na stranu a k jednomu z jejich kotníků je přivázána červená páska. To jsou ti, jež nemá cenu operovat.

Tam kde jsem já na první pohled není nic jiného než červené pásky.

Porta mi zamával, když ho odnášeli do odporně páchnoucího operačního sálu. Za ním jde Gregor, který se na mě jenom krátce podíval. Drobeček se pokoušel dostrkat svá nosítka blíže k mým, ale než se mu to podařilo, tak pro něj přišli a odnesli ho do velké místnosti, ve které zaneprázdnění doktoři bez přestání amputovali nohy a ruce, otevírali vnitřnosti a lebky.

Vládla tam neustálá horečná činnost.

Sanitáři v dlouhých gumových zástěrách běhali vzrušeně sem a tam v neustálém zápase s řádící smrt;í. V téhle místnosti není mezi hodnostmi činěn pražádný rozdíl. Důstojníci leží s ostatními hodnostmi na jedné zemi na hromadách lidských trosek. Na tvrdých pruských tvářích se již dávno objevily vrásky zoufalců prosících o život. Ti, kteří mají něco, s čím mohou zaplatit – peníze, šperky, hodinky, alkohol, tabák, téměř cokoliv – se pokoušejí nějak získat zelenou pásku. Její cena je však stále vyšší a vyšší. Obchodování probíhá v panice.

Zelená páska dává člověku právo na transport daleko předaleko od bombardování a od Iljou Ehrenburgem a vítězstvím zfanatizovaných Sibiřanů.

Cítím se jako lodička na rozbouřeném moři. Všechno se houpe nahoru a dolů. K šílenství mě teď nedovádí už jenom bolest, ale také žízeň. Spalující žízeň, strašlivá touha po ledově studené vodě. Nade mnou se objevila nějaká mlhavá tvář.

„Vem tohohle,“ řekl nějaký hlas.

Cítím, že se moje nosítka zvedla. Chci protestovat, ale nemohu.

Vyklopili mě přes nějakou prkennou zeď. S žuchnutím jsem dopadl na hromadu zmrzlých mrtvol.

Záhy na mě přistálo další tělo. Do nosu mě udeřil nepopsatelný puch hnijícího masa. V hrůze jsem si uvědomil, že mě hodili na hromadu mrtvol, přesvědčeni, že jsem mrtev.

Vzduchem proletěla amputovaná noha, která s vlhkým žuchnutím narazila do protější zdi. Za ním následuje nahé, krví potřísněné tělo. Na zádech má obrovskou díru, v niž se houpají plíce jako pár propíchnutých balonů.

Pokusil jsem se vykřiknout, ale ze rtů mi nevyšla ani hláska. Musím se odtud co nejrychleji dostat, přemýšlím zoufale, nebo mě pohřbí se všemi těmi mrtvolami. Ruští vězni, kteří tvoří pohřební četu, se jistě nebudou obtěžovat zkoumáním, jestli mezi těmi mrtvolami náhodou není někdo živý. Stejně jako všichni váleční vězni na světě, i oni dělají apaticky jenom to, co jim poroučejí. Sáhl jsem si na hruď a nahmatal svoji identifikační známku. Polovina jí je pryč.

Není tedy pochyb. Už jsem zapsán jako mrtvý. Zoufale se snažím nahmatat něco, co by mi pomohlo vyhrabat se z hromady mrtvol. Narazil jsem na nějakou zledovatělou ruku. Zatáhl jsem za ni a ona mi zůstala v rukou.

Rozechvěle jsem ji zahodil a dál šmátral v temnotě kolem sebe. Moje ruce ale narážejí jenom na ztuhlá těla mrtvých. Prodírám se a vyhrabuji z masy roztrhaných a pokroucených mrtvol.

Nakonec se dostávám na vrchol a zahlédnu nad sebou světlo. Moje prsty narazily do něčí otevřené pusy. Mám pocit, jako bych se řítil po skluzavce. Daleko předaleko od těchto pekelných jatek.

Pak už si nic nepamatuji, dokud mě neuchopil pár silných rukou, nevytáhl mě ven a neodnesl do zářivě jasného světla uvnitř.

Ozvaly se nějaké výkřiky, v hrdelní ruštině. Kdosi mě nesl pryč od té strašlivé hromady.

Kdosi se hlasitě zasmál. Německé hlasy se mísí s ruským brebentěním.

„No, tak tohle jsem ještě v životě neviděl! Ten chlap je pořád ještě živej!“ Nějaký Rus ve vysoké kožešinové čepici mě zvedl a odnesl zpátky do teplé chodby, kde čekal rotmistrzdravotník.

„Sakra, chlape!“ zařval. „Musíš dávat větší pozor! Takhle to nemůžeš dělat, házet do vápna lidi dřív, než jsou mrtví. Takovýhle lajdáctví ti tady nebudu trpět!“

„Da, gaspadin,“ odpověděl mu s naprostým nezájmem Rus.

„Dej ho do řady k ostatním,“ poručil mu rotmistr netrpělivě. „Na sále se to už začíná uvolňovat. Určitě budou mít čas se mrknout na tohohle tvrdohlavce, co nadobro odmítá umřít!“

Hodili mě na slaměnou matraci a šli si po svých. Pozvracel jsem se a málem se těmi žlučovitými zvratky zadávil. Cítím, že se mi z té bolesti rozskočí hlava.

Ošetřovna se chvěje a otřásá. Ozval se táhlý řev dělostřelecké palby. Otočil jsem hlavu k oknu a spatřil záblesk výbuchu. Nevím ale, jestli to byli Rusové nebo Němci.

Ze špinavého prostěradlo se vynořila nějaká zažloutlá ruka. Natáhl jsem se k ní, ale nemohl jsem dosáhnout.

Morgenrot, morgenrot,

leuchtest mir zum frühen Tod3)

zašeptal muž na nosítkách vedle mě a roztáhl promodralé rty do zvířecího úšklebku. Vzepřel se do polosedu a zadíval se na mě podivnýma, mrtvýma očima. S povzdechem klesl zpět.

Hlava mu visí přes okraj nosítek klinkající se bezmocně na předlouhém vyzáblém krku.

Podíval se na mě nějaký tlustý lékař s unavenýma, vyhořelýma očima a bílým obličejem připomínajícím smrtku. Podle všeho počítal body a přemýšlel, co se mnou má udělat.

„Ty seš ten chlápek, co odmítnul umřít, co?“ řekl a vzal si od sanitáře stojícího vedle něj nějakou lesklou věc.

Do prsou se mi zabodla jehla. Ruce mi dávají na stranu. Mám pocit, jakoby mě trhali tělo na kusy, drtili kosti a snažili se mi protlačit vnitřnosti zády.

„Zavři hubu,“ vyjel na mě chirurg. Vzápětí mi přimáčkl cosi na obličej.

Když jsem se po dlouhé době probudil, zjistil jsem, že ležím v místnosti s velkou spoustou dalších raněných. Dole po bíle natřených zdech pochodují zástupy vší. Zatočily doleva a naskákaly na tři pacienty ležící vedle mě. Asi jsem se jim nějak nelíbil. To je špatné znamení.

Je mi strašlivá zima. Žaludek mám v jednom ohni. Celá místnost mi nějak plave před očima.

Kousek ode mě na zemi sedí tlustá, olysalá krysa, a cosi tam ohryzává. Vzduchem zasvištěla helma a tu mrchožravou krysa trefila. Zapištěla a utekla směrem k márnici.

Nějaký sanitář se mě rutinně zeptal, jak mi je. „Hrozně,“ odpovídám slabě.

„Dám ti injekci,“ řekl a vytáhl z kapsy zelenou pásku.

„Máš velký štěstí, chlape. Štábní lékař byl dnes v dobrý náladě. Když jsme tě vytáhli z tý hromady mrtvol, taks měl červenou pásku. Kde máš věci? Něco mi dlužíš. Kdyby ale bylo po mým, ležel bys teď v tý vápenný jámě. Na to vem jed, kámo!“

„Nemám vůbec nic,“ řekl jsem zemdleným hlasem.

„Mizemej zmetku,“ vyštěkl zuřivě. „Jenom problémy, nic jinýho vy hovada nejste.“ Prohmatal mi kapsy a našel moje hodinky. Byly to staré hodinky, které mi dal dědeček.

„Tohle si vezmu,“ řekl neosobně. „Ten tvůj všivej život snad stojí za starý hodinky, nebo snad ne?“

Otevřel je a přiložil k uchu. „Jsou legrační,“ pokračoval. „Dobře se ti o ně postarám. Ne ale, abys dělal nějaký problémy. Ještě nejseš ve vlaku. Klidně bysme tě tady mohli zapomenout a Ivanovy T34 už jsou na cestě plný specialistů na rány do zátylku.“ Nechal jsem ho, aby si ty hodinky vzal. Jakmile se tu objevil rotmistrsanitář, tak se vypařil stejně rychle, jako ta mrchožravá krysa před chvílí.

„Ty vás ale pořádně dorichtovali,“ řekl mi ten rotmistr. Byl to postarší šedivý pán s mnoha lety aktivní služby na krku. „Dohlédnu na to, abyste dostal injekci, než vás budou nakládat do vlaku,“ sliboval mi.

Poděkoval jsem mu a uvažoval, co za to asi bude chtít.

„Neděkujte mi“, usmál se přátelsky. „Není to víc, než předepisují armádní lékařské předpisy.

Dám vám ale jednu radu. Nesténejte. Zatněte zuby a nevydejte ani hlásku. Snažte se vypadat, že je vám fajn. Jestli ne, tak vás nevezmou, ani kdybyste měl na sobě třeba deset zelených pásek. Ti, kteří sténají, znamenaj práci!“

Na chvíli jsem si zdříml a přemýšlel, kam se poděli ostatní. Zdálo se mi o Portovi, jak stál v kuchyni plné páry a připravoval „Polévku všech Rusů“.

„Prodáš mi svou zelenou pásku?“ zeptal se mě nějaký tlustý zásobovací důstojník ležící na vedlejší posteli. Ukázal mi hrst třpytivých kamenů. „Diamanty“, řekl mi svůdným hlasem.

Zíral jsem na něj. Musel se asi zbláznit. Nikdo by přece neprodal svou jedinou šanci se odtud dostat, když Rusové už téměř klepají na dveře.

„Doufám, že se udusíš vlastníma hovnama,“ zasyčel vztekle a otočil se, aby to zkusil na někoho jiného. Netrvá dlouho a nabízí jim svůj činžák v Hamburku. „Je to obrovská budova,“ a rozpřáhl ruce, aby viděli, jak je velká. „Osmačtyřicet partají, se samými dobrými, solidními nájemníky, kteří platí včas. Dole devět obchodů s těmi nejvyššími nájmy!“

„Strč si ten svůj barák i s těma nájemníkama do prdele,“ smějí se mu vesele. „Zkus se domluvit s Ivanem, až sem dorazí. Určitě najdeš nějakýho Rusa, co by rád činžák v Hamburku!“

„Myslím, že si neuvědomujete, co vám nabízím,“ vedl tvrdohlavě svou. „Takový dům ve středu Hamburku bude po válce k nezaplacení. Lidé, kteří vlastní půdu a domy, se vždycky nějak obejdou. S prachama si můžete po válce tak akorát vytřít zadek.“

„No tak to máš teda kliku,“ zasmál se nějaký ženista naproti u zdi, „z pekla štěstí, chlape! Já mám jenom kolo bez plášťů, jestli mi ho ještě někdo neukradl. Ale zase mám zelenou pásku!“ Majitel domu s diamanty začal fňukat. Najednou mu došla celá ta jeho mizérie.

„Chci odtud pryč,“ křičel hystericky.

„Však taky půjdeš,“ sliboval mu nějaký svobodník, který mi silně připomínal krysu. „Ale úplně jiným směrem. Na Sibiř!“

Všichni majitelé zelených pásek se mu zlomyslně smáli. Dělali takový hluk, jakoby seděli někde v hospodě u piva.

Po chodbách rozčileně pobíhala skupinka sanitářů s narvanými kapsami.

„Tak honem, zrychlete to,“ hýkal postarší štábní lékař hystericky. „Rusové tady mohou být každou chvíli.“

Sanitář, který mi ukradl hodinky, ke mně přistoupil a píchl mi injekci.

„Tak pojď, kamarádíčku,“ zakřenil se a popohodil si popruh napěchovaného batohu na zádech. Dal mi ruku kolem ramen a pomohl mi vstát.

„Dokážeš se postavit na nohy?“ zeptal se.

„Doufám, že jo,“ odpověděl jsem a kousl se do rtu.

„Tak tomu radši věř,“ zavrčel. „To je tvoje jediná šance. Když se na ty svý špejle nepostavíš, tak tě tady nechaj, i kdybys měl kolem péra ovázanejch třeba padesát zelenejch pásek!“ Pověsil jsem se mu kolem ramen a snažil jsem se být co nejlehčí. Kdybych se mu zdál moc těžký, tak by mě zahodil stejně lhostejně, jako prázdnou krabičku od cigaret.

Ulice venku je plná rozbředlého sněhu. Všude kolem se povalují zapomenutá nosítka a součásti výstroje. Po zemi lezou jako polomrtvé ještěrky sténající ranění v zakrvácených obvazech. V dálce je slyšet řev motorů a dunivý zvuk „kafemlejnků“.

Uprostřed silnice hoří P4. Z průlezů visí zuhelnatělá těla jeho posádky. Zírají na nás prázdnými očními důlky.

„Nejvyšší čas odtud vypadnout,“ zašklebil se, můj“ sanitář podle a odkopl z cesty plazícího se pacienta, kterému amputovali obě nohy. „Proč ty zasraný pitomci nemůžou zůstat v posteli?“ vyštěkl podrážděně. „Do vlaku ho stejně nevezmou. Jenom ho tady dřív nebo pozdějc přežvejkne nějakej tank nebo něco!“

Nad železniční stanicí visí obrovská oblaka mastného kouře. Střetli jsme se s vlnou horkého vzduchu. Všude kolem padá hlína, asfalt, beton, vlnitý plech a kusy železa. Vzduchem kolem proletěla celá tesařská dílna a rozbila se na kusy v troskách okolních domů. Za mohutného skřípotu trhajícího se kovu dopadl doprostřed skupiny zraněných obrovský kotel. Na pouličních lampách uvízly pokroucené mrtvoly. Bezhlavá těla. Těla s přeraženou páteří.

Jedna tlaková vlna je odtamtud oderve a umístí tam jiná těla.

„Dokázali jsme to,“ řekl sanitář. Vy strkal mě do narvaného nákladního vozu.

„Běž mezi kamarády, kámo,“ zašklebil se a poklepal mě vesele po zádech. Vzápětí zmizel se svým naditým batohem v davu.

Jsou tady všichni. Albert mě objímá. Ze vzdáleneho rohu mává Drobeček. A Porta, samozřejmě, sedí vedle rozžhavených kamen a opéká brambory.

„Nebylo lehký tě najít,“ řekl Gregor, „ale ten sanitář, co tě přivedl, nám pomohl. Nebyl ale zrovna levnej.“

„Ten mladej je horší než všichni žraloci v Německu dohromady,“ řekl Porta. „Opravdovej lovec lidí!“

„Modlím se k bohu všech černochů, aby se to hovado odtud nedostalo dřív, než mu Ivan poplácá železnou rukou po rameni,“ řekl Albert pomsty chtivě. Sepjal ruce a pozvedl zbožně oči ke špinavému stropu našeho dobytčáku. Jakoby očekával, že tam spatří svého afrického boha sedícího na trůnu.

Náš dlouhý vlak sebou prudce trhl. Obě těžké lokomotivy, které ho mají táhnout, vydaly táhlý pronikavý hvizd.

Na konci vagonu začal kdosi zpívat:

Zu mir zu kommen ist nicht leicht für dich,

und bis zum Tod sind es bloss vier Schritt.4)

Porta vytáhl z batohu tlustý černý notes, olízl špaček tužky a chvíli v tichosti psal.

„Co si to tam do toho notesu pořád zapisuješ?“ zeptal se ho Dědek zvědavě.

„Počítám si, kdo nezaplatil svých 80%, zatimco jsem byl pryč a bojoval v týhle válce. Vypadá to, že až se vrátím do Berlína, tak budu mit plný ruce práce! Mám tady jednoho nebo dva chlapce, kterejm asi budu muset ustřelit koule!“

„Jseš si jistej, že jedem do Berlína?“ zeptal se ho Gregor nevěřícně.

„Jasně, že jsem si jistej. Koupil jsem nám všem lístek do Berlína. Štábní svobodník, který je tady hlavním vedoucím RTO, je mým dobrým kamarádem. Zprostil jsem ho povinnosti splatit mě svou osmdesátiprocentní půjčku. To by mělo bejt dostatečnou zárukou toho, že fakt jedeme do Berlína!“

„Zakroutí ti krkem,“ pronesl Dědek tiše a opřel se unaveně o zmrzlou stěnu vagónu.

„Kdepak ten!“ řekl Porta. „Je to sice pořádná kurva, ale není to zasraná kurva!“ Devatenáct dní náš sanitní vlak křižoval Ukrajinu a Polsko. Pak jsme byli v Československu.

Zastávka v Egeru a Hofu a pak už na sever se zbytkem raněných.

Jednoho podvečera zaskřípaly brzdy vlaku a my stáli na nádraží BerlínAnhalter.

„Já nevěřím svým očím!“ vykřikl Dědek. Mlčky potřásl uznale hlavou. „Ty seš, Porto, vopravdu kabrňák! Osmej div světa, nic míň!“

„Copak jsem neříkal, že jedeme do Berlína?“ odpověděl Porta. Když se dveře otevřely a do vagonu vlezla skupina sanitářů, aby nás vyložila, tak se snažil vypadat mnohem vyčerpanější a utrápenější, než ve skutečnosti.

„Odkud jste přijeli?“ zeptal se podpraporčík přísným kasárenským hlasem.

„Z prdele vesmíru,“ odpověděl Porta se širokým úsměvem.

„Nebuďte drzej, svobodníku,“ vyštěkl ten podpraporčík prudce a vytahoval si svou neuvěřitelně čistou na míru šitou uniformu.

Berlin, Berlin so sehen wir uns doch wieder,5) broukal si Porta, když ho po nástupišti nesly dvě ztěžka oddychující sestřičky do přistavené sanitky.

Jakmile začnou docela normální mladí vojáci vraždit, tak není vůbec snadné je zastavit.

Vraždění se pro nás stalo naprosto běžnou věcí. Neexistovala zbraň, se kterou bychom nedokázali mistrně zacházet. Od škrticího drátu, až k těžkým kulometům a dělům. Většina z nás také dokázala zabít holýma rukama. Prudkým úderem hranou ruky. Dvěma vztyčenými prsty.

Ve dvaceti letech jsme již byli svým způsobem starší, než naši sedmdesátiletí dědečkové. O

životě a smrti jsme toho věděli mnohem víc, než se oni naučili za celý svůj dlouhý život.

Nikdy jsme neprošli kolem těla, aniž bychom mu nevpálili kulku do hlavy. Než jsme vstoupili do nějakého domu, vždycky nejdříve letěl dovnitř granát. Navěky jsme byli oloupeni o veškeré iluze. Nic už nás nemohlo překvapit. Prožili jsme již příliš psychických šoků. Náš citový život byl vypálen stovkami útoků ze zálohy a náhlých dělostřeleckých útoků.

Znásilnění pro nás byla zábava. Obzvlášť pokud se na jedné ženě vystřídala celá rota. Brali jsme, co nám přišlo pod ruku. Neměli jsme moc času, smrt nám byla pořád v patách.

6. OSMDESÁT PROCENT

„Sally je v Berlíně,“ vykřikl Porta šťastně, „a navíc v hlavním štábu!“

„Na ministerstvu války,“ opravil ho rotmistrzdravotník.

„To je ještě lepší/“ zašklebil se Porta jako opice. „Já jsem vždycky říkal, když tě Bůh miluje, tak na cestu ti slunce stále svítí! Sally je v Berlíně! Sally je na válečným úřadě! Tak tohle je jedna z věcí, který mě posilujou v mý víře!“ Zasmál se, dlouze a hlasitě. Právě v tom okamžiku vstoupil na oddělení vedoucí lékař, plukovník, v čele svého sboru.

„Vy se zotavujete přímo neskutečnou rychlostí,“ poznamenal vedoucí lékař, když poklepával stetoskopem na Portův hrudník. „Ještě včera jste byl úplně paralyzován spalující horečkou!

Byl bych rád, kdybyste mi o tom vašem bleskovém vyléčení, u kterého u vás zdánlivě došlo během jediné noci, pověděl víc. Mohl bych ho s úspěchem užívat v budoucnu u podobných beznadějných případů!“

„Hlásím, pane plukovníku!“ usmál se Porta šťastně. „Myslím, že se mi to přihodilo tak, jak to stojí v bibli, pane! Přesně jako tomu chlápkovi v Palestině, pane. A Ježíš řekl, pane: „Vem lůžko tvé a vypadni“. A ten mrzák odkráčel se svým žebradlem přes rameno!“

„Skutečně se zdá, že zde muselo dojít k něčemu podobnému,“ odtušil vedoucí lékař suše.

„Měli bychom vás co nejdříve propustit do praporu rekonvalescentů. Aspoň byste si tam trochu protáhl tělo!“

„Poslušně hlásím, pane! Támhle starší svobodník Creutzfeldt, pane! Ten byl také vyléčen v průběhu jediné noci. Všechna bolest v zádech ho náhle přešla.“ Drobeček zuřivě kroutí hlavou vedoucímu lékaři za zády ve zmatku rozhazuje rukama.

Naprosto nechápe, o co tu jde. Plán byl přece zakotvit tady v Berlínské nemocnici až do konce války.

„Rád slyším, že i Creutzfeldta postihl tenhle záchvat akutního zdraví!“ usmál se vedoucí lékař sarkasticky. „Takže bychom ho asi taky měli nechat běžet! Oba budete propuštěni do praporu rekonvalescentů!“

„Poslušně hlásím, pane,“ zakrákal Porta. „Zanedlouho dostaneme speciální pověření od ministerstva války, pane!“

„Tak tomu uvěřím, až ho uvidím na vlastní oči,“ odpověděl vedoucí lékař se smíchem. „Vy dva ale každopádně jdete do zotavovny.“ Ukázal na berly opřené o postel. „A tohle vraťte do skladu. Každému je přece jasné, že už je nebudete potřebovat.“

„Pitomče,“ zašeptal Portovi jeden ze sanitářů, když je vyprovází ven.

„Myslíš?“ zasmál se Porta vychytrale. „Za pár dní bys dal prdel za to, aby sis to s náma mohl vyměnit! Budeme se válet na ministerstvu války a budem posílat generály a jiný kulie od čerta k ďáblu, jak se nám zlíbí!“

Když se Portovi a Drobečkovi podařilo překonat nesčetná kontrolní stanoviště, tak došlo k hlučnému shledání s nadrotmistrem Sallym v jeho kanceláři v oddělení A. W. A.1) ministerstva války.

„No to je paráda,“ křičel Drobeček ohromeně, když poskakoval na pružné pohovce.

Porta se válel v hlubokém křesle s velkým doutníkem v koutku úst. Rozepnul si uniformu na krku a posunul čepici na stranu. Takhle seděl nejradši. Byl přesvědčen, že pak člověk vypadal, jako někdo.

„Co takhle kapku něčeho, čím byste mohli spláchnout ty nemocniční bakterie, co máte v krku?“ navrhl Sally a vytáhl láhev z kredence označené jako GEHEIME

KOMMANDOSACHEN2)

„S největší radostí,“ odpověděl Porta a vyfoukl velký oblak kouře. „Můžeš tu sklenici naplnit až po okraj, když už seš v tom. Nechci, aby ses musel moc namáhat, a pořád nám dolévat!“ Připili jeden druhému, arogantně se ukláněli v pase, jako to mají ve zvyku důstojníci. Vždyť jsou, konec konců, na ministerstvu války.

Porta do sebe hodil celou skleničku najednou a pak ji vylízal do sucha.

„Slyšel jsem, že sis užil spoustu legrace s tou divokou kočkou, co jsem ti poslal?“3) zasmál se Sally srdečně. „Nechceš ještě jednu? Mám na skladě další dvě vzteklý bestie, můžeš si pro ně kdykoliv přijít, kdybys chtěl náhodou ještě nějakýmu, kamarádovi „dát lekci!“

„Ne, už žádný divoký kočky,“ ohradil se Drobeček vyděšeně a ukazoval mu jizvy ze svého setkání s tou první.

„Musíš nás pověřit speciálním úkolem,“ řekl mu Porta vážně a postrčil k němu prázdnou skleničku, aby mu ji mohl znovu naplnit. „Už jsme jednou nohou v Rusku.“

„To by šlo,“ prohlásil Sally sebevědomě. „Do kterýho oddělení byste chtěli?“

„Někde sedět, něco plánovat, cokoliv, co budeme dělat s tebou a pít u toho slivovici,“ navrhoval Drobeček a řičel u toho smíchy.

„Co takhle HDv?“ ptal se Sally. „Je to tam pěkný a pohodlný. Nejsou tam žádný nebezpečný aspiranti Valhaly toužící po válečný bouři.“

„Co to je HDv?“ zeptal se Porta, nedůvěřivý jako vždycky.

„Heeresdruckvorschriftenverwaltung,“4) vysvětloval Sally s náznakem povýšenosti.

„To je jedno z těch míst, kde žerou předpisy syrový; a zase je posílají dál tak rychle jako serou hovna po Vánocích,“ přikývl Porta chápavě. „To by nám snad mohlo vyhovovat. Přidej nás co nejrychlejc na výplatní listinu, abysme mohli co nejdřív začít kurvit ty jejich plány.

Dělá mi velký starosti,“ pokračoval a opřel se přitom o stůl velikosti přistávací plochy pro helikoptéru, „že tady v Berlíně je spousta lidí, který si myslí, že mi můžou srát na hlavu. A všechno jenom kvůli tomu, že jsem byl nějakou dobu v Rusku a staral se o vývoj týhle pitomý války. Čmuchal jsem trochu kolem a ke svýmu velkýmu zármutku jsem zjistil, že po mně tady už neštěkne ani pes. Vysmívaj se mi a uplivujou si přede mnou. Dokonce i v bordelu

„Lakomý Minny“ se tváří, jakoby mě v životě neviděli. Minna se mohla uchechtat, když jsem ji připomněl, že chci zpátky svejch osmdesát procent. Měla dokonce tu drzost chtít po mě prachy předem, kdybych si chtěl začít něco s těma jejíma vyzáblejma děvkama. Takže teď jsem se dostal do stádia, ve kterým muže chlap jenom chlastat a souložit a mezitím mít depresi. Pak jsem ale zaslechl, že seš zpátky v Berlíně, a zase se mi postavilo péro. Předtím jsem už stál na židli s hlavou v oprátce.“

„Největší chybu svýho života si udělal, kdyžs odmítl moji nabídku na pozici správce archivu na velitelství v Paderbomu,“ řekl Sally. „Ty bys radši řídil tank. Říkals, že to bude určitě větší legrace.“

„Tenkrát jsem ještě nevěděl, že bude Grofaz chtít, abych se zapletl do nějaký války,“ ospravedlňoval se Porta.

„No, ale on chtěl,“ usmál se Sally, „a tys odjel se spoustou dalších ňoumů přímo pod ohnivej déšť min. Těch několik z nás, který si zachovali chladnou hlavu, zůstalo v zámezí vystaveno mnohem méně nebezpečnýmu dešti dokumentů a psacích strojů. Držíme tuhle loď nad vodou jako vždycky, až jednoho dne vypukne mír a vysvitne nové slunce.“

„Byl jsem blázen,“ připustil Porta smutně a kriticky se změřil v zrcadle za stolem. „Dej se dohromady, Porto!“ vyštěkl na svůj zrcadlový obraz. Otočil hlavu, aby se mohl s trochou námahy pohlédnout z profilu. „Vypadáš jako docela chytrej chlap,“ kývl na svůj zrcadlový obraz spokojeným tónem. „Ty ochablý čuráci brzy zjistí, že dělat si prdel z osmdesátiprocentního chlapa jim jen tak neprojde.“

Nadrotmistr Sally se s úsměvem. natáhl ve svém otočném křesle.

„Věděls, mimochodem, že tě „Egon Buzík“ strašně pomlouvá? Chodí kolem a každýmu vykládá, že seš vobyčejnej vymaštěnej králík plněnej zelím, a když budeš mít to štěstí a vrátíš se z fronty, tak se postará vo to, že tě převelí do nějaký kravincema páchnoucí díry v jižním Bavorsku, kde nebydlí nikdo jinej, než vesnický idioti.“

„Ježíši,“ vykřikl Drobeček v předstírané hrůze. Lomil rukama nad hlavou, což nebylo vůbec jednoduchý, vzhledem k tomu, že ležel na břiše na koberci. „Bylo už načase nechat Adolfa, aby se vo tu svou válku postaral sám, abysme se mohli vrhnout na nějakou domácí frontu!“

„No kurva,“ zvolal Porta rozhořčeně. „To je vod toho buzíka fakt dost drsnej vtip, hodně drsnej. Jestli to ale není pokus o sebevraždu, nebo něco podobnýho hodně osobního.“

„Co takhle se sebrat a jít mu trochu upravit fasádu,“ navrhl Drobeček.

„Snažte se to neuspěchat, abyste neudělali něco, čeho byste potom litovali,“ varoval je Sally a naplnil jim znovu sklenice. „Vemte si příklad ze mě a uvidíte, že se vám to bohatě vyplatí.

Vždycky postupuju podle dobře promyšlenýho plánu.“

Porta hleděl zamyšleně z okna. Jeho oči sledovaly přetížený člun proplouvající zvolna kanálem Landwehr s tlustou ženskou za kormidlem a hubenou naklánějící se přes příď.

„Egon je zkurvenej hajzl,“ prohlásil zlostně a udeřil pěstí na okenní římsu. „Střelím toho čuráka přímo do srdce a rozstřílím ho na cucky. Chcípne dřív, než si to uvědomí.“

„Znám pár lidí, který se tu a tam rádi převlíkaj za duchovní,“ řekl Sally tajemně. Zapálil si dlouhý brazilský doutník a vyfoukl kouř nad stůl.

„Jako do jejich hábitů?“ ptal se Porta nechápavě. Zabořil se do křesla. „Do nějakýho z těch ohozů, co na sobě tahaj, když si chtěj důvěrně popovídat s Ježíšem a Bohem?“

„Do vycházkovýho oděvu duchovních,“ řekl Sally potěšeně a mocně tahal ze svého doutníku.

„Tihle chlápci moc dobře vědí, co chtějí. V levý ruce mají knihu Mojžíšovu a když vyjdou na světlo, vypadaj jak světci. Ježíš o tobě ví úplně všechno, říkají, když se s nimi setkáš, a pak ze své svaté uniformy vytáhnou „odstraňovač duše“ a za minutku je po všem. Jejich odměna je 33,5% ze všeho, co vyberou!“

„Jak se s takovýma chlápkama člověk setká?“ zeptal se Porta se zájmem. „Určitě to není nikdo z těch taliánů, co se furt cpou špagetama, že ne? Nikdy jsem neviděl, že by něco vybrali!“

„Rozhodně ne,“ zasmál se Sally srdečně. „Tihle jsou horší. Tvrdí chlápci z Berlína Moabittu.

Mý velice dobrý kamarádi!“

„Jak dobrý?“ zeptal se Porta naplněn zdravou nedůvěrou.

„Dost dobrý na to, aby se s vámi setkali, když je o to požádám,“ usmál se Sally vychytrale a odhalil řádku nádherně bílých zubů se zlatými hranami.

„Máš dobrýho zubaře,“ vzdychl Porta závistivě a přejel jazykem přes svůj jediný zbývající zub, který je navíc úplně černý.

„To mám,“ odpověděl Sally. „Bydlí tady hned za rohem na Prinz Albrecht Strasse.“

„Předpokládám, že dělá zuby i esesákovi Heinimu?“ s pokřiveným úsměvem.

„Přesně tak,“ zasmál se Sally vesele. „Podařilo se mi najít několik skvrn na jeho rodinném štítě, když jsem procházel nějaké dokumenty z Výmarský doby. Od tý doby si nikdy nemusím domlouvat schůzku a ještě nikdy jsem také nedostal účet!“

„Dej pozor, aby tě jednoho dne neoběsili,“ varoval ho Porta pochmurně. „Já bych nikdy nenechal esesáka spravovat mi zuby! Až celá tahle světová válka vyšumí, tak třeba zjistí, že to zlato na tvý zuby měl v hubě nějakej Žid, kterýmu ho vybili a pak proletěl komínem!“ Sally se hlučně a srdečně zasmál a přejel rukou po své elegantní na míru šité uniformě. „Vám dvěma osvoboditelé vyrazí duši z těla a vrány vás rozklovou na kousky dřív, než si kdokoliv vzpomene na mě. A v tý době už budu dávno nenahraditelnej. Budou potřebovat pár

„čistejch“ Němců, aby nakopali do prdele hrdiny posledních let!“

„A ty myslíš, že k tomu budou potřebovat zrovna tebe?“ ušklíbl se Porta se stopou drzosti v hlase. „Přece nejsou tak hloupí!“

„Nejenom, že si to myslím, ale já to přímo vím,“ chvástal se Sally sebevědomě a zmáčkl nějaké tlačítko pod stolem. „Přejděme ale k tomu, proč jste přišli, tedy jak utrhat hlavy těm darebákům, co se vám proháněj po revíru.“

Ozvalo se opatrné zaklepání na dveře. Do velké kanceláře nervózně vstoupil nějaký suše vypadající svobodník s nešťastným výrazem ve tváří orámovanou učitelskými brejličkami se zlatou obroučkou. Udělal jakýsi zoufalý pokus srazit po vojensku podpatky. Znělo to spíš jako schvácená slepice stepující v misce vlažné vody, než německý voják stoupající si do pozoru.

Sally se uvelebil v křesle a pohlédl na svobodníka přísně. Ten stál prkenně před jeho stolem s psíma oddanýma očima a očekával jeho rozkazy.

„Dobře mě poslouchejte, Lange. Činím vás zodpovědným za to, že bude desátník Hartnacke přítomen v 18.00 hodin „U třínohé husy“ a že s sebou bude mít svoji speciální výstroj. Budou ho tam kontaktovat dva starší svobodníci z tankové jednotky.“

„Provedu, pane!“ vypískl svobodník Lange a znovu se pokusil srazit podpatky.

„Sakra, chlape,“ zaúpěl Sally odevzdaně. „Vy se to nikdy nenaučíte! Podívejte se na ty ruce, jak s nima plácáte kolem! Dejte ty šmátravý prsty na švy kalhot! Lokty dopředu a zatáhněte pořádně zadnici! Vaše ruce visí dolů, jako byste se chtěl poškrábat na prdeli! Já mám zato, že to budu muset nakonec přece jenom udělat. Pošlu vás k bratrovi Ivanovi. Možná že on vás naučí, jak se stavět do pozoru. Vy jste budižkničemu, mizerná bábovka. No tak co jste Lange?“

„Poslušně hlásím, pane, svobodník Lange je budižkničemu a mizerná bábovka, pane!“

„Vypadněte odsud,“ poručil mu Sally a mávl nad ním rukou, jakoby odháněl mouchu z krajíce s džemem.

Svobodník Lange couval z místnosti a přitom, pochopitelně, zakopl o práh. Úplně zpocený se zase postavil na nohy, uklonil se civilním, naprosto nevojenským způsobem, a opatrně za sebou zavřel dveře.

„Ježišikriste, takovej cirkusovej klaun,“ povzdechl si Drobeček ležící na podlaze. Podával nám nahoru svoji skleničku, abychom ji znovu naplnili. „Co všechno my tvrdě zkoušený Prusové musíme v době války vytrpět.“

„Než přišel sem, byl profesorem na nějaké univerzitě na jihu,“ vysvětloval Sally vyrovnaným hlasem. „Když pak na střelnici postřílel téměř celou jednu rotu, tak ho poslali mně. Jako voják je naprosto nepoužitelný, ale s tužkou a gumou a podobnými věcmi je opravdu schopný.“

„Někdy je dobrý mít takový lidi kolem sebe,“ připustil Porta. „Pár slov vymazanejch z těch správnejch míst z nějakýho nepříjemnýho dokumentu, z něj nakonec může udělat i docela příznivou zprávu.“

Chvilku po šesté hodině večer vklouzl Porta s Drobečkem do „Třínohé husy“, kde už desátník Hartnacke trůnil na baru s velkou mísou míchaného salátu s česnekovou omáčkou před sebou.

Drobeček si jako obvykle zabral dvě barové stoličky.

„Jednu pro každou půlku,“ řekl barmance s kyselým výrazem ve tváři, a Hlučně se zasmál. Na první pohled to vypadá, že je to kyprá ženská, a že je to jenom tím, že má na sobě příliš malé šaty.

Do piva si chrstli panáka slivovice.

„Tohle pomáhá k dobrýmu rozpoložení,“ zakřenil se Porta a vyprázdnil svou sklenici na jeden dlouhý zátah.

„Ještě jedno?“ zeptala se barmanka podrážděným hlasem. Škrábe se přitom ve vlasech vidličkou, kterou pak společně s nožem zabalila do ubrousku a položila vedle talíře jednoho z hostů.

„Když se mě budete pokaždý ptát, tak z toho za chvíli ochraptím,“ odpověděl jí Drobeček přívětivým hlasem.

Porta se otočil a mrkl na toho mohutného muže. „Slyšel jsem, že zvládnete rychlou práci a neděláte kolem toho moc cirátů,“ řekl mu.

„Říkaj mi „Radostné vysvobození“,“ odpověděl Hartnacke lakonicky a dál si házel do pusy česnekový salát, jako by přehazoval slámu.

„A nikdy se nic nepodělá?“ zajíma1 se Porta se zdravou nedůvěrou.

„Maj to rychle za sebou, ty lidi, vo který se postaráš? Teda, chci říct, hodně rychle, že ani nemaj čas říct hudlyhú?“

„Narodil jsem se v Chicagu,“ odpověděl Hartnacke pyšně. „Moje matka je z Palerma. Mýho otce poslali zpátky do Řecka. Zbytek si asi umíte domyslet.“

„Ježišikriste!“ zvolal Drobeček nadšeně. „To zní fakt slibně.“

„Kdo je tvůj doktor?“ zeptal se Porta profesionálně.

„Slyšel jsem něco o převlečení za faráře. Aleluja! Bůh s tebou! A takový ty věci?“

„Platíš ty?“ chtěl vědět Hartnacke a strčil před něj svou prázdnou sklenici.

Porta dal barmance mezinárodně srozumitelné znamení „ještěsidájedno“.

„Vidíte tohle,“ zašeptal Hartnacke spikleneckým hlasem a poplácal velký balík, který ležel před ním na baru.

„Když vejde do místnosti jeden z božích vyvolenců, lidi jsou vobvykle milí, jenom mírně nervózní. Ani ty největší darebáci nevyjedou hned na faráře. Další velkou výhodou je, že když je po všem, tak kolem pobíhá spousta blbců z Alexu a všichni hledaj Svatýho Jouzu a nikdo vobyčejnýho německýho desátníka.“

„A tihle čmuchálci z kriminálky, zajímaj se hodně vo takovýhle kšeftíčky, který živěj lidi, jako jsme my?“ zeptal se Porta a zapátral očima k ušmudlané podobizně Hitlera visící nad barem.

„Ani moc ne,“ přiznal Hartnacke a kouskem chleba vytřel zbytek česnekového salátu.

„Chvilku kolem toho honí vodu, aby to trochu vypadalo, ale v zásadě maj moc práce se sabotérama a politickejma, který jsou proti tomu, aby nám Rakousko zabíralo starý dobrý Německo, takže se s náma moc neserou. No a když se najde nějakej snaživej moula, kterej strká nos kam nemá, tak Sally z Ministerstva války zmáčkne jeden ze svých mnoha čudlíků, a než si chlápek uvědomí, co se s ním děje, tak si vybíjí energii pronásledováním nebezpečnejch partyzánů v polskejch lesích. Když se držíme dál vod politiky, tak jsme celkem v pohodě. Kdybyste třeba chtěli, abych poslal do nebe s kusem gelignitu v prdeli nějakýho župního, tak za mnou nechoďte! Z toho jsou jenom problémy. Hoši z Alexu se pak vyrojej ze všech děr toho svýho baráku a nepřestanou čenichat, dokud nenajdou někoho, z koho jsou schopný vynutit přiznání.“

„Začínám tomu rozumět,“ řekl Porta zamyšleně a otáčel přitom hlavou, aby viděl lépe na ženu v hnědé pláštěnce z teletiny, „nakráčíš tam ve falešným farářským vohozu s širokým úsměvem na ksichtě a zeptáš se voběti, kdy byla naposledy v kostele. No a než má čas si to pořádně promyslet, tak do něj napereš olovo! Sbohem a pozdravuj vode mě Starouše!“

„Tak nějak,“ připustil Hartnacke. „Co byste řekli takovýmu ostrýmu bifteku? Koninu ti daj bez lístků!“

Jeho návrh vyvolal prudkou hádku s barmankou, která odmítla servírovat teplá jídla na baru.

Nakonec ale kapitulovala, když Drobeček vytáhl z holínky bajonet, nenápadně jí ho strčil mezi nohy a zeptal se, jestli tam někdy měla něco takhle ostrýho.

„To ti tenhle farářskej trik eště nikdo neprokouk?“ chtěl vědět Drobeček s plnou pusou krvavého koňského masa.

„Jo, to je fakt divný,“ souhlasil Porta. „Kdybych se doslech, že jednoho z mejch hochů posadil velebnej do nebeskýho autobusu, tak bych si už černou sutanu nikdy nepustil k tělu.

Teda, rozhodně ne předtím, než bych z ní vypreparoval vnitřnosti.“

„Spousta dospělejch je hloupějších, než když přišli na svět,“ vysvětloval Hartnacke, „a nesmíte zapomínat, že jedinej, kdo vlastně věděl, že to byl černoprdelník, nakoupil a už toho moc nenavykládá. Je přece mrtvej!“

„Jak je obyčejně vlastně morduješ?“ zeptal se Porta se zájmem a objednal si další biftek.

Hartnacke je zticha, dokud jim barmanka nedá jejich piva a slivovici.

„Používám pouze vyzkoušený a spolehlivý metody. Škrticí drát nebo revolver s tlumičem.

Nesmí po tom bejt bordel. Z bordelu se mi zvedá kufr. Tohle jsem se naučil ve Fort Zittau, kam jsem šel jako dobrovolník. Věděl sem, že tam učej věci, který by ses v míru nikde jinde nenaučil.“

„Jaký věci?“ vyzvídal Porta a podrážděně odháněl prostitutku, která si k nich chtěla přisednout.

Otevřela pusu, jakoby chtěla něco říct, ale hned ji zase rychle zavřela, když jí padly oči na bajonet a pár ostnatých boxerů.

„Naučili jsme se takový finty, se kterejma by džentlmen ze starý školy rozhodně nechtěl mít nic společnýho,“ pokračoval Hartnacke a házel si do pusy poslední kousky svého bifteku způsobem, jakým by jiný čistil prasečí chlívek.

Když konečně po několika hodinách vypadli od „třínohé husy“, šťouchl Porta Hartnackeho důvěrně do žeber a řekl mu tichým hlasem: „Já chci proměnit Egona Buzíka z živý… živýho člověka ve zmrzlý skopový. Chci ale, aby ten malej prolhanej kokot věděl, že sem to byl já, kdo ho ubezdušil! A dyž mu vystřelíš tu jeho špinavou duši do pekla, chci abys na mrtvolu položil kartu s 80%. To aby celej Berlín věděl, co se stane lidem, kerý si myslí, že neplatit dluhy 80% chlapovi je straš… strašná legrace!“

„Hele, není to trochu nevopatrný?“ řekl Hartnacke obezřetně. „Všichni přece ví, že vosumdesátiprocentní chlap seš ty, a i dyžty moulové z Alexu nejsou zrovna smetánkou berlínskejch kriminalistů, tak si nebudou muset moc lámat hlavu s tím, aby na to kápli. Buzík má taky spoustu šlapek. Když pár těch holek promluví, tak ti bude Alex co nevidět párat kalhoty na zadku.“

„To by nebyla žádná sranda, kdyby se Egon nedověděl, že sem to byl já, kdo mu sfouknul svíčku,“ zasmál se Porta halasně. „Už pro tuhle radost to stojí za trochu rizika.“

„OK, je to tvůj krk,“ odpověděl Hartnacke bezstarostně. „Já se stejně postarám vo to, aby mě z ničeho nemohli podezírat!“

„Přesně tak,“ usmál se Porta, „a až najdou na jeho těle tu 80% kartu, tak se tady v Berlíně najde spousta lidí, co se z toho poserou a jako šílenci se budou snažit co nejrychlejc řádně zaplatit svý dluhy.“

„Naše trpělivost není nekonečná,“ zařval Drobeček a jeho hlas burácel ozvěnou mezi domy.

„Aspoň tak budou vědět, že jsme se vrátili z války. Až to bude mít Buzík za sebou, tak si došlápnem na toho malýho skrčka.“

Porta zatelefonoval Egonovi z telefonní budky, aby mu sdělil tu skvělou novinu – totiž že se vrátil do Berlína.

„Milostivý bože na nebesích! Seš to opravdu ty, Porto? Jak příjemný překvapení,“ vykřikl Egon. „Tak tobě se nic ošklivýho nestalo, kdyžs byl tam v tý krutý, krutý válce? Takovejch strašlivejch zpráv vodtamtud přichází!

Jakmile si pomyslíš, že tvůj drahý, dobrý přítel je pořád ještě v zemi živých, hned ti někdo oznámí, že už je po smrti! „

„No tak nebreč,“ utěšoval ho Porta. „V tomhle starým psovi je víc života, než se tobě a pár dalším zdálo. A můžeš se o tom sám přesvědčit, jestli mi dnes do osmi do večera nezaplatíš to, co mi dlužíš za poslední dva roky!“

„Drahý, drahý Porto, od tý doby, co ses vydal kamsi dobývat trošku toho skvělýho lebensraumu pro naše milované staré Německo, se toho spoustu změnilo. Je mi opravdu, opravdu líto, že jsem tím prvním, kdo ti to říká, ale všechny tvoje obchodní záležitosti převzal někdo jinej. Jsou to odporný, snědý chlapi. Ještě jsem nikdy neviděl, že by se usmáli!“

„Di do prdele!“ zařval Porta a začal ztrácet sebekontrolu. Vyfoukl kouř do sluchátka, jakoby to byl Egonův obličej. „Přijdeš v čase, kterej jsem určil a doneseš ty měďáky. A ty snědý chlápky si nacpi do zadku, jestli tam na ně máš ještě místo!“

„Ale Porto, ty můj drahý,“ odvětil Egon sytým, samolibým hlasem, „snad si nemyslíš, že se chci nechat dát zabít, nemám pravdu? Zrovna teď, když budoucnost vypadá přece jenom trošku růžověji.“

„Poslouchej mě a poslouchej mě dobře, ty malá smradlavá opičí prdeli, ty mizemej zasranej bastarde zuluský děvky, ty podlej, falešnej šakale,“ ječel Porta do telefonu. „Jestli se tady neobjevíš s velkým cinkajícím pytlem, tak se ti stane něco ošklivýho. Něco fakt moc, moc ošklivýho. Něco, co tě velice účinně a navždy vzdálí všem lidskejm starostem!“

„Ale to bys nemohl,“ zakňoural Egon nervózně a v hrůze praštil telefonem do zdi.

„Dobře si to promysli, ty malej červe, a srovnej si v hlavě, kdo je tady pro tebe šéf!“ nechal Porta houpat sluchátko v telefonní budce na šňůře. Ušli už hodnej kus cesty po ulici, ještě stále však slyšeli Egonovo vzrušené vřeštění.

„Ten byl fakt vyděšenej, ten Egon,“ šklebil se Drobeček spokojeně.

„Bude tam.“ Ale Drobeček se mýlil. Egon se neukázal.

Na druhý den kráčí Porta a Drobeček po Sperling Strasse spolu s desátníkem Hartnackem, aby si osobně popovídali s Egonem Buzíkem. Když procházeli bránou, kde Egon bydlel, vyletěla z ní „Viola Drtikoule“ a srazila Drobečka na zem.

„Co to má kurva bejt,“ zařval zuřivě, když si zvedal čepici z bláta. „Copak nevidíš, kam letíš, ty špekatá sůvo?“

„Komu říkáš špekatá sůvo?“ zaječela Viola uraženě a nakopla ho do kotníku..

„Ses posrala nebo co, ty sedmiřadá dvoumarková kurvo?“ vybuchl Drobeček vztekle, poskakuje na jedné noze a masíruje si bolavý kotník. „Já ti dám, já ti rozervu tu tvou zavšivenou, rozmrdanou gorilí píču vod prdele až k pupku!“

„Vykuř se, ty blbej vesnickej burane,“ zasyčela Viola a začala se zdvíhat ze země. „Já ti utrhnu koule. Teda, jestli máš takový, který by se daly popadnout!“

„Tys musela šukat s chobotnicí,“ hulákal Drobeček a ohnal se po Viole pěstí. Kdyby ji býval trefil, tak by ji snad zabil.

Ona se však rychle uskočila dozadu a vyhnula se mu.

Vykopla nohou a trefila ho do kolena. Drobeček zavyl a popadl se za koleno a Viola mu vrazila prst do oka. Ten se otočil a popadl jedno z přetékajících věder s rybím odpadem před vedlejší rybárnou. Jedním pohybem ho zvedl nad hlavu a s celou tou spoustou smradlavých rybích vnitřností jí ho vysypal na hlavu. Do vzduchu vylétla spousta rybích drobů.

„Přestaňte se tady kočkovat,“ vykřikl Porta podrážděně a snažil se je od sebe odervat. Ale bezvýsledně. „Nemáme čas na legrácky. Máme tady nějakou práci!“ Viola už je ale úplně bez sebe. Popadla obrovského sumce a zatočila s ním několikrát nad hlavou, aby měla větší švih. Pustila ho, ale netrefila se. Místo Drobečka zasáhla přímo do obličeje obchodníka s rybami, který vyběhl s řevem před svůj krám. S pronikavým výkřikem padl naznak. Jeho dřevěná noha z první světové války se vymrštila a praštila Violu do hlavy.

Ta si ale myslela, že ji nakopl Drobeček. Její prsty připomínají orlí pařáty. Jejích deset barevných nehtů začalo drásat Drobečkův obličej. Vytryskla krev. Popadl obchodníkovu dřevěnou nohu a praštil s ní Violu do hlavy. Z nohy byly rázem dvě půlky.

Ale Viola ještě nemá dost! Je na podobné rány zvyklá, o hlavu už jí rozbili spoustu lahví. S

chropotem zaútočila na Drobečkovo přirození. Její školené prsty si našly cestu zimníkem a třemi páry kradených armádních zateplených spodků.

Jeho zkrvavená brada mu spadla. Ulicí zaburácel táhlý zmučený divoký řev. Vykopl oběma nohama do vzduchu a nějakou chvíli ztratil kontakt se zemí. V cirkusu Kranz by se mu dostalo pořádného aplausu. Skutálel se na silnici, kde ho přejela nákladní tříkolka naložená pytli s kukuřicí. On je však v takové agonii, že si toho vůbec nevšiml. Když zase přišel trochu k sobě, tak nemyslí na nic jiného než na Violu. Ta však zmizela, jako by se propadla do země.

„Moje noha!“ ječel obchodník uprostřed rozmlácených beden s rybami.

„Tady máš, pajdo,“ zařval Drobeček a hodil roztříštěnou nohu doprostřed toho rybího bince.

Oko mu padlo na Violin modrý klobouk vyčuhující zpoza velkého sudu rybích vnitřností.

„Tak támhle teda seš, ty zkurvená polykačko!“ zaječel. Popadl ji za prsa a prohodil ji dveřmi

„Zelené slepice“.

Proletěla vzduchem jako střela, vzala s sebou Portu, a narazila do těžkého věšáku vyrobeného z plášťů střel z první světové války, vážícího snad půl tuny. S ohlušujícím rachotem se zřítil na stůl řeznických specialit a rozmlátil ho na třísky. Do vzduchu vylétly kusy hovězího, vepřového, koniny, omáček a párků.

„To jsou Rusové,“ zavyl nějaký invalida z první světové války. Zamotal se do své dřevěné nohy a nemohl se ani hnout. „Rudá fronta!“ zaúpěl ještě, než omdlel. Zapomněl si sundat stranický odznak, který mu otevřeně září na jeho levé klopě. Od toho dne si ho již nikdy nevzal.

Desátník Hartnacke, který si zrovna rozbaloval svůj kněžský hábit, byl vymrštěn přes bar a vzal s sebou tři talíře zelí a Eisbeinu. Vydal ze sebe drsné, jakoby soví zahoukání a popadl ho amok. Veškeré dosavadní plány padly. Tohle rozhodně není příhodný čas pro nějaké opatrné a skryté akce. Přímo do útoku! S ďábelským úsměvem vytrhl z pouzdra v podpaží nagan.

„Jak chceš, Egone, teď je s tebou amen!“

Dobře ví, že Egon teď sedí ve své kanceláři a žhaví počítadlo. Rozhodný zabiják mu teď může snadno ustřelit palici. Svižně přeskočil bar a měl co dělat, aby se vyhnul Viole a Portovi, kteří leželi na zemi a kousali jeden druhému ucho. Setřel si z obličeje zelí a přehnal se nálevnou. Tak tohle, pomyslel si, se zapíše do historie Berlína. K tomu ještě nikdy nedošlo.

Až budou starý Fritz a všichni ti jeho zasraní generálové dávno po smrti a zapomenuti, pořád se ještě bude vyprávět o „Radostném vysvobození“ a co provedl Egonovi za druhé světové války.

Egon seděl v hlubokém, polstrovaném křesle spokojený s čísly, ke kterým dospěl na svém počítadle, když tu náhle kdosi rozrazí dveře tak prudce, že zůstaly viset jenom na jednom pantu. Napřed ho napadlo, že se těmi dveřmi valí celá jedna rota. Díval se do černého ústí těžkého revolveru. V uších mu zazněl výkřik, po kterém se mu hrůzou naježilo těch několik chlupů, co měl ještě na hlavě, a roztřásl se strachem. Je to Leo, jeho kuchař, který ho chce varovat před hrozícím nebezpečím a okamžitou smrtí. Trpaslík Olfert, který nemá na výšku ani metr a půl, ale zhruba tolik má v ramenech, se jako blesk vrhl za Egonovo křeslo a mával přitom rukama jako krůta s useknutou hlavou.

Egon otevřel své modré uslzené oči a začal vydávat zvuky jako nějaká zmáčená kočka na houpající se ledové kře.

„A je s tebou amen! Ty zasranej pasáku!“ zařval Hartnacke. „Teď ty vystřelím z hlavy i ten poslední zbyteček tvýho prohnilýho mozku!“

„Nemohli bysme si vo tom promluvit,“ prosil ho Egon, který byl na vykecávání se ze složitých situací expert.

„Ty užs toho za svýho života nakecal dost,“ přerušil ho Hartnacke s ledovým smíchem. „Teď to do tebe napálím!“ Přitiskl hlaveň k Egonovu nosu a zmáčkl spoušť.

Zdmi „Zelené slepice“ zaburácela obrovská exploze, až obchodník s rybami na ulici raději zalezl za sud se slanečky.

Egon se točí kolem dokola, přitom ale pořád sedí ve svém křesle. Trpaslík Olfert sedí uprostřed místnosti a dovolává se policie a SS. Je jedním ze zakladatelů strany a když je jeho život v nebezpečí, tak si na to vždycky vzpomene.

Hartnacke stojí a s úžasem zírá na to, co mu zbylo z ruky. Krev mu z ní kape na dokumenty ležící na stole. Ve spěchu udělal osudovou chybu. Neodpustitelnou i pro nováčka, který si právě vyzvedl ze skladu uniformu. Jeho zlozvykem bylo všude nosit dva druhy revolverů, ruský Nagan a německou P38. A v kapsách náboje do obou. Když Viola převrhla ten věšák, tak v nastalém chaosu nabil nagan náboji do P38. Žádná zbraň na světě nevydrží, když ji někdo nabije špatnými náboji. Nagan se rozletěl na kusy a poskvrnil stěny kolem kusy sebe samotného a Hartnackových prstů. Šokován vyběhl ze „Zelené slepice“ a zpětně si už nikdy nevzpomněl, jak se mu podařilo dostat až do ministerstva války. Tam mu desátník zdravotník Steinhart ruku neobratně sešil, jak to žádný chirurg na světě ještě neviděl.

„Nejmíň měsíc nevystrčíš z ministerstva nos,“ zařval na něj Sally vztekle.

„Doufám, že tohle tě konečně vyléčilo z nošení dvou různejch zbraní, ty jeden blázne!

Uvědomuješ si, jakej seš blázen? Blázen, šílenej idiot? Celej Berlín teď ví, žes to byl ty, ty magore, kdo střílel u „Zelený slepice“! Ani Žid umírající hladem by neudělal takovou kravinu! Teď už je mi naprosto jasný, že tvoje matka musela bejt chromá na hlavu, když tě házela do kanálu!“

Hartnacke se odevzdaně mračil a zahanbeně skuhral. V duchu si přísahal, že až toho Egona příště uvidí, tak ho zarazí nejmíň metr do první zdi.

Egon stále ještě seděl ve své soukromé pracovně v „Zelené slepici“ a opatrně si osahával tvář.

Pomalu, pomaličku mu docházelo, že na ní nemá žádnou krev a že tam pořád má svůj obličej.

Projela jím obrovská vlna radosti a úlevy.

„Vrátil jsem se mezi živý!“ vykřikl a zmateně přitom vzlykal a smál se zároveň. Začal děkovat Bohu, ale v příští vteřině už ho proklínal. „Pomsta!“ ječel zuřivě.

„Pomsta! Chci, abyste mi toho bastarda „Radostný vysvobození“ přinesli roztrhanýho na dvacet kusů. Já ho nacpu do mlejnku na maso a prodám ho jako žrádlo pro psy a bez lístků!“ S trpaslíkem Olfertem v čele procházel Egonův gang Berlínem a hledal Hartnacka. Egon je tak rozzuřený, že nemůže tři dny jíst, i když je to velký žrout.

Jejich hon ale postupně vychládal. Jednou pozdě odpoledne, když si Egon užíval se dvěma ze svých favoritů, vstoupil Porta s Drobečkem bez klepání do dveří. Egon právě vklouzl do krajkového hedvábného ženského spodního prádla. Miloval totiž jejich dotek.

Drobeček mu prudce vrazil k uchu upilovanou brokovnici.

„Ty sis myslel, že je po všem, co?“ zasyčel hrozivě. „Ale to je omyl! To je jenom začátek! Ty kulturní chytráci, co choděj na operu říkaj, že nejlepší je vždycky konec!“

„My jsme tě žádali, aby ses za náma zastavil, neníliž pravda?“ zeptal se Porta vlídně a sklonil se k Egonovi. Usmál se a jemně ho štípl do tváře. „Zdá se, že nechceš poslouchat, co ti říkáme, takže jsme se rozhodli, že ty uši vůbec nepotřebuješ. Ani trochu! A tak jsme ti je přišli ustřelit! Budeš mít to potěšení, že to uslyšíš, pochopitelně. To bychom ti nemohli upřít! Bude to ta největší rána, jakou jsi kdy slyšel! Budeš mít pocit, jako bysme ti ustřelili celou hlavu. A možná, že tomu tak bude! A ty uši, co tak nerad používáš, ty pudou pryč taky!“

„To přece nemůžete udělat,“ zaskřehotal Egon zoufalým hlasem a zvedal ruce v obraně před sebe.

„Ne?“ zasmál se Drobeček hřmotně. „Tak tomu bys měl ve svým zájmu věřit, ty vyšeptanej teplouši!“

„Ale to je vražda!“ zašeptal Egon ochraptěle a přitom se snažil odplazit pryč.

„Folie des grandeursl“ zasmál se Porta milým hlasem. „Říkejme tomu spíš hubení škůdců, co ty na to, ty jedna malá kryso? Až ti uřízneme čuráka a dáme ho hochům z Alexu, tak nám za to daj medaili! A vy dva do skříně!“ poručil Buzíkovým dvěma polonahým společníkům, třesoucím se vyděšeně na pohovce. Jestli uděláte větší hluk než roztouženej kocour po špičkách honící kočičku, tak vám vošoustáme prdele, že je budete mít nacpaný místo mozku!

Víte, jakej to je pocit?“

„Znáš nějakou modlitbu, že jo?“ zeptal se ho Drobeček po chlapsku kamarádsky a poplácal ho hřbetem ruky. „V jádru jsme docela dobrý chlapi, víš. Neradi bysme někoho posílali na jeho poslední let, bez toho, abysme ho napřed nechali vybrečet modlitbu.“

„Pojďme si o tom promluvit,“ žadonil Egon ochraptěle. „Já ty peníze mám. Když jsem s nimi nepřišel, to bylo jenom nedorozumění!“

„Ano, jistě, samozřejmě. Omyly a nedorozumění! Ty jsou příčinou všech problémů, co jich na světě je,“ vzdychl Drobeček soucitně. „Pojďme ale k tý tvý modlitbě, aby bylo jistý, že tě svatej Petr rád uvidí.“

„Já žádnou modlitbu neznám! Nejsem věřící!“ vykřikl Egon nešťastně.

„Ne? Tak to já ti docela rád věřím. Jenom hodný lidi jsou věřící a ty přece vůbec nejsi hodnej!“ odvětil Drobeček a poklepával ho po zátylku studenou hlavní své upilované brokovnice.

„Tak se za něj teda pomodli ty!“ vykřikl Porta a zamkl za Egonovými milenci dveře.

„Otče náš, jenž jsi na nebesích,“ zanotoval Drobeček s očima obrácenýma ke stropu, „zůstaň kde jsi a nech nás v klidu vyřídit tenhle malej kšeftík za tebe, aby to nepoškodilo tvou reputaci!“

„Tak pojď, Egone, uděláme si malou procházku,“ řekl Porta a hodil na něj pláštěnku.

„Voblíkni si to! Nemůžeme ti dovolit, abys běhal po ulicích Berlína v dámským spodním prádle. To bysme měli hned na krku mravnostní!“

„Pamatuj, žádný řvaní!“ varoval ho Drobeček přísně, když sestupovali po schodech. „Teda jestli nechceš, abysme ti usekli péro i s koulema a nacpali ti ho do krku!“ S Egonem mezi sebou kráčeli po Friedrichs Strasse k obojživelnému vozidlu ministerstva války, o které se postaral nadrotmistr Sally.

Nějaký policajt se zájmem přihlížel, když strkali Egona do vozidla.

„Dezertér?“ ptal se jich a prohlížel si Egona se zvídavým opovržením.

„Přesně tak,“ odpověděl Porta. „Ten blbec má jít před četu. Tak to má bejt. Ty bastardi, co se bojí, že je zastřelí nepřítel, zastřelíme my!“

„A tak to má být,“ přikývl policajt důležitě. Zastrčil si palce za svůj vyleštěný opasek.

„Voni mě chtějí zavraždit,“ vykřikl Egon zoufale v naději, že by ještě mohl mít nějakou šanci.

„Říká se popravit,“ opravil ho policajt ostře. S výmluvným gestem si poklepal na svoje pouzdro. „Doufám, že tě taky pořádně zmlátí, než tě zastřelí! Ty zrádcovskej parchante!“

„Ne,“ usmál se Porta věrolomně, „to ne! Tohle v armádě netrpíme. My jsme humánní.

Zamíříme na čelo a prásk!“ Pozvedl ruku k okraji své čepice neformálním způsobem. Policajt opětoval pozdrav po vojensku. Vyřítili se po Friedrichs Strasse plnou rychlostí.

„Můžu ti slíbit opravdu unikátní zážitek,“ řekl Porta, když zahýbali na Charlottenburg Chaussée. „Budeš prvním člověkem v historii, který spadne ze Siegessäule!“

„Pojďme si o tom promluvit,“ zašeptal Egon zemdleně. „Vy nevíte, jaký já jsem tady měl starosti. Vy jste se museli starat jenom o válku, a ta je přitom to nejhorší, co může bejt!“

„Tohle my dobře víme,“ řekl Porta a jednou rukou poklepával na volant. „Kvůli těmhle starostem se houpe celej tenhle prohnilej, prašivej svět a stahuje všechny ty, co si dělaj starosti, do černý díry. Ale optimistický chlapi, jako jsem já, se jen tak projížděj po okraji všech těch sraček. Od prvního dne, kdy jsem spatřil světlo toho německýho světa, jsem byl váženým obchodníkem obchodujícím počestně se všelijakým zbožím, který lidi chtěli.“

„Tak například,“ vložil se do toho Drobeček znalecky, „s kundama! A přitom si nikdy v životě neřekl víc než velice rozumných 80% navrch!“

„Ty musíš bejt na palici, Egone,“ pokračoval Porta. „Máš sice civilní sestřih, ale nemysli si, že mě jen tak snadno podtrhneš koberec pod nohama!“

„Takže von je natvrdlej,“ vykřikl Drobeček pobouřeně. „Si myslel, že může převrátit celej ten pitomej kýbl s hovnama a tahat nás za nos!“

„Byl to pro tebe takovej malej šok, co říkáš? Když jsme se vrátili do Berlína!“ řekl Porta a smutně potřásl hlavou.

„Já jsem byl svým kamarádům vždycky věrný,“ zakňoural Egon nešťastně. „Mějte rozum, chlapci, pojeďme zpátky ke „Slepici“. Veškerých vašich 80% tam na vás čeká v balíčkách.

Všechno je to v účetních knihách. Možná je v nich tu a tam chyba v součtu, ale to je v týhle děsivý válečný době pochopitelný. Nevěřte všemu, co o mně říkají. Hluboko uvnitř jsem dobrým člověkem. Zasloužím si poděkování za všechno, co jsem pro lidi udělal, i když jsem se nikdy žádnýho vděku nedočkal!“

„Ty si zasloužíš, aby tě někdo praštil obrovským světovým glóbem do hlavy, a ne jen jednou,“ prohlásil Porta, poplácávaje volant. „Já například vím, žes to byl ty, kdo dal zmlátit

„Koločajznu“, a tys byl na vině toho, že „kurvě Charlottě“ rozmlátili hlavu.“

„To je hrozná, hrozná lež!“ bránil se Egon a schoval si tvář do dlaní. „Moje ruce nikdy, nikdy nebyly potřísněny krví.“ Strčil svoje ruce před Portovu tvář, aby dokázal svoje tvrzení, což mělo za následek pouze to, že málem srazili kamelotku v modrých šatech. Ta za nimi vypálila salvu Goethových vulgarismů.

„Ne, na to seš velkej zbabělec a navíc moc chytrej, abys to dělal sám,“ zasmál se Porta.

„Tuhle práci pro tebe obstarává trpaslík. Byl tam tenkrát s Charlotte a byl tam taky Stork.

Řekli jí, že vyhodí její dvě děti po hlavě z okna, jestli jim nevysolí 60% ze všech jejích výdělků a nedonese je k „Sově“. Když nezaplatila, tak se vrátili a trošku jí po spravili fasádu.

Ani to ale nepomohlo, protože ona si myslela, že Koločajzna ti dokáže nakopat prdel, ty sráči jeden. Takže letěla z okna jak ona, tak oba její kluci.“

„Snad byste opravdu nevěřili tomu, že bych byl schopen udělat něco tak hroznýho?“ ptal se Egon roztřeseným hlasem. „Najděte Koločajznu a on vám potvrdí, že je to všechno lež!“

„No tak to sis teda připravil komickej výstup,“ vysmíval se mu Porta. „Jestli ještě někdo uvidí Koločajznu venku z Moabittu, s tím co tomu chlapci napařili, bude mít dlouhý bílý fousy a bude mu přes sedmadevadesát. Podle toho, co jsem slyšel, už teď vypadá jako něco mezi Frankensteinem a mumií.“

„Tak poslouchejte mě přece,“ vykřikl Egon vyděšeně. „Co máte s tím Koločajznou? On byl přece hroznej a mučil holky!“

„To sou mi řeči,“ přerušil ho Drobeček podrážděně. „Buď sakra jednou německej chlap.

Pohlédni smrti vodvážně do očí. Seš přece jeden ze starejch Führerovejch parťáků z SA a tehdá ve třiatřicátým jste spolu chodili a mávali holema.“

„Nemotejte se po chodbách, jak řekl popravčí, když si odváděl chlapa z desítky,“ zmínil se Porta hlasitě, smýkl vozidlem na stranu a do parku.

„Přece byste se kvůli takovýmu chudákovi jako jsem já nestali sprostejma vrahama,“ žvatlal Egon. „Když jsem vám říkal, že ste přišli vo kšeft, tak jsem si jenom dělal legraci. Copak nemáte vůbec žádnej smysl pro humor, chlapi? V týhle hrozný době se člověk musí tu a tam zasmát!“

„No tak se zasměj,“ vybízel ho Porta a sám se srdečně zasmál. „Právě kvůli tomu jedeme k Siegessiäule, abysme se mohli i přes tu mizérii pěkně zasmát. My s Drobečkem už jsme viděli spoustu různejch způsobů rychlý smrti, ale ještě nikdy jsme neviděli nikoho letět ze Siegessiäule. Myslím, že si vzpomínám, jak jsi mi jednou vyprávěl, že by ses chtěl naučit s kluzákem. No a my ti to přání teď splníme. Nezapomeň pořádně rozpřáhnout ruce. Dělej to jako racek. No a my se postaráme vo tvůj start. Já ti slibuju, že to bude ten nejlepší start, jakýho se ti v životě dostane.“

„To ale bude nádhernej pohled,“ vykřikl Drobeček nadšeně. „Ze sedmašedesáti metrů přistaneš rovnou doprostřed záhonu růží!“

„Sedmašedesát a půl metru,“ opravil ho Porta, „nezapomeň ale kormidlovat nohama, Egone, nebo poletíš střemhlav a to by ten tvůj měkej mozek nemusel vydržet.“

„Jo, to by ses rozplác, jak říkaj plachtaři,“ radil mu Drobeček. „Musíš využívat stoupajících vzdušnejch proudů.“

Jeho hlas zanikl v rachotu nárazu. Porta okamžitě vyletěl z obojživelníku vysokým obloukem do vzduchu a dopadlo kus dál do jezera. Kačeny a labutě se s divokým máváním křídel vznesly do vzduchu. Drobeček se jako koule valil po asfaltu, za chvilku už byl ale zase na nohou. Řítil se po trávníku a snažil se utéct před obojživelníkem, který si to rachotil přímo za ním.

Vozidlo však náhle vybuchlo v plamenech, které vylétly až nad koruny stromů.

Porta, křičící a nadávající zuřivěji, než před chvílí rozčileně kvákaly kačeny a labutě, se doplácal ke břehu.

„Ten mizernej bídnej červ,“ zuřil. „Ten nás doběh. Kam zmizel?“

„Vlez do taxíku, kterej to do nás napálil,“ vysvětloval Drobeček a gestikuloval přitom divoce rukama. „Já jsem ho viděl. Byl támhle a čekal na nás jako nějakej hnusnej zloděj mrtvol.

Myslel jsem, že ten taxík tam jen tak stojí a čeká na rito. Pak jsem si ale všiml, že za volantem sedí ten trpajzlík, ale už bylo pozdě něco dělat.“

„No, von tam svým způsobem fakt čekal na rito,“ zaklel Porta, když si ždímal vodu z čepice.

„Ale ne na nějaký jen tak vobyčejný!“

„Jestli chceš vědět, co si myslím já,“ vykřikl Drobeček rozhořčeně, „tak ten chlap má ale kurva nervy, napálit to schválně do mírumilovnýho vozidla Adolfovy armády přímo uprostřed parku! Na všech cedulích stojí maximum dvacet a tenhle malej skrček jel nejmíň stovkou! Kde je ta blbá dopravní policie, když ji člověk potřebuje? Nikdy nejsou po ruce.“

„No tak to už opravdu přestává všechno,“ zuřil Sally, když se vrátili na ministerstvo války a hlásili mu ten incident s taxíkem. „Vy jste nikdy neslyšeli o dynamitu? Proč jste tomu vychrtlýmu šaškovi nenacpali pár tyčinek do prdele? Jedním si ale můžete být jistý! Teď budete tu malou krysu muset zabít, abyste zachránili krk sami sobě! Ty jeho kriminálníci teď prolézají každou díru a touží po tom, aby vám ustřelili kebule! A vy si tady sedíte jako dvě zmoklý toulavý kočky a sušíte se na státních radiátorech! Měl… měl… měl bych vás teď poplivat!“

„Tenhle případ skončí ortelem smrti,“ zavrčel Porta s divokým pohledem. Vyždímal si další vodu ze zimníku. „Za tohle bude Buzík trpět! Když jsem se rozhod, že poletí ze Siegessäule, tak se z toho nevykroutí tím, že si mávne na taxíka!“

„Já nechápu, jak mohli vědět, že pojedeme do parku,“ uvažoval Drobeček se zamyšleným pohledem ve tváři.

„Ty dva, co jste zavřeli do skříně,“ odpověděl mu Sally a rozhodil znechuceně rukama.

„Slyšeli všechno, co jste říkali a věděli, kam ho vezete. Na to, aby tenhle váš prostinkej plán prohlédli, Einsteina nepotřebovali. Trpaslíkovi se začaly v tý jeho velký hlavě honit buňky v šedý kůře mozkový a zbytek už víte. No a teď se seberte, vypadněte odtud a jednou pro vždy to s ním vyřiďte. Egon určitě sedí u „Sovy“ a pouští si hubu na špacír. Jděte přes dvůr a vlezte dovnitř okýnkem ve sklepě, abyste ho mohli dostat zezadu. Zezadu je to vždycky jednodušší. Proto taky Stalinovi komisaři střílí lidi do zátylku, když je mají zlikvidovat!“ Porta si zasunul do podpažního pouzdra svůj oblíbený nagan. Do kapsy si dal pár zásobníků s náboji.

„Myslíš, že by bylo lepší, kdybysme si s sebou vzali „piáno“?“ zeptal se, když si dával do druhé kapsy svou P38, kde na ní snadno dosáhne, kdyby nastaly nějaké neočekávané problémy.

„Ne,“ odtušil Sally suše. „Teď jste v civilizovaným Berlíně, kde nemají v lásce lidi, co se potloukaj kolem a střílej kulometama do oken!“

„Tak jdeme,“ řekl Porta s odhodlaným pohledem. „Tentokrát to nebudem komplikovat.

Oběsíme ho, jako to dělaj zlodějům koní v Texasu!“

„Dejte si pozor,“ varoval je Sally, když vycházeli z místnosti. „Nenechte se překvapit.

Nezapomínejte, že Egon není žádnej dacan ze Schleswigu! Je to pravej Berlíňan a dobře ví, jak to zařídit, aby to tu přežil!“

Když prolézali sklepním okénkem, aby se dostali Egonovi do zad, tak se Drobeček zachytil o rám. Porta ho musel vyprostit páčidlem. Po špičkách vyšli opatrně do prvního patra, odkud byly slyšet hlučné hlasy. První dvě místnosti, do kterých vešli, byly prázdné, ale třetí je plná lidí.

Egon sedí za velkým stolem, za kterým vypadá ještě menší, než normálně. Je celý v černém, jenom jeho košile je zářivě bílá. Věří totiž tomu, že to vypadá dobře na jeho falešném bronzovém opálení. Je také přesvědčen o tom, že díky takové barvě vypadá člověk mocnější a úspěšnější. Po obou stranách jeho křesla stojí tělesná stráž se širokými rameny a ostražitě se rozhlíží po místnosti. V tlumeném osvětlení je vidět ještě dva další zabijáky, hlídající schody vedoucí do restaurace. V dálce je slyšet zvuk bicích a saxofonů.

„Baf!“ zařval Drobeček a sklonil se k Egonovi. „Ty vypadáš, jako by sis to rozdal s celou flotilou vos, ale možná ses jen tak projížděl taxíkem po zoo?“

„Vy jste mě, chlapi chtěli zabít,“ cedil Egon pomalu mezi zuby. Foukl Drobečkovi do tváře kouř, tak jak to viděl v amerických filmových gangsterkách.

Drobeček se dlouze a hlasitě zasmál.

„Tak on si myslí, že se mu takhle podaří zachovat tvář.“ Najednou se začala dít spousta věcí najednou. Porta později prohlásil, že to mělo nejblíže tomu, čemu by se dalo říkat silné zemětřesení. Celý gang se na ně vrhl. Zabiják nejblíže Drobečkovi ho přetáhl přes obličej nějakým prknem tak tvrdě, že se podélně rozlomilo.

„Zabte je!“ zavyl Egon šťastně a nakopl zuřivě Drobečka.

Ti dva strážci u dveřích popadli Portu a zkoušeli mu utrhnout hlavu. Zableskl se boxer a dopadl mu na tvář. Vykroutil se, vykopl do vzduchu a přitom narazil do něčeho měkkého.

Jeden ze strážců odskákal s křikem z dohledu, obě ruce si přitom tiskl mezi stehna.

Drobeček se překulil přes záda a v mžiku byl zase na nohou. Popadl židli a praštil s ní nejbližšího útočníka do krku. Rozpadla se na kusy a chlap se s utrápeným zachrochtáním složil na zem.

Poslední zabiják se vrhl na Drobečka a mával přitom nad hlavou obuškem. Drobeček vyrazil hlavou proti němu s plnou vahou svých dvou set šedesáti liber. Přitom mu dal stoličku a oba se zřítili k zemi s rachotem, jako když střechou domu proletí lodní kotel. Drobeček praštil zabijáka do krku a přitom mu rozdrtil hrtan jako vaječnou skořápku. Ten vydal strašlivý nelidský chropot, dopadl na zem a obušek mu vypadl z ruky.

Porta ho rychle popadl a začal zuřivě mlátit do „svých“ dvou útočníků.

Egon viděl, že se situace začíná obracet, a protože je z těch lidí, kteří se necítí moc dobře uprostřed podobných scén krutého násilí, popadl svůj pěkně střižený svrchník a vyrazil ke dveřím.

„Za ním,“ vykřikl Porta a praštil obuškem jednoho ze zabijáků po hlavě s téměř přátelským gestem.

„Máte štěstí, že mám zrovna dobrou náladu,“ hulákal Drobeček a rozmachoval se svým revolverem. „Tentokrát vás necháme jít, ale jednoho dne si vám podám! Obvykle lidi nezabíjíme, když se na tom nedohodnem. A teď ke zdi! Roztáhnout nohy a opřete se o ni rukama! Dejte ty pracky vejš! Je hned vidět, že vy, bulíci, jste nikdy nebyli v Hamburku!“ Prohledal je zkušenými prsty, a vybral jim z kapes všechno, co tam našel – klíče, mince, cigarety, peněženky, revolvery. Peněženky si nacpal do vlastní kapsy. Zbytek vyletěl oknem.

Pozpátku prošel dveřmi, zamkl je za sebou a kliku zajistil židlí.

Porta proletěl restaurací, cestou srazil číšníka a vyběhl na ulici. Rozběhl se po ní, ale pak se zastavil, protože si uvědomil, že Egon se zřejmě dal na druhou stranu a hnal se zase zpátky.

Drobeček vyběhl ze vrat a zmateně se rozhlížel. Revolver měl stále ještě v ruce. Za ním se ozval strašlivý rachot.

„Až já tě dostanu, běsnil jeden z tělesných strážců, August, který se dostal ven a jal se ho pronásledovat. „Já tě rozsekám na kusy!“ hulákal a aby dodal svým slovům na vážnosti, mával nad hlavou obuškem, který zahodil Porta.

Z temnoty znenadání zasviští kulka. Smýkne s ním na stranu a vrhne na dveře, které se provalí dovnitř v dešti rozbitého skla a dřevěných třísek. Na okamžik má ve tváři výraz člověka, který hodlá ukročit stranou, pak se ale pomalu skácí jako pytel zrní s dírou uprostřed.

„Bacha,“ zaječel Porta a spíš vycítil než uviděl temnou postavu, která vystoupila zpoza nějakých popelnic. Zamířila na něj čímsi velkým a černým. Následoval záblesk světla, ve kterém si povšiml, že ruka držící ten hrozivý předmět, je strašně ušpiněná. Vrhl se rychle za hromady pytlů od brambor hned vedle Drobečka. Zazněla smrtící salva výstřelů. Kulky jim kvílely nad hlavou. Vlastní revolvery měli připravené v rukou. Temná postava zmizela. Všude je ticho. Zrádné ticho. Opatrně se postavili na nohy.

„Sakra, sakra, sakra!“ zaklel Porta. „Všechno, co uděláme, je špatně! Kdo sakra byl ten plíživej nacistickej prasák, kdo tady střílel na poctivě pracující armádní zaměstnance?“

„To nemoh bejt Egon,“ usoudil Drobeček. „Ten by se rozpad na kusy, kdyby mu v ruce vystřelilo takový dělo. Takový sou jenom pro vopravdický vojáky a tvrdý chlapy!“ Postupují obezřetně podél zdí jako už tolikrát. Drobeček se zrovna chystal nakouknout za roh, když noční klid prořízla děsivá exploze. Její ozvěna se valí po zatemnělých ulicích z jedné zdi na druhou, ale ani jeden ze závěsu se pro zvědavé juknutí nepohne. Každý Berlíňan dobře ví, že zbytečná zvědavost může člověku podstatně zkrátit život. Jestli to není gestapo v honbě za svými skalpy, tak je to ještě něco horšího, a nic z toho rozhodně není zdraví prospěšné pro žádného svědka.

Tiše jako kočky a s nachystanými revolvery Porta s Drobečkem našlapují ulicí. Dívají se do každého zaparkovaného auta, podívají se i pod něj a kolem něho, stejně tak jako do každé z popelnic.

Je to Drobeček, který jako první zaslechne zvuk kroků rychle běžících temnotou noci. Brzy poté zahlédnou kontury uhánějícího člověka.

„Kurva!“ zvolal Porta vesele, přidřepl si a držel nagan před sebou oběma rukama, jak to dělá newyorská policie. Vystřelil pětkrát za sebou, tak rychle, že to znělo téměř jako jeden výstřel. Žádná z kulek ale nenašla svůj cíl, což ho značně překvapilo, neboť výstřely, které vypálí newyorská policie si svůj cíl najdou vždycky! „Se samopalem by to už měl za sebou,“ rozčiloval se. „To hovado vyvázlo bez jedinýho škrábance. Jen počkej, ty…“

„Ten kluk je vyděšenej k smrti,“ řekl Drobeček s úsměvem. „Pobíhá tady jako králík s uřezanejma koulema. Poskakuje sem a tam a nikam se přitom nedostane. Teď ho máme.

Než se naděje, má v sobě díru! Dyž je vemem jednoho po druhým, tak můžem bez jedinýho škrábnutí voddělat celou armádu.“

„Skoč bleskem na chodník na druhý straně ulice,“ poručil mu Porta, „a já budu tančit tady na tý. Jakmile uvidíme tu drzou opici, tak prásk prásk, a navždy zmizel z mapy Berlína!“

„Tak tenhle chlapec, ani nikdo jinej mě v životě nedokáže dostat. Ani kdyby měl dynamit a štípačky,“ prohodil Drobeček a skřípal přitom zuby. „Při umouněnejch pohanskejch ďáblech a svatým tělu Kristově zároveň, já tomu zasranýmu ateistickýmu sráčovi dám co proto!“ Porta zabočil kolem polorozpadlé sochy naproti Franken Strasse a jako buldozer vletěl přímo do náruče toho střelce s automatem v ruce. Je těžké určit, kdo z nich zakvílel hlasitěji. Ty výkřiky ale varovaly Drobečka. Bez váhání vypálil přes ulici. Výlohy a výstavní vitríny před uzavřeným kinem zmizely v záplavě skla a třísek sypajících se na silnici.

„Děkuj bohu, že pořád ještě máme tu ruskou fyzičku,“ povzdechl si Drobeček, když se kryl v kanálu.

Střelec se hnal úzkou uličkou. Porta je mu hned v patách s naganem před sebou. Cestou jsou roztříštěny výlohy a zrcadlová skla obchodů. Tu a tam se rozletí i čelní sklo nějakého automobilu.

Na konečné tramvaje se Porta zastaví, prudce oddechuje a čeká až ho Drobeček dožene. Ten běží hlučně ulicí a cvočky jeho na jeho podrážkách křešou jiskry z dlažebních kamenů.

„Ježíši,“ vyhrkne rozčileně, když se zastaví vedle Porty. „Tomu zasranýmu civilovi fakt hoří koudel za prdelí! Myslíš, že jsme mu nakonec přece jen kus prdele ustřelili? Krev z něj chcala jako z vokapu, když běžel na tu červenou přes Bellevue Strasse.“

„Myslím, že jsem ho určitě musel trochu škrábnout,“ řekl Porta, s očima lesknoucíma se vzrušením z té honičky. Ze dveří začínají vykukovat zvědavé tváře.

Z Link Strasse se ozval zvuk policejní sirény. K místu, kde střelba vypukla, se kvapem blíží spousta reflektorů.

„Tyhle zkurvený policajti nikdy nejsou tam, kde jsou potřeba,“ zaskuhral Porta a znovu nabil svůj nagan.

„Kéž by jim sám svatej německej Bůh uřízl obě půlky prdele dřevěným nožem!“

„Víš ty, kdo to tady po nás pálí?“ ptal se Drobeček. „Byls k němu tak blízko, žes mu moh šlápnout na hemoroidy. Poznala by ho i moucha se svýma malýma očičkama!“

„Tomu chlapovi se říká „Jahody se šlehačkou“,“ řekl Porta zamyšleně. Foukl do ústí svého naganu a všiml si, že jedna ze střel dumdum je v komoře nakřivo. „Až to s ním skoncujem, tak mu změní jméno na „Jahodovej džem“.“

„Proč mu sakra říkaj „Jahody se šlehačkou“?“ chtěl vědět Drobeček.

„Narudlý vlasy, bílej ksicht. Vypadá, jako by ho vyváleli v mouce. Jo a taky má měkkej mozek!“ odpověděl Porta. „Vypadá přesně tak, jak ho pojmenovali!“

„To musí bejt nějakej blázen,“ usoudil Drobeček a natáčel krk, aby viděl na ulici. „Běhat tady takhle po veřejným prostranství a pálit jako nějakej šílenec, když ho můžou lidi vidět.

Nemusíš bejt ani žádnej blázen, abys viděl, že tam, kde maj normální lidi mozek má tenhle nasráno, a mozek má narvanej do prdele!“

Porta si zamyšleně posunul čepici na hlavě a poškrábal se na ní hledím revolveru.

„Hele, vezmem to po Koester Strasse. Jestli se nepletu, tak má namířeno do doků, aby si tam někde zalez mezi všechny ty bedny.“

Když zahnuli na Hafenplatz, vylétl proti nim z druhé strany ulice déšť kulek. Zabušily do zdí za nimi a snesly jim na hlavu spršku vápna a cementu.

Drobečkova P38 zaburácí, utrhne půlku cihly z rohu jednoho z domů a rozbije jedno z oken.

Jednomu z nájemníku se vysype hromada skla na hlavu.

„No tak vylez, ty plesnivej fláku jahodovýho dortu,“ zaječel Porta zdivočelý vzrušením.

Vypálil ze svého naganu tak rychle, že to znělo jako kulomet.

„Vystrč hlavu, abysme si na ni mohli vystřelit,“ zahulákal Drobeček celý žhavý do akce, když nabíjel P38.

Pistolník naneštěstí pro něj ztratil hlavu. Rozběhl se přes náměstí, vyhoupl se na vysoký plot, seskočil z něj a dopadl mezi nějaké popelnice na druhé straně s řinčením, jako když T34

projede železářstvím.

„Ten zkyslej jahoďák to teď už určitě schytal.“ Drobeček jásá radostí. Přeskočil plot stylem olympionika ve skoku vysokém a dopadl přímo do smradlavého obsahu jedné z velkých popelnic. Zuřivě si odfrkl a opatrně vystrčil hlavu z popelnice. Šest stop od něj seděl

„Jahoďák“ na pytli cibule a mlátil do samopalu. Zasekl se mu zásobník a nemůže ho zacvaknout.

„Ježišikriste,“ zavyl a mrštil zbrani vztekle na zem.

A najednou to jde. Celý zásobník se vyprázdnil jednou dlouhou dávkou. Kulky pokropily střechy okolních domů.

Porta ostražitě strčil hlavu přes plot. Jedním pohledem přehlédl situaci. Smýkl s sebou přes plot a vypálil ještě ve vzduchu. Kulky kvílí a odrážejí se všude kolem Jahoďáka, který sebou s výkřikem plácl na zem. Myslel si, že už je po něm.

Je po všem. Stojí nad ním Porta a Drobeček a oba mu míří revolverem na hlavu.

Jahoďák zavřel oči a čekal na výstřely. K jeho velkému překvapení se ale nic nestalo. Kdyby byl na jejich místě, už by dávno střílel. Zkušenost ho naučila, že je dobré na nic nečekat.

„To je všechno, co nám můžeš ukázat?“ zeptal se ho Porta roztrpčeným hlasem a pořádně ho nakopl. „Vstávej, ty zelená jahodo, a koukej vyklopit, kde se schovává Egon a trpajzlík! A nesnaž se nás tahat za nos. My se vod takový plesnivý jahody, jako seš ty, nedáme jen tak napálit! Otevři tu svou smradlavou hubu, abys je varoval, a rozstřelíme ti ten tvůj slepičí mozek po celým Moabittu! A až tě pustíme, tak koukej mazat tam, kde zapadá slunce, panimaješ?“

„Proč ho nekopat do prdele až k Egonově a trpajzlíkově schovce?“ zeptal se Drobeček s nadějí v hlase.

„Ty seš jeden z těch kundou posedlejch hajzlů, co maj rádi holky s jezdeckejma botama, nemám pravdu?“ a šťouchl Jahoďáka hlavní do žeber, aby trošku stimuloval jeho duševní činnost.

Jahoďák zaraženě přikývl a setřel si z obličeje odpadky. Když po Drobečkově dopadu vylétl obsah té velké popelnice do vzduchu, dopadla ho většina přímo na něj.

„Jestli neuděláš přesně co budeme chtít, a neřekneš nám pravdu,“ zvolal Porta vesele a hrozil Jahoďákovi prstem před nosem, „tak už nikdy v životě pár jezdeckejch bot na dívčích nohách neuvidíš. Tvoje příští obuv bude z betonu, kterou ti navlíknem chvíli předtím, než tě shodíme z jednoho z mostů přes Sprévu. Takže, kde najdem Egona, velkoobchodníka s kurvama?“ Jahoďák se zoufale rozhlížel jak tonoucí hledající pevninu. Žádnou ale neviděl, a tak usoudil, že bude nejmoudřejší, když Portovi pravdivě odpoví, a bude doufat, že Porta Egona zastřelí dřív, než ten se dozví, kdo jeho úkryt prozradil. Několikrát se zhluboka nadechl a snažil se vypadat co nejupřímněji.

„Egon s trpaslíkem jsou u šílenýho chovatele ze zoo a čekají na zprávu, že jste vy dva byli zastřelený!“ zašeptal tajnůstkářsky a rozhlížel se přitom na všechny strany.

„To je ten blbej magor, co vykupuje mrtvoly různejch zvířat a pak je vycpává?“ tlačil na něj Porta. Přitom mu dal pár menších facek, aby se mu v hlavě trochu vyjasnilo.

„Jo, jo!“ odtušil Jahoďák. „Když tam přijdeš poprvně, tak ti z toho šlehne. Nacpal do nich nějaký hodinový strojky a voni řvou a hýbou se, jako kdyby byly živý!“

„Až se tam ukážem my, tak spíš šlehne Egonovi a tomu trpajzlíkovi,“ zašklebil se Drobeček radostně.

„Nehneš se odtud nejmíň půl hodiny potom, co odejdem,“ varoval ho Porta, když přelézali plot. „Zkus to a budeš mrtvej zkurvysyn – a věř tomu, že si s tebou pohrajem!“ Proplížili se zahradou a vydali se vzhůru k chovatelovu domu.

„Teď,“ poručil Porta, když se ocitli přede dveřmi. Kape z nich voda, protože spadli do bazénu, ve kterém chovatel omývá mrtvoly zvířat předtím, než je začne pitvat.

Narazili ale na překážku v osobě obrovské hospodyně s řetězem na dveřích.

„Brej den, matko,“ kývl Porta, usmál se na ní a zasalutoval.

Zamračila se a podezíravě se zadívala na pistole v jejich rukou.

„Co tady, pánové, chcete?“ zeptala se po prusku. „Hlavní chovatel je na konferenci a nepřeje si být rušen.“

„Já jsem jeho bratr a přijel jsem na návštěvu,“ zakřenil se Porta drze.

„Nikdy jsem neslyšela o tom, že by hlavní chovatel měl nějakého bratra. Vy se také jmenujete Taut?“

„Bratři se obvykle jmenují stejně,“ usmál se Porta přívětivě.

„Uhni mi z cesty,“ zařval náhle Drobeček, který ztratil trpělivost, a namířil jí svou P38

doprostřed krku. „Co takhle olověnou pilulku, aby se ti uklidnil podrážděnej žaludek?“

„Ach bože! Ne,“ zajíkala se a chránila si rukama obličej.

„Dejte pryč ten řetěz a zavřete zobák. Nic se vám nestane,“ řekl Porta. „Takové milé, sladké paní, jako jste vy, nechceme nijak ublížit. To by bolelo a museli bysme si pak spoustu měsíců psát s pojišťovákama!“

S třesoucíma se rukama vyhákla řetěz a ustoupila ode dveří.

„Tak je to lepší,“ zazubil se Drobeček. Strčil ji na toaletu a zamkl za ní dveře.

Potichu jako kočičí šelmy pronásledující svou kořist se plížili domem hlavního chovatele.

Drobečkem cloumá slepá zuřivost a přímo překypuje nekontrolovatelnou energií. Dokázal by prorazit betonovou zeď, aby dopadl Egona a trpaslíka. Dívají se pod pohovky. Otevírají skříně. Drobeček dokonce otevřel okno a zadíval se do zahrady.

Našli je v prvním patře spolu se šíleným chovatelem a dvěma šlapkami. Dívky leží na dvou oddělených pohovkách a dělají věci, při kterých by každý filmový cenzor okamžitě omdlel.

Trpaslík má v ruce pistoli, která je skoro tak velká, jako on sám.

„Stůjte nebo střelím,“ zakrákal a mával pistolí, jako by vyháněl kačeny z květinového záhonu.

„Ty se tak akorát pochčiješ,“ zařehtal se Drobeček. Jednou obrovskou pěstí ho popadl za flígr.

„Jako faktickou poznámku bych uvedl, že sis chytil koule do pasti na krysy.“

„Vyhoď ho po hlavě oknem,“ rozkázal mu Porta rozhodně.

„Kam až poletí?“ chtěl vědět Drobeček a rozbil okenní tabulku trpaslíkovou hlavou. Sklo zařinčelo na betonu dole.

„Jak daleko chceš,“ vyštěkl Porta, „a dej si záležet, aby narazil na nějakej velkej, ostrej šutr.“ Drobeček zvedl trpaslíka a držel ho vysoko nad hlavou. Udělal krok dozadu, aby mohl dát do toho hodu více síly.

Děvky si schovávaly tváře do polštářů a začaly soucitně fňukat.

„No tak sbohem, ty zakrslej čuráku,“ zařval Drobeček a prohodil trpaslíka oknem. Rám a všechno okolo vyletělo spolu s ním do zahrady. Trpaslík dopadl na zem s děsivě znějícím žuchnutím, zdaleka ale není po něm. Právě naopak. Jako šíp proletěl mezi ovocnými keři a zmizel v promáčených lukách, přičemž cestou nechtěně proběhl chovatelovým bazénem pro mrtvoly zvířat.

„Takže, teď sis mávnul na svýho posledního taxíka,“ zvolal Porta. Zkušeným pohybem hodil Egonovi kolem krku tenký kabel.

Jedna z holek se odhodlala k činu. Je to ta v černých šatech. Vyskočila Portovi na záda a zakousla se mu do ucha. S výkřikem pustil Egona. Buzík je napůl cesty ke dveřím, když na něj dopadl Drobeček. Skulili se po úzkém schodišti dolů s rukama pevně zaklesnutýma a dělali přitom strašlivý kravál. Narazili do obrovského vycpaného orangutana, plného hodinových strojků, a ten se začal hýbat. Otevřel rudou tlamu a kýval pažemi ze strany na stranu. Drobeček nemohl uvěřit svým očím. Zašmátral po svém revolveru, vykřikl hrůzou a vyletěl do vzduchu jako na rozžhavené pružině. Vyskočil z okna a klopýtal několika hlubokými kalužemi. Všude kolem něj lítá voda a bláto. Znovu proletěl chovatelovým bazénem, tentokrát si toho ale vůbec nevšiml.

Egon, ležící na obličeji, se s námahou odvaIiI, aby se podíval, kam Drobeček zmizel. Místo Drobečka ale spatřil obrovskou chlupatou obludu, která se k němu blížila, kolébala se ze strany na stranu a z vyceněné rudé tlamy jí čouhaly žluté tesáky. Z nitra té bestie se ozval strašlivý dvojitý výkřik. Egon, který již stál skoro na nohou, aby utekl, spadl znovu na zem a upadl do lehkého kómatu. Rychle se ale vzpamatoval, když se na něj ta obluda s oranžovými chlupy, planoucíma očima a skřípajícími tesáky zřítila. Pokoušel z pod ní odvalit, ale strachem doslova zdřevěněl od hlavy k patě, když ucítil, že se mu jeho tesáky zadírají do tváře. Vykřikl dvakrát za sebou. Podruhé to bylo, když si uvědomil, že jeho hlava je uvnitř orangutanovy vyceněné tlamy. A to je ta poslední věc, která mu za jeho krátkého bouřlivého života proběhla hlavou. Nemá ani čas na to, aby se opravdu vyděsil. Jeho srdce naprosto zkolabovalo. Škube s ním jedna křeč za druhou. Vykřikl, prudce zatajil dech a na místě vypustil duši na infarkt.

„Sakra,“ zařval Porta, když ze sebe setřásl tu holku v černých šatech. „Měli bysme odtud všichni co nejrychlejc vypadnout. Venkovský balíci, co přišli do města za trochou povyražení, se už houfujou dole na ulici. Slyšeli, že prej se v tomhle domě pořádá nějakej pořádnej „Berlínskej happening“. A poldové tu budou co by dup a ty budou mít s sebou bouchačky!“

„Zastřelí nás?“ zeptaly se obě dívky unisono.

„No to si pište, že jo,“ odpověděl Porta. Vytáhl je s sebou na ulici, kde se vmísili mezi postávající zevlouny. Vypadají, jako by zrovna vylezli z vlaku odněkud ze Slezska nebo Vestfálska.

„Ježíšku na křížku,“ zvolal Porta a zhluboka se nadechl, když se za nějakou dobu znovu posadil v Sallyho kanceláře. „Teď si musím chvilku vydechnout, abych mohl přemejšlet zase jasně jako každej normální člověk.“

„A já tomu zasranýmu trpajzlíkovi utrhnu ty jeho uši,“ sliboval Drobeček. Ležel jako obvykle na břiše na zemi. „Není přece možný, aby mu prošly takový věci, jako se právě stalo. Vždyť má mentální výbavu nějaký prdelatý gorily, co se po narození pořádně praštila do stromu!“

„Nejdřív ze všeho potřebujem nějaký nový železa, který se nedaj vystopovat,“ řekl Porta zamyšleně a poškrábal se na své ptačí hrudi. „Nejsou to snad zase vši, nebo jo?“ zamumlal a nakukoval pod svou uniformu.

„Na co potřebuješ nový železa,“ ptal se Drobeček nechápavě. „Mám přece svý vlastní železo, se kterým trefím mouchu mezi voči za noci černý jako sám pekelnej rarach. Když budeš mít nový železa, tak si na ně budeš muset nejdřív zvyknout!“

„Ty seš dneska ještě pitomější, než když ses narodil,“ vykřikl Porta podrážděně. „Copak nechápeš, chlape, že když chodíš po venku a střílíš lidi – a to samozřejmě nemluvím ve válce

– tak potřebuješ kanón, podle kterýho tě nemůžou poznat! To vede k nepříjemnejm problémům a spoustě pitomejch dotazů. Když tě chytí a žalobce tam stojí s foukačkou, o který můžou dokázat, že byla tvoje a někdo s ní odpráskl nějakýho troubu, tak by byl každej strašně překvapenej, kdyby tě porota neshledala vinným. Teď už chápeš, že si musíme schrastit nějaký nový ruční děla, který patří někomu jinýmu a nemáme je podepsaný?“

„Já půjdu nějaký sehnat,“ zakřenil se Drobeček blaženě. „To je snadný jako pusa na prdel.

Můžu je sebrat strážnejm v týhle budově. Všechny jejich bouchačky visí dole na skobách.

Stačí jenom natáhnout ruku a vzít si je!“

„Tak to ne, proti tomu protestuju,“ vykřikl Sally vyděšeně a vyskočil ze svého důstojnického křesla za stolem. „Žádný střelný zbraně z ministerstva války! Už takhle není náš štít bez poskvrny!“

„No tak dobře, tak já půjdu na Prinz Albrecht Strasse,“ prohlásil Drobeček bezstarostně.

„Znám tam jednoho žoldáka, co tak lítá po kolejích jako nějakej pitomej vlak! Až ty pitomci z Alexu zjistí, že ten mizernej trpajzlík byl vystřelenej z ponožek kanónama vod SD, tak to voznačí za legální popravu a odhodí to jako horkej brambor!“

„Není tak blbej,“ připustil Porta s náznakem obdivu.

Když se Drobeček vrátil se třemi 7.65 Walther, které vzal na velitelství gestapa na Prinz Albrecht Strasse, tak Sally málem dostal infarkt.

„Jaks je tam odtud dostal?“ vyptával se ho s otevřenou pusou. „Copak tě neprohledávali, kdyžs šel ven?“

„Jak jsem říkal, znám tam jednoho chlápka, co jezdí na železnici,“ odpověděl Drobeček pyšně.

„Není to samotnej Himmler?“ zeptal se Porta s rozpustilým úsměvem.

„Toho znám taky,“ zašklebil se Drobeček ve stavu naprosté blaženosti, „ale von mě naštěstí nezná. Vzal jsem i pár „zelenek“, když už jsem tam byl. Mám jich dost na to, aby se pořádně postavil i eunuchovi,“ dodal a vytáhl z kapsy krabici zelených pilulek.

Porta a Sally si okamžitě vzali po dvou a Drobeček si vzal hned tři. Říkal, že se cítí trošku unaveně. Zapili je Sallyho whiskou.

„Tyhle zelenky jsou fantastický,“ řekl Porta. „Začnou působit dřív než je vůbec spolkneš.

Nevím, jak působí na vás, ale já se teď cejtím jako obrněná divize s pomocnejma jednotkama valícíma se na nějakou malou vesnici. Trpaslík bude mít z pekla štěstí, jestli přežije dnešek a rád bych viděl, kdo by se na nás zlobil za to, že opustil tohle slzavý údolí.“ Když procházeli Berlínem, tak se zastavili u „Zlatýho prasete“, ale nikdo tam trpaslíka nějakou dobu neviděl.

„V týhle hospodě je obvykle hodně rušno,“ prohodil Porta, když procházeli po Gendarmenmarkt. „Jednou se tam na nějakým vánočním večírku velbloudář nebo kdo, co u Siemense zalepoval krabice, do smrti zmrzačil, a pár jeho snědejch kamarádů bylo zabitejch na fleku. To byla fakt skvělá vánoční párty. Aspoň se to říká. Ta hospoda byla mimochodem tři měsíce zavřená. Šel kolem zrovna nějakej tlustej komisař, co prodává prasata a řekl:

„Hoši, zavíráme!“„

„A voni ho poslechli?“ zeptal se Drobeček užasle.

„Museli… usmál se Porta, „tenhle tlustej komisař měl s sebou všechny policajty co jich na světě je a všichni měli vytažený bouchačky!“

Podívali se do spousty hospod. U „Dřevěný nohy“ potkali jednoho Portova známého. Seděl na vysoké barové stoličce v klobouku, kožešinovém kabátě a slunečních brýlích, i když bylo uvnitř šero a vedro.

„Neviděls trpaslíka?“ zašeptal Porta spiklenecky.

„Já už tě neznám,“ odpověděly sluneční brýle. „Tys v Berlíně skončil.“ S pohybem, který si nelze špatně vyložit, zasunul ruku do kapsy pláště.

V tom se ozvala pořádná rána. Sluneční brýle a klobouk narazily do stropu a jejich majitel se točil v lítačkách. Drobeček ho totiž nakopl strašlivou silou do zadku.

„A přitom je to taky člen „Kartelu“,“ odplivl si Porta s despektem.

„Kartelu?“ zeptal se Drobeček nejistě.

„Jo, „Kartelu“. Všichni jeho členové byli nejmíň tři roky za katrem.“

„Hledáte trpaslíka?“ zeptala se jedna děvka v červených šatech.

„Ty musíš bejt jasnovidka,“ zasmál se Porta vesele.

„Koukněte se k „Transvestitovi“,“ usmála se vychytrale a mrkla na něho okouzlujícími umělými řasami.

„To je divný, že je u „Transvestita“,“ říkal Porta zamyšleně, když šli zpátky přes Gendarmenmarkt. „Většinou tam chodí jenom přiblblý šašci s pralinkama místo koulí, s vysokejma podpatkama a nasmraděný naftalínem jako kurvy!“ Ale trpaslík tam opravdu je. Sedí v místnosti až úplně vzadu. Právě típá cigaretu na odhalené ňadro jedné z prostitutek, aby si pamatovala, že má příště platit za ochranu včas.

„Děsně jsem se těšil, až se znovu setkáme,“ zašeptal Porta, který se tiše vynořil za ním a zapíchl mu do zátylku špičku bajonetu.

Trpaslík zaječel a spadl ze stoličky. Praštil se přitom hlavou o zeď, hned se ale zvedl a uháněl ke dveřím. Záhy ale zjistil, že proti němu stojí Drobeček. Znovu zaječel a proskočil po hlavě zavřeným oknem, aniž by si uvědomil, že je vysoko v prvním poschodí.

„Plesk! Plesk!“ ozval se Drobečkův Walther s tlumičem.

„Můžeš se mnou spát tejden zadarmo, jestli tomu zasranýmu sadistickýmu skřetovi ustřelíte koule!“ slibuje holka, kterou trpaslík právě použil jako popelník.

„Spát?“ zašklebil se Drobeček a zahýbal ušima. „Tak to seš na špatný adrese. Já byl teďka v nemocnici a spát se mi nebude chtít nejmíň tejden!“

„Ty seš ale pěkná holka,“ řekl Porta lichotivým tónem záletníka a strčil jí ruku mezi stehna.

„Tak pěkná, že by kvůli tobě starej Odysseus se svou lodí zabloudil.“ Vystrčil hlavu z okna.

„Kam se sakra ten trpajzlík poděl?“

„Najdeš ho v zoologický,“ prozradila mu dívka se stříbrnými punčochami a červenými podvazky na stehnech. „Vždycky, když to začne smrdět, tak se schová u jednoho z chovatelů. Nemůžete to minout. Je to kulatej bílej barák kousek od parku, kde začínaj jezdecký cesty a smrdí to tam koblihama!“

„Jdeme tam,“ vykřikl Porta dychtivě. Dvěma skoky byl dole ze schodů s Drobečkem valícím se mu v patách jako lavina.

Pasák, stojící mezi dveřmi a hlídající své dívky, byl sražen k zemi a téměř udupán k smrti.

„To jsou Rusové?“ zařval zmateně a v hrůze se díval za Drobečkem a Portou ženoucími se s křikem po ulici.

Jakmile dorazili do zoologické, zahlédli v dálce trpaslíka. On je spatřil v tom samém okamžiku a s táhlým ostrým smrtelným výkřikem vyrazil po cestě, zůstal po něm jenom oblak prachu ve vzduchu. Pak ale udělal taktickou chybu, když zahnul k opuštěné vodárenské věži.

„A máme ho,“ zachechtal se Porta. „Tady někdo spadne pěkně z vejšky. tohle je vo moc lepší než Siegessäule!“

Drobeček se zaklonil.

„Je to kurva vysoko,“ řekl s obdivem. „Až z toho sletí, tak se odtud neodbelhá ani po jedný.

Ale co když neskočí? Musel by přece nejdřív vylízt na zábradlí, ale ten sráč je tak malej, že tam nedosáhne, ani když si stoupne na špičky!“

„Nechceme, aby se musel moc namáhat,“ odpověděl Porta. „Vyzvednem ho nahoru!“ Šťastně se zašklebil, neboť už v duchu viděl trpaslíka řítícího se z vodárenské věže.

Vrazili do železných dveří, ozvěna nárazu dutě zaburácela prázdnou věží. Trpaslík zaklínil kliku dveří lopatou. Zaslechli jeho kroky bubnující po kovových schodech.

„Chce se co nejrychlejc dostat nahoru,“ zasmál se Porta.

„A ještě rychlejc poletí dolů,“ odvětil Drobeček se širokým úsměvem. „No nebyla by to nádhera vidět toho malýho sráče dopadnout na zem jako angloamerická bomba na Führerovo velitelství?“

Vyběhli na nejvyšší plošinu v patách trpaslíkovi, který kvílí a ječí strachem. Čtyřikrát plošinu oběhli, než Portu napadlo otočit se a nadběhnout mu z druhé strany, načež se s trpaslíkem srazil hlavou.

„A máme tě, chlapečku,“ zařval Porta triumfálně a hmátl skrčkovi po krku.

„Ne, ne!“ zavyl trpaslík, uskočil dozadu a vykopl ocvočkovanou botou velikosti dvanáct.

Porta uhnul pozdě a bota ho tak zasáhla do holeně. Zkroutil se bolestí a napjatá trpaslíkova postava ho udeřila do tváře. Ten pak vyskočil, proletěl Drobečkovi mezi nohama, zatočil se jako káča a uštědřil tomu velkému chlapovi strašlivý kopanec mezi nohy.

Drobeček zaječel jako deset nebožáků natahovaných na středověký skřipec najednou a oběma rukama se chytil za rozkrok.

„A máš po legraci,“ zařval Porta a zamířil na trpaslíka revolverem. Třikrát rychle za sebou vystřelil, ale ani jednou ho nezasáhl.

Trpaslík vyskočil na zábradlí na okraji plošiny a tam zůstal stát, i když se chvíli hrozivě kýval.

Porta sklonil revolver a s otevřenou pusou zíral na toho prťavého chlapíka, který stál na zábradlí a zuřivě mával rukama, aby udržel rovnováhu.

„Ježišmarjá,“ vykřikl Drobeček a zapomněl na všechnu bolest ve varlatech. „Ten zakrslej idiot si asi neuvědomuje, jak jsme teď vysoko!“

„Svatá matko boží,“ vřískal trpaslík zoufale. Nahnul se dozadu, ale máváním rukou zase získal rovnováhu.

„Jestli tohle přežije, tak by mohl vydělat moře prachů za představení,“ řekl Porta zamyšleně.

„Myslíš, že bysme ho mohli prodat někam do cirkusu?“

Drobeček se natáhl, aby trpaslíka strčil, ale předběhl ho prudký závan větru. Trpaslík se vyklonil z plošiny v neuvěřitelném úhlu. Natáhl ruce před sebe, ale tam není nic, čeho by se mohl zachytit. Zakymácel se a spadl dolů mlhavým povětřím.

Porta a Drobeček se naklonili přes zábradlí a pozorovali jeho pád.

„Roztáhni ruce,“ vykřikl Drobeček, „roztáhni ruce jako to dělaj racci. Pak přistaneš hladce a nerozmlátíš si kebuli!“

Policajt, který stál u vstupní brány a bavil se se správcem parku o velezradě, zvedl hlavu a zahlédl trpaslíka řítícího se dolů. Zachroptěl a podlomily se pod ním nohy. Říkaj mu

„Nebojácný Peter“ a má dobré jméno díky statečnosti prokázané v pořádkových jednotkách na konci dvacátých let, kdy platil za jednoho z nejlepších mužů s pendrekem či pažbou pušky.

Správce parku se rozplácl jak široký tak dlouhý za kontejner s odpadem. Myslel si, že trpaslík je nějakým novým druhem spojenecké bomby řítícím se k zemi.

Trpaslíkovy dvanáctky trčící z rozbité střechy pískově zbarveného VW organizace Todt jsou tím jediným, co je vidět. Zbytek jeho těla je rozmašlován na volantu a řadicí páce, popřípadě na přístrojové desce.

„Nezapomeň, udělal si to sám,“ křičel Porta divoce, když se s Drobečkem hnal po železném schodišti a jejich kroky burácely věží. „My jsme v tom úplně nevinně!“

„Naše ruce jsou čisté jako ruce toho taliána, co přibil Ježíše na to prkno,“ zakrákal Drobeček.

Běžel tak rychle, že se mu skoro zamotaly nohy.

Pár minut nato se na stanici na Alexu rozezněla celá řada telefonů. Komisař „Mord“ Schultze, který dostal své jméno díky tomu, že byl zástupcem velitele oddělení vražd, nemohl uvěřit svým uším.

„Co že jste říkal? Skočil z vodárenské věže a rozmlátil jedno z vozidel naší Vlasti? To musí bejt nějaký cizinec, Žid, nebo tak něco. Žádný opravdový Němec by nebyl tak blbej.

Ukliďte ten sajrajt. Já se na to podívám. Budu tam hned!“ Jakmile „Mord“ Schultze dorazil na místo, okamžitě zatkl „Nebojácnýho“ Petera a správce parku za to, že nezabránili tomu šílencovi ve skoku z věže a zničení státního majetku.

Když se zjistilo, že to byl trpaslík, kdo z té věže sletěl, tak si „Mord“ zapálil cigaretu a hluboce se zamyslel. Toho malýho sráče někdo strčil, řekl si v duchu a vyfoukl oblak modrého kouře. Kdybych věděl, kdo to byl, tak bych mu potřásl rukou a nabídl mu jeden z mých skvělých brazilských doutníků. Vzduch se v Berlíně hned hodně pročistil, když tenhle malej sráč natáhl bačkory.

Ten úspěch je důvodem malé oslavy v Sallyho kanceláři.

„Takovejhle pád – bylo to ze sedmdesáti a půl metru,“ řehtal se Drobeček, „to s člověkem sfoukne jako nic. Teď budou stát v řadě, aby mohli zaplatit svý dluhy! Budeme mít takovejch prachů, že do tolika ani neumím počítat!“

„Tak sebou hoďte a dejte se do vybírání,“ radil jim Sally a díval se přitom na Portu. „V neděli musíte zpátky do tý krutý války. Nemůžu vás tady schovávat. Už se jim podařilo vystopovat jeden z těch revolverů a položit spoustu otázek. Musíte být pryč dřív, než GEFEPO

převezme tenhle případ od KRIPO. Náš šéf, jeden vymatlanej plukovník, začal dělat šílenej kravál – poprvé za deset let. Před chviličkou mi volal a ptal se, jestli někdo z lidí v mém oddělení nechodí po městě a nestřílí lidi.“

„Posvěceny budiž plody země,“ zanotoval Drobeček slavnostně. Vrazil si do pusy tlusté husí stehno a spláchl ho pořádným hltem vína.

„A všichni, kdož jich užívají,“ dodal Porta a nabral si z misky celou hrst švestek.

„Amen,“ vzdychl Sally a napil se z přímo z láhve.

Váš smích je písní přerušenou,

smrt vás překvapila milé a veselé.

Siegfried Sassoon

Když se Porta probudil, bolela ho hlava, jakoby mu v ní vybuchl granát. Zmateně se rozhlédl.

Byl v nějaké divné ložnici. Celý pokoj je v červených odstínech, což je Portova oblíbená barva. Ke svému překvapení zjistil, že vedle něho leží ještě někdo jiný. Nějaká černovlasá dívka s mandlovýma očima.

„Co se sakra děje?“ vykřikl. „Jsem snad mrtvej a letím první třídou do nebe?“ Pomalu se začal probírat a přemýšlet jako voják. Natáhl ruku z postele, popadl láhev s vodkou a dal si několik pořádných hltů. „Seš naživu,“ řekl si v duchu. „V nebi nejseš ani náhodou. Ležíš v maringotce tlustý Nataši a za tuhle postels zaplatil pět set říšskejch marek, servis v ceně.“ Hmátl po peněžence. Nebyla tam. V nebi je ale sakra draho, napadlo ho. Znovu se natáhl pro láhev s vodkou.

Dívka s mandlovýma očima se probudila a podívala se, jakoby přemýšlela, co tenhle divnej nahej chlap s čepicí na hlavě dělá v její posteli. Protáhla se a zívla.

„Germanski, ty šukat chceš, šukej hned! Ty platit jenom osmá hodina. Čtvrthodina ještě ty vypáliš do pekla tebou. Panimaješ, pane Germanski vojak?“

„Bolí mě hlava,“ odpověděl Porta.., Ale stejně ti děkuji za nabídku!“

„Ty nechtít,“ odpověděl dívka a převalila se na bok, „no tak já spát. Dát na dveře zámek když vymáznout, pan Germanski!“

7. BOXERSKÉ UTKÁNÍ

„Tak teď už není pochyb o tom, kde jsme,“ řekl Drobeček a nešťastně se usmál. „Tohle je Rusko! Zrovna sem našel první veš. Chudák malá, byla mrtvá. Smůla!“

„Tos měl spíš štěstí,“ křenil se Porta. „Ta rodina, co si činí nárok na mě, ty fakt řádí jako divý!“

„Taky jsem si myslel, že mám štěstí,“ vzdychl Drobeček posmutněle, „ale na pohřeb přišlo osm set hostů a obávám se, že se rozhodli tady usadit!“

„Já padám,“ řekl Porta. „Mám na práci důležitější věci, než probírat pohřeb nějaký vši.“ Chvilku nato se zastavil, aby si se zájmem prohlédl velkou zářivě žlutou ceduli. Velkými černými písmeny na ní stojí:

GEHEIME SONDERKOMMANDO IV/3 z. b. v.

NEPOVOLANÝM OSOBÁM VSTUP

PŘÍSNĚ ZAKÁZÁN

Je zcela přesvědčen o tom, jako ostatně vždy, že je povolaný. Pyšně vkráčel dovnitř a cestou zasalutoval oblíbené kočce hlavního mechanika Wolfa, která byla povýšena do hodnosti desátníka a teď se olizuje na radiátoru jednoho z armádních vozidel. Procházel dlouhou úzkou chodbou, než zastavil před velkými těžkými dveří s bílou cedulí: KANCELÁŘ VELITELE

VSTUP PŘÍSNĚ ZAKÁZÁN

Slovo přísně bylo podtrženo. Na chvíli se zaposlouchal, pak dveře prudce rozkopl a vešel dovnitř. Ocitl se ve velké zařízené místnosti, nad kterou by si olízl rty i pruský generál aristokratického původu.

„Co tady kurva chceš?“ zeptal se hlavní mechanik Wolf, nekorunovaný král armádních dodávek a výstroje. Stojí právě před vysokým zrcadlem a obdivuje se svému vlastnímu obrazu.

„Copak nevidíš, že se chystám ven?“ řekl hlasem postrádajícím jediné stopy přátelství, zatímco si na své lesklé černé vlasy lil nejmíň půl sklenky kolínské. Ohrnul rty a láskyplně si prohlédl své zlaté zuby. „Jak ses sem vůbec dostal?“ ptal se se zřejmou nelibostí. „Copaks neviděl ty cedule, „Vstup přísně zakázán“?“

„Dostal?“ usmál se Porta opovržlivě. „No přece dveřmi, jak jinak? Proč si tam dáváš tolik toho „Kurvího snu“? Chceš sbalit nějakou ruskou děvku, co?“

„To abych necejtil tebe, ty hovado,“ odpověděl Wolf mrzutě.

„No ty seš ale vopravdu pěknej chlap,“ lichotil mu Porta. Chtěl lusknout prsty, ale nepodařilo se mu to.

„No a cos myslel?“ odpověděl Wolf bohorovně. „Snad sis nemyslel, že hlavní mechanik, jako jsem já, bude vypadat jako vy kuliové, spodina společnosti, nebo ano?“

„Je to čistě můj názor,“ usmál se Porta neupřímně a to ostatní si nechal pro sebe. Ve skutečnosti si myslel, že Wolf je přede všemi jen hýkající osel. „Ty seš skutečně mimořádně elegantní muž. Tu tvou růžovou vodu je cejtit na pět mil daleko proti větru. Každý, kdo tě uvidí, si musí být hned jist tím, že si dobře uvědomuješ svoji vlastní hodnotu.“

„V tom máš pravdu, odvětil Wolf. Ani se nesnažil skrývat, jak ho Portův zřejmý obdiv těší.

„Když chceš dosáhnout výšin, kde se skví velké finance, tak kolem sebe musíš šířit auru vážnosti. Chodit mezi lidi a vypadat jako ty, to člověku nepomůže ani trochu. Vypadáš jako chlap, co celej den nedělá nic jinýho, než tahá barely s naftou. Takhle se nikam nedostaneš.

Úroveň, to je třeba pochopit, úroveň je klíčem k úspěchu. Když ji máš, tak ti budou pitomci líbat prdel!“

„To ti nemůžu upřít,“ připustil Porta úlisně. „Všichni říkají, že hlavní mechanik Wolf je opravdovej fešák!“

„A to já dobře vím,“ odpověděl Wolf, když si uhlazoval oděv a natáčel hlavu, aby se viděl z jiného úhlu.

„Máme problémy,“ řekl Porta nešťastně. Natíral si přitom marmeládu na chléb se sýrem.

„Cože?“ zvolal Wolf. „To si ty zkurvenci nechtěj koupit lístky?“

„Ale to ne,“ vysvětloval Porta. „Lístky si koupili všichni, ale teď je začali načerno prodávat vedlejší divizi. Už nemáme místa!“

„No tak tam dáš víc židlí,“ řekl Wolf bez zájmu. Pozvedl jednu ruku. „Copak mě s tím musíš otravovat?“

„No, za všechny ty problémy může „Starej Kožonoh“,“ vzdychl Porta. „Dovolil nám jít jenom do tý malý haly, ve který má ty svoje zasraný traktory. Ruský komunistický traktory.

Tam je místo jenom pro naše chlapy.“

„Takže co s tím,“ řekl Wolf, vytáhl doutník a přivoněl k němu jako řecký loďař, který začínal někde na ulici.

„Vem si jeden,“ nabídl Portovi.

Zapálili jeden druhému, vypustili velké oblaky kouře a zamysleli se. Oba to byli muži činu, kteří pokládali válku za jakýsi krajně nebezpečný podnik. Pro ně neexistovaly žádné frontové linie a nepřátelé. Nanejvýše tak „obtížní“ obchodní partneři. Jestli si někdo myslí, že tihle dva si nechají proklouznout nějakou příležitost mezi prsty, pak se velmi mýlí. Pro tyhle dva má všechno určitou cenu, ať už je jakákoliv.

„Co takhle trochu enzianu,“ navrhl Porta a ukázal na velkou karafu postavenou bombasticky na francouzský stolek hned vedle Wolfovy osobní přilby se stříbrným orlem. „Po skleničce tý horský kořalky se člověku hned líp myslí“ Vyskočil na nohy a loknul si přímo z karafy.

„Ty se nikdy nenaučíš chovat,“ zavrčel Wolf. „Ani když zbohatneš.“ S kyselým obličejem vytáhl ze zásuvky dvě malé skleničky.

„Menší nemáš?“ zeptal se Porta ironicky.

„Bohužel ne,“ odpověděl Wolf a tvářil se, že ten vtip nepochopil.

První tři skleničky vypili jedním rázem.

„Jak už jsem říkal,“ začal Porta, „bude to opravdu velkej zápas. Lidi z propagace s tím šli moc dobře mezi lidi. Lístek si koupil každičkej ňouma v celým armádním sboru a až přijdou, tak budou narvaný. Pořádně narvaný! Skutečnejma prachama! Ne těma dřevěnejma vojenskejma žetonama. Ale tenhle blbej kretén „Kožonoh“ je fakt na bednu. Skopčáckej trouba, co si nechce zadat se zákonem. Pořád mi opakuje, že to je on, kdo je zodpovědnej za plnění armádních obrannejch předpisů.“

„Ten je tak vopatrnej, že nikdy nepoužije podezřelou kadibudku, aniž by předtím nezavolal na velitelství a nezeptal se, jestli je to povolený! Není to tak dávno, co celá jednotka neměla čtyři dny co pít, nemohla se mejt a čistit si zuby, protože nedostal písemný povolení k tomu, aby pustil vodu! Nejhorší na něm ale je, že poslouchá, co říkaj ostatní a věří tomu. Úplně šílím, když ho vidím jak krčí rameny k uším a tváří se přitom jako chovný prase, který rychle nedokáže ani zachrochtat.“ Porta se naklonil dopředu a jeho vlastní oči už začínaly mít prasečí výraz. „Proč nenechat ty tvoje čínský huby, aby si s ním trochu pohrály. Třeba by pak pochopil, že v nouzi poznáš přítele, a vzpomněl si, komu dluží malou pozornost. Já prostě nesnáším tyhle lidi, co pořád dělaj vlny a nejsou schopný brát život takovej, jakej je!“

„Půjdu a rozumně si s ním promluvím,“ sliboval Wolf s lesknoucíma očima. „Chlapce si vezmu s sebou. Můžou mu vyprávět, co černoši a Číňani dělaj lidem, co se jim nezdaj.

Napřed necháme Alberta, aby na něj trochu dejchnul!“

Wolf a Porta spolu s Drobečkem, Albertem a Gregorem procházejí sebevědomě obrovským vojenským skladištěm až do stropu nacpaným rozmanitými druhy artilerie. Podél stěn stojí děla, jedno vedle druhého, s hlavněmi namířenými do nebe. Prostředek skladu zabírají zavalité houfnice s masivními hlavněmi.

Velitel polního vojenského skladiště Kunze, „Starej Kožonoh“, tlustý a mohutný chlap, sedí za stolem a moc a autorita z něj doslova vyzařuje. Na tváři má strnulý vlastenecký výraz.

„Co chcete?“ zeptal se a snažil se vypadat tvrdě. To se mu však vůbec nezdařilo.

„Věřím, že to jsou jenom nějaké klepy, co jsem slyšel o tom, že odmítáte odvézt všechny ty svoje sračky?“ zahájil Wolf konverzaci. Vyfoukl kouř nad skladníkovo ucho. „Nebo jsem se jenom přeslechl?“

Kunze si pohladil tlustou rukou svoji úplně holou hlavu a civěl na Wolfa svýma psíma očima.

„Já jenom říkám,“ zakvílel rozčílenou fistulí, „že ani vy, ani Porta si sem nemůžete jen tak přijít a říkat mi, co mám dělat. Tady nemáte vůbec co dělat. Všechno, co tady vidíte, je moje.

To si pamatujte!“

Porta spráskl ruce a začal se svíjet v záchvatech smíchu.

„Sklapni, ty nafoukanej šašku! Tobě nepatří ani kousek tady z toho železářství. Nepatří ti ani cvočky ve vlastních botách. To všechno ti propůjčila armáda.

Všechno to patří armádě. A ty taky patříš armádě, a kdo je armáda? Jestli to chceš vědět, tak armáda jsme my!“

„Podám na vás hlášení velitelství sboru,“ vyhrožoval Kunze zuřivě. S námahou a značnými obtížemi vstal ze židle. „A pak uvidíme, co na to řekne QMG. Ten je tvrdej! Tvrdej jako Kruppova ocel!“

„Na toho tvýho QMG ti zvysoka serem,“ zašklebil se Wolf a tvářil se povýšeně. Prudce zapíchl prst do Kunzeho hrudi. „Ty uděláš, co ti řeknem. Nebo se ti stane něco strašnýho!“

„Pustíme na něj ty zkurvený psy,“ doporučoval Drobeček zlomyslně.

Gregor rozložil po stole několik velkých nákresů.

„Tak tohle navrhujeme“, prohlásil stylem promotéra a ukázal na plány.

„Takhle to nechci,“ řekl Kunze kvílivým hlasem.

Ztěžka dosedl zpátky na židli, trošku sklesle.

„Ty nic chtít nepotřebuješ,“ reagoval Porta. „Ty prostě jenom uděláš, co ti řeknem. Všechny tyhle pitomý děla tady odtud budou muset zmizet!“ Podíval se zkoumavě na jedno z okének a uviděl v něm „Vlkodlaka“, Kunzova šéfa pracovní čety. Vlkodlak si odsloužil čtyři roky v chládku, v Torgau, za nedbalost při zacházení se zbraní. Spolu s jedním kamarádem z poddůstojnické školy si přišli do Dresdner Bank v Bielefeldu pro rychlou půjčku. Přitom měli v rukou revolvery. Místo půjčky je ale na čtyři roky uvěznili, degradovali na pomocné dělníky a označili za, neschopné kdykoliv v budoucnu nosit zbraň.

„Pojď sem, mukle,“ poručil Porta a důležitě přitom na Vlkodlaka mával.

„Si vo sobě moc myslíš, křupane,“ vybuchl Vlkodlak prudce. Zůstal stát na místě, provokativně poklepával nohou a Porta musel jít za ním.

„Poslouchej, ty hlemejždi,“ začal Porta. „Potřebujem kolem těchhle zdí židle a všechno, opakuju, všechno jako ze škatulky do sobotního poledne.“ Umělecky se odmlčel a pak takřka slavnostním hlasem pokračoval hlubokým výhrůžným hlasem. „Pak přijdou diváci a to nebude zrovna trpělivá banda!“

„Co to tady máš?“ zeptal se Vlkodlak a znechuceně si odplivl na čistou betonovou podlahu.

„Dneska je středa,“ počítal na prstech. „Do soboty zbejvaj jenom tři dny!“

„Připočítej noci. To máš šest,“ řekl Porta. „Tak nebo tak, vo pohodlí diváků musí bejt postaráno do sobotního poledne, kdy tady vypukne ten největší boxerskej zápas v historii. A jestli ne, tak poletíš ven zametat miny, než bys řekl švec! To je vo trochu víc nebezpečný, než poskakovat tady s roztřepeným ruským koštětem, což je teď tvoje práce!“

„Co říká Kunze?“ zeptal se Vlkodlak opatrně a zadíval se na malou kancelář, odkud sem doléhaly hlasy. Ostré kvílení velitele polního vojenského skladiště Kunze je přehlušováno drsným kasárenským řevem hlavního mechanika Wolfa.

„Koho zajímá, co říká?“ rozzuřil se Porta. Otevřel pusu dokořán, hodně dokořán, a chystal se Vlkodlakovi udělit celou várku armádních přívlastků: „Ty zasranej dřevorubče, ty uděláš, co ti řeknu! Sežeň někde tu svou bandu, co lopatuje hnůj a žere hovna! Sežeňte si nějaký nářadí a hejbněte prdelí! A teď sebou hoď, nebo ztratím trpělivost a bude mazec!“

„Myslím, že pana Kunze ještě moc neznáte,“ varoval ho Vlkodlak. „Měli byste vědět, že má dobrý kontakty. Hodně vysoko. Výš, než si dokážete představit! Skřípnout staršího svobodníka, jako seš ty, není pro Kunze žádnej problém. Zlomil vaz jednomu plukovníkovi, kterej sem přišel a chtěl nám srát na hlavu!“

„Zkrať to,“ zařval Porta vztekle, „zařiď se podle mejch rozkazů. Jinak brzy zjistíš, jaký kontakty mám já!“

Hlavní mechanik Wolf si pyšně vykračoval velkou chodbou ve skladech a měl radost z cinkání svých nepředpisových ostruh! Vyskočil jako bojovný kohout a prudce dupl, až jejich zvuk zařinčel ozvěnou mezi ocelovými nosníky obrovské budovy. Všude kolem jsou děla maskovaná hnědozeleným nátěrem, dělostřelecké traktory, zbrusu nové náklaďáky, muniční vozy, pásová a polopásová vozidla. Všechna byla seřazena v dokonale rovných řadách.

Wolf si s opovržením odplivl na nejbližší z 88 milimetrových děl a zapálil si jeden ze svých tlustých brazilských doutníků, přičemž škrtl zápalkou o ceduli hlásající: KOUŘENÍ PŘÍSNĚ ZAKÁZÁNO

„Co tam támhleten trouba stojí a drbe se mezi nohama?“ zeptal se a ukázal svojí britskou důstojnickou holí na Vlkodlaka. „Asi nemá co dělat, co?“

„Je blbej, to je celý! Je blbej, jak kravská prdel!“ odpověděl Porta.

Kunze vylítl ze své malé kanceláře, nohy mu přitom vrzaly jako fabrika na kšíry a nervózně se potil.

„Vypadněte z mý dělový haly!“ zakvílel vztekle, až mu přitom málem vypadla protéza.

„Já si myslím, že uděláš nejlíp, když se budeš řídit našimi rozkazy,“ provrtával ho Porta pohledem.

„Tahle hala bude prázdná jak vypláchlá kurví píča za vánočního rána,“ dodal výhrůžně.

„Ale, ale poslouchejte,“ zaskuhral Kunze nešťastně, protéza mu přitom mlaskala v puse. „Já tyhle děla nemůžu dát jen tak někam! Víte vy vůbec, kolik jedno z nich stojí německý lid?

Jsou velice cenná! A také budou třeba, až začne velká ofenzíva, kterou právě plánují na Führerově velitelství. A navíc, tohle nejsou moje děla. Tyhle kusy patří 4. obrněné armádě!“

„No, tak to je v pohodě,“ zahřímal hlavní mechanik Wolf spokojeně. „My jsme 4. obrněná armáda! Čtvrtá obrněná armáda jsme my!“

„Jak to myslíte?“ zamumlal Kunze užasle a zíral přitom s otevřenou pusou na Portu a Wolfa, z jednoho na druhého. Ti stojí jako praví Prusové a pohupují se přitom v kolenou jako dva polní maršálové.

„Já říkám,“ řekl Wolf s bohorovným úsměvem, „že my jsme 4. obrněná armáda!“ A cvrnkl přitom Kunzeho svojí vojenskou knížkou. „Tady stojí černý na bílým, že patříme ke 4.

obrněný. Takže, jaks sám řekl, tyhle železný krámy patří všechny nám, a my chceme, aby tady odtud zmizely, ty zaprášenej skladníku!“

„A jestli sebou pěkně nehodíš,“ pokračoval Porta vítězoslavně, „tak se můžeš jít projít a seznámit se s Číňáky tady hlavního mechanika Wolfa. Rádi by si s tebou pohráli. Tobě by se ale ty jejich hry vůbec nelíbily!“

„Vy mi vyhrožujete?“ zeptal se Kunze v zoufalé snaze předstírat, že tady pořád ještě rozhoduje on.

„Seš nějakej zbrklej,“ usmál se Porta. „Lidi, kterejm odšroubujou nohy jako tobě, přitom většinou přijdou taky vo kus mozku. Vyteče jim dírama ve stehnech!“

„Ta děla zůstanou, kde jsou,“ řekl Kunze drsně. Přitom se plácl pravítkem přes jednu ze svých dřevěných nohou. „A já ti říkám, starší svobodníku Porto, nelez se do mýho skladu naparovat. Já jsem vojenskej úředník, to si zapamatuj! Já nejsem obyčejná veš, jako seš ty, který může každej zatoulanej pes srát na hlavu.“ Pyšně si poklepal na úzké zelené nárameníky. „Já jsem vlastně důstojník, aby bylo jasno!“

„Svatá Anežko,“ zašklebil se Porta arogantně. „Zmáčknout chlápky, jako seš ty, je snadnější než vytrhnout chlup z prdele chromý ruský krávě.“

„Tohle si nenechám líbit,“ zavyl Kunze uraženě. „Budeš se mnou mluvit slušně!“

„Musíš pochopit, že musíme dostat ty děla ven,“ pokusil se na to jít Wolf diplomaticky.

Falešné kamarádství z něj přímo vyzařovalo. „Buď rozumnej, Berndte. Přestaň se tvářit tak komisně a chovej se chvíli normálně! My propagujeme boxerskej zápas, jakej eště svět neviděl. Lidi si zaplatili za místa. Nemůžeme po nich přece chtít, aby si tady posedali na hlavně děl, nebo jo? Kdyby si tam posedali, tak by vypadali jako banda zasranejch hrdliček štěbetajících a sledujících papouška šukajícího zatoulanou lamu!“

„Tady nejde o to, že bych nechtěl spolupracovat,“ sípal Kunze chabě, „ale prostě to nejde!

Jakmile vytáhnem první dělo, budou o tom vědět ruský tajný služby. No a kdo pak bude tím blbým kreténem? Já, velitel polního vojenskýho skladiště Kunze! Já bych šel před vojenskej soud a zřejmě bych byl zastřelen! Přece nechcete, aby se něco takovýho stalo, nebo ano?“

„Tím my se vůbec neznepokojujeme,“ odpověděl Porta vesele. „Chceme jenom, aby ty krámy odtud vypadly, abysme se mohli vrhnout na ten náš zápas!“

„Mě už to přestává bavit, pořád jenom řeči, řeči, řeči,“ zařval náhle Wolf zuřivě. „Tenhle hnojník musí bejt vyprázdněn, abysme to stihli připravit.“ Vyfoukl mocný oblak doutníkového kouře na Kunzeho, který nesouhlasně zakašlal. „Jestli nechceš mít ty svý kožený podpěry narvaný v krku a uši uřezaný, tak ty děla vodtud vyvalíš, a pěkně rychle!“

„Musíte mít rozum,“ řekl Kunze teď už skoro plačtivým hlasem a mačkal rukama pravítko.

„Co byste na to řekli, kdybych šel za váma a chtěl po vás, abyste přestěhovali všechny ty svý náklaďáky!“

„Vůbec nic,“ ušklíbl se Wolf. „Nechal bych svý Číňáky, aby si s tebou pohráli, tak dlouho jak budou chtít. A ti se obvykle jen tak neunaví!“

„No tak vidíte,“ řekl Kunze vítězoslavně. „A já to vidím úplně stejně, i když žádný Číňany nemám. Ta děla zůstanou, kde jsou. Uvnitř v hale, kde je pěkně sucho.“

„No tak se podívej ven, chlape,“ vykřikl Wolf netrpělivě a podrážděně zamával svojí britskou vycházkovou holí ve vzduchu. „Venku je sucho jako na poušti Gobi, kde voda je věc, vo který jenom slyšeli. To blbý komoušský slunce pálí, jakoby myslelo, že je někde vysoko nad nějakou vysoce rozvinutou kapitalistickou zemí. Těm tvejm dělům by jenom prospělo, kdyby se trochu provětraly!“

Kdesi hluboko v Kunzeho bolavé hlavě se vytvořil jakýsi hustý obláček. Měl pocit, že se začal koncentrovat přímo za jeho čelem. Otevřel pusu a vykřikl, ale vůbec to nepomohlo.

Začal tedy mlátit hlavou do pláště miny, visící volně na drátu. Trošku se mu ulevilo. Začal vykřikovat zmatenou salvu příkazů.

„Pozvaní hosté budou sedět tady,“ prohlašoval Porta zvučným hlasem, a ukazoval přitom na místo, kde stálo pětatřicet těžkých houfnic. „No tak dělejte, vy tam, hoďte sebou,“ pokřikoval na skupinu pomocných vojáků.

Seděli na jedné z dělových lafet a popíjeli pivo, jakoby se jich nikdy nic netýkalo.

„Vyvezte to vojenský harampádí! Navštíví vás civilizace! Udělejte místo západní kultuře, jak prohlásil jeden ruskej sedlák, když mu osvoboditelé spálili barák!“

„Ty tady nerozkazuješ,“ řekl na to jeden z dělníků, připomínající přerostlou gorilu s hlavou příliš velkou vzhledem k tělu. „Tady se s ničím hejbat nebude. Tohle je dělová hala a co je tady, tady taky zůstane, dokud nedostanem rozkazy – písemně, orazítkovaný a ve čtyřech kopiích!“

„Ježišimarjá, to tady budem jen tak stát a poslouchat tyhle kraviny?“ zařval Drobeček a začal mávat rukama.

„Ten chlap je kurva natvrdlej. Dostal akutní záchvat komplexu nadřazenosti! Nechte mě zase mu nakopat kus rozumu do tý jeho německý prdele!“

„Počkej chvíli,“ řekl Porta a popadl Drobečka, který už vyrazil směrem k tomu muži. „Tyhle kuliové ještě nepochopili, že nemám rád komplikace. Dávám přednost přímočarýmu jednání!“

„Tohle je dělová hala,“ řekl gorilí chlap tvrdohlavě, „žádný hřiště pro nějaký přiblblý sportovce! Jestli do sebe chcete bušit, běžte ven a dejte si pár kol tam na hromadě hnoje!“

„Žádnýmu zasranýmu nádeníkovi neprojdou takovýhle řeči,“ zaburácel Drobeček divoce.

Nakopl toho chlapa do břicha, ten se s heknutím zkroutil a Drobeček ho popadl za vlasy a narazil mu hlavu na železný vozík.

Parta dělníků se začala hýbat. Obzvlášť poté, co Drobeček vyhodil dalšího z nich po hlavě oknem na hromadu hnoje plnou bzučících much.

První z houfnic se valila ven na otevřené prostranství.

Kunze pobíhá pořád dokola jako zmatená slepice. „Dejte na ně pozor! Dejte na ně pozor!“ mumlá nervózně. „Srovnejte je pěkně do řad a dávejte stejný ráže k sobě, nebo už to pak nikdy nedáme dohromady.“

Když jedno ze 105 milimetrových děl sklouzlo do řeky, zhroutil se Kunze zoufale na hromadu min.

„No tak si to tak neber,“ uklidňoval ho Porta a podával mu chleba s klobásou. „Co je to jedno dělo? Stejně tu válku prohrajem!“

Během příštích tří dnů není z vojenských skladů slyšet jiný zvuk, než bušení kladiva řezání pil. Zápasový výbor mezitím pořádá schůze u hlavního mechanika Wolfa, při nichž jsou podávána „božská jablka“ a židovské pečivo, zapíjené „ubožákovým šampaňským“ –

slivovicí smíchanou s pivem.

„Tak kdo to vyhraje?“ ptá se Drobeček, když si dává obrovský kus „božských jablek“ do své ještě větší pusy.

„Přece vítěz, to je jasný,“ odpověděl Porta s pusou plnou židovského cukroví.

„A proč?“ zašklebil se Drobeček mazaně. „Když jsme zařizovali kdysi s Davidem zápasy pro přiblblý sportovce, ještě na Ein Oyer Strasse, tak jsme vždycky věděli, kdo vyhraje dávno předtím, než to začalo!“

„Jo takhle to myslíš,“ zasmál se Porta vychytrale. „Vo to už je postaráno. Naši si pohrajou s tím druhým chlapíkem, abysme z toho vyšli vítězně. Budem z toho mít velkou spoustu pěknejch kulaťoučkej měďáků.“

„A co když na to přijdou?“ zeptal se Albert a nadzvedl přitom obočí.

„No to by nám zbyla jediná možnost. Na druhou stranu k Rusákům, jak nejrychlejc můžem!“

„My tady nejsme žádný africký požírači banánů,“ posmíval se mu Wolf. „Budeme mít šest kol před tím hlavním, synu, a během nich se budou známky přidělovat spravedlivě. Ve finále ale bude zápas šampiónů těžký váhy mezi sovětským a německým šampiónem, a to bude něco úplně jinýho!“

„A Velký Německo pochopitelně vyhraje,“ prohlásil Heide s vlasteneckou sebejistotou a usmál se úsměvem vítězů.

„Ne, chlapče, tohle se Velkýmu Německu nepovede,“ zakřenil se Porta a spiklenecky přitom šťouchal hlavního mechanika Wolfa do žeber. „Všichni ti kořeni, usazení německou kočkou ozdobenou hákovým křížem a majonézou, budou fandit starýmu Německu a všechny prachy, co dokážou sehnat, si vsadí na toho německýho moulu!“

„A vo všechny ty prachy přijdou,“ vykřikl Wolf s radostí, „protože ten sovětskej podlidskej druh vymlátí ze šlechetnýho zástupce německýho herrenvolk duši!“

„Nebojíte se, že z toho budou problémy?“ zeptal se Dědek ustaraně.

„Ani trochu,“ odpověděl Porta se zářícíma očima.

„Jediný problémy budou mít ty pitomci, co budou fandit Němcovi. Až skončí prvních šest kol, budou skandovat německej vítěznej pokřik a budou tak posedlý komplexem nadřazenosti, že v době, kdy začne hlavní zápas, vsadí na jeho výhru svý krky. Budou přesvědčený o tom, že Němci jsou neporazitelný!“

Wolf vesele praštil do stolu, až „božská jablka“ na míse nadskočila a na doutník mu spadl kus marmelády.

„Budou rozdivočelý,“ řekl Dědek ve zlé předtuše, „a budou z toho problémy – s velkým „P“!“

„To už budem dávno pryč,“ ušklíbl se Albert s ústy dokořán ve sněhobílém úsměvu.

„Jak si můžem bejt jisti tím, že se boxeři nedomluví, a nedaj nám na budku?“ zeptal se Barcelona, kterej se nedůvěřivý už narodil. „Někdo by je mohl snadno upozornit na to, že by to mohl bejt užitečně strávenej čas.“

„Na tom něco je,“ připustil Porta. „Měli bysme se proti tomu nějak pojistit, abysme měli jistotu. Ale jak?“

„Klece!“ řekl Drobeček s pusou plnou marmelády.

„Klece?“ zeptal se Porta nevěřícně.

„Vopičí klece,“ hulákal Drobeček a šklebil se na celou hubu, „vytažený až ke stropu. Jeden chlápek na Palimě ve městě má obchod s domácím zvířectvem a ten jich má pytel. Má jednu fakt pěknou, co v ní zrovna má černýho pantera, takovýho divoce vyhlížejícího hajzla s nažloutlejma vočima. Dyby ho vypustil, tak i ušmajdaná jeptiška by překonala světovej rekord Jesuse Owense!“

„Žádný pantery,“ protestoval Dědek vehementně, „to je rozkaz! Žádný pantery!“

„A proč ne?“ vyzvídal Porta nechápavě. „S takovou kočičkou může bejt spousta legrace!“

„Ty seš úplnej magor,“ vykřikl Barcelona, přidávaje se k Dědkovi. „Víš vůbec, co žerou?“

„Lidi,“ připustil Drobeček vesele. „Já znám spoustu lidí, který by klidně měli dát panterům k žrádlu.“

„Quel bruit pour une omelette,“ poznamenal malý Legionář suše. „Tak koupíme klec bez pantera.“

„Taky má pár popravčích klecí, v jaký vytáhli nahoru žida Süsse,“ vysvětloval Drobeček.

„Chlapovi daj kolem krku voprátku. Vytáhnou ho nahoru v kleci, tý pak upadne dno a von padá dolů až na konec toho lana. No a tam se zhoupne se zlomeným vazem!“

„Nechápu, na co bysme je tady měli,“ řekl Porta zamyšleně. „Přece nechcem ty boxery popravovat. „

„Někdy máš fakt dlouhý vedení,“ vykřikl Drobeček netrpělivě. „Nebudem jim dávat na krk žádnej provaz.

Prostě je jenom vytáhnem ke stropu v těch klecích. No a pak se k nim nikdo nedostane a nebude jim moct vyprávět, jak by nás mohli napálit do voka. Jakmile se ozve gong, votevřem dna klecí a ty dvě sračky dopadnou do ringu a začnou do sebe okamžitě bušit!“

„To by mohlo bejt docela dobrý,“ připustil Porta. „To by byla v boxu fakt novinka, kdybysme shodili dvě těžký váhy z oblohy!“

Hlavní mechanik Wolf vytáhl doutník a s luxusně znějícím cvaknutím zapálil svůj zlatý zapalovač. Podržel doutník mezi palcem a ukazováčkem levé ruky a ně kolikrát za sebou z něho mocně zabafal. Vyfoukl nad stůl velký oblak kouře.

„Koupíme klec s černým panterem,“ řekl rozvážně, „ale jenom když bude k mání ještě jedna přesně taková. Němce dáme do jedný klece a toho untermensch do druhý.“

„A co uděláme s panterem?“ zeptal se Dědek a rozechvěle vzpomínal na další zvířata, která si jeho druhá už pořídila dříve.

„Možná bysme pro něj mohli najít nějaký použití,“ zasmál se Porta a vzal si bez ptaní jeden z Wolfových doutníků.

„Do tanku si ho nevemu,“ řekl Dědek rozhodně, a až příliš pozdě si uvědomil, že je takhle už na půl cesty to vzdát.

„To by nešlo. Nejdřív bys musel oddělat celou věž,“ zachechtal se Drobeček hlučně. „Já jsem ho viděl. I když je to v podstatě pořád ještě mládě, co se ještě ani pořádně nenaučilo kousat.

Ale až na to přijde, tak se tahle válka pohne hodně dopředu.“ Už je pozdě, když konečně vyrážíme do krámu s domácími zvířaty.

Drobečkovi se strašně zalíbil jeden starý gorilí samec, který uměl napodobovat různé způsoby smíchu a pil pivo jako člověk. Prodavač domácích zvířat by ho ale neprodal.

Považoval ho za člena rodiny. Byl mu téměř bratrem.

„Na co budete ty klece potřebovat?“ zajímal se prodavač překvapeně, když byl obchod uzavřen a vynášeli jsme klece ven.

„Začali jsme prodávat otroky,“ zašeptal Porta tajemně, „ale nesmíte to nikomu říct.“

„Cože, teď?“ vykřikl obchodník se zvířaty a vyvalil na něj oči. „A jsou v tom peníze?“

„To zvíře vypadá divně,“ pomyslel si Porta prohlížející si pantera přes mříže klece. „Má moc dlouhý nohy a příliš velký tlapy.“

„Je to ještě mládě,“ odpověděl obchodník se zvířaty, „není mu víc než osm měsíců!“

„Vypadá drsně, určitě by nic nenamítal, kdyby mi mohl užvejkat ruku,“ řekl Porta. Uskočil, když do mříží udeřila velká chlupatá tlapa s drápy jako zahnuté nože.

„Nebojte se ho,“ řekl obchodník uklidňujícím hlasem.

„Nejsou s ním žádné problémy. Hoďte mu kus masa a zapomene na všechno ostatní. Lidí se pořád ještě trochu bojí, ale počkejte jenom pár měsíců. Černí panteři jsou notoricky známí tím, že se vrhají na všechno a všechny, kteří se k němu přiblíží. Jsou nebezpečnější než chlápci od gestapa s kulomety.“

Kolem půlnoci burácí po Umanské strašlivý řev. Ze dveří vykukují zvědavé tváře, ale ne nadlouho. Rychle se zabouchávají, když kolem prochází Drobeček táhnoucí klec s protestujícím panterem uvnitř.

S hlasitým klením a výkřiky dostrkal a doškubal klec do Wolfovy kanceláře. Trochu tím utrpěl nábytek a různé bedny a pytle. Nakonec se mu ji ale podařilo dostat do prázdné místnosti vzadu za kanceláří. Sundal z řeznického háku celou šunku a prostrčil ji mřížemi panterovi. Pak přitáhl dveře a zavřel je na zástrčku.

„Takováhle kočička se dokáže pořádně rozparádit,“ vykřikl Porta uznale, když obvazoval Drobečkovy četné hluboké šrámy. „A to si zatím jenom tak hraje. Až vyroste a uvědomí si, na co má ty zuby a drápy, tak to fakt bude něco.“

„No, já myslím, že už teď mu to docela de,“ odpověděl Drobeček, když se pokoušel otevřít oko, které měl zavřené od posledního panterova výpadu.

„Budou s ním jenom problémy,“ řekl Dědek pochmurně. „Plukovník Hinka bude skákat metr vysoko, až se o něm doslechne. Od tý doby, co jsme měli toho medvěda, tak zakázal chování všech zvířat!“

Než jsme odešli, hodil Drobeček panterovi celý pytel nasekaného masa. Ten se na něj podíval zářivýma zlatýma očima. Popadl pytel svými přerostlými tlapami ještě ve vzduchu a ten se s plesknutím vysypal na zem.

„Ježíši,“ zvolal Drobeček radostně. „Viděli jste to? Počkejte, až mu tam začnem házet lidi.“ Ještě nebylo přibito poslední prkno, když se začali hrnout dovnitř fanoušci. Atmosféra je velice vzrušená. Sportovní nadšenci se začali dohadovat mezi sebou a také s ostatními, kterým to bylo úplně jedno. Němečtí vlastenci pokřikují „heil!“. Lidi z Porýní hvízdají na prsty po francouzsku.

Jednotka vojenské policie, bez svých provokativních ocelových přileb, má co dělat, aby udržela dav v klidu. Jsou slyšet rány obušků, když jeden desátník z Tyrol vrazil klobásu s kečupem a ostrou hořčicí do obličeje svobodníkovi od vojenské policie a nazval ho „uřvanou pruskou sviní“.

Celý ten čarodějnický kotel se trošku uklidnil, když se ozval gong ohlašující první kolo prvního zápasu. Nastupují proti sobě malý hubený Bulhar a šlachovitý Vestfálec s kyselým obličejem. Zápas je skočen po druhém kole. Vestfálec vyhrává po knokautu, o kterém předem rozhodl Porta s Wolfem.

Když i druhý a třetí zápas skončí vítězstvím národních barev, tak to vypadá, že vlastenecký řev nebude mít konce. Když Německo vyhrává i čtvrtý zápas, tak dostávají amok a začínají zpívat „Deutschland, Deutschland über alles“ a „Wacht am Rhein“. Objímají jeden druhého, stoupají si do pozoru, salutují a řvou: „Německo navěky!“.

„Takhle to muselo vypadat, když se v roce 1871 vrátili z Francie,“ řekl Dědek. „Bože stůj při nás, jsou vožralý a vypadaj jak šílenci!“

Pátý zápas byl mezi Řekem Konstantinem, šampiónem své vesnice ve střední váze, a Rakušanem ze Salzburgu, který se jmenoval Rudolph a vypadal, jako by si to zasloužil.

„Chceš se pomodlit, než tě zabiju?“ pokřikoval na něj Řek se zlomyslným úšklebkem.

„Nenech si to líbit,“ zaječel hlavní účetní Saul z armádního velitelství.

„Převálcuj ho!“ hulákali italští Alpinos ze zadních řad, kteří zapomínali, že Řekové jsou jejich tradičními nepřáteli.

S divokým výkřikem se Rakušan vrhl na Řeka a praštil ho pěstí hodně po pás. Je to nebezpečný úder, který dokáže vyřadit muže okamžitě ze hry. Řek ale vypadá, že si toho snad ani nevšiml. Udeřil Rudolfa do obličeje. Taky faul. Současně mu podrazil nohy. Po tomto faulu se rozhodčí probudil, vyskočil a zuřivě mával rukama. Než se ale Rudolph zase postavil na nohy, podařil se Řekovi levý, pravý a nakonec ještě jeden levý hák. Dav se dožaduje opakování zápasu, což se také stalo. Rakušan zvítězil knokautem v 18. kole.

„Díky tomuhle dostala celá tahle mizerná světová válka smysl, chlape,“ vykřikl Albert.

Přidal se k triumfálnímu řevu nadšeného davu, i když by neměl Rakušanům nikdy stranit, už ze zásady.

„Počkej, až přijde hlavní zápas,“ prohlásil Wolf a zapálil si se svou typickou sebejistotou brazilský doutník.

Do skladů se nacpalo třikrát víc lidí, než kolik se jich tam mělo vejít. Ať už to člověk počítal jakkoliv. Dorazili ze širokého okolí a spálili přitom spoustu nafty, za války tak drahocenné.

Lidé seděli na trámech pod střechou, balancující jako slepice hřadující na bidélku. A stále přicházeli další. Sázkaři se tlačili, strkali a s hekáním prodírali k malé betonové buňce, ve které seděli Porta a Wolf a přijímali sázky. Malými otvory viděli pouze ruce. Ruce, které jim strkaly peníze. Ruce, natahující se po potvrzených sázenkách. Ruce všech tvarů a velikostí.

Tlusté, vyzáblé, bledé, opálené, čisté a špinavé.

Všechny oči se upírají na dvě klece, které se pohupují nahoře pod stropem.

Ozval se strašlivý, zdánlivě nekonečný řev, když se propadla padací dna klecí a oba boxeři letěli téměř dvanáct stop vzduchem a s žuchnutím dopadli do ringu. první je na nohou Rus z Kavkazu a sebevědomě zdvíhá nad hlavu ruce připomínající kyje. Němec, chlupatý jako opice, přechází po ringu s rukama sahajícíma až pod kolena. Vypadá jako opice kolébající se na nohou s kotníky vláčenými po zemi. Začal vyzývavě pokřikovat: do konce prvního kola bude ten kavkazský untermensch rozmáznut po stěnách haly.

Ústa Kavkazana se roztáhla do zvířecího úšklebku. Výmluvně si přejel prstem po krku, aby každý viděl, co s tím Němcem provede. Z davu se ozvalo nadšené skandování. Za obrovského dupotu bylo zničeno několik řad sedadel.

Zazněl gong a obě nestvůry se na sebe vrhly s pěnou u huby. Železné pěsti buší do napjatých pupků a mlátí do stejně tvrdých hlav. Čistě dopadl první zvedák. Normálnímu člověku by utrhl hlavu, ale na tohoto adresáta neměl zdánlivě žádný účinek.

„Hrome,“ zamumlal Barcelona nervózně. „Tyhle dva tupohlavci vědí, kdo má vyhrát, že mám pravdu? Dali se do toho, jakoby plánovali dvojnásobnou sebevraždu!“

„Buď v klidu,“ ušklíbl se Wolf sebejistě. „Nejsou tak blbí, aby nevěděli, co pro ně bude nejlepší. V poslední minutě půjde ten moula z Leipzigu na prdel. Musíme přece těm lidem za všechny ty jejich šlupky něco dát, nebo by se mohli začít divit a pak by se mohlo přihodit cokoliv!“

V prvních dvou kolech to vypadá, že Kavkazan není zasažen tak často. Boxuje spíš defenzivně, chytá se do klinče a vyhýbá se vražedným útokům Němce. Ve třetím kole však náhle přejde do protiútoku, poskočí dopředu a zasadí dvě bleskově rychlé rány do Němcovy bránice.

Dav na vteřinu či dvě zatajil dech. Tyhle rány by poslaly k zemi koně. Boxer z Leipzigu se však jenom otřepal jako mokrý pes a zlostně vycenil zuby. Jeho levačka vystřelila a hledala protivníka. Se strašlivým zapraskáním dopadla přímo na Rusův nos. Tancují kolem sebe a ztěžka funí. Němcův obličej zasahuje rána, která mu rozráží obočí. Po tváři mu stéká krev.

Rty má napuchlé. Jeho obličej vypadá, jako by byl zčásti ochrnutý.

„Prokristapána,“ zašeptal Gregor s vyvalenýma očima. „To je jako bys holýma rukama mlátil bejka!“

„Tohle by bejci nevydrželi,“ prohlásil Porta, přežvykuje zamyšleně klobásu, kterou vzal z ruky jednomu Bavořanovi, zírajícímu skelným pohledem na divoký zápas v ringu.

Kavkazan se podle všeho začal zaměřovat na obličej, ale to Němce ani v nejmenším netrápí.

Chytře se sehnul, rány mu proletěly těsně nad hlavou a odpověděl strašlivým levým hákem.

Zdá se, že se levačkou pokouší rozrazit Rusovu obranu a zasadí mu několik těžkých háků.

K velkému překvapení davu Kavkazan jenom vyheknul a dál poskakoval v ringu.

„Zab ho! Vyřiď toho podlidskýho parchanta!“ hulákají pravověrní Němci, třískající svými ešusy o helmy.

„Zašlápni ho zpátky do země, ze který vylez!“

6. Vestfálská kavalerie se s řevem vrhla na 5. Pruskou obrněnou. „Čuráci! Buřtožrouti!

Svině!“ ječí na ně. Bitka mezi oběma rotami se v obrovské dělostřelecké hale přelévá z jedné strany na druhou. Rámus je slyšet na míle daleko.

Bavořané z 8. obrněné a 116. pěchotní si rychle vybrali strany a radostně se vrhli do boje.

Policajti s vytaženými pendreky se přihnali od vchodů a začali hlava nehlava mlátit všechny v davu.

„Smrt Německu!“ zařval Drobeček fanaticky z obráceného prázdného sudu od piva.

„Hej! Ty tam! Kanibale!“ zařval nějaký Bavořan a hodil na Alberta bednu prázdných lahví, která ho srazila ze stolu, na němž seděl.

„Chcípni!“ zaburácel Drobeček a zvedl jednoho z policistů nad hlavu.

„Jste zatčen,“ ječel policajt zoufale a kopal nohama do vzduchu. Jedna z nich zasáhla do hlavy provianťáka, který vypadal, jako by se právě vyválel v kečupu a hořčici. „Ve jménu Führera vám nařizuji, abyste mě pustil na zem!“

„Rozkaz přijat a proveden,“ zařval Drobeček a hodil policistu na dva Bavořany. Zřítili se dozadu a vletěli pod stánky. Jsou z nich vidět pouze jejich zuřivě kopající nohy.

Nakonec se policistům podařilo uklidnit dav do té míry, že mohl zápas pokračovat. Pak se stáhli a zůstali v pohotovosti za kostelem, kde se modlili k Bohu, aby už podruhé nemuseli v tom skladišti zasahovat.

„Takovýhle sportovní zápasy by měli zakázat,“ říkal jejich velitel, postarší major. Všichni jeho muži zuřivě kývali hlavami na souhlas.

Zápas pokračoval a vypadalo to, že obě těžké váhy dostaly amok. Teď už naprosto pohrdají pravidly hry. Němec se vyřítil proti Kavkazanovi a nakopl ho do žaludku. Kavkazan se mu na oplátku zakousl do tváře. Po tvářích obou boxerů stéká krev.

„Ježišmarjá,“ vykřikuje Drobeček vzrušeně a převrhuje jeden z pivních sudů. „Začali žrát jeden druhýho!“

Rozhodčí, drobný Jugoslávec s krysím výrazem ve tváři, se pokusil boxery od sebe odtrhnout.

Náhle se ocitl vklíněn mezi obě vražedné hory svalů. Vypadá to, že bude každou chvíli rozdrcen. Nakonec se mu ale podařilo vykroutit. Dopotácel se k provazům a zůstal na nich viset s kymácejícíma se rukama, dokud ho dva sanitáři neodvedli k doktorovi.

Jeho místo zaujal nový rozhodčí. Vážně promlouvá k boxerům a hrozí jim prstem před obličejem. Ti se tváří, jakoby ho nejraději vyhodili z ringu do davu diváků.

Ve třetím kole zasadil Kavkazan ránu pod Němcovo ucho. Ten se po ní zapotácel a chytil se do klinče. Rozhodčí vykročil vpřed, ale než stačil vykřiknout „od sebe!“, tak se Němec vykroutil z klinče a zaútočil na Kavkazana způsobem, jaký nebyl v ringu spatřen od zápasu CarneraSharkey v roce 1933.

V davu zavládne na několik vteřin hrobové ticho. V zápětí se rozpoutá pekelný řev. Všichni začnou mlátit chlapa vedle sebe po zádech a chtějí od něho slyšet chválu. Pokud vedle stojící chlap nesouhlasí, tak se na něj všichni okolo vrhnou připraveni mu urazit hlavu!

„Hurrááá!“ vykřikli přiblblí sportovci v první řadě.

Kavkazan sklonil hlavu jako indický buvol před útokem a vrazil svoji ocelovou pěst strašlivou silou Němcovi do ledvin. Milovníci sportu pochopitelně začali hlasitě protestovat. Opět ale zapracovala Němcova vražedná levačka. Když dopadla, tak krátce vykřikl.

Ruka povolila. V okolí ringu bylo slyšet, jak se zlomila. Mezi zasvěcenými proběhlo strašlivé perverzní vzrušení.

Nyní již není pochyb o tom, že boxeři zapomněli na všechna předchozí ujednání, kterých snad bylo dosaženo. Vrhli se jeden na druhého jako divoká zvířata. Vražedný záměr je patrný z každičkého centimetru jejich těla. Hlavní mechanik Wolf začal být nervózní. Drobeček a Porta ho museli fyzicky zadržet, nebo by skočil do ringu a se samopalem v ruce by jim jejich dohodu připomněl.

Řev davu hrozí proražením střechy vojenských skladů. Určitě musí být slyšet na druhé straně fronty padesát mil odtud.

Boxeři přestali být civilizovanými bytostmi. Stali se z nich opravdové opice! Kdyby Tarzan uslyšel jejich výkřiky, zezelenal by závistí.

„Měli jsme tomu kavkazskýmu šulínovi dát do rukavic pár podkov,“ zamumlal Drobeček ustaraně. „Pak by bylo jistý, že tomu německýmu parchantovi rozmlátí ksicht na maděru!“

„Kurva! Kurva!“ klel Porta zlostně. „Jestli ten zatracenej Němec vymlátí tomu blbýmu Kavkazanovi mozek z hlavy, tak jsme na mizině!“

„Přece slíbil,“ zasténal Gregor nešťastně. „Slíbil přece, že prohraje. Mizerný německý lži, jako vždycky. Propaganda!“

„Ježíši,“ vykřikl Dědek vyděšeně, když Němec umístil ránu, která Kavkazana zvedla z podlahy a odhodila ho do provazů.

„Uřežu tvý zasraný mámě cecky! Pochčiju ti hrob! Ty zmrdanej německej sráči!“ ječel Drobeček a zuřivě hrozil Němci pěstí.

„Utrhni mu tu jeho kreténskou hlavu,“ radil mu Albert, bledý ve tváři, „a pošli ji jeho ženě jako balík!“

Když Němec vrazil pěst do Kavkazanova solaru, sepjal Gregor ruce a poslal k nebi tichou prosbu. Tuhle ránu následoval strašlivý zvedák, který vypadal, že serve boxerovi hlavu z ramen.

„Muž z ženy zrozený a učiněný k obrazu božímu,“ breptal Albert a zakrýval si tvář rukama.

„Já se na to nemůžu dívat, chlapi!“

„Do prdele, jsme na mizině! Stejný chudáci, jako když to začalo!“ mumlal Barcelona.

„Tohle nemůžem připustit,“ zařval Wolf vzrušeně a rozkousal svůj doutník na padrť. „Chudý, sakra! Chudý! Když seš chudej, každej ti sere na hlavu! A taky seš blbej! Blbej jako sopel v nose!“

Židle se lámou pod skákajícíma nohama. Dav řve vzrušením. Muži objímají jeden druhého, zapomínají na všechny rozdíly mezi sebe, když Němec zasadil levý hák a jako blesk přidal ještě pravý hák, do kterého vložil celou váhu svého těla. Tahle rána dopadla na Rusovo rameno.

„A je po všem,“ prohlásil Gregor zoufale. „Teď budeme muset vyžít z Adolfova nepatrnýho žoldu!“

Štěstí v zápase se ale začalo přiklánět na druhou stranu. Na stranu Kavkazana. Němcova levá ruka je vyřízena. Už teď je nateklá do dvojnásobné velikosti a dlouho nevydrží. Snaží se co nejvíc používat pravou ruku a šetřit zraněnou levou. Kavkazan změnil taktiku. Začal útočit na Němcův krk.

„Cojonudo,“ vykřikl Barcelona šťastně. „On toho německýho hajzla dostane!“ Porta otevřel ústa, aby něco řekl, ale zase je zavřel, fascinován děním v ringu. Kavkazan zaútočil na Němce, který má co dělat, aby se vyhýbal smršti rán snášejících se na něj ze všech stran. Je zatlačen k provazům. Další rána ho zasáhla do spánku a on poklesl na koleno. Z nosu mu teče krev, kterou je již potřísněn po celém těle. Když se pokoušel vstát, srazil ho na brutální kopanec na zem.

„Rozdrť ho! Vymáčkni z něj střeva!“ řičel Drobeček mohutným pivním basem.

Nový rozhodčí vyrazil vpřed a zuřivě přitom mával rukama. Ihned však dostal strašlivý kopanec, po kterém odletěl přes provazy ringu. Lékařští pomocníci ho odnesli ke stanovišti první pomoci za popelnicemi, kde stále ještě ležel jeho kolega a snažil se popadnout dech.

Teď už to není boxerský zápas. Proměnil se v boj na život a na smrt, při kterém je použit každý špinavý trik, který byl kdy předveden v drsných amerických filmech. Zápasníci se s vrčením zaklesli do klinče a padli na podlahu. Válejí se po ringu v klubku zkroucených a propletených svalů.

Kavkazan zařval v agónii, když se mu Němcovy zuby zakously do varlat.

„Ten hoch si nějakej čas nezašuká,“ vybuchl Porta. Nakopl vztekle prázdný pivní sud, který se odvalil mezi stojící diváky a srážel je jako kuželky.

Kavkazanovi se mohutným výkopem a ránou, která dopadla Němci na zátylek, podařilo uvolnit a vyskočit znovu na nohy. Ale ani Němec není žádný slimák. Vyrazil jako Jesse Owens a hnal se takovou rychlostí, na kterou by tento světový rekordman ve sprintu jen závistivě zíral. Vrazil pravačku hluboko do Kavkazanovy břišní krajiny. Rus odpověděl prudkou pravou, po které Němec zdánlivě poklesl, následovanou děsivou levou, která by ho poslala přímo do věčných lovišť, kdyby ho bývala trefila.

Dav – s výjimkou boxerských fanatiků, kterým se to nelíbí – bouří nadšením. Židle jsou rozmláceny na kusy.

Boty duní na podlaze.

„Urvi mu uši!“ ozvalo se z laciných sedadel. „Krindapána, tohle je ten nejlepší zápas, jakej jsem kdy v životě viděl,“ ječel Drobeček nadšeně. Bota velikosti 15 dopadla na Němcovo koleno. Ten vykřikl a zřítil se k zemi. Oběma rukama přitom svíral svoji čéšku.

„Já tě rozsápu,“ zasyčel, když se znovu postavil na nohy s obličejem zkrouceným bolestí.

„Odříkej svý modlitby, ty ruskej všiváku. Pomůžu ti na krchov!“ Při svém vzteku zřejmě úplně zapomněl, že má v posledním kole prohrát.

„Zab ho,“ zařval Porta vzrušeně, když se boxeři – zaklesnutí do sebe rukama – pohupovali po ringu a aplikovali „všechny myslitelný špinavý triky“, jak se říká v určitých kruzích.

Boxerští nadšenci zuřivě protestují. Říkají, že nechtějí, aby se dobrý boxerský zápas zvrhl v pouliční rvačku. Ale všichni ostatní, včetně Drobečka a Porty, kteří jsou přesvědčeni, že ještě nikdy neviděli takové skvělé boxerské představení, je mlátí po hlavách vším, co je po ruce.

Zápas pokračuje. Hluk v hale připomíná letecký nálet na nějaké obrovské průmyslové město.

Znenadání však ustane. Jako bychom se najednou dostali do tichého oka orkánu. Zavládlo hrobové ticho. Němec zvedl Kavkazana, chvíli ho držel nad hlavou a pak ho hodil na zem.

Zůstal ležet a nehýbal se.

Celá 8. obrněná rota vyskočila na nohy jako jeden muž a začala slavnostně zpívat „Wacht am Rhein“.

„Tihle pitomí vlastenci,“ odplivl si Porta. „Si vůbec neuvědomují, kde vlastně jsou. Neměli by zpívat „Wacht am Rhein“, ale spíš „Wacht an der Volga“!“ Rus se znovu postavil na nohy a zápas se dostává do závěrečné fáze. Extáze německých vlastenců dostoupila vrcholu v okamžiku, kdy Němec napřáhl svoji levačku k rozhodujícímu úderu. Kavkazan se na něj však vrhl jako lasička na spící slepici.

Nakopl ho do zápěstí a pak ho oběma rukama najednou udeřil seshora do hlavy. Celá jeho kostra přitom strašlivě zaskřípala. Němcova ústa se otevřela, vyšel z nich výkřik strašlivé bolesti a zlomil se v pase. Následující rána Kavkazanovy pravačky ho vyhodila do vzduchu.

Udělal téměř salto a nějakým nevysvětlitelným způsobem dopadl znovu na nohy. Vzápětí vrazil pravačku do Kavkazanova obličeje. Ve své zuřivosti zapomněl na svoji zlomenou levačku a vší silou ji vrazil do soupeřova solaru.

„Ach, ne!“ zasténal Wolf, když viděl, že se všechny ty výhry od něj začínají vzdalovat.

Porta začal provádět panické přípravy na útěk k Rusům. Jestli ten Kavkazan prohraje, což se teď zdálo být pravděpodobné, tak nebude existovat jediný myslitelný způsob, jak by mohli vyplatit všechny výherce.

Rus ale ještě nebyl hotov. Doslova skočil na Němce, který se jako blesk otočil o devadesát stupňů a adresoval prudký kopanec do Kavkazanova rozkroku, který však minul. Kavkazan se kopanci vyhnul a pokusil se o riskantní manévr, při kterém chtěl svému soupeři zlomit vaz.

Němec ho ale prohlédl a vyskočil vysoko do vzduchu a doprava. Odtud se rozeběhl a udeřil Rusa svou pravačkou do ramene. Rus zařval, když spatřil nechráněný Němcův krk. Němcova hlava se dvakrát prudce zakloní dozadu. Vypadá to, jakoby se utrhla od páteře. S výkřikem dopadl na kolena, odplivl si, zachraptěl a zfialověl v obličeji. Pomalu se svalil na bok a vyhodil všechno co měl v žaludku. S velkou námahou si kleknul na kolena a vyplivl velkou spoustu krve. S pomocí provazů se znovu postavil na nohy.

„Tak a teď to ten německej hovňous bude mít za sebou,“ ječel Drobeček vesele. „Stačí, když mu ten kluk vod sousedů dá ještě jednu ránu a je po něm!“ Drobeček se ale mýlil. Němec nebyl vyřízen. Když na něj jeho sekundanti nalili několik kbelíků vody, začal znovu dotírat na Kavkazana jako šílený los, kterého zahnali od jeho samic. Kavkazan mu zasadil ránu do krku, přímo do hrtanu. Pozadu přeletěl provazy, rozdrtil svoji stoličku a rozplácl kbelík.

Kavkazan začal ječet a pobíhat po ringu s rukama nad hlavou. Tu a tam přiskočil k Němcovi, který ležel v ringu jako ukřižovaný, a pořádně ho nakopl.

Dav začal šílet. K prvním řadám se přihnal jeden bavorský desátník a mával přitom nad hlavou nějakým pytlem. Když zahlédl hlavního mechanika Wolfa v jeho na míru šité uniformě, hodil mu pytel do obličeje. Ten se otevřel a do vzduchu vylétly rozmačkané brambory, palice kukuřice, kusy pečené kachny a spousta dalších věcí.

Od levných míst se hnal nějaký tlustý rotmistr od leteckého zásobování a táhl za sebou za tkaničky jednu botu. Dožaduje se vrácení peněz. Ten zápas byl podvod, tvrdil.

Porta udělal ukazovákem a prostředníkem pravé ruky véčko na znamení vítězství.

„Faites vos jeux!“ zaječel a vrazil prsty přibíhajícímu rotmistrovi do očí.

„Ať žije Velké Německo,“ vykřikl nějaký starší svobodník z 8. obrněné roty fanaticky.

Narazil nějakému inspektoru polní policie na hlavu černý kbelík. Jeho páchnoucí obsah se mu rozstříkl po tváři.

„Dobrý bože všemohoucí,“ zařval Porta a uskočil na stranu. „Co v tom je? To by člověka zabilo rychlejc než celá drogerie!“

Netrvalo dlouho a Bavoři začali používat těstoviny a černý puding, které si donesli k obědu, k ostřelování ostatních. Po pouhých několika minutách začal sklad vypadat jako po výbuchu v polní kuchyni. Vzduchem přiletěl obrovský měkký sendvič se sýrem a cibulí, a jako granát se rozpleskl na zdi kousek od Dědka.

Obloukem k nám letěla pořádná hrst drštěk. Porta se sehnul, a tak s hlasitým mlasknutím zasáhly Drobečka do obličeje. Porta se otočil, aby se podíval, kam ty dršťky dopadly a dostal velkým meefischli do zátylku. Z ryby však uletěla hlava, skočila do Gregorovy otevřené pusy, a ten se s ní málem zadusil.

Porta se vrhl na malého dělostřelce a snažil se ho nakopnout. Netrefil se ale a spadl na záda.

Dělostřelec sebral ze země kus měkkého salámu a rozmazal ho Portovi po obličeji. Porta vyskočil znovu na nohy, nakopl ho úderem osotagari, a on se odklopýtal pryč.

Drobeček v poslední chvíli zachránil Alberta před uškrcením dvěma Porýňany.

„Pantera,“ zaječel Porta, „pusťte někdo toho černýho bastarda. Ten jim ukáže, kam chodil Mojžíš na pivo!“

S velkým povykem a řevem jako v džungli vytáhl Drobeček pantera na schody a vypustil ho do vojenských skladů. Panter cítí jídlo na sto honů. Začal švihat ocasem ze strany na stranu a cenit své tesáky.

„Ježišmarjá,“ zařval Drobeček netrpělivě. „Ten uličník už se začíná rozpalovat! No tak běž, Ulrichu, můžeš je mít všechny!“

„Starý chlapi jsou na tom často líp mrtvý,“ vykřikl Porta a ohnal se prknem po starším štábním rotmistrovi z divizních dílen.

Panter vydal táhlý řev a dal se do běhu.

„Neeee!“ zaječel jeden strážmistr od dělostřelectva, mávající nad hlavou rozbitou lahví.

Zadíval se do vyceněné panterovy tlamy a podlomily se mu nohy. Panter se nahrbil a odhadoval vzdálenost k dlouhému pultu přetékajícímu hromadami salámových klobás, ryb, drštěk a zelí.

Dva ostražitě vypadající policisté s půlměsícovitými medailemi houpajícími se na jim na prsou zůstali v hrůze stát, když panter proletěl vzduchem jako černý šíp, s těžkým žuchnutím dopadl na pult a sklouzl se po kluzké změti jídla. Začal žrát, jakoby se připravoval na deset hubených let.

Jeden z policistů si strhl helmu a odhodil ji stranou. Klesl k zemi na hromadu drštěk.

Druhý policista, kterého přezdívají „Kulodrtič“, pro jeho oblíbenou výslechovou metodu, s koulejícíma očima zíral na panterovu otevřenou tlamu a cítil jeho horký dech. Roztřesený hrůzou se skulil za pult a nacpal se pod jednu z polic, kam by se normálně nevešel nikdo větší než desetileté dítě, natož dvěstělibrový policista.

Ulrich se na něj zvědavě zadíval. Zřejmě přemýšlel, jestli by se dostal pod tak nízkou polici.

„Mein Führer, zachraň mě!“ křičel „Kulodrtič“ zoufale.

Žluté oči pantera se lesknou v přítmí. Radostně zavrčel a hravě „Kulodrtiče“ poplácal svojí obrovskou tlapou.

To už na něj ale bylo moc.

„Von mě chce sežrat,“ zaječel. Táhle zakvílel a vysmekl se zpod police. Rychle se plazil pryč a klouzal přitom po tlusté vrstvě odpadků na podlaze.

Ulrich měl zato, že si chce hrát.

Šťastně vyskočil do vzduchu a s temným řevem dopadl na záda vyděšeného policisty. Pak do něj přátelsky šťouchl tlapou. Policista mocně zavyl hrůzou a s třesoucíma se rukama a nohama se překulil na záda.

Ulrich se skvěle bavil.

Laškovně kousl policistu do nohy a pak ho plácl po rameni. Přitom mu roztrhl bundu. Zadíval se do Ulrichovy otevřené tlamy s obrovskými tesáky. Je to poslední věc, kterou na tomto světě spatřil.

„Šok,“ poznamenal doktor, který ohledával tělo.

„Dvě velký vodky a láhev červeného vína na spláchnutí,“ poroučel Porta provokativně, když naše hlučná společnost dorazila k „Nataše“.

„Na dluh nedáváme,“ vykřikla „Anna Návnada“ a bránila své lahve tělem.

„Na dluh?“ ušklíbl se Porta a vytáhl z kapsy tlustý svazek bankovek. „Kdybych chtěl, tak bych si tuhle hospodu mohl koupit!“

Anna vyvalila oči a náhle byla nadmíru ochotná.

„Chtěl bys vidět moji čičinku?“ zeptala se Drobečka, když mu velkoryse nalévala do sklenice.

„Nemám zájem,“ ohrnoval nad ní nos Drobeček. „Beztak je už celá svrasklá a vypadá vo pár tejdnů mladší než smrt!“

„Nedělejte problémy,“ varoval je „Bubeník“, který je ve skutečnosti rotmistrem z bezpečnostního převelený do tohoto bordelu, aby udržoval pořádek. Říkají mu „Bubeník“, protože před válkou skutečně bubeníkem byl. V nočním klubu „U žlutého vlka“ v Lipsku.

„Ty můžeš tak akorát držet hubu,“ odpověděl mu Dědek a škytal do své skleničky vodky.

Bubeník zčervenal v obličeji a začal něco drmolit na protest.

„Já sem řek, že ty můžeš tak akorát držet hubu,“ škytal Dědek umíněně. „Já jsem nadrotmistr a mám vo jednu hvězdičku víc než ty!“

„To má hovno co společnýho s hvězdičkama,“ zaječel Bubeník zženštilým hlasem. „Budete se všichni chovat, jak vám řeknu.“

„Myslíte, že někdy šukal se svou vlastní matkou?“ řehtal se Porta na celé kolo.

„Poslali ho do války, protože z něho měla jeho vlastní ségra strach,“ zařval Drobeček. Smíchy se mohl z toho svého vtipu potrhat.

„Buďte jeden na druhého milí,“ napomínala je Anna. „Moc by nás mrzelo, kdybysme vás museli vyhodit!“

„Tak proč to nezkusíte? Tak třeba teď!“ zařehtal Barcelona. Vyzývavě praštil židlí do podlahy přímo před Bubeníkem.

„Jak se ti podařilo takhle zčernat?“ vyzvídala „Dunajská Dolly“, dívka která byla vyhoštěna z Rumunska. Laškovně přitom Alberta pošťuchovala.

„Je černej, protože to je pruskej negr,“ vysvětloval Drobeček se sevřenými rty, ve stylu Humphrey Bogarta.

Je totiž fanatickým obdivovatelem Humphreye, a kde může, tam ho napodobuje.

Jednou dávali na frontě film, ve kterém Bogart strčí dvě staré dámy na vozíčcích z prudkého schodiště a pak jim podřízne krky. Drobeček byl z toho filmu tak nadšený, že zůstal v hledišti a viděl ho třikrát. Na druhý den stál tři hodiny ve frontě, aby byl zaručeně tím prvním, který při otevření dostane lístek.

„Ty jsi ale nádhernej kus, o tom není sporu,“ vtíral se Drobeček a idiotsky gestikuloval před vytáhlou štíhlou dívkou, sedící na barové stoličce a odhalující každičkou část své nožky, která za odhalení stála. Naklonil se k ní a středně hlasitým lvím řevem, který mylně považoval za šepot, jí sděloval, „Moc rád bych zakusil tvé vnady. By sis se mnou taky mohla trochu pohrát!“

„Myslíš, že seš vtipnej?“ zeptala se ho hlubokým nakřáplým hlasem a dala si do svých karmínových rtů půl yardu dlouhou cigaretovou špičku.

Drobeček blaženě zakňoural a přejel nikterak čistým prstem po jejím odhaleném stehně.

„Dál už ale ne, velkej hochu,“ zachraptěla smyslně a plácla ho přes ruku. „Nejsem fanynka Frankensteina, ani jeho potomků. A to si, vojáčku, zapamatuj!“

„Starší svobodník, prosím,“ opravil ji Drobeček, „páteř armády. Na to si dejte pozor, slečinko!“

„Její dolní konec?“ usmála se, sladká jako cukrkandl.

„Jak to mám vědět?“ zařval Drobeček, který to nepochopil. Šťastně se zařehtal, štípnul jí do prsou a zvučně ji pleskl po zadnici. Dívka vykřikla bolestí. Porta ho naučil, že když se dámy brání, tak mají na mysli přesný opak. „My si teď spolu, slečno, zahrajeme na vycházku do zoo!“ Své prohlášení doprovodil mezinárodně srozumitelným gestem označujícím sexuální styk.

„Já do pavilónu opic nikdy nechodím,“ odmítla ho a strčila oběma rukama do jeho širokého hrudníku.

„Co myslíš těma vopicema?“ zašklebil se Drobeček. „Jakmile propleteš nohy s mejma, už nebudeš žádný vopice potřebovat!“ Popadl ji a odtáhl na taneční parket, kde zrovna trio začalo hrát svižný smyslný kousek.

„Moje špičky!“ zaúpěla.

„Tak si mě stoupni na nohy,“ radil jí. „To je nejjednodušší způsob, jak se naučit tancovat. Ti můžu říct, že já sem se to naučil v „Lausenu“ na Reeperbahn v Hamburku.“

„Se vsadím, že venku stály sanitky ve dvou řadách,“ odpověděla mu uštěpačně.

„Kdepak, v „Lausenu“ nejsou žádný rvačky dovolený,“ vykládal Drobeček agresivně. „To není jako „Červená lucerna“ na Davidstrasse, odkud každej den vymetaj protézy zubů.“ Náhle pronikavě vykřikla, když Drobeček udělal krok, který podle něho patřil do tanga, a nakopl ji svojí čtrnáctkou botou s okovanou špičkou nad koleno.

„Kde je ten kůň, co mě zrovna nakopl?“ ptala se a třela si bolavou nohu.

„Neměli bysme jít nahoru?“ zeptal se Drobeček s vlčím úšklebkem.

„Jako proč?“ otázala se a vytrhla se z jeho sevření.

„Začínáš to už trošku přehánět,“ varoval jí důrazně, zatočil s ní dokola a do vývrtky, jakou vidět dělat profesionály na fotografiích.

Hlasitě zasténala, když přitom hlavou prudce narazila do židle.

„Půjdem nahoru na jedno rychlý ve volným stylu a bez spoďárů?“ zeptal se Albert, který tančil kolem s dívkou, která mu nesahala ani do pupku.

„Už to nebude dlouho trvat,“ zařval Drobeček a znovu zatočil svojí partnerkou. Tentokrát se praštila do hlavy o zem.

Zapomněla úplně, že chtěla volat o pomoc. Kolem proletěl Porta, který tancoval v takovém tempu, až je vzdušný vír strhl s sebou.

„Co to proboha bylo?“ zeptala se a zírala za Portou. Jako blesk se valí po tanečním parketu s matrónovitou dámou známou jako „Prasátko Petunie“, protože je strašně tlustá a její ústa připomínají rypák.

„Už se mi nechce tancovat,“ řekla vytáhlá dívka a odcházela k baru. Posadila se úmyslně úplně na druhou stranu, pryč od Drobečka, a požádala o tři aspiriny.

„Odkud seš?“ hulákal Drobeček přes celý bar.

„Z Moskvy,“ odpověděla mrzutě.

„Je tam hodně kurev?“ chtěl vědět Drobeček.

„Ty svině!“ vyštěkla na něj.

„Nechcete vy dva jít se pošťuchovat nahoru a dát to s náma dohromady?“ zeptal se Porta otevřeně, když se svojí zpocenou matrónou dorazil k baru.

„Vy dva jste zřejmě zvěstovateli německý kultury, ne?“ zeptala se jich vytáhlá dívka s úšklebkem.

„Tak teďs trefila hřebíček na hlavičku,“ odpověděl Drobeček pyšně a nadmul hruď natolik, že mu začaly praskat stehy na uniformě. „Až tady nějakej čas pobudem, tak si brzy přestanete vytírat prdel štěrkem. Začnete používat papír, jako my na západě. A teď už přestaň s těma slintama a vyběhni po těch schodech, abysme ti mohli ukázat, jako takoví kulturní lidi šoustaj!“

„Koupíš svý malý holčičce nějaký pitíčko?“ obrátila se Petunie na Portu a falešně se na něj usmála.

„Krymskej rum a oranžádu,“ poručil a pánovitě zaklepal na bar.

Za chvíli se rozneslo, že máme peníze. Spoustu peněz. Než jsme se nadáli, byli jsme povolnými dámami obklíčeni. Dívky, které předtím tančily spolu na parketě, začaly dělat vyzývavé, penězi rozzářené obličeje na Wolfa. Ten napůl sedí a napůl leží na speciální barové stoličce s posunovatelným opěradlem.

„Ty vypadáš, jako bys chtěl dělat něco víc, než jen pít,“ lichotila mu jedna z dívek, a jako kočka se otírala o jeho levý bok. „Myslím, že se nespletu, když řeknu, že by sis chtěl zašoustat?“

„Tak tomuhle se teda v Sovětským svazu říká narážka?“ zakřenil se Wolf a strčil ji palec mezi stehna.

„Safra, tys vypelichala?“ zeptal se překvapeně a zvedl jí šaty.

„Je vyholená, zlatíčko,“ zahihňala se, „zvláštní efekt. Normálně to stojí o deset procent víc, ale ty seš tak pěknej, že tobě nebudu navíc účtovat nic. Pět stovek za noc. Co říkáš?

Francouzsky, německy, švédsky, jak chceš! Dvě stě navíc za japonskou polohu.“

„To je prodejní cena?“ ptal se Wolf a důkladně ji osahával po celém těle.

Domluvili se na čtyřech stovkách a zmizeli za dveřmi nadepsanými PRIVÁT.

Po několika minutách vystrčil Wolf hlavu ze dveří a zahvízdal na své vlčáky. S radostným štěkotem za ním přiběhli.

„Ti jí budou taky klátit?“ ptal se Drobeček s pusou dokořán.

„To je vysoce pravděpodobný,“ odpověděl Porta. „Wolf je na zvířata hrozně hodnej.“ Nějaká štíhlá ruka se zeleně lakovanými nehty začala jemně třít vnitřní stranu Gregorova stehna. Pomalu se dostávala do jeho kalhot, a působila přitom dojmem, že to rozhodně nedělá poprvé.

„Mohla bych ti tu šavli nabrousit. Budeš se cítit, jako by ses vznášel k nebesům,“ šeptala mu svůdně. „Já prcám dobře!“

Gregor se potěšeně zasmál.

„No tak pojď. Půjdem nahoru a šoupnem ho tam!“

„Nejdřív si zatancujem a pořádně se rozpálíme,“ zašvitořila a odtáhla ho na taneční parket.

Zanedlouho poté i oni zmizeli za dveřmi označenými PRIVÁT.

Albert, který byl vždycky malinko nesmělý, zakdákal jako opilý papoušek, když ho jedna dívka s černýma šikmýma obchodnickýma očima vzala za ruku a jemně si ji strčila mezi nohy.

„Ty seš nádhernej, ty můj černej kocourku,“ špitla, kroutila bokama a vzdychala. Otírala se o jeho ruku.

„Pojď, vojáčku,“ vybízela ho. „Pojďme dovnitř a zašukejme si, abys pak nemusel odejít a bejt zastřelenej těma zlýma chlapama z Rudý armády, aniž by sis předtím pěkně nezašoustal.

Budeš mým prvním kanibalem,“ svěřila se mu, když kráčeli přes parket ke dveřím označeným PRIVÁT. „Takže ti to dám za polovic. Ale nesmíš mě kousnout! Nejsem k jídlu!“

Sotva jsme se vrátili do baru, muziku a švehol hlasů naráz umlčel táhlý zvířecí řev.

„Ulrich,“ vykřikl Porta vyděšeně a pustil Petunii, která s duněním dopadla na zem.

„A sakra!“ zaúpěl Barcelona a jedním hltem vyprázdnil sklenici Krazhisomu. To je nápoj, který dokáže pít jenom člověk, kterému se nikdy nevyvinul cit pro jemnější nápoje a jeho čich byl redukován na minimum.

Albert, jenž se právě láduje svým oblíbeným jídlem, sladkokyselou rybou, skoro zapomněl jíst, když jeho zrak padl na dlouhou černou hromadu svalů a šlach hrbící se u dveří a chystající se ke skoku.

Mongolský čistič bot, pilně čistící Wolfovy ručně šité jezdecké holínky firmy Rosseli ze Říma, se dvakrát zhluboka nadechl a omdlel poté, co se panterovi zadíval zpříma do očí a ten děsivě zaskřípal zubama.

Pronikavé výkřiky hrůzy se ozvaly za dveřmi s visačkou PRIVÁT. Všichni zvedli hlavu a na chvíli zapomněli dokonce i na pantera.

„Vražda! Vražda!“ kvílí vytáhlá štíhlá slečna. Žene se po schodech s hulákajícím Drobečkem v patách. Je úplně nahý a mává nad hlavou židlí.

„Stůj, ty zasranej prdelní výstružníku. Já ti toho plesnivýho čuráka urvu,“ ječel nepříčetný vztekem.

„Smolař jeden nešťastná!“ smál se malý Legionář srdečně. „On si koupil transvestitu!“

„Tu máš,“ zařval Drobeček a mrštil po k smrti vyděšeném transvestitovi židli. „Chtěl pětikouli a jenom za to, abych ho mohl chytit za tu jeho vymletou smradlavou prdel!“ Transvestita je tak vylekaný, že si ani nevšiml pantera, jenž vrčel přikrčený u dveří. Proletěl kolem něj a za bouchl za sebou dveře. Tam ale byl panterův ocas. Ten nekonečně a strašlivě zavyl bolestí, což během několika vteřin vyklidilo taneční parket. Otočil se a vztekle zasyčel na dveře. S chlupy naježenými po celých zádech si protáhl svaly a připravil se k akci. Jedním elegantním skokem vyskočil na bar. Jeho horký dech polechtal „Dunajskou Dony“ na krku.

Podivně zachrochtala a zřítila se svým řádně zmalovaným obličejem přímo do mísy s horkou sladkokyselou rybou. Lidé stojící u baru upustili všechno, co měli právě v rukou. Pečené sele skončilo v panterovi po jediném táhlém mlasknutí. Ulrich pochodoval po baru a strčil velkou černou pracku do misky s makaróny a ledvinkami. Cestou plácl do ramene „Šrapnela Carla“ z muničního skladu, až mu vyletěla z huby jeho armádní protéza. Složil se na zem jako domeček z karet v prudkému větru.

SSOberscharführer Gerner z divize T, známý svojí brutalitou, od sebe odstrčil svůj talíř s pečeným seletem, když se k němu začal panter blížit s roztaženými tlapami. Než na něj panter dopadl, stihl pouze krátce vykřiknout. Ztratil nadobro vědomí. Panter jeho strnulé tělo se zájmem očichal, ale pak se obrátil ke zbytkům pečeného selete a začal je požírat. Vydával přitom praskavé zvuky, o nichž si každý myslel že patří právě požíranému Oberscharführerovi.

„Z toho budou problémy,“ prohlásil Dědek s předtuchou v hlase.

„Měli bysme ho odtud co nejrychlejc dostat,“ radil Barcelona. Ulrichovi, který už vyčistil celý bordel a válel se na širokém divanu, hodil čerstvě zabitého králíka.

„Nikam nepůjde,“ prohlásil Porta zlostně, „tady zůstane!“

„Kurva, chlape, vždyť způsobí nevyčíslitelný škody,“ vykřikl Dědek divoce.

„Tyhle škody platíte vy,“ ozval se hlavní mechanik Wolf. „Já osobně jsem pantera v životě neviděl. Dokonce jsem myslím o žádném nikdy ani neslyšel. To vám můžu dát písemně!“

„Ty zkurvenej hajzle,“ vyštěkl Porta opovržlivě. „Nikoho takhle proradnýho a falešnýho jsem ještě nepotkal. Ani číňani by vod tebe nekoupili vohňostroj, kdybys nějakej měl.“

„Z mý skupiny nebude nikdo dělat nějaký zavšivený zoo,“ zařval Dědek a praštil pěstí do stolu.

„Panter Ulrich zůstane ve druhý rotě,“ prohlásil Porta kategoricky. Zamířil špinavým prstem na Dědka. „A jestli ne, tak stejně jako já dostane zápis do papírů, a toho byste pak určitě litovali!“

„Napíšu o něm zprávu,“ hulákal Dědek vztekle.

„Nechtěj, abych se tady uřechtal k smrti,“ šklebil se Porta. „A právě to neuděláš. Dobře totiž víš, co se stane, až zjistí, kdo je za celou tuhle panterovinu zodpovědnej. Použijou na něj všechny předpisy od nelegálního sdílení informací, přes vraždu až po velezradu, nebo jak tomu říkaj. Dostane patnáctkrát doživotí plus pár trestů smrti navrch. Bude pověšen bok po boku vedle svýho pantera a vítr si bude pohrávat s jejich chlupy!“ Příštího dne začal divoce vyzvánět telefon na štábním velitelství.

„Cože? Panter říkáš?“ ptal se nechápavě hlavní koncipient štábní rotmistr Weingut.

„Černej panter, hrome,“ vykřikl divizní tajemník vzrušeně.

„Ty ses snad zbláznil,“ odpověděl Weingut se smíchem. „Všichni naši panteři jsou žlutí nebo šedí a na zadku mají Maibachovy motory!“

„Jen počkej. On tě ten smích přejde,“ vyhrožoval mu divizní tajemník zlověstně. „Generál von Hühnersdorf je vzteky bez sebe! Když se to dozvěděl, vyletěl přitom z bot! Naše telefonní centrála je blokována hovory stěžujícími si na pantery. Než se nadějem, bude tady sám armádní generál, aby se osobně přesvědčil, co se děje!“

„Naprosto nechápu, co mají ty stížnosti společného s námi,“ odpověděl Weingut milým hlasem. „Naši panteři jsou tam, kde mají být. Jediní, kdo si na ně může stěžovat, jsou na druhé straně u sousedů, a já si nemyslím, že stížnosti podepsané nějakým Ivanem, mají nějakou váhu!“

„Vy tam máte černýho pantera, kterej pobíhá vokolo a lidi dostávaj infarkty a mrtvice.

Generál si žádá vyšetřování. Důkladné vyšetřování. Zapiš si to za uši, můj drahej tupej sviňáku převlečenej za kamaráda!“

„Proč si nezajdeš za doktorem a neřekneš si o prášek?“ radil mu Weingut otcovským hlasem.

„Tady u 27. obrněné roty není nikdo tak blbej, aby se tady motal s něčím tak uhozeným, jako je černej panter. Ti totiž žerou lidi, víš!“

Půl hodiny nato volá divizní pobočník.

„Co je pravdy na všech těch řečech, že tam máte černýho pantera?“ ptal se rotního pobočníka, nezkušeného mladého poručíka, který teprve nedávno dorazil z výcvikového střediska. „Tady na divizi koluje spousta divokých historek.“

„Jakou že má ten panter barvu?“ zeptal se rotní pobočník nechápavě. „My tady žádné černé Pantery nemáme!“

„Sakra, chlape, já nemluvím o žádných tancích,“ vyštěkl divizní pobočník, sípaje jako přetopený parní kotel. „Je to velká kočka, opravdická kočka z džungle, která žere celé roty policajtů. Jste si vědom toho, že velitel praporu vojenské policie leží po setkání s tím vaším zkurveným černým panterem ve svěrací kazajce v blázinci?“

„Ale, pane, mohu vás ujistit o tom, že tady opravdu žádné pantery nemáme,“ zakňučel rotní pobočník servilním hlasem. „Jedinými zvířaty, která tu máme, jsou dva vlčáci patřící hlavnímu mechaniku Wolfovi, a ti jsou náležitě zapsáni do stavu na základě povolení velitele.“

„Frajeři s bestiema,“ povzdechl si divizní pobočník rezignovaně. „Můžete se těšit na pořádnej kravál, kterej kolem toho ještě bude. Z velení už dostáváme kartáč a stížnosti civilních obyvatel oblasti se sem přímo hrnou!“

„Pane, já vám nerozumím ani slovo,“ odpověděl mu rotní pobočník bezradně. „Mně není naprosto nic známo o černém panteru u 27. obrněné. Celé to musí být nějaký politováníhodný omyl. Proč se nezeptáte u zvěrolékařů?“

„Brzy pochopíte,“ zašklebil se divizní pobočník a vztekle praštil sluchátkem.

Plukovník Hinka se právě holil, když se jeho telefon na přímé lince podrážděně a netrpělivě rozezněl.

„Hinka,“ řekl energicky.

„Hühnersdorf! Co se to k čertu děje v té vaší rotě?“ začal divizní generál bez jakéhokoliv zdvořilého úvodu.

„Co se děje?“ zeptal se Hinka s jistou nervozitou v hlase.

„Vy jste velitel, nebo ne? Jestli vy nevíte, co se tam děje, tak kdo by tedy měl vědět?! Já vás ale mohu informovat o tom, že vaši lidé blbnou s nějakým masožravým zvířetem a dohánějí všechny lidí v okolí k záchvatům! Polovina mých policistů už je kvůli němu na blázinci. Když mi říkáte, plukovníku Hinko, že o tom nic nevíte, tam já vám na to odpovím, že jste jediným člověkem v celé 4. obrněné armádě, který nic neví! Sám armádní generál si vyžádal jasnou zprávu o této záležitosti, a to do hodiny!“

„Celé to zní jako nějaký hloupý vtip, pane generále,“ odpověděl Hinka upřímně. „O jaké masožravé zvíře se jedná?“

„Copak jsem vám to neřekl?“ zařval generál vztekle. „Je to panter, u všech ďáblů! Černý panter jménem Ulrich!“

Hinka zavřel oči a potichu zaklel. Nemá už nejmenších pochyb o tom, kde má toho černého pantera Ulricha a jeho lidské komplice hledat.

Několikrát se zhluboka nadechl a vztekle si setřel mýdlovou pěnu z tváře.

„Hlášení bude hotovo do hodiny, pane,“ slíbil.

„To doufám, už ve vašem zájmu,“ zasyčel generál. „Tenhle případ je vážnější, než si myslíte.

Armádní generál požaduje, aby byl ten panter zastřelen a viník postaven před vojenský soud. K čertu, plukovníku, tohle není žádná legrace. Očekávám vaše hlášení do šedesáti minut!“

„Podplukovník Soost,“ zařval Hinka hlasem otřásajícím celým velitelstvím roty.

„Podplukovník Soost,“ opakoval netrpělivě a prudce mrštil do rohu ručníkem.

„Pane plukovníku!“ vykoktal jeho pobočník v hrůze a srazil podpatky.

„Sežeňte toho darebáka Portu a přivlečte ho sem,“ zařval vztekle.

„Portu?“ zeptal se pobočník, který nikdy o člověku takového jména neslyšel.

„Sakra, chlape,“ zařval plukovník Hinka, „copak vy vůbec ničemu nerozumíte? Staršího svobodníka Portu, proboha! Pátá rota, druhá skupina. Ten darebák se bude hlásit okamžitě u mě a přivede s sebou černého pantera jménem Ulrich!“

Pobočník doklopýtal ke kübelu, nezlomně přesvědčen o tom, že byl převelen k rotě složené ze samých šílenců.

„Tak kam, pane podplukovníku?“ zeptal se ho řidič se širokým úsměvem a túroval přitom laškovně motor.

„Zatknout staršího svobodníka Ulricha a pantera jménem Porta,“ vykoktal pobočník zmateně, zapaluje si roztřesenou rukou cigaretu.

„Takže to bude pátá rota, pane,“ zašklebil se starší svobodník Helmer a vyrazil jako raketa.

„Jeďte opatrně,“ vynadal mu podplukovník a nervózně si rovnal unifonnu.

„Ale vždyť jedu opatrně,“ křenil se starší svobodník Helmer, jenž si začal zcela nevojensky vytahovat plechovku s velkým sendvičem, jakmile dorazili ke kancelářím páté roty.

Štábní podpraporčík Hoffmann, široký v ramenou, seděl sebejistě za velkým stolem, který podědil po bývalém politickém komisaři. Takhle po ránu má stále ještě na sobě své ruské bačkory. Rázně zasalutoval a postavil se přitom tak, aby pobočník nezahlédl jeho červenou vyšívanou obuv.

„Z rozkazu velícího důstojníka jsem přijel zatknout pantera,“ zaječel pobočník a snažil se vypadat tvrdě.

„Jmenuje se Ulrich,“ dodal po dlouhé mučivé odmlce.

„Rozumím, pane,“ zamumlal Hoffmann a ihned vytušil spoustu problémů neuvěřitelného dosahu. „Svobodník Müller,“ zařval na rotního kurýra. Tento voják však stojí vedle registratury, hned vedle něho, takže ten křik je zhola zbytečný. Slyšel by, i kdyby to zašeptal.

„Hoď sebou, ty budižkničemu. Ke dvojce. Vyřiď staršímu svobodníkovi Portovi a panterovi Ulrichovi, aby se u mě poklusem hlásili. Pochopils to? Jestli se vrátíš bez nich, tak si to s tebou vyřídím! Poběžíš k sousedům, kde na takový usmrkance jako seš ty, čeká jenom hrdinská smrt!“

Skoro celá hodina uběhla, než se Porta objevil. Vletěl do kanceláře roty a třikrát srazil podpatky, dvakrát pobočníkovi a jednou Hoffmannovi. Vzdal nacistický pozdrav a zvučné

„heil“ před velkým obrazem Hitlera, který pověsili na místo, kde před tím byl Stalin.

„Tak to by stačilo,“ vyjel na něj Hoffmann a věnoval mu pohled tak tvrdý, že by mu dokázal vrazit zuby až někam do krku.

„Copak nemůžu zasalutovat Führerovi?“ zeptal se Porta s předstíraným úžasem.

„Idiote,“ zařval Hoffmann, „ne když visí na stěně!“ „No a kde by tedy měl viset?“ usmál se Porta.

„Jste zatčen,“ zaječel pobočník nakřáplým hlasem.

„Jste zatčen,“ opakoval a ukázal na Portu vyčítavě.

„Zatčen?“ zeptal se Porta nechápavě. „Já? A proč, pane?“

„Za to, že tady pobíháte s panterem a děsíte lidi k smrti!“ vykřikl pobočník, jenž začínal ztrácet nervy.

„To už si v německé armádě nemůžeme chovat domácí zvířata?“ zeptal se Porta naivně a znovu srazil podpatky, třikrát za sebou. Chystal se právě vzdát další pozdrav Hitlerovu obrazu, zachytil ale vzteklý pohled štábního podpraporčíka Hoffmanna a včas se zarazil.

„Panter není domácí zvíře,“ prohlásil pobočník úsečně. „Rád bych řekl, pane podporučíku,“ koktal Porta svou typickou imitací vesnického idiota, „že lidi maj spoustu různejch domácích zvířat, pane. Habešskej císař si jako domácí mazlíčky drží lvy, pane, a v Indii chovají slony.

Tak proč já bych nemohl mít jednoho malýho roztomilýho panterka?“

„Jste zatčen,“ prohlásil pobočník rudý v obličeji. „To vaše domácí zvíře si můžete vysvětlovat vojenskému soudu. Vy a váš panter půjdete před popravčí četu. Zkazil jste morálku polovině Wehrmachtu!“

„Rozumím, pane,“ odpověděl Porta a rezignovaně obrátil oči ke stropu. „Rád bych řekl, pane, že jako německý voják mám právo, v souladu s armádními předpisy, paragraf 209, odstavec 5, předmět: zatčení a uvěznění příslušníků armády, bránit se zatčení, které není v souladu s Velkoněmeckým trestním zákoníkem Wehrmachtu.

Proto prosím pana pobočníka, aby ohlásil, že starší svobodník Porta Joseph se vzepřel zatčení z toho důvodu, že obvinění nemá reálný základ.“

„Vy jste se snad dočista zbláznil, chlape!“ rozčílil se pobočník a definitivně se přestal ovládat.

„Co si to dovolujete říkat mně, důstojníkovi! Chápete vůbec, co to tady prohlašujete, starší svobodníku?“

„Poslušně hlásím, pane! Starší svobodník chápe perfektně, pane!“

„Zavřete hubu!“ zakdákal pobočník hystericky. Jeho prsty si nervózně pohrávaly s uzávěrem pouzdra revolveru, jakoby zvažoval, jestli nemá Portu na místě zastřelit.

„Zpátky k rotě,“ poručil staršímu svobodníkovi Helmerovi, když přišli ke kübelu. Helmer, pojídající krůtí stehno a chleba s marmeládou, se tvářil, jakoby jeho rozkaz neslyšel. Mlčky se zadíval na své krůtí stehno a pak se do něj zakousl.

„Jste snad hluchej, chlape? Copak jste neslyšel můj rozkaz?“ zaječel pobočník rozčílený na nejvyšší míru.

„Jakej rozkaz?“ zeptal se Helmer s plnou pusou krůtího masa.

Pobočník už naprosto ztratil sebekontrolu. K neskrývané Portově i Helmerově radosti vychrlil směsici nesmyslných rozkazů a hrozeb. Za ušmudlaným oknem rotní kanceláře bylo možno zahlédnout Hoffmannův tlustý prasečí obličej.

„Poslušně hlásím, pane,“ zatroubil Porta, „jsem pro vás svobodným německým starším svobodníkem, pane, nebo zatčeným německým starším svobodníkem?“

„Jste zatčen,“ zavyl pobočník jako šílenec, aniž by se zamyslel nad tím, proč mu tu otázku pokládal.

Helmer zasalutoval, vystoupil z kübelu a vytáhl klíčky.

„Kam to k čertu jdete, chlape?“ hulákal pobočník.

Helmer znovu zasalutoval a srazil podpatky tak prudce, že rozstříkl bláto všude kolem.

„Poslušně hlásím, pane, že podle armádních předpisů mohou být zatčené osoby doprovázeny pouze k tomu zplnomocněnými osobami. Pouze osobám, které složily zvláštní přísahu, může být uložen úkol takové povahy, pane!“

„Tak odpochoduj zpátky na velitelství,“ rozhodl se pobočník okamžitě. „Předej mi klíčky a dokumenty od vozu.“

„Poslušně hlásím, pane. Nemohu toto vozidlo svěřit do ničí péče bez písemného rozkazu velitelství roty, pane,“ zařval Helmer a znovu zasalutoval. „Ale pane pobočníku, jestli z auta vyhodíte staršího svobodníka Portu, nebo jestli ho prohlásíte za propuštěného, pane, tak vás budu moci zavést zpátky na velitelství.“

Když o té věci pobočník chvíli přemýšlel, tak Portu prohlásil za dočasně propuštěného. Právě se chystal znovu usednout do kübelu, když kolem něj proletělo co si dlouhého a černého a s žuchnutím dopadlo na zadní sedadlo. Byl to Ulrych, kterému se opět podařilo najít Portu a pyšně se vedle něj posadit na zadní sedadlo.

Pobočník se zapotácel a pak se s nezřetelným mumláním svezl do bahna vedle kübelu.

„Je mrtvej?“ zeptal se Helmer lhostejně a natahoval krk. „Můj bože, chlape, za chvíli budeš mít co dělat už jenom s počítámím všech infarktů, který ta tvoje číča způsobila!“

„Radši ho zvednem,“ řekl Porta, „a odvezem zpátky na velitelstvÍ. Šéf chce mluvit se mnou a Ulrychem.“

V kanceláři velitelství zavládl velký poplach a zmatek, když jí procházel Porta s Ulrychem.

Tři koncipienti dostali nervový záchvat, když na ně panter vycenil své dlouhé tesáky.

„Co tě pro boha živýho nutí dělat pořád takový kraviny, Porto?“ zeptal se ho plukovník Hiuka tichým hrozivým hlasem, když Porta srazil podpatky před stolem s rozloženými mapami. „Víš, co říká atlas zvířat o té bestii, co sis pořídil? Je to zabiják. Zabíjí všechny živé tvory, které se dostanou do její blízkosti! A zabíjí je, proto že má ze zabíjení radost!“

„Poslušně hlásím, pane, že v celým tom atlasu je spousta nesmyslů. Ulrych je hodnej jako beránek, pane. Jenom si rád hraje!“

„Nechci už slyšet o žádných dalších problémech, Porto. Ten panter musí pryč! A jestli rychle nezmizí, tak půjdeš ty – před vojenský soud. Jak se mi podaří ti zachránit kůži tentokrát, to v tomhle okamžiku ještě vůbec netuším, ale dobře si zapamatuj, že tohle je opravdu naposledy, kdy ti ještě pomohu. Moje trpělivost je u konce.

Vypadni odtud a buď tak hodný a vezmi s sebou tu černou obludu!“ Porta srazil podpatky, zasalutoval a vycouval spolu s Ulrychem ze dveří.

„A mimochodem, kam přišel ten Ulrych?“ ptal se Helmer, když jsme na něj jednoho dne narazili na charkovskérn překladovém nádraží, kam jsme si přijeli pro nové tygry.

„Emigroval do Švédska,“ odpověděl Porta smutně.

„Už měl tý německý tyranie plný zuby.“

„Do Švédska?“ zeptal se Helmer s otevřenou pusou.

„Panter se přece do Švédska nedostane jen tak snadno!“

„Když znáš potřebný fígle, tak jo,“ odpověděl Porta. „Odjel sanitním vlakem odtud do Libau.

Tam se dostal na palubu jednoho švédskýho člunu. Teď už se podle všeho prochází po Stockholmu a obdivuje se rozzářeným výkladním skříním. Možná si taky obstaral novej kožich se skvrnama, místo toho černýho, co měl. Jestli po něm ještě pořád jde gestapo, tak mu takovej malej převlek přijde určitě vhod.“

Pokud je třeba získat čas, což platí téměř vždycky, tak shodíme tisíc nebo třeba tři tisíce bomb na město, které nás zdržuje a necháme za sebou jenom hromadu trosek. Slitování s civilními obyvateli si nemůžeme dovolit. Naším úkolem je hnát se vpřed a co nejrychleji rozdrtit nepřítele. Válka je válka, a ta je nemilosrdná.

Generál Bradley

Hejno štěbetajících husí se kolébá přes prašnou náves. Natahují krky a mávají křídly. Celé místo je prodchnuto klidem a mírem.

„Tahle díra je opuštěná,“ řekl vedoucí skupiny.

„Počkej chvilku,“ odpověděl tankista. „U Ivana nikdy nevíš.“ Čtyři tanky této skupiny téměř hodinu čekaly připravené k útoku. Na téhle vesnici se jim něco nezdá, ale po celou tu hodinu byly jedinou známkou života ty kejhající husy.

„Musíme dál,“ řekl velitel skupiny. Vydal signál ostatním třem tankům. „Pojedeme ale řekou. Most by mohl bejt zaminovanej, a kdo by stálo to, dostat se do nebe na špičce tlakový vlny?“

Tanky se přehnaly se přes řeku, přehouply se přes její protější břeh, rozdrtily několik lepenic a zastavily uprostřed návsi.

Husy kejhaly. Jeden agresivní houser vyrazil proti tankům, syčel a mával křídly. Všude je ticho. Neozývá se žádný záludný zvuk.

„Řidič a střelec zůstanou uvnitř,“ poroučí velitel skupiny. „Ostatní ven! Pár těhle hus by se nám mohlo hodit!“

Poklopy na věžích vylétly vzhůru. S výbuchem smíchu seskákaly posádky tanku na zem a plnou rychlostí vyrazily za kejhajícími husami. Jeden z nich právě chytil první z nich, když se ozvala střelba kulometu kropící náves kulkami. Za několik vteřin už připomínala jateční dvůr. Tankisté leží poházeni mezi vyděšenými husami. Dva těžce zranění muži se snažili doplazit ke svým tankům.

Z chatrčí se vyhrnuli ruští vojáci. Vybuchly granáty, zaklaply se poklopy na věžích.

Zaburácela děla a vyštěkly kulomety.

Pod pásy tanků jsou vrhány výbušné nálože, které je znehybněly jednoho po druhém. Nahoru pod věže jsou házeny miny. Během několika minut stály všechny čtyři tanky uprostřed explodujícího, pekelného moře plamenů.

Zakrátko poté jsou trosky oněch tanků nalezeny blížící se obrněnou rotou. Jsou jenom krátkým intermezzem jednoho letního válečného dne.

8. TYGŘI

„Ani se nenaděješ a skončíš tam, kam padaj hovna,“ křičel hlavní mechanik Wolf, který tentokrát riskoval svoji drahocennou kůži a ocitl se nedaleko fronty. „Až za pár dní uslyším, že tě ugrilovali, můj drahej Porto, tak se vožeru jako prase tím nejlepším francouzským šampaňským.“

„Máš v hlavě nasráno, ty zkurvenej sráči,“ odplivl si Porta ležící dole pod tankovým motorem Tygra.

„Dej bacha, aby tě ten svůj šicí stroj nepraštil do palice,“ varoval ho Wolf a zlomyslně se zašklebil, když se těžký motor Tygra zhoupnul nahoru nad tank.

Ještě než to dořekl, tak lano prasklo, motor spadl a přišpendlil k zemi paži dílenského mistra Brandta. Nějaký čas trvalo, než se jim podařilo motor zase zvednout, a tomu muži, který byl úplně bílý v tváři, paži vyprostit. Měl rozdrcenou celou ruku.

Neobratně jsme ji zavázali a položili ho do stínu jedlí nedaleko. Prosil nás, abychom mu zavolali doktora, ale tady žádný doktor není, dokonce ani zdravotník. Bude muset počkat na zásobovací vůz, který ho odveze do zázemí.

Jeden z mechaniků žádal Wolfa, aby zraněného muže vzal s sebou.

„Ty musíš mít v tý hlavě pěknej bordel,“ smál se Wolf na celé kolo, „když si myslíš, že si vezmu do auta zkrvavenýho mechanika!“

Když náklaďák konečně dorazil, byl už dílenský mistr kvůli ztrátě krve mrtvý.

Na naší pravé straně vyrazil vpřed Barcelonův Tygr. Na levici odrachotil malý Legionář s dlouhou hlavní děla ráže osmaosmdesát milimetrů namířenou do nebe.

„Druhá skupina, bojové pozice,“ rozkazoval Dědek rádiem. „Děla nabita a zajištěna!“ Drobeček otevřel zásobník s municí a chystal se rychle nabíjet, až Dědek začne udílet palebné rozkazy. Po pravici měl tříštivé se žlutou špičkou a po levici protipancéřové miny s černou špičkou. Za ním vysely Sminy s modrou špičkou. Je velice důležité zvolit a použít tu správnou munici. Pro tank a jeho posádku se může nabíječova chyba stát katastrofou.

„Panzery, marsch, marsch!“ poroučel velitel roty, podplukovník Löwe.

Tygři se ženou vpřed v obrovské šíp ovité formaci a drtí všechno, co jim stojí v cestě.

Z trosek jednoho z domů vylétl ohnivý záblesk. Věž zasáhla mina, ale odrazila se a odletěla kolmo vzhůru.

„Trosky před námi. Nepřátelská protitanková pozice. Věž jedna hodina,“ chrlil Dědek rozkazy. „Panzer, stop. Nabít tříštivou!“

„Poklop otevřen,“ ozval se Drobeček a vrazil do palebné komory střelu se žlutou špičkou.

Probouzející se ráno prořízl ohlušující výbuch. Protitankové dělo, spolu s krvavými pozůstatky jeho obsluhy, vyletělo do povětří.

„Zavřít poklopy, panzer, marsch,“ poručil Dědek.

Tygrových sedm set koní zaburácelo a s řinčícími pásy se valilo vesnicí. Slepice vyděšeně vyletěly do vzduchu.

Skupina ruských vojáků se jako o život běžela ukrýt do nedalekého podrostu. Vylétl za nimi proud stopovek z kulometu věže, které je dostihly a srazily do prachu cesty. Vojáci ječeli a zírali na valící se tanky. Široké pásy je rozdrtily v pouhé skvrny na silnici.

Ženeme se přes doširoka otevřené prostranství, kde je na šňůrách rozvěšené prádlo. Věže a děla našich tanků zakrátko zdobí spodní prádlo, prostěradla a ručníky, vlající za námi jako fáborky na Prvního máje.

„Zejtra vo tom budou psát v Pravdě. Německé obrněné jednotky ukořistily ruské prádlo,“ zašklebil sePorta a přišlápl pedál plynu. „Do prdele práce,“ vykřikl. „Já nic nevidím. Přímo před mým průzorem se zachytily nějaký modrý spodky.“ Ozval se děsivý třesk a tank vletěl do protitankového zákopu.

„Co to kurva děláš?“ zařval na něj Dědek.

„Sem říkal, že nic nevidím,“ bránil se Porta. „Nějaký komunistický spodky mi bránily ve výhledu! Jakej arzenál zbraní tyhle Rusové používaj! Proč nemáme žádnej obrannej plán pro případ, že nás sousedi začnou bombardovat dámskejma spoďničkama? Potřebovali bysme cirkulárku, jakou maj v Sallyho papírně!“

Rádio odporně zabzučelo. Dědek potvrdil příjem.

„Co to tam k čertu děláte, Beiere,“ zařval velitel roty netrpělivě. „Vylezte kurva z tý díry, nebo si vykoledujete vojenskej soud! Nesmíte zastavovat!“

„Ty maj v těch palicích nasráno, všichni do jednoho,“ zařval Porta vztekle. Zhoupl a otočil tank na pásech dokola a pokusil se s Tygrem z té pasti na tanky vyjet. Dostat osmašedesát tun železa z té díry se však nakonec podařilo až s pomocí druhého tanku.

Během těch dvaceti minut, po které jsme zůstali vězet v jámě, se situace na bojišti změnila.

Ruské tanky se vyhrnuly vpřed, ve stejné šípovité formaci.

Zastavujeme, pálíme, vrháme miny na nespočetné protitankové pozice, valíme se přes jednotky pěchoty, drtíme zákopy a vojáky, kteří se v nich ukrývají.

Nepřátelské tanky jsou stále ještě téměř dva tisíce yardů daleko. Nejsou nám nebezpečné, dokud se jejich vzdálenost nezmenší na 800 yardů. My je přitom dokážeme zasáhnout na osmnáct set yardů. Naše osmaosmdesátky s dlouhými hlavněmi, úžasnou palebnou silou a nízkým střeleckým úhlem, dokážou zlikvidovat všechny nepřátelské tanky.

Obě roty Tygrů vytvořily jednu velkou šípovitou fonnaci a doslova zasypaly blížící se ruské obrněnce minami.

Step se v mžiku proměnila v jeden velký tankový hřbitov. Jasný, příjemný letní den ztěžknul černými olejovitými mračny kouře stoupajícími z nespočetných hořících tanků. Zároveň se ale zdá, že se Rusové přece jenom poučili. Řítí se teď nejvyšší rychlostí neohroženě vpřed a snaží se dostat do vzdálenosti alespoň 800 yardů, aby nás měli v dostřelu svých šestasedmdesátimilimetrových děl.

„Snažte se udržovat odstup,“ rozkazoval velitel roty rádiem. „Rozvinout do boků!“ Horko uvnitř tanku začalo být nesnesitelné. Pot z nás leje v proudech a ve tvářích jsme stejně černí jako Albert. Jenom naše bulvy a zuby září bíle.

Přes jednu z vyvýšenin přeletěl T34 a s ohlušujícím rachotem se zřítil do kamenolomu.

Vypadá to, jakoby se snažil se proniknout do nitra země. V příští vteřině se do šedesátimilimetrového čelního pancíře tanku zabořila protipancéřová střela. Věž se převrátila a hlaveň děla dopadla mezi dva velké balvany.

Přiblížila se skupina 57 tun těžkých tanků KW2 a v řadě zastavila na kraji lesa. Z hlavní jejich 150 milimetrových děl šlehají záblesky plamenů.

Barcelonův Tygr, stojící kousek za námi, jakoby se trošku zvětšil jako nějaký přefouknutý balonek, a vybuchl v obrovské ohnivé kouli. Tři z jeho čtyřčlenné posádky se zoufale koulejí po zemi kolem a snaží se uhasit plameny, které vesele poskakují po jejich unifonnách.

Legionářův Tygr se prudce otočil a vyrazil jim na pomoc.

Než ho Dědek stihl zarazit, vyskočil Drobeček z věže a hnal se k hořícímu tanku. Hodil si Barcelonu na rameno jako prázdný pytel a sprintoval s ním zpátky. Za ním se kulhá Albert, tvář popelavě bledou leknutím.

Rychle jsme jim pomohli skrz poklopy dovnitř. Drobeček zamával a odběhl zpátky pro střelce, který má utrženou levou ruku.

Z okolních kopců se přihnalo několik ruských pěšáků.

Kulky hvízdají a bzučí kolem Drobečka, jenž se žene tryskem s raněným tankistou na rameni.

Vysunul jsem se z věže, otočil prudce kulomet mířící do nebe a zahájil na Rusy palbu.

Zpocený a klející Drobeček vylezl na tank a protáhl se bočním poklopem. Střepina mu na jedné tváři vyryla pořádnou rýhu. Krev stříká na hlaveň a dolů na Heideho.

„Zasraný komoušský zkurvysyni,“ zařval Drobeček a zabouchl prudce poklop.

Já mám oči přilepené k hledí periskopu. Tři sta yardů od nás stojí KW2 a míří na nás. Zírám, a to doslova, přímo do hlavně jeho obrovského děla.

„Tankový útok,“ zařval jsem vyděšeně. V tom samém okamžiku Drobeček vykřikl: „dělo nabito.“ Rychle jsem sešlápl palebný pedál. S ostrým prásknutím opustila střela hlaveň a prorazila čelní pancíř KW2. Jeho vysoká věž se utrhla z kruhového věnce a spadla vedle tanku, který již byl celý v plamenech. Vyrazil z něho vysoký sloup plamenů, na jehož vrcholu jakoby balancovali dva hořící vojáci.

Jeden z našich Tygrů vybuchl ve vulkánu plamenů. Nikomu z posádky se nepodařilo uniknout. Pro člověka, který to nikdy neviděl, je velice těžké si představit sto dvě tříštivé a protipancéřové miny, šest tisíc nábojů do kulometu a osm set litrů nafty explodující v jediném okamžiku.

Když je po všem, má člověk pocit, že jakási ohňová bouře spálila okolní terén na mnoho yardů od ohniska požáru. Vegetace, domy, všechno nad povrchem země, zmizelo beze zbytku. Kusy tanku jsou rozmetány do širokého okolí a z jeho pětičlenné posádky nezbyl ani cár masa.

Neustále zastavujeme a pálíme. Mina za minou proráží nepřátelské tanky a trhá je na kusy.

Během šesti hodin téhle fanatické bitvy měla naše rota 116 zásahů. Ta naše z nich měla devětadvacet. Toho večera je 27. obrněná rota uvedena v armádním rozkazu. Všichni důstojníci a Julius Heide vykračují kolem a nadšeně se kochají tou chválou. My ostatní bychom radši dostali mísu bramborové kaše se sekanou. Julius Heide se však dočká nekonečného zklamání, když zjistí, že nedostane žádný Železný kříž ani vyznamenání První třídy. Rota dostala jenom dva a ty dostali dva poručíci, kteří jich mají ještě málo.

Porta je tak velkorysý, že mu nabízí svůj vlastní Železný kříž.

„A k čemu by mi byl bez dokumentů, který k němu patří?“ naříkal Heide nešťastně.

„Jestli ti jde vo ten kus papíru,“ zasmál se Drobeček, „tak ten ti můžu klidně sehnat! Sally sedí na ministerstvu války, jako by byl nějakej ministr, a má tam spoustu různejch papírů.

Kus papíru a gumový razítko pro něj není žádnej problém!“

„Ty zkurvenej psychopate,“ odplivl si Heide znechuceně. „Si myslíš, že by nosil medaili, kterou jsem si nezasloužil?“

„No tak si utři ty svoje velký modrý oči, Juliusi,“ utěšoval ho Porta. „Tahle válka ještě není u konce a jednoho krásnýho dne bude řada na tobě. Snaž se být pořád dobrým statečným německým vojákem a strejda Adolf nakonec i tobě dá tu vábničku pro kurvy, kterou by sis mohl zavěsit na svý nejlepší šaty.“

„Panzer, maaaarsch!“ zaskřípělo v rádiu. „Druhá skupino, na místa,“ poručil Dědek a vklouzl do poklopu na věži.

Zkontrolovali jsme zbraně, uvolnili pérování a strčili si revolvery do náprsních kapes uniforem. Tam se k nim můžeme snadněji dostat, když máme naspěch. Revolver obvykle neopustí předpisové pouzdro dřív, než je člověk mrtev.

Dědek zakroužil rukou, což byl signál k nastartování motorů. S hromovým zaburácením se probudily dvanáctiválcové maibachy o výkonu sedmi set koní.

Z kukuřičných polí se blížila celá skupina T34. Valí se vpřed velkou rychlostí a střílejí za jízdy.

„Hloupý mrhání střelivem,“ zavrčel Heide vyčítavě. Takovéhle neukázněné plýtvání prostě nesnáší. „Museli se přece proboha učit, že před výstřelem mají zastavit! Za tohle by ty mizerně trénovaný idioty měli postavit před vojenskej soud!“

„Já bych nezastavil ani na vteřinu, kdybych seděl v některý z těch „čajoven“,“ prohlásil Porta.

„Potřebujou ještě nejmíň dvě stě yardů, než nám budou schopný aspoň poškrábat lak, zatímco smést je z povrchu zemskýho je pro nás stejně snadný, jako se podrbat na prdeli! Střílej jako šílený, protože se nás snaží vyděsit a u někoho se jim to možná i podaří!“

„Tomuhle se říká psychologická válka,“ řekl Drobeček důležitě. „Hodně se vo tom mluvilo, když jsem byl v tom muničním v Bambergu. Často jsme tam blbli s takovejma malejm žlutejma plechovkama, který dávaly rány, po který by chlap přestal srát i zívat. Říkali tomu psychologie. Zahodíš plechovku, ta udělá „prásk!“, nepříteli spadne brada a ty máš spoustu času vytáhnout bouchačku a ustřelit mu palici!“

„Druhá skupina, obrat doleva, široký šíp,“ zaječel podplukovník Löwe do komunikátoru.

Čtyři tygři druhé skupiny se jako na provázku otočily a utvořily formaci. Ozvala se ohlušující exploze a několik yardů dlouhý záblesk ohně vyrazí z hustého porostu stromů na kraji lesa.

„Protitanková stopadesátka přímo před námi, tři sta yardů,“ vykřikl Dědek vyděšeně a bezděčně se přikrčil pod velitelskou věž.

Okamžitě jsem to dělo našel v hledí periskopu a otočil jsem kolečkem jemného zaměřovače.

To dělo je nízký, široký kolos s hlavní namířenou přímo na nás.

„Doleva,“ zařval Dědek rozčileně. „Porto! Doleva, sakra! Vždyť to do nás napálí!“

„Hovno napálí,“ zašklebil se Porta bezstarostně. „Drž si hemoroidy, starouši!“ Místo obratu vlevo sešlápl Porta pedál plynu k podlaze a strašlivou rychlostí vyrazil přímo proti těžkému samohybnému dělu.

„Ses zbláznil?“ vykřikl Dědek vyděšeně. „Zastav chlape, proboha! Všechny nás zabiješ!“ Sehnul jsem se pod hledí a očekával to nejhorší. Do uší se mi zabodl ostrý výstřel dělové hlavně.

Nepřátelská střela proletěla těsně nad věží, sotva nám však došlo, že jsme pořád ještě naživu, stala se z nás změť rukou, nohou a trupů.

Já jsem narazil hlavou do ovladače výšky a zády do kolečka jemného zaměřování. Tvář mi zalil proud teplé krve a oslepil mě.

Pancéřovaná kostra zaskřípala, prohnula se a praskala, když se Porta snažil vycouvat od nepřátelského samohybu, do kterého jsme plnou rychlostí narazili.

Z poklopu na jedné straně děla vyskákali tři muži a rozběhli se k nám s výbušninami v rukou.

Dlouhá řinčivá dávka Heideova předního kulometu je srazila k zemi. Z převrženého děla tryská hořící nafta, která zapaluje oblečení třech postav ležících na zemi. Nějaký zajíc vyskočil vysoko do vzduchu a vrhl se do proudu nedaleké říčky. Podle všeho je přesvědčen o tom, že v ní bude uchráněn toho šílenství, které v okolí rozpoutaly ty lidské bytosti.

„No, kurva, copak zajíci uměj plavat?“ vykřikl Drobeček užasle.

„Vypadá to, že tomu přinejmenším věří,“ zašklebil se Porta.

„Věž 3 hodiny, T34, 1200 yardů. Panzer, stop! Pal!“ řekl Dědek do rádia.

Když Porta zastavil tank, dupl jsem na palebný pedál. Poměrně dobře jsem viděl, jak mina vletěla do věže T34. Věž se proměnila ve žhnoucí ohňovou kouli a pak se za strašlivého rachotu roztříštila na miliony ocelových střepů.

„Zásah!“ zařval Heide vítězoslavně a připsal si ho na seznam.

„Všiml sis jeho čísla?“ zeptal se Porty.

„Ty musíš bejt na palici,“ zasyčel Porta podrážděně. „Já jsem řidič tanku, ne nějakej blbej účetní. Mám za úkol tě vodvízt tam, odkud můžeš toho sráče vymazat z povrchu zemskýho a nic víc.“

Z rádia se ozve mdlé volání o pomoc. Legionářův Tygr byl zasažen. Z motoru a věže šlehají temně rudé plameny.

Vylezl jsem s Drobečkem na věž a vytáhl Legionáře ven. Má ošklivě poraněnou tvář. Podali jsme ho nahoru Dědkovi. Střelci není pomoci. Břicho má roztržené, v rudých a modrých smyčkách mu z něj visí vnitřnosti. Řidič, starší svobodník Hans, visí polovinou těla z věže, jeho tělo hoří a je samý puchýř. Hořící puchýře ostře praskají.

„Vypadnem odtud,“ vykřikl Dědek. „Jestli to teď vybouchne, tak jdeme s tím!“ Dostali jsme se sotva 200 yardů daleko, když v tygru vybuchla munice a roztříštila tank na kusy. Velký kus pásů vyletěl do vzduchu a narazil do boku našeho tanku. Na vteřinu jsme se lekli, že nás zasáhla nepřátelská mina.

„Přijď smrti, přijď,“ mumlal sotva slyšitelně Legionář a mrkal přitom očima v zakrváceném obličeji.

„Nech si ty kydy,“ zařval na něj Dědek. „Vo smrt nemusíš prosit. Bude tady než se naděješ!“ Přes vrcholek nedalekého kopečku dlouhým skokem přeletěl T34/85 a s třeskotem dopadl několik set yardů před našeho tygra.

„Kurva,“ zařval Dědek překvapeně, „kde se tady k čertu vzal?“

„Bůh všech Rusů ho shodil z nebes,“ zašklebil se Porta a zahnul, aby se vyhnul vraku P4. Z

poklopů visí zuhelnatělá těla jeho posádky.

„Střílej, ty idiote,“ zařval Dědek a nakopl mě do zad. Pětaosmdesátimilimetrové dělo T34 se začalo otáčet směrem k nám.

„Buď v klidu,“ zachechtal se Porta bezstarostně. „Ty chlapi po tomhle vejletu nemůžou buď slyšet nebo myslet. Po takovýmhle přistání se jim musely zarvat koule i s prdelema až do krku!“

Otočil jsem věž tanku hydraulikou, ale než se mi podařilo dělo zaměřit, vyšlehl z dlouhé dělové hlavně T34 plamen a Tygr odskočil dozadu. Vnitřek tanku ozářilo oslepující žluté světlo.

„Ježišmarjá,“ zařval Drobeček vyděšeně a upustil na podlahu protipancéřovou minu. „Ten čurák nás trefil!“

Nějakým zázrakem se ta střela s ocelovou špičkou odrazila a s drsným kvílením odletěla stranou.

Jako bych bloudil v mlze, zamířil jsem na T34 a sešlápl palebný pedál. Zvuk výstřelu a zásahu se ozval téměř současně. Střela pronikla do motoru, z něhož vyšlehl rudožlutý jazyk plamene.

„Vylejzají ven,“ křičel Heide radostně. Pokropil posádku kulkami a oni popadali z hořícího vraku.

Drobeček se potí jako galejník, když tahá těžkou munici. Práce nabíječe v těžkém tanku se dá přirovnat snad jen k práci topiče na starodávných parnících.

Z listnatého lesa se krkolomnou rychlostí přihnal nějaký T34/76. Jeho široké pásy drtí keře a stromy a házejí je daleko za sebe.

Přestože na každý náš tank je tady 25 ruských tanků, ani taková přesila nedokáže kompenzovat jejich primitivní zaměřování a mizerné rádiové spojení. Právě to poslední jim velice ztěžuje komunikaci, která je v tankové bitvě, při které se situace mění každou vteřinou, velice důležitým faktorem. Jejich největším handicapem však jsou jejich mizerně vycvičené posádky. To často vede ke katastroficky velkým ztrátám, které nemohou vyvážit ani svou fanatickou odvahou. Další věcí, která nás překvapuje, je pomalost ruských reakcí v bojových situacích.

Věž tygra vrčí dokola a dělo je pečlivě zaměřováno. Několik yardů dlouhý ohnivý jazyk vylétne z hlavně a mina zakvílí rychlostí tři tisíce stop za vteřinu vstříc svému cíli. Je zasažena věž T34. Odletěla dozadu, koulela se jako dětský míč a rozsekala pásy T34

jedoucího za ním. Z velitelského místa visí dolní polovina lidského těla. Jeho tmavomodré kalhoty a nové žluté boty jsou potřísněny krví.

„Takovýhle boty bych si přál,“ ozval se Porta a natahoval krk. „V takovejch botách můžeš přejít celou Rus, aniž bys měl jedinej puchejř.“

„Boty,“ zakašlal Drobeček, až z jeho sazemi zanesených plic vyletěl černý chrchel, „tak pojďme ven, lokněme si čerstvýho vzduchu a přinesme si je sem!“

„Okrádání mrtvol znamená trest smrti,“ varoval je Heide.

„Znárodnit mrtvole boty není žádný okrádání,“ ohradil se Porta. „Lidi nepochodujou do nebe s botama na nohách. Já jsem teda o žádným andělovi v botách neslyšel, ty snad jo?“

„Věž, čtyři hodiny,“ přerušil naši diskuzi o botách Dědek. „T34, tisíc sedm set yardů.“ Otočil jsem věž rychle do žádané polohy a snažil se dostat do zaměřovače T34 prorážející kamennou zeď. Není možné, abych ho netrefil. S jistotou jsem šlápl na palebný pedál, ale od děla se ozvalo pouhé cvaknutí.

Žádný výstřel!

Všichni se otočili a podívali na Drobečka, který seděl nevzrušeně na zemi a házel kostky.

„Co to tam u všech rohatejch kurva děláš?“ zařval Dědek, vztekem celý bez sebe. „Proč s sakra nenabil to blbý dělo, ty přerostlej blboune?“

„Už nemáme munici,“ odpověděl Drobeček ležérně a ke své velké radosti zrovna hodil šestku.

„Tak to by stačilo,“ zařval Dědek vztekle. „Pročs to sakra nenahlásil, jakjsme na to zvyklý?“

„Řekls nám, abysme drželi hubu,“ odpověděl Drobeček. „Povídals, že už jsme řekli všechno, cos chtěl slyšet!“

„Bože na nebesích,“ zaúpěl Dědek. „Co jsem komu udělal, že musím bejt pohřbenej s takovouhle partou? Musíme vypadnout! Plnou rychlostí, zpět!“ Porta vyždímal z maibachu všechno, co v něm bylo. Tygr vletěl do kamenolomu, kde se můžeme lépe krýt před vražedným ruským tankem. Půl hodiny nato jsme dorazili do Tortschina, na jehož periferii na nás čekala jednotka s rezervním palivem a střelivem.

K našemu překvapení jsme se tam setkali s hlavním mechanikem Wolfem. Seděl uvolněně ve svém důstojnickém kübelu v uniformě šité na míru a naleštěných jezdeckých holínkách vyrobených firmou Roselli v Římě.

„Ty vypadáš, jako bys už byl po smrti,“ zasmál se když zahlédl Portu. „Doufám, že ti sousedi pořádně nakopali tu tvou prdel!“

„Di se vysrat, kreténe,“ radil mu Porta nevrle. „Mluvíš jako blbec, kterýmu termiti ohlodávaj koule! Kecáš větší kraviny, než celá kněžská kolej!“

„No tak, uklidni se hochu,“ řekl Wolf podlézavě. „Mám plán. Zjistil jsem, kam si pár chlápků z Kremlu ulilo hromadu komoušskýho zlata. Není to ani tři tisíce kilometrů odsud. Já to zorganizuju. Ty nemusíš dělat nic jinýho, než že tam pro to dojedeš!“

„A jsou v tom prachy?“ projevil Porta okamžitě zájem.

„Víc, než se ti kdy jen zdálo,“ křenil se Wolf. „Rychle to skoncuj s touhle tankovou bitvou a vrať se bez nějakejch velkejch škrábanců, abysme to mohli rychle sfouknout a štípnout jim to přímo pod prdelí!“

Barcelona dostal úplně nový tank. Albert už sedí v sedadle řidiče se spoustou obvazů omotaných kolem jeho černé hlavy.

„Tahle armáda si nedá pokoj, dokud nebudeme všichni do jednoho rozstřílený na cimpr campr,“ stěžoval si, když až zbytečně drsně protáčel motor tanku.

Chlapi od nafty nám přispěchali natankovat těch 700 litrů, co se do nás vešlo. Dva pětisetlitrové barely sloužící jako rezerva jsou pevně uchyceny nad motorem.

„Kdyby to tak chtělo blafnout,“ řekl Porta nahlas, „to bysme se pak mohli konečně natáhnout a dát si něco dobrýho na zub!“

„Co jste to říkal, vy tam, starší svobodníku?“ zařval dílenský mistr Müller rudý v obličeji.

Celá divize ho zná jako „nácka Müllera“.

„Já co jsem říkal?“ ptal se Porta a ukazoval přihlouple na sebe. „Co jsem já říkal?“

„Nácek Müller“ zfialověl v obličeji a začal vykřikovat věci, které poddůstojníci vykřikují vždycky, když nemůžou najít nic lepšího na práci.

„Víte, kdo já jsem?“

„Poslušně hlásím, pane! Vy, pane, jste dílenský mistr Müller, pane! Dílenský mistr zodpovědný za zásobování naftou,“ zakdákal Porta a srazil podpatky. „Poslušně hlásím, pane dílenský mistře Müllere, že jsem jednou znal jednoho správce železničního přejezdu, kterej se jmenoval Heinz Schröder. Měl na starosti jeden železniční přejezd německých státních železnic na trati mezi Paderbornem a Bielefeldem. Jednoho dne tomu ale krutý osud chtěl, že spadl ze železničního vagonu. Naneštěstí to bylo krátce předtím, než ho měli povýšit nahlavního správce železničních přejezdů s právem nosit červenou šňůrku na rameni. K

tomuto povýšení však nedošlo, protože když se po tom pádu probudil, tak si nepamatoval, kým vlastně je. Od tý doby pořád chodil kolem a každého se ptal: „Znáte mě? Víte, kdo já jsem?“

Porta přerušil svůj příval slova prohlížel si brunátný obličej dílenského mistra Müller a, který se nadýmal, jakoby měl každou chvíli vybuchnout.

„Nezlobte se, že se tak ptám, pane dílenský mistře, ale nespadl vy jste taky někdy z železničního vagonu?“

„Tak to by stačilo,“ explodoval „nácek Müller“ a vztekle dupnul na plošinu panzeru. „Já vás varuju! Přestaňte si ze mě dělat legraci!“

„Poslušně hlásím, pane, že nemám naprosto v úmyslu dělat si z pana dílenského mistra nějakou legraci, pane, ale to mi připomnělo pana Weinhubera, který byl zaměstnán německým národním sborem záchranářů jako záchranář, pane. Pan Weinhuber také věřil, že každý koho potkal, si z něj chce dělat legraci. No a když ho povýšili na hlavního záchranáře v ZellamSee, tak to s ním začalo jít opravdu z kopce. Opravdu poslední kapkou ale bylo, když takhle jednou v neděli ráno, bylo to v červenci, byl na cestě do ZellamSee, jak ostatně vždycky, na svém služebním bicyklu, který mu propůjčil sbor záchranářů, pane. Tu neděli strašně hustě pršelo, Nikoho ani nenapadlo, aby se šel toho dne koupat, takže národní hlavní záchranář Weinhuber, pane, mohl klidně zůstat doma. I ten nejpitomější člověk by přece měl pochopit, že jak záchranář nebude mít na pláži co dělat, když se tam nikdo nekoupe.“

„Nacista Mtiller“ zvedl ruce k nebi jako člověk, který se právě chystá modlit. Otevřel pusu, jakoby chtěl hlasitě protestovat, ale zase ji zavřel. Ozvalo se jenom několik klokotavých zvuků, jako když z vany přetéká voda.

„Problém ale ve skutečnosti byl ve služebních předpisech pro záchranáře,“ pokračoval Porta a usmíval se na „nácka Müllera“, který stál na tanku a monotónně se kýval. „Podle těchto předpisů měla být služba započata přesně v osm nula nula, ale nebyla tam žádná zmínka o povětrnostních podmínkách, jako je například déšť nebo sníh, které by služební dobu měnily tak, že by třeba záchranář mohl zůstat doma. V každé jiné zemi by náš záchranář toho dne nikam nejezdil. Ale v Německu tomu tak není, pane, Poslušně hlásím, pane, teď jsem si vzpomněl na jednu zajímavou příhodu, ve které několik německých služebních předpisů vedlo k doslova neuvěřitelné události. Dole ve sklepě, pane, na ministerstvu války, tisknou předpisy na tiskařském stroji dodaném jednou firmou. Ta firma se jmenuje Graphik A. G., a je z Heidelbergu. Byl tam jeden sazeč, pane, jménem Ludwig Kaltblut. Tenhle pan Kaltblut jednoho dne dostal naprosto šílený nápad.“

„Já už tohle odmítám poslouchat,“ zaječel „nácek Müller“ zoufale, načež spadl po zádech z tanku a s žuchnutím dopadl na zem.

„Takhle to dopadne vždycky“, vzdychl si Porta a zakroutil nešťastně hlavou. „Vždycky když jim začnu něco podrobně vysvětlovat, aby to správně pochopili, tak se jim vždycky jakoby něco poplete v hlavě.“

Portu vyrušila muniční jednotka, která nám jako obvykle přišla na pomoc. Zastrkali jsme dlouhé miny do zásobníků munice.

Na mě připadla ta nejhorší práce. Otevírat zásobníky, odstraňovat ochranné gumové podložky a protirezové čepičky. Je to těžká práce. V každé krabici jsou tři nábojnice, které jsou pořádně těžké. Zbytek posádky na mě neustále pokřikuje, ať sebou hodím. Chceme to mít hotové, než se na nás začnou z nebes snášet ruské jaby a házet nám na hlavu fosforová vejce.

Nakonec jsme vyčistili dělo. Špinavé dělo může způsobit nehody a předčasný výbuch není žádná sranda.

Porta se vracel a se supěním táhl bednu se salámem a kolem sýra, kterou ukradl ze skladu.

„Pátá rota,“ ozval se z rádia hlas velitele. „Vpravo zatočit, Šípová formace. Přes most.

Střílejte na všechno, co se hýbe. Rota musí překročit ten most, než ho vyhodí do povětří!“ Plnou rychlostí se pátá rota, sestávající ze šestnácti tanků tygr, s rachotem žene směrem k řece. Pekelné řinčení pásů přehlušuje dusot pěchoty.

Ruští vojáci vyskakují ze zákopů a prchají v troskách před valícími se obry. Mnohým z nich se však uprchnout nepodaří a jsou rozdrceni pod pásy tanků.

Tři tygři páté roty byly zasaženy a ihned se vzňaly. V neuvěřitelně krátké době je několikakilometrové bojiště poseto hořícími troskami obrněnců. Jsou mezi nimi Kruppovy sporty, tanky panzer3 a legendární panzer4, stejně tak jako tanky panter a tygr. Velká většina trosek je však ruských. BT7, KW2, T34 spolu s nesčetnými americkými tanky Christie a britskými Matildami.

Porta se vyhnul KW2 a proletěl jedním z domů, přičemž se na věž sesypala spousta domácího vybavení a nábytku. Prudce jsme se zastavili uprostřed domu a opatrně vykukovali z pozorovacích průzorů.

V rohu velké místnosti stojí bílé piano. Na klaviatuře leží mrtvý ruský důstojník. Další dva leží roztažení na židlích, jejich obličeje jsou plné krve.

„Pojďme odtud vypadnout,“ zabručel Dědek potichu, jakoby se bál, že ho někdo může slyšet.

„Tenhle pitomej motor to vzdal,“ zaklel Porta. „Ten pitomej ruskej prach, co poletuje všude kolem, určitě zacpal filtr. Pár z vás by radši mělo vytáhnout kliku. Startér to neutáhne.“

„Vyskoč sám, chlape,“ zařval Drobeček. „Já nikam nelezu točit nějakou blbou klikou!“

„Ty a Sven,“ poručil Dědek, „a dost blbejch keců. To je rozkaz!“ Zuřivě protestujeme, ale nakonec vylézáme z poklopů. Za chvílí máme ruce celé rozedrané a krvavé, kdyžse pokoušíme uvolnit příchytky držící startovací kliku. Nejdřív se nám s ní vůbec nedaří otočit. Drobečka pak popadl záchvat šílené zuřivosti. Vyskočil do vzduchu a dopadl na kliku celou vahou svého těla. Jen tak tak jsem stihl skočit do úkrytu za tankové pásy, když přímo nad našimi hlavami zaštěkal samopal. Překulil jsem se a zahlédl Rusa, měnícího zásobník kalašnikova. Jako blesk jsem vytáhl z kapsy granát a hodil ho po něm. Ozval se ostrý výbuch, který mu roztrhl celé břicho.

„Co to tady kurva vyvádíš?“ zařval Drobeček bledý vztekem a nakopl mě. „Takhle se motat lidem po baráku a házet kolem výbušniny! Tos mě kurva moh klidně zabít, ty válkou zblblej magore!“

Ozvala se rána jako z děla. Z výfuků vystřelily yard dlouhé plameny a motor s hromovým řevem naskočil. Ze stropu se na nás sesypala omítka.

Startovací klika se roztočila a vyhodila Drobečka obloukem do vzduchu. S rachotem dopadl na piano a rozmlátil ho na kusy, což doprovázel řinčivý zvuk, jakoby najednou zaburácel celý orchestr.

„Už toho mám dost!“ zařval a postavil se na troskách piana ověšený strunami. „Ty mě chceš zabít,“ zaječel. Jedním mohutným skokem byl na tygru s P38 v ruce a chystal se zastřelit Portu na oplátku za svůj výlet na piano.

„Zahoď to,“ vyštěkl Dědek a přitiskl tomu velkému chlapovi samopal k čelu.

Drobeček pomalu obrátil zrak k hlavni samopalu. Je přitisknuta ke kořeni jeho nosu. Zašilhal po ní očima a vypadal přitom jako idiot.

S nešťastným úšklebkem vrátil revolver do pouzdra a s hlasitým klením zalezl dovnitř. Náhle ho do zad praštil granát a skutálel se do vozu.

„Zasraný čuráci!“ zařval vyděšeně a zvedl granát.

Zmateně si ho prohlížel a zjistil, že pojistka je pořád ještě na místě. „Ježíši,“ vyjekl, utrhl pojistku a mrštil granátem ve směru, odkud přiletěl.

Dům se otřásl strašlivou explozí a vzápětí ke stopu vyletěla dvě těla.

„Zasraná práce,“ mumlal Drobeček bledý hrůzou. „Tentokrát nás ten ďábel fakt málem dostal.

Představte si, že by ten komunistickej kripl tu pojistku fakt urval!“

„No, tak to by vnitřek tohohle tanku vypadal jako středověkej obraz pekla. Všude krev a mrtvoly!“ oddychl si Porta hluboce.

Sedmisetkoňský motor zavyl, když se Porta otáčel s Tygrem dokola. Přitom proměnil dlouhý jídelní stůl a polstrované židle v palivové dříví. Do stropu narazila pohovka a hned poté knihovna. Na věž se sesypaly knihy.

Oba kulomety zuřivě štěkaly. Tygr proletěl zdí a rozmetal na kusy kuchyni velkou jako taneční sál. Příčky mezi místnostmi padají k zemi v oblaku prachu z malty a omítky. Po řinčivém nárazu jsme vpadli do zahrady, při čemž jsme rozmlátili zasklenou terasu. Tank vyrval i s kořeny několik šeříkových keřů a byl obsypán hustou vrstvou modrých a bílých šeříkových květů, jakoby to svatební kočár vezoucí nevěstu do kostela.

Proletěli jsme venkovním záchodem, který byl rozmetán na kusy. Dvacet yardů před námi jsme spatřili pětapadesátitunový Stalinův tank. Jeho posádka právě měnila jeden z pásů.

Zírali na nás ochromení strachem. Po dvou vteřinách po těžkém tanku a jeho posádce nezůstalo víc než ožehlé stopy na zemi. Spolu s nimi zmizel i dům v pozadí. Ocelová tříštivá střela musela přímo zasáhnout zásobní munici a těch pětaosmdesát min vybuchlo v jedné strašlivé explozi. Výbuch odhodil tygra několik yardů dozadu, zpět do květinové zahrady, ze které jsme se vynořili.

Nějaký ruský kapitán visel ve větvích rozštěpenýho stromu, napíchnutý jako kus masa na rožni.

Nespočetné baterie Stalinových varhan vytvořily palebnou přehradu plamenů a oceli s cílem zlikvidovat podpůrné pěší jednotky. Postupují bezprostředně za tanky, zakrátko jsou však celé prapory proměněny ve změť masa, krve a kostí.

Náhle za námi jako chrti vyrazily dva T34/85. Zcela zbytečně pálí v pohybu a jejich střely přeletěly nad námi, aniž by nám jakkoliv uškodily.

„Věž deset hodin,“ poručil Dědek chladně, „Panzer, stop! Vzdálenost osm set.

Protipancéřová. Pa!!“

První střela T34 minula a nepoškodila ho, ale druhá rozervala čelní pancíř jako otvírák zakusující se do plechovky s broskvemi. Z roztrhaným plátů visí bezhlavé tělo řidiče.

Telegrafista přišel o celou spodní polovinu těla.

Do našeho čelního pancíře narazily dvě střely, aniž by ony čtyři palce obrněných plátů prorazily. S kvílením se odrazily vysoko do vzduchu.

„Bůh by měl hodit prdelí, než mu tam nahoře vletí do bejváku,“ rozesmál se Porta na celé kolo.

Moje příští střela utrhla pás nejbližšího T34. Ten se prudce stočil a narazil do vedle stojícího tanku,

„Tref ho do ksichtu,“ zařval Dědek. „Sminu! Rychle!“

„Vychladni, brácho,“ protestoval Drobeček. „Už mám v kanónu protipancéřovou a nebudu ji kurva zas vytahovat. Tahle makačka má taky svý meze, což se jeden nemůže chlapovi divit, za ty prachy co armáda platí!“ Utřel si černý obličej ještě černějším hadrem a zhluboka se napil vody. „Zasraná votročina a nic jinýho,“ ulevil si mrzutě. „Německá armáda s náma zachází hůř než kterejkoliv votrokář, kterej do Ameriky vozil Albertovy předky, který honil po Africe.“

„Drž hubu,“ vykřikl Dědek vztekle. „Pal!“

„Řekls esko,“ protestoval jsem a zkřížil jsem ruce na prsou. „V komoře je protipancéřová. Co mám dělat?“

„Pal, byl můj rozkaz!“ zaječel Dědek zuřivě a dupl do ocelové paluby. „Jednoho dne tě kurva vlastníma ruka ma uškrtím!“

Zvonivý výbuch nám téměř protrhl ušní bubínky. Několik minut vůbec nic neslyšíme. Rádio spadlo z police Heidemu do klína a kolem hlav nám létaly uvolněné kabely.

Z olejového potrubí vystříkl na Portu olej, který ho proměnil v jakousi příšeru z amerického hororového filmu.

„Zásah,“ zavyl Heide a už byl polovinou těla v průle zu, když ho Porta stáhl zase dovnitř.

„Momentíček, desátníku Heide. Ještě jsme neskončili. Náš skvělý, drahocenný, abstinentní, sexu se štítící Führer by nebyl moc rád, kdyby viděl svého modelového vojáka utíkat před untermensch nepřítelem! Ten by to nesnesl. Možná by ho to zklamalo natolik, že by se sebral a vrátil se domů do Rakouska a nechal Německo jít svou cestou.“ Příští střela je zásah. Přímo do zásobníků střeliva. Ruský tank vybuchl jako zralý meloun vyhozený z mrakodrapu. Druhý tank se koulel kolem dokola jako nakopnutá plechovka a skončil v řece. Vybuchl pod vodou jako podmořský vulkán.

Čtyři tygři druhé skupiny se s praskotem prodírali lesem a přerážely tlusté kmeny stromy jako sirky. Lesníkova hájovna se v několika vteřinách proměnila v hromadu trosek. Nějaký malý chlapec zakopl a je rozmačkán pod širokými pásy.

Plným tahem motorů jsem vyrazili vpřed skrz živý plot. Jeho ostny obsypané větve, tlusté jako paže, se chytaly za svištící pásy, jakoby se je snažily zadržet. Přímo před námi se objevila zdánlivě nekonečná řada zelených náklaďáků, koňmi tažených spřežení, tanků a autobusů plných žen v uniformách. Kolona stojí na místě, beznadějně uvízla v míli dlouhé dopravní zácpě, která každou minutou narůstá.

Kolem pobíhají vojáci OGPU jako nabuzení ovčáčtí psi a snaží se dostat kolonu do pohybu.

Těžce naložené náklaďáky, které silnici zablokovaly, jsou nemilosrdně dostrkány na kraj silnice a s rachotem shozeny do rokle táhnoucí se podél ní. Křik a ječení se rozléhá na míle daleko.

Čas od času zazní dávka ze samopalu mužů od OGPU. Žádné reptání zde není strpěno.

Všechno potřebné mluvení obstarají vojáci OGPU s modrými čepicemi.

„Můj ty bože,“ zamumlal Dědek. „Tyhles nám snesl na stříbrným podnosu. Sedí tam a čekaj až je všechny odpálíme do pekla. Druhá skupino! Poslouchejte! Miřte na cisterny s palivem a jenom na cisterny s palivem. Použijte zápalné miny. To ostatní už se postará samo o sebe!“

„Co takhle uklidit někam ten autobus plnej karbolovým mejdlem navoněnejch krasavic, než celej ten krám vyhodíme do povětří?“ navrhoval Porta a ukazoval na bílý autobus plný sestřiček.

„Zavřete poklopy,“ rozkázal Dědek. „Palte podle libosti!“ Ruští vojáci nás zahlédli. Na celou tu dlouhou ucpanou kolonu padlo neklidné ticho. Vzápětí se ale ozval mohutný jekot stovek vyděšených hrdel.

Posádky a cestující začali vyskakovat ze svých vozidel a utíkal přes pláň. Každému je jasné, co bude následovat.

Ženské v uniformách se zoufale perou o to, komu se podaří dostat se z dlouhých šedivých autobusů.

Tanková děla zahájila palbu. Zápalné miny zasáhly cisterny s palivem. K nebesům vylétly obrovské plamenné jazyky. Hořící nafta se rozlila mezi náklaďáky napěchované municí.

Mrknutím oka se celá kolona proměnila v jedinou obrovskou hučící hranici. V tom žhnoucím pekle v mžiku zahynulo několik stovek lidí.

Malá skupinka ruských vojáků vyrazila směrem k nám, když jsme uvízli v hluboké jámě.

Strhl jsem kulomet z podstavce a rozrazil poklop. Pokud jim máme zabránit v tom, aby nás zlikvidovali svými kontaktními minami, kterých se v skrytu duše obává každý tankista, tak musíme jednat rychle.

Sotva jsem vystrčil hlavu z poklopu a zvedl oči, zadíval jsem se přímo do nějakého zkřiveného obličeje s kšticí dlouhých rezavých vlasů a vousy.

„Čort“, zařval a rozmáchl se s rukou držící granát.

Zmáčkl jsem spoušť a vystřílel celý zásobník. Krupobití kulek ho srazilo dozadu a roztříštilo obličej. Vychrstla z něj krev a on sklouzl z tanku a zůstal ležet zaklíněn mezi koly. Granát vybuchl s ostrým prásknutím vedle jeho těla.

„Do prdele práce,“ zaklel Dědek. „Vyrvalo to kola?“

Zabouchl jsem poklop. Už jsem měl čerstvého vzduchu dost. Dědek zavolal rádiem Barcelonu a poručil mu, aby se vrátil a vytáhl nás z jámy. Vlečení je ve skutečnosti zakázáno, neboť příliš namáhá maibachovy motory. Avšak dělali jsme to jenom za výjimečných situací, protože pro tahající tank to téměř vždy znamenalo vážné poškození.

Tento rozkaz platil pro všechny modely tanků, ale nikdy to nebylo lehké rozhodování. Opustit použitelný tank stálo posádku krk. Zničit motor při pomáhání jinému tanku v nouzi je stálo kriminál.

„Na koho je řada s procházkou?“ zeptal se Dědek se škodolibým úšklebkem.

„Na Führerově supervojákovi a Svenovi,“ zašklebil se Porta zlomyslně.

„Tak alou ven. Připravte lano!“ rozkázal Dědek rázně.

„My jsme šli minule,“ protestoval Heide uraženě.

„A proč brečíš?“ zeptal se ho Drobeček se spokojeným úsměvem. „Aspoň tak, chlape, dostaneš příležitost zemřít vysoce ceněnou hrdinskou smrtí! Mazej ven a potřes si s Ivanem pořádně tlapou!“

„Jsme tady,“ ozval se v rádiu Barcelonův hlas. „Hoďte prdelí a rychle připravte lano.

Konkurence je na cestě sem s kulobouchačkama!“

„Vyřiď prdelatýmu Ivanovi naše vřelý pozdravy,“ šklebil se Porta, když Heide otvíral poklop a lezl ven. Skočil jsem do úkrytu za kola tanku, když kulometná dávka zvířila prach podél celého tygra.

„Hoď sebou, chlape,“ vykřikl Barcelona z věže netrpělivě. „Než se nadějem, tak nám nacpou granáty do chřtánu!“

„Zavři hubu, ty pitomče,“ vyštěkl Heide zuřivě. „Udělal bys líp, kdybys slezl dolů a pomohl nám. To lano je ztuhlý jako prkno!“

Ochraptělí neustálým klením, zbrocení potem a ruce zalité krví, nakonec se nám daří zaháknout lano za oba tažné háky.

„Táhni,“ vykřikl Heide zlostně.

Vyděšeně jsem vykřikl, když vedle mě dopadl ruční granát. Čistě reflexivně jsem ho nakopl, takže odletěl zase zpátky. Dopadl vedle nějakého desátníka, vybuchl a vyhodil ho do vzduchu.

„Co se s tím tam do prdele tak serete?“ povykoval Barcelona, jehož hlava byla vidět kousek nad okrajem věže.

„Copak nevidíš, že na náš střílej?“ zařval jsem vztekle.

„No a cos čekal?“ zasmál se. „Ty sis ještě nevšim, že se účastníš světový války?“ Motor zaburácel. Z výfuků vyletěly plameny a pásy na nás naházely spousty velkých hrud hlíny.

„Vypadněte tam odtud, prokristapána,“ zařval Barcelona varovně, nakláněje se z věže,

„Chcete, abysme vám převálcovali koule, vy chromý slimáci?“ Převalil jsem se na bok a přitom mi upadl samopal pod pásy.

„Tak tohle budeš muset zaplatit,“ zaječel Heide tím svým uraženým desátnickým hlasem. „I ten poslední fenik za ni ti strhnou z platu!“

„Skopčáku!“ zařval jsem na něj a odvalil se do úkrytu před kulometnou palbou.

„Odendejte už to lano,“ poroučel Barcelona arogantně, když byl náš tygr venku z jámy.

„Jaký tam bylo počasí?“ zeptal se Porta, když jsme zalezli zpátky dovtnitř. „Měli hoši od sousedů nějaký novinky?“

Nenamáháme se s odpovědí.

Později odpoledne zalehla rota na okraj lesa připravená na útok ze zálohy. Dlouhé dělové hlavně jsou namířeny na silnici Charkov – Kyjev, která vede přes Orel přímo do Moskvy.

Mnozí z nás pochybují o tom, že bychom se dostali tak daleko. V naší skupině tomu věří jenom Heide, ale jeho víra je tak silná, že víru nás ostatních hravě převáží.

Zdola od řeky se valí mlha, ženoucí se přes kukuřičná a slunečnicová pole. Baterie těžkých Stalinových varhan metá rakety na německé pozice. Je fascinující sledovat raketu, jak prolétne mlhou a vybuchne nad povrchem země. Připomíná to takové ty starodávné plynové lampy, které vždycky vypadaly, že už už zhasnou, ale pak se náhle zase rozzářily a zaplály mihotavým bílým světlem.

Vysoko na kopci poskakují plameny nějakého hořícího domu. Musí to být rezidence nějakého vysoce postaveného funkcionáře. Celý kopec je pokryt umělecky vysázeným kobercem květin. V mihotavém světle plamenů je na ně fantastický pohled.

V dálce hoří celá vesnice. Vypadá to, jako by její plameny olizovaly oblohu.

Z ruského T34 a německého P4, hořících na břehu řeky, stoupají oblaka fialově žíhaného černého kouře.

Byl dán rozkaz k vypnutí rádií. Ve vzduchu je cítit jakási zvláštní, hrozivá atmosféra. Všude kolem nás se naklánějí holé stromy, připomínající obrovské nahé strážné. Dole vedle nádraží, nebo spíš trosek toho, co kdysi bylo nádraží, stojí rozstřílené lokomotivy a vyhořelé železniční vagony. Nějaký osobní vlak se musel náhle dostat do těžké palby. Všude kolem leží rozházené mrtvoly vojáků.

Mezi troskami toho, co kdysi byla vesnice, cupitá nějaká stará žena. Opatrně čenichá kolem sebe, jako kočka pohybující se temným lesem. Ozval se osamocený výstřel z pušky. Znělo to zlomyslně. Svezla se k zemi, ještě kousek lezla, pak se začala kutálet stále rychleji a rychleji ze svahu mezi troskami jako pytel hadrů.

„Proč ji nemohli nechat na pokoji?“ vzdychl Porta smutně. „Užívejte života, dokud to jde, chlapi. Brzy o něj můžete přijít!“

„Zajímalo by mě, co se člověku honí hlavou, když to koupí,“ řekl Drobeček se zájmem.

„Myslíš, že má čas pocejtit lítost nad vším tím promarněným časem?“

„Všechno je to tak rychlý, že si to neuvědomíš dřív, než je po všem!“ odpověděl Dědek.

„Některý přece ječí docela dlouho,“ namítl Drobeček zamyšleně.

„Jo, to máš myslím pravdu,“ připustil Dědek a unaveně zavřel oči.

Rozžhavené střely vylétávají k obloze z protějšího břehu řeky. Dopadají mezi trosky, rovnají se zemí zdi poďobané prázdnými zívajícími dírami po oknech. Německé raketové baterie ukryté za lesem opětují palbu. Na obloze se šíří koberec ohně. Vzduch je plný kvílení, svištění a dunění výbuchů, jakoby se k zemi hnalo tisíc šílených démonů. Uprostřed mohutné hradby plamenů se zřítila obrovská budova OGPU ve Styrty. Střechou tam vlétla celá salva raket.

Tašky přelétly řeku a dopadly na její druhý břeh. Yard tlusté zdi se zřítily k zemi a zvednuly mocná mračna prachu ženoucí se na Náměstí proletariátu.

Za zborcenou zdí se objevila řada malinkých vězeňských cel.

„Ježišmarjá,“ vykřikl Drobeček s pusou dokořán.

„Tamhle se bortí nějaká zkurvená basa!“

„O tom se nějakýmu dlouholetýmu vězni zdálo celej život,“ řekl Porta, když si bral od Legionáře jednu z jeho cigaret. „Sakra, to musí bejt protivný, když je to místo prázdný, zrovna když se konečně nějakej šílenej magor v uniformě uráčí to do něj napálit.“

„Všimli jste si toho nebe?“ zeptal se Dědek tiše. Složil si ruce za hlavou. „Je tam tolik hvězd, že se tomu ani nechce věřit.“

Leželi jsme natažení na vlhké trávě a užívali si toho letního večera. Řeka se třpytila a odrážela záblesky světla jako nějaký náhrdelník vykládaný diamanty.

Někde hodně daleko, na druhém břehu řeky, duní ruské těžké dělostřelectvo. Jejich střely sviští vysoko nad našimi hlavami a vydávají zvuk jako dlouhý nákladní vlak burácející přes ocelový most. Znenadání jsou hvězdy vymazány z oblohy oslnivým bílým gejzírem hořčíkových parašutistických světlic. Bílé zářivé světlo odhaluje všechno dole. Trosky, mrtvoly, rozbité vlaky, roztříštěné tanky, pokroucená děla, pustou vydrancovanou krajinu strnulou v krutém drásavém světle hořícího magnézia. Tohle mrtvolné světlo osvětluje každou díru a puklinu, hrozících náhlou krutou smrtí. Světlice visí ve vzduchu po zdánlivě nekonečnou dobu, světlo z nich kane jako bílá krev, a trosky a břehy řeky se v jeho nestvůrné bílé záři třpytí jako křišťál. Dlouho poté, co uhasla poslední světlice, a světla nad námi se znovu rozblikala, jsme se opatrně postavili na nohy a nervózně a napjatě zírali do noci, v níž za každým stromem a každým kamenem číhala smrt.

Děla znovu zaburácela, vyslala dlouhou ozvěnu natisíckrát se opakující po celé délce řeky.

Zablikaly plameny a záblesky všech myslitelných barev. Páchnoucí kouř hořících tanků dostal narudlý až fialový nádech. Zakašlala automatická puška a nad řekou se zavInila dlouhá svítící střela. Do noci se zařízl rachotivý zvuk. Vyletěly další světlice! Vojáci se tiskli do země a schovávali tváře do vlhké trávy.

Kukuřičná pole začala hořet. Praská a vybuchuje, jakoby se pod příkrovem noci točily tisíce řehtaček. Tráva je vlhká noční rosou, ale my si toho nevšímáme. Unaveně jsme se natáhli pod tanky s jedinou myšlenkou v hlavě. Spát aspoň sto let.

Třicet šest tygrů číhajících na okraji lesa je pozůstatkem tří těžkých rot, které unikly z pekla ohně a oceli. Každý z nich je černý od sazí a jejich žlutozelený nátěr zpuchřel a oprýskal. Z

většiny tanků zmizely chrániče pásů a často jsou vidět důlky a díry v pancíři, způsobené střelami, kterým se nepodařilo proniknout dovnitř. Jejich yard široké pásy vypovídají příběh o močálu masa a krve, který musely přebrodit. Z každého článku visely kusy lidských a zvířecích těl. Posádky si na to už zvykly. Nejhorší je ten zápach. Ulpívá na našich uniformách a na kůži. Dědek říká, že nám tam zůstane po celý náš život.

Před námi vzlétlo s hlasitým voláním několik koroptví. Porta a Albert vyrazili jako honicí psi a vrhli se za prchajícími ptáky. První to vzdal Albert, ale Porta má dost optimismu na to pronásledovat je až dolů k řece. Až tam přiznal svoji porážku. Hleděl za nimi zklamaně a zasněně naprázdno přežvykoval.

„Představte si, že ty potvory tady před náma celou dobu dřepěly, a jenom čekaly až je naházíme na pánev. A já jsem je přehlídnul,“ řekl a zklamáním přitom téměř brečel.

„Mimochodem, znáte peruánský jídlo, který se jmenuje „Koroptev v doupěti“?“ zeptal se a olízl si rty. „Nejdřív je třeba jít ven a chytit čtyři koroptve. Pak se jim musí zakroutit krkem, pořádně je očistit, oškubat a rozříznout podélně na půlky pěkně ostrým nožem. Pět cibulí se musí nakrájet na tenký plátky. Dvě z těch komoušsky zbarvenejch paprik nakrájenejch na pěkně stejný proužky. Bílej celer, dva, nasekanej nadrobno. Tři stroužky česneku jsou naprosto nezbytný, a taky jeden bobkovej list přetržený napůl. Pak nesmíte, pro boha živýho, zapomenout na sůl a petržel. Polovina toho musí být hozena na malej pekáč a na to se položí koroptev s tučnejma koncema nahoru. Tu je třeba pěkně zakrýt zbytkem zeleniny a pak se udělá směs, který fajnovější kuchaři říkají marináda. Potom se vezmou tři lžíce olivovýho oleje. Nesmíte, opakuji nesmíte použít máslo nebo konzervační olej. To by ty koroptve tak vyděsilo, že by se zase daly dohromady a odletěly pryč.“ Sledoval očima trasu jedné kvílející střely a pak pokračoval: „Teď si vezmeme kapku estragonovýho octa, hlt bílýho vína, na špičku nože bílýho pepře, čajovou lžičku čili papriky a na počest samotnýho ďábla vymačkáme jeden citron až do poslední kapky. Celá tahle směs je nalita na koroptve ležící na pekáči. Na oheň s nimi a tam zůstanou až pěkně změknou.

Potom je dejte na stranu, aby vychladly. Vtip je totiž v tom, víte, že si na nich musí člověk pochutnat za studena.“

„Už proboha zavři tu hubu,“ zaúpěl Dědek a vylovil z kapsy kousek suchého chleba. „Když tě člověk poslouchá, tak má takovej hlad, jako nikdy!“

„Teď mi přišlo na mysl, když tě tam tak vidím žvejkat tu tvou letitou kůrku,“ usmál se Porta zeširoka, „že existuje jedno marocký jídlo, kterýmu říkaj kokosovej chleba.

Nejdřív musíš ukradnout dva krajíce chleba pekaři, kterej zrovna hučí do nějaký holky nebo něco, namočíš je do smetany, obalíš v misce s kokosovou moukou, kterou můžeš ukradnout tomu samýmu pekaři, co je tak strašně na ženský, a lehce je opečeš na malým vohni. Musí být podáván hodně horký, třeba s vychlazenejma třešněma nebo dušenejma meruňkama. Já mám radši třešně. Vzdělanej Marokánec sní tři či čtyři plátky, a pak si sundá ty svý pytlovitý kalhoty a oddá se rozkoším svýho harému.“

„Ještě slovo a bude tvý poslední!“ zařval Barcelona a vytáhl revolver. „Vystřelím ti mozek z hlavy, jestli mě budeš ještě dráždit!“

„Ty, Alberte, protože tvý předkové pocházejí z divočejších končin, možná budeš znát indiánský jídlo, který mu se říká „Sladký nudle“?“ pokračoval Porta, který výhrůžkám Barcelony nevěnoval sebemenší pozornost. „Tenhle recept mám od zkrocenýho divocha, kterej si v Berlíně udržoval kanibalskou kuchyni.“

„Viděli jste ty houby, kolem kterých jsme jeli dneska ráno?“ poznamenal Drobeček odněkud z temnoty.

„Ne!“ vykřikl Dědek a přitiskl si dlaně na uši, „A ani o nich slyšet nechceme!“

„Houby,“ vzdychl Porta a mlaskl rty. „Jestli dokážete to místo znovu najít, tak bysme si mohli udělat to čínský jídlo „Zpívající houby“. Recept na ně mám od jednoho čínskýho majora, kterej navštívil armádní sklad munice v Bambergu. Musel jsem mu vysvětloval, jak fungujou ty nový plechovky s výbušninou, ale muselo tam dojít k nějakýmu nedorozumění, asi jazyk nebo tak něco, protože von se odpálil přímo do toho svýho čínskýho pekla, nebo do dvou, co já vím. To je ale jedno, měl jsem to štěstí, že se mi od něj podařilo získat recept na „Zpívající houby“ ještě předtím, než vyletěl do povětří. Je to piece de résistance, spolu s dalším chodem s porcí masa či ryby. Je takovým zdrojem potěšení pro žaludek s vařenou rýží nebo…“

„Svaž mu tou jeho zasranou parukou kotníky,“ zařval Gregor. „Tenhle šílenec nás všechny přivede do blázince!“

Krátce před rozbřeskem se rota znovu vydala na cestu. Dvě stě šedesát tanků s těžkotonážními tygry vpředu. Široká nezpevněná silnice se táhne před námi rovně jako špagát. Proburáceli jsme kolem ruských jednotek, které za námi užasle zíraly, neschopny pohybu. S lomozem a řinčením pásů jsme se přehnali vesnicí a za námi se valil obrovský oblak prachu. Vyslali jsme několik divokých kulometných dávek za bezhlavě prchajícími ruskými vojáky.

„Co je kurva tohle?“ vykřikl Porta, když zarazil těžkého tygra nedaleko mostu přes řeku.

Cesta před námi je zaplněna zvířaty. Jsou to ovce, tisíce a tisíce ovcí. Tlačí se kolem nás, vrážejí do sebe a tlačí se dopředu. Konstrukce mostu pod nimi skřípe.

Rádio netrpělivě zakvákalo.

„Velitel roty druhé skupině. Proč proboha zastavujete, Beiere? Vpřed! Pohyb! Pohyb! Hoďte sebou pro Boha živýho! Za žádných okolností nesmíte zastavit! Kolikrát vám to mám říkat?“

„Ale pane..!“ pokoušel se Dědek protestovat.

„Nechci nic slyšet,“ zařval Löwe hystericky. „Vpřed! Převálcujte cokoliv, co by vám stálo v cestě. Mám vám to snad vystříhat písmenko po písmenku z kartónu? Ještě jednou zastavíte a jdete před vojenský soud! Konec hlášení!“

„Druhá skupina! Tempo! Tempo!“ poručil Dědek řízně.

„Ach ne,“ zaúpěl Porta zoufale. „Taková spousta rozkošnýho jídla! A já mám takovej skvělej recept na jehněčí kotlety s koňakem a fenyklovejma semenama. Velmi posilňující pro lidi se silným žaludkem. Bylo mi řečeno, že to neuvěřitelně posiluje sexuální potenci člověka. Toho se nacpat a vyrazit do bordelu!“

„Drž hubu a jeď,“ vyštěkl Dědek podrážděně, když zalézal do věže.

„Taková škoda,“ protestoval Porta, „ale ať je tedy po tvým!“ Do té doby jsme nevěděli, že kozy a ovce dokážou ječet. Teď jsme se o tom ale mohli přesvědčit. Jejich výkřiky připomínají ječení vyděšených dětí.

Most a silnice se proměnila v jatka kouřící krve, masa a kostí. Mračna zedrané vlny vylétávají do vzduchu, zatímco se dereme přes nahloučená stáda zvířat. Sotva jsme se jich zbavili, předjeli jsme po několika dalších mílích kolonu civilních uprchlíků. Hnali se vpřed, pokřikovali, hulákali a ucpali celou šířku silnice.

„Přijď smrti, přijď,“ broukal Legionář tiše do rádia. „Já toho malýho smrada jednou zaškrtím,“ vyštěkl Dědek vztekle.

„Co teď?“ zeptal se Porta. „Objet je nemůžu. Nemáme šanci. Je tam poctivej močál. Když tam vjedem, tak se nepřestanem potápět dřív, než se zarazíme o čuráka starýho Rusáka!“ Jako v odpověď na jeho otázku zavřeštělo rádio. „Vpřed! Přejeďte je! Posádka, která zastaví, půjde před vojenský soud!“

„Panzer, marsch! Druhá skupina za mnou!“ poručil Dědek. V bezmocné beznaději praštil oběma rukama do hrany věže.

Civilisté se rozprchli do močálu. Nějaký chlapec hodil před tanky své kolo. Byl to bláznivý, zoufalý pokus nás zastavit. Kočárky, vozíky s malými dětmi, invalidé. To všechno zůstalo ponecháno na cestě bez pomoci.

Ti, kteří unikli rachotícím ocelovým pásům tanků, se utopili v hlubinách močálu. Poslední, co jsme z nich zahlédli, jsou jejich ruce, zoufale se snažící něčeho zachytit, dovolávající se marně nebes, než s bubláním a mlaskáním zmizí v zelené bažině.

„To je sprostá vražda,“ sténal Dědek hrůzou.

Z vedlejší silnice se blížila ruská motocyklová eskorta s houkajícími klaxony, doprovázející kolonu traktorů táhnoucích nově vyrobené houfnice.

Vojáci OGPU se samopaly na prsou nám signalizují červeným terčem, abychom zastavili. Až příliš pozdě jim však dochází, že tihle jsou tygři od konkurence a žádné červené plácačky na cestě je nezajímají.

Nějaký komisař v první sajdkáře vyskočil na nohy, začal mávat horečně rukama a rozstřílen stopovkami se zřítil k zemi.

„Nepřátelský cíl přímo před námi,“ rozkázal Dědek úsečně. „Vzdálenost 350 yardů. Tříštivá střela! Pal!“

Těžké dělostřelecké traktory jsou rozmetány na kusy. Houfnice leží překocené ve škarpě.

Motocyklový doprovod byl odmrštěn do lesa, jejich stroje omotány kolem silných kmenů stromů.

Jeden poddůstojník OGPU přeletěl věž, na vteřinu zůstal viset na krytu motoru, a pak se sykotem sklouzl na výfukové roury rozžhavené do ruda. Tuk na jeho těle se vzňal a hořel malými mihotavými plaménky. Do tanku se dostal odporný puch, ze kterého se nám zvedá žaludek.

Vyšlo slunce. Leží před námi krajina koupající se v nádherném zlatavém světle. Otevřeli jsme poklopy, zhluboka jsme se nadechli osvěžujícího vzduchu a na vteřinu či dvě zapomněli na válku. Nízko nad silnicí hlučně přeletělo hejno bažantů.

„Můj bože,“ vykřikl Porta a sledoval je očima vyhladovělé lišky. „Kdyby se nám jich podařilo pár dostat, tak bych vám udělal, Bažanta a la Hanibal. Všechno co bysme potřebovali, teda kromě těch ptáků, je pár kousků skořice, hrst sušenejch meruněk, švestek a třešní, trošku šafránu, hřebíček a pár nasekanejch hub. Ještě skleničku bílýho vína nakonec a lžičku cukru. Taková morková telecí kost by nic nepokazila, protože tyhle rozkošný ptáci jsou v tomhle ročním období pěkně macatý.“

„Tak tys ještě neskončil, ty zákeřná svině?“ zařval Dědek a hodil po něm prázdnou nábojnici.

Z polní cesty najednou v plné rychlosti vyletěl obrovský transportér pěchoty, zatočil se jako káča a převrátil se na bok. Vojáci, kteří seděli uvnitř, vyletěli po hlavě na silnici.

Barcelonův tygr se řítí z kopce. Pokouší se ho ubrzdit, ale osmašedesátitunový tank se zablokovanými pásy se sune dál. Vletěl mezi vojáky ležící na silnici a proměnil převržený náklaďák v hromadu šrotu. Podařilo se mu zastavit až u vraku transportéru.

„Co to kurva je?!“ zařval Porta vyděšeně, když vykoukl z pozorovacího průzoru. „Silnice je v jednom vohni!“

„Vzali si na nás plamenomety,“ zaúpěl Dědek. „A je s náma amen!“ Barcelonův tygr už je uprostřed pekla plamenů s Legionářovým tankem jenom pár yardů za sebou. Stovky plamenometů chrlí oheň na silnici a proměňují ji v horoucí výheň plamenů.

Nátěr bublá v obrovských puchýřích. Vzduch je tak horký, že nám dech spaluje hrdlo a plíce.

„Já vidím úplný hovno!“ zakašlal Porta a lil si na hlavu vodu.

„Jeďte dál!“ ječel velitel roty do rádia. „Jestli zastavíte, tak jsme ztraceni!“ Někde v polovině toho moře plamenů začal motor škytat. Plamenomety spotřebovaly veškerý vzduch.

„Přeřaď dolů,“ zařval Dědek. „Nižší stupeň potřebuje míň vzduchu!“

„Neuč starýho eskymáka pádlovat,“ vyprskl Porta naštvaně. „Starej se vo to svý střílení a řízení mašiny nech na mě! Já jsem tady na palubě hlavní inženýr!“ Znenadání jsme byli z hradby plamenů venku. Aniž bychom pomysleli na to, co na nás může venku číhat, rozrazili jsme všechny poklopy s jedinou myšlenkou v hlavě – vzduch!

„No, aspoň teď víme, jaký to je bejt upečenej,“ sténal Porta ochraptěle, když si balil hlavu do mokrých hadrů.

„Vpřed! Maximální rychlostí vpřed!“ ječel velitel roty do rádia netrpělivě. „Nezastavujte!“ Pátá rota se přehnala další vesnicí, ignorovala přitom střelbu pěchoty ukryté v okolních domech a valila se dál nekonečnými lány slunečnic. S plameny ve výfucích jsme se přihnali do velkého města, kde se právě konal trh. Ruští vojáci v letních uniformách se tam procházeli, jako by byli někde v kasárnách v době míru.

Před domem připomínajícím zámek cvičilo několik skupin vojáků. Právě nacvičovali salutování za pochodu.

Pochodovým krokem procházeli kolem nějakého poddůstojníka, zvedali ruce ke štítkům čepic a typicky nemotorným stylem nováčků se kroutili v bocích.

Celá rota s rachotem zastavila, věže se začaly otáčet na všechny strany, aby nás ochránily před útokem z kterékoliv strany.

Rusové na nás zírali, jako bychom spadli z nebe. Jeden voják stále ještě pochodoval a salutoval, protože poddůstojník nevydal rozkaz, aby zastavili. Kdyby nenarazil do zdi, tak mohl klidně pochodovat napříč Ruskem, Čínou a do Tichého oceánu, kde by se utopil. Ně

jaký důstojník s širokými nárameníky rozrazil okno a vykřikl cosi nesrozumitelného.

Jsme překvapení skoro stejně, jako Rusové. Nepadl jediný výstřel. Nikdo neutíkal. Dokonce i vyzáblé slepice se zastavily a zíraly s nataženými krky.

Ze zámku vyšla skupina důstojníků. Doprostřed náměstí je na obrovskou hromadu u paty památníku z První světové války, tyčícího se k nebi jako kamenný prst, naházena spousta různých ručních zbraní.

Ruský generálporučík, velitel záložního tankového sboru, je bez jediného výstřelu zajat druhou skupinou spolu s celým jeho štábem.

„Co s nima k sakru budeme dělat?“ zajímal se Porta starostlivě. „Jestli začnou vymejšlet nějaký ptákoviny, budeme mít prdele černý jako Albert, než bys řekl švec!“

„Párkrát na ně vystřelíme,“ navrhoval Dědeček, „a oni snad utečou a budeme mít pokoj.

Takovejhle generál s celým jeho štábem nám může způsobit spoustu problémů!“ Než se Dědek stihl rozhodnout, dorazil na náměstí podporučík Löwe v čele páté roty.

„Proč tady proboha zastavujete, Beiere?“ ječel bledý vzteky z otevřené věže. „Nerozkazoval jsem vám, že nesmíte zastavovat? Chcete snad strávit zbytek života v Germersheimu?“

„Poslušně hlásím, pane, že druhá skupina zajala jednoho generála, velitele sboru a celý jeho štáb!“

„Cože jste udělali?“ spadla Löwemu brada a teprve teď se rozhlédl kolem sebe.

Zařinčely poklopy, Löwe seskočil z věže, vytáhl si svoji olejem potřísněnou uniformu a pečlivě urovnal šedou polní čepici. Formálně zasalutoval ruskému generálovi, který jeho pozdrav zdrženlivě opětoval. Potřásli si rukou a vyměnili několik společenských frází.

„No tak je vidíte,“ vyštěkl Porta a hodil rukou směrem k důstojníkům houfujícím se na široké terase „je to jenom jedna velká mizerná banda! Nic jinýho tyhle parchanti s vyleštěnejma knoflíkama nejsou. Na nás kulie úplně zapomněli. Löwe dostane něco pěknýho kolem krku a nám nakopají do zadku za to, že jsme zastavili!“

Chvíli nato na náměstí dorachotila velitelská rota. Plukovník Hinka zasalutoval generálovi a jeho štábu, a krátce poté se pátá rota znovu vydala nejvyšší rychlostí vpřed.

„Kam proboha všichni ti sousedi zmizeli?“ ptal se Porta překvapeně, když jsme po několik hodin jízdy nespatřili jediného Rusa.

„Ivan se vrátil domů! Podle mě, už má týhle světový války plný zuby,“ prohlásil Drobeček optimisticky.

Les se táhne všude kolem nás jako nekonečný zelený oceán, když na okamžik zastavujeme na jednom kopci, abychom zkontrolovali hladinu oleje. To je jedna ze slabin tygrů. Když dojde k poklesu oleje, tak se motor přehřívá a může chytit.

Bezstarostného hovoru po rádiu ubývá, když se dostáváme hlouběji do toho nekonečného lesa. Dokonce i Porta je zticha. Dotankovali jsme u opuštěného ruského skladiště palivo a pokračovali v cestě.

Tisknu oči k pogumovaným okulárům periskopu a s napjetím sleduji každý osamělý hlouček stromů, kde by mohlo čekat v záloze protitankové dělo. Toužím po tom zaslechnout prásknutí výstřelu. Zmírnilo by nervozitu v tomto hrozivém tichu.

Porta udržuje maibachův motor v maximálních otáčkách a prosmekává se mezi krátery a ohořelými vraky vozidel. Na cestě jsou rozházené mrtvoly vojáků a civilistů. Napuchlé mrtvoly pokryté miliony vypasených modrých much. Zvedají se v bzučících mračnech, vyrušené burácením projíždějících těžkých tygrů.

Na čele je právě Legionář, který si naštěstí pro nás všiml silně opevněného tankového zátarasu krytého novými ruskými děly AA, které mohou být snadno upraveny ve velice efektivní protitankové zbraně. Na tři sta yardů jsou pro tygry zhoubou. Na takovou vzdálenost procházejí jejich střely čtyřmi palci našeho čelního pandře jako nůž máslem.

Dědek rozkázal zastavit a zkoumal tu nebezpečnou překážku pečlivě dalekohledem.

„Další postup je naprosto vyloučen,“ hlásil do rádia.

„Objeďte to, dolů k říčnímu rameni a přes něj,“ přišel zpátky rozkaz.

Řítíme se lesem a na okamžik nás zastavilo lesní jezero, které je dost velké na to, aby se mu mohlo říkat moře.

„Utěsněte poklopy,“ poručil Dědek. „Nasaďte šnorkl!“

V řadě vedle sebe se vydáváme přes jezero. Tygři mohou jet až asi dvanáct stop pod hladinou, ale my jsme vždycky strašně nervózní, když máme jet do míst, která neznáme. Jsou známy případy tanků uvízlých v bahně na dně, které v něm byly za chvíli úplně pohřbeny.

Když se pak některý z těch tanků podaří vytáhnout, tak je posádka dávno udušená.

„Sakra, tohle jezero ale vypadá mokře,“ zaklel Porta, pokrčil rameny a otřásl se.

„Mrkněte na to. Tady. Všude kolem plave spousta sleďů,“ vykřikl Drobeček užasle a nadšeně tiskl oči k okulárům periskopu.

„Kdybysme na minutku zastavili,“ radil Porta, „tak bysme možná mohli vyskočit ven a nabrat aspoň nějaký slávky. Pak bych vám mohl udělat, Slávky a la Normande“. Určitě bysme sehnali pár šalotek, který bysme nasekali na kousky s petrželí a kerblík…“ Dědek vytáhl revolver a přitiskl jeho hlaveň do Portova zátylku.

„Ještě slovo vo žrádle a ten tvůj zkurvenej berlínskej mozek vyšplíchne až ke stropu!“

„Z tebe gurmán asi nikdy nebude,“ vzdychl Porta opovržlivě. „Silně mi připomínáš pana Kamphaltera, který bydlíval v růžových zahradách na kraji Paderborou…“

„Drž hubu,“ zařval Dědek zuřivě. Přerušil ho ale náraz, po kterém se nám rozeznělo v uších.

Hodil nás dopředu na naše přístroje a zase dozadu proti ocelovým plátům.

„Co to kurva bylo?“ zeptal se Dědek šokovaně a utíral si krev z čela, které narazilo do hrany věže.

„Do cesty se nám postavil velkej ateistickej komunistickej kámen,“ odpověděl Porta a z hluboka se napil z láhve.

„Tos ho nemoh objet?“ zeptal se Dědek nervózně. „Copak nevidíš, že dno je tady měkký jako čerstvej kravinec!“

„Přestaň Adolfovi připosírat kalhoty, buď tak hodnej,“ sdělil mu Porta důvěrně, otočil tank dokola a zvířil tolik bahna, že vůbec nic nevidíme. Jedeme těsně kolem útesu, do něhož Porta narazil, snad celou věčnost, než se nám podaří najít mezeru, do které by se Tygr vešel.

Nakonec jsme zase ucítili pod našimi pásy pevnou zemi a vyjeli na břeh s nebezpečnou protitankovou pozicí za zády.

Kousek za místem, kde čtyři cesty křižují hlavní silnici na Charkov, stojí v řadě srovnaná rota tanků T34. Zahájili jsme na ně palbu z 15 yardů. Vybuchly v plamenech a my se prohnali mezi jejich troskami.

S kvílením se na nás vrhlo několik eskader ruských letadel, ale jejich bomby vybuchují s vlhkým, blátivým pleskáním daleko ve stepi a v lese, aniž by nám způsobily sebemenší škody. Aniž bychom narazili na nějaký vážnější odpor, pokračujeme v cestě, dokud v dálce před námi nespatříme stříbrný lesk nějaké řeky. Na její hladině se točí převržené čluny. Mezi zelenými břehy, kolem hejn brodivých ptáků nevěřících svým očím, proplouvají nafouklé mrtvoly.

Za námi dopadlo několik střel, které vyhodily do vzduchu spoustu hlíny a rozlámaných kmenů.

„Druhá skupina u řeky,“ hlásil Dědek do rádia. „Překročte ji,“ přichází strohý příkaz.

„Druhá skupino, za mnou,“ rozkazuje Dědek a signalizuje rukou směrem k mostu.

Těsně nad vrcholky stromů se objevuje pár ruských jabů. Zasypávají silnici střelami z automatických děl.

Z dač na druhé straně řeky a z ohořelých trosek kolchozu se vyrojily velké spousty sovětských jednotek. Před nimi se s kvičením žene stádo vyděšených prasat. Náhle prudce zatočilo a vběhlo zpátky do moře plamenů. Vojáci i civilisté zvedali ruce na důkaz, že nemají žádné zbraně. Apaticky kráčí po kolena v bahně, proudí dolů z kopce a pochodují přímo proti nám jako pevná lidská hráz. Ti vepředu ve strachu zpomalili, ale dav za nimi je postrkuje vpřed.

Sedají na naše tanky, dívají se do průzorů a s napětím čekají, co se s nimi stane.

„Co s nima pro boha živýho máme dělat?“ ptá se Dědek a sleduje dav, který nás rezignovaně obklopuje.

„Jsou neozbrojení,“ prohlásil Heide a pohrával si nervózně s kulometem.

„Jak si tím ale můžeme být jisti?“ zamumlal Porta pochybovačně.

„Co mám sakra s těma lidma dělat?“ zeptal se Barcelona nervózně po rádiu. „Je jich tady tolik, že by ty naše pitomý tanky mohli zvednout a utýct s nima do lesa, kdyby se jim zachtělo!“

„Hlavně se uklidni,“ poručil mu Dědek. „Za každou cenu se je snažte udržet mimo tanky!

Jeden magnet a mají nás v hrsti!“

„Zkurvený sračky! Nuly!“ zavrčel Heide rozčileně.

Cítil, že se to dotklo jeho vojenské cti. „V Sovětským svazuje složení zbraní velezradou!“

„Jo, tihle chlapi si podle všeho tu vysoko považovanou přísahu věrnosti nevzali moc k srdci: zemřít pro vlast je radost a zasluhuje nejvyšší úctu,“ zasmál se Porta jízlivě.

„Dulce et decorum est pro patria mori,“ pronesl Heide důležitě.

Jeden z letitých „kafemlejnků“ se snesl nízko nad vojáky, kteří se vzdali. Je od nás jenom kousek, takže mů žeme zahlédnout pilota, jak jim hrozí zaťatou pěstí. Vystoupá zase k nebi a za chvíli už vypadá jenom jako nějaký motýl v dálce.

Po několika minutách se ozvalo kvílení a přímo uprostřed davu vybuchla salva střel, která srazila řadu lidí do řeky.

V široké šípovité formaci se k nám přes slunečnicová pole kolébavě blíží skupina KW2 a T34. Jejich kulomety pálí dlouhými dávkami do té spousty lidí před nimi. Zaburácela děla. Ze země vyrazily sloupce plamenů. Z nebe se sneslo doslova krupobití roztrhaných lidských těl.

„Rozsekejme ty všivý parchanty,“ zařval Porta zuřivě, „ty smradlavý, prašivý zkurvysyny.“

„Druhá skupino. Všem vozidlům. Palte samostatně!“ zavelel Dědek stroze.

„Sminu,“ velím, když se zavřel poklop. Střela se zakousla do nejbližšího KW2 a utrhla mu věž.

„Přijď smrti, přijď…“ brouká Legionář po rádiu.

Jeden Panzer3 je rozmetán na atomy. Stejný osud potkal i dva Panzery A. Tankoví velitelé T34 jsou dost chytří na to, aby zaměřili palbu na lehčí tanky, u kterých jsou efektivní i na delší vzdálenost.

Náš tank se zcela zaplnil výpary jedovatého korditu. Zuby a oči se nám bělostně lesknou v sazemi zčernalých tvářích.

Další a další tanky vrážejí do panikou zmítaného davu a prodírají se jím. Válka slaví jednu ze svých triumfálních orgií a lidstvo se proměnilo v pouhou frašku. V hořících tancích vybuchuje munice, mnohatunové věže vylétávají do vzduchu a se strašlivou silou dopadají k zemi.

Ze slunce se s řevem vyvalily obrněné letouny a vypálily rakety se syčením pronásledující tanky, které pod nimi na zemi tančily svou vražednou sarabandu smrti.

Obrněným letounům v patách se jako střely přihnaly stíhačky ME 110 a JAK. Štuky a obrněné letouny se v panice rozprchly. Mnohým se ale uniknout nepodařilo. Ve vývrtkách se řítily k zemi a vybuchovaly mezi tanky.

V poměrně krátkém časovém okamžiku byli všichni muži posedávající a polehávající kolem tygrů proměněni v neidentifikovatelnou krvavou hmotu drcenou ocelovými pásy a minami na kaši.

„Věž, 3 hodiny, T34,“ velí Dědek tiše. Rychle jako blesk jsem otočil věží a dostal T34 do zaměřovačů. Jasně vidím, jak se do něj ze strany vnořila střela, ale k našemu překvapení ta zelená obluda pokračovala v cestě, jako by se nic nestalo.

„Nabito. Připraveno,“ odříkával Drobeček mechanicky a stál připraven s další protipancéřovou střelou s černou špičkou v náručí. Ocel zazvonila o ocel. Ozvalo se zařinčení a náraz. Všude kolem nás se vzedmul dým, který proměnil vnitřek tanku v hotové peklo.

Střela se znovu zabořila do T34. Z věže vyrazil dlouhý ohnivý sloup. Z tanku vyskákali tři z jeho čtyřčlenné posádky a po schovávali se za ním. Uniforma jednoho z nich je v plamenech.

Heide za nimi vyslal dlouhou dávku svítících střel, byly ale krátké. Podařilo se jim pouze vyhodit do vzduchu spršku hlíny za utíkajícími vojáky.

„Vyser se na to,“ zařval na něj Dědek vztekle. „Nemusíme bejt ještě horšíma zabijákama, než musíme bejt!“

Průlezy toho T34 olízly rudé plameny a k jasnému modrému nebi stoupal černý mastný kouř.

K naší hrůze se začal znovu pohybovat a s řinčením se vzrůstající rychlostí vyrazil přímo proti nám.

Otočil jsem věž na ruční pohon a vypálil tři tříštivé střely, ale ani jedna nezasáhla cíl.

„Copak ten šílenej zkurvysyn si už neváží života?“ zařval Porta a vytočil všech sedm set koní motoru na nejvyšší obrátky, aby z něj vymáčkl i tu poslední unci síly.

Tank se postavil téměř na zadní a zhoupl se na pásech. S burácením vyrazil Porta přímo proti blížícímu se T34.

„Stůj!“ zařval Dědek. „Ty ses asi taky zbláznil, co?“ „Hlídej si tu svojí protézu,“ zavyl Porta jako štvaný vlk. „Tohle je mezi německým a ruským řidičem tanku. Jestli se bojíš, tak vyskoč a běž pěšky. Teď tomu slabomyslnýmu blbečkovi vod sousedů ukážu, kam chodil Mojžíš na pivo!“

Ještě nikdy v životě jsem nezamířil tak rychle. Střela vyletěla z hlavně rychlostí tři tisíce pět set stop za vteřinu a vletěla do hrany věže T34. Do vzduchu jako rozzuřené vosy vylétly jiskry a cáry ocele, ale ta osmaosmdesáti milimetrová protipancéřová střela se odrazila a s jekotem odlétla do nebe. Žhnoucí ohnivá koule, ve kterou se teď T34 proměnil, se dál valí neohroženě proti nám.

„To musí bejt blázen,“ ječel Heide krčící se ustrašeně pod rádiem, „nebo je to sám ďábel!“ S řinčením a rachotem ten hořící T34 vrazil do nás. Během několik vteřin jsme obklopeni hradbou plamenů a černočerným mastným kouřem.

„Dej tam zpátečku! Zpátečku!“ ječel podplukovník Löwe do komunikátoru. „Zbláznil ses?“ Na okamžik se zdálo, jakoby se celá ta velká tanková bitva na okamžik zastavila, aby mohla sledovat šílený souboj mezi fanatickým ruským tankovým řidičem v jeho hořícím T34 a námi. Celé bojiště jakoby zatajilo dech. Každou vteřinou mohla vybuchnout v T34 munice a vyvolat řetězovou reakci, která je k vidění jenom zřídka, jestli vůbec.

Porta se pokusil ze smrtícího sevření T34 vycouvat, ale vypadá to, jakoby ten se ten nepřátelský tank zachytil svým kotvícím zařízením. Pohybuje se spolu s námi.

„Vypadněme odtud, než vybuchne jeho munice a nafta,“ zaječel Heide zděšeně a rozrazil poklop.

„Zavřít poklopy,“ poručil Dědek prudce. „Nikdo nepůjde ven bez mého rozkazu.“

„Co se to kurva děje?“ ptal se Drobeček nechápavě, když tisknul oči k okulárům. „To nás ten zasranej T34 šuká do prdele?“

„Držte si ptáky,“ zašklebil se Porta. „Právě se chystáme k největšímu skoku všech dob s jedním šíleným bláznem vod sousedů!“

Vnitřek tanku je naplněn černým čpavým kouřem, kroutíme se divokými záchvaty kašle. Je tam nesnesitelné vedro. pozorovacími průzory na nás plameny vrhají strašidelné mihotající se odrazy.

Porta sprostě kleje a nadává a zkouší všechny možné způsoby, jak se s tygrem vykroutit. Jsme však zaháknuti neuvěřitelně pevně. Zkroucený kov praská a skřípe.

„No tak mu proboha dej pilulku,“ zařval Porta vztekle. „Sestřel toho blbýho komouše z povrchu zemskýho!“

„Nemůžu,“ vyprsknu zoufale. „Ta zkurvená hlaveň míří nad něj!“

„Stejně to zkus,“ zařval Porta. „Třeba tomu parchantovi ta rána leknutím vyrazí dech.“

„Smina,“ rozkázal Dědek. „Záblesk z hlavně by měl tomu bláznivýmu šaškovi podpálit hadry na hřbetě!“

Střela vyletěla z hlavně s ohlušujícím prásknutím, ale zdá se, že na sebevražedného řidiče T34 neudělala žádný dojem. Podařilo se mu dotlačit hořící tank až nad náš čelní pancíř.

Plameny začaly olizovat tygra.

„Ten musí mít mozek někde v prdeli,“ vykřikl Porta, když uviděl podvozek T34 zvedající se před jeho pozorovacím průzorem. „S náma jet nemůže.“

„Sakra, von mi kurví dělo,“ vykřikl jsem s obavami, když se hlaveň děla začala se skřípotem namáhaného kovu trhat ze svého úložiště.

„Sbohem, dělo,“ řekl Porta a začal prošlapávat pedál plynu, když začal motor škytat nedostatkem vzduchu.

Tygr s ohlušujícím řevem vyrazil vpřed tak mocně, že se T34 převrátil dozadu. My jsme pokračovali vpřed a přes něj. Máme pocit, jako by vybuchla samotná země. Zahalila nás ohňová clona a výbuch vysál veškerý vzduch z našich plic. Kolem hlavy nám létají kabely, rádio, všechny přístroje i munice. Z mnoha přetrhaných vedení vytryskl olej a nafta. lnteriér tanku vypadá, jakoby se jím přehnalo deset čertů.

Já jsem uvíznul mezi stojanem svahometru a pojezdem děla. Drobeček mě vysvobodil ocelovou tyčí. Ležím na palubě, třesu se hrůzou a srdce dělá všechno proto, aby se mu podařilo vyskočit mi z hrudi. Dědek po mě hodil hasicí přístroj. Všech pět nás začalo stříkat pěnu na mihotající plaménky, které tancují jako šílené v palebném prostoru.

„Dozadu,“ poručil Dědek.

„No tak to budeš muset vyskočit a tlačit, Dědku,“ odpověděl Porta lakonicky. „Motor je na kousky.“

„Jak vypadá rádio?“ chtěl vědět Dědek.. „Rozsekaný,“ zaskřehotal Heide žalostně.

„Sakra,“ zaklel Dědek. „Dokážeš ten motor opravit, abysme se mohli dobelhat zpátky?“

„Možná by to šlo,“ odpověděl Porta s nosem nahoru, „ale v souladu se Sbírkou dodatků k armádním předpisům to není povoleno: větší opravy tanků tygr mohou být prováděny pouze armádním technickým personálem.“

„Přece nemůžeme zůstat tady,“ vybuchl Dědek.

„Ne? Všude kolem je krásnej klid, když všichni ti válkou posedlí magoři odburáceli někam pryč, aby mohli jít jeden druhýmu po tom svým zkurveným krku,“ zašklebil se Drobeček a spokojeně se přitom rozhlížel.

„Poslouchej, Porto,“ řekl Dědek, který to na něj zkoušel diplomaticky. „Ty ten motor dokážeš opravit, když budeš chtít. Není přece tolik poškozenej. My vostatní ti pomůžem a budem ti dolů podávat všechno, co budeš potřebovat k tomu, abys dal ten sráč znovu dohromady.“

„Já se držím armádních předpisů,“ vedl si Porta tvrdohlavě svou a dal si pozor, aby nepřišel o svůj podíl z kolující klobásy. „Je mi povoleno pouze měnit svíčky a olej, ale to je všechno.

Hlava válců! Těch se Joseph Porta, z boží vůle starší svobodník, nikdy nedotkne! Všichni, co jsou chytřejší než já, mi říkali, že toho se musím vyvarovat!“

„Také je zakázáno tady tygra nechávat,“ zařval Dědek zoufale.

„No tak ho vyhoď do povětří,“ radil mu Porta. „Proto přece dávaj do věže výbušniny, ne?“

„Moc dobře kurva víš,“ rozběsnil se Dědek v obličeji rudý jako krocan, „že vozidlo nesmí být zničeno, pokud není naprosto k nepotřebě a nelze ho odtáhnout zpět.“ Porta se pořádně protáhl a zamyšleně si zapálil cigaretu, aniž by ho zajímalo, že by mohl zapálil naftu, která teče všude kolem.

„No tak mě probuď, až pojede kolem vlečňák, kterej by nám mohl helfnout.“

„Nech si ty blbý kecy,“ zařval na něj Dědek rozlíceně. „Jdem obhlídnout ten motor! Všichni ven!“

Porta lhostejně jednou obešel tank a tiše si broukal: Es geht alles vorüber

es geht alles vorbei…

Chvíli poté si sedl vedle Dědka do trávy.

„Polovina pásů na jedný straně už je teď někde u Moskvy. Dva ze čtyř válců šly při tom výbuchu k čertu a dělo nám visí jako zvadlej pastorskej čurák.“

„Sakra,“zaklel Dědek vztekle. „Hodí nám na krk vojenskej soud, jestli ho zlikvidujem. Jeden z vás bude muset jít zpátky vyžádat odtahový vozidlo.“

„Já mám nápad,“ uchechtl se Drobeček zvedající ruku. „Žádnej mizemej psychopat by nepřišel na nic lepšího!“

„Svatá matko boží,“ zaúpěl Porta. „Já znám tebe i ty tvý nápady! Vždycky skončí tím, že do stanem pořádně na budku!“

„Vyplivni to,“ žádal ho Dědek, který byl ochoten schválit i ten nejšílenější plán, jenom aby se hnul z tohohle místa.

„Támhle za tou řadou velkejch dubů,“ ukazoval Drobeček, „stojí rozbitej T34/85. Vevnitř sedí čtyři prďolové a pořád vykukujou z průzorů jáko indiánský náčelníci na válečný stezce.

Co kdybysme se sebrali a zašli za nima a navrhli jim, aby ten náš kastrol dorazili. No a pak už nikdo nebude moct říct, že jsme ho tady zanechali neoprávněně!“

„Tohle nebudu poslouchat,“ zaprotestoval šokovaný Heide. „Tohle je ta největší sabotáž.

Tohle tě bude stát hlavu. Ty musíš bejt úplnej blázen!“

„Ty seš blbej jako kupa kravinců, Juliusi,“ zasmál se Drobeček. „Jestli ten tvůj Führer má tam nahoře takový hovno, jako máš ty, tak se blíží naše největší porážka v historii lidstva.“

„Není tak šílený,“ řekl Dědek zamyšleně a díval se na T34, z něhož opatrně vykukovala nad okraj věže hlava v kožené čepici.

„Stačí když na ně zamáváme bílou vlajkou,“ řekl Drobeček optimisticky, „aby jim došlo v těch jejich palicích, že si chceme jen tak pokecat.“

„Na první pohled to zní naprosto šíleně,“ řekl Dědek, „ale je to určitá šance. Ty čtyři tam dostanou pěknou medaili za to, že roztřískali tygra a my se vyhnem vojenskýmu soudu. Ale proč na nás kurva ještě nevystřelili?“

„To je jasný jako facka,“ zašklebil se Porta zeširoka. „Maj zničený pásy, stejně jako my.

Nemůžou se hnout. Z jejich místa taky není vidět, že máme zkurvený dělo. Bojí se, že kdyby první ranou minuli, tak bysme je rozstříleli na cimpr campr, než by se stihli poškrábat na prdeli. „

„Srát na všechno,“ souhlasil Dědek. „Jdem to zkusit!“ Drobeček nadšeně mával bílou signální vlaječkou.

Chvíli poté se z věže T34 pomalu vynořila druhá bílá vlajka.

„No to mě poser,“ vykřikl Dědek užasle. „Voni spolupracujou!“

„Já se stydím jako židovskej pes, co měl nos vraženej Arabovi do prdele,“ vzpíral se Heide zuřivě. „Přece nebudeme mluvit s těma untermensch. Zlikvidujem je. Sám Führer to říkal.“

„No tak si běž zabrečet někam za strom,“ radil mu Drobeček opovržlivě a mával vlajkou ještě nadšeněji.

„Dejte sem zbytek toho koňaku a klobásy,“ řekl Porta prakticky. „Já půjdu k nim a vysvětlím jim, o co jde. Nepřestávej mávat tou bílou vlajkou. A ty, Juliusi, žádný zasraný finty.

Nemám zájem si nechat ustřelit koule.“ S koňakem a klobásou pod paží vykročil směrem k zelenému T34, zpola ukrytému za duby.

Z T34 seskočil vysoký štíhlý seržant s mohutným divoce rostoucím zrzavým vousem a opatrně se blížil k Portovi. Slunce se zablesklo na dalekohledu namířenému naším směrem a vysílalo nazpátek odlesky našeho dalekohledu upřeného směrem na jejich T34. Porta a Rudovous se potkali někde uprostřed cesty. Se zdravou, avšak dobře skrývanou, nedůvěrou váhavě podali jeden druhému ruku. Porta nabídl koňak a utrhl kus klobásy. Seržant vytáhl z kapsy láhev vodky. Vyměnili si lahve. Po několika řádných doušcích se dostali do stádia objímání a polibků na tvář. Ještě několikrát si přihnuli z lahví a pak se s hlasitým smíchem vydali směrem k nám.

„Tak a teď byl stvrzen mír,“ zašklebil se Drobeček triumfálně. „Zbytek týhle zasraný války mě už může bejt u prdele.“

„Seržant Gregorij Polešajev, 43. gardová obrněná brigáda,“ představil ho Porta a rozmáchl se přitom rukou tak, že málem upadl.

Ostražitě zdravíme seržanta, který se svým hustým plnovousem a černýma očima vypadá jako sám ďábel.

Porta vysvětluje, jak tygr funguje a nic přitom neskrývá. Prohlédli všechno. Divoce vyhlížející Rus neskrývá svůj obdiv nad naším zařízením, a říká že je mu moc líto, že Němci nejsou Rusové.

„S takovými stroji bysme teď už byli v Paříži a Londýně zároveň,“ prohlašuje.

Po chvíli se k nám připojují i ostatní tři členové posádky jejich T34. Sedli jsme si na spálené kukuřičné strniště, rozdělili se o vše, co jsme měli a bavili se o míru a ženských. Porta jim vysvětluje, jak se mají připravovat kaviárové omelety a ústřice v šampaňském.

Opouštíme je za svítání, když jsme se v úkrytu za T34 dívali, jak rozstříleli tygra na kusy.

Museli do něj nasypat pět střel, než začal hořet. Potom jsme jim pomohli opravit potrhané pásy jejich T34.

„Dasvidáňja,“ křičí za námi, když mizíme mezi stromy. Ušli jsme kus cesty lesem a zaslechli jsme zaburácení Ottova motoru. Jeho zvuk postupně zanikl v dáli.

„Doufám, že nepotkaj nějakýho šílenýho německýho magora, kterej by jim ustřelil prdel,“ řekl Porta.

Posadili jsme se na padlý kmen stromu a dívali se zasněně přes hladinu jezera. Heide je mrzutý a odmítá s námi mluvit.

KONEC

Další knihy najdete na WWW.JSWARLOCK.CZ