Konec honících psů

Anatolij Ivankin

(2010)

Hodnocení:

100%

Štítky:

Literatura válečná

ČÁST PRVNÍ

Nelegitimní potomek

Po pšeničném poli se potuloval důstojník v šedomodré uniformě Luftwaffe. Jeho těžké letecké boty lámaly obilná stébla a zašlapávaly do země klasy s nalévajícími se zrny. Důstojník se shýbl, uřízl kapesním nožíkem chrpu, pokochal se jejím nebesky modrým okvětím a přidal květinu ke kytici. Pšenice byla hustá a překvapivě čistá, téměř bez plevele. Zřejmě stálo hodně úsilí vypěstovat takový lán ve válečné době, kdy muže dočista vymetla z vesnic mobilizace. Když chtěl letec natrhat kytici chrp, musel projít křížem krážem dobrého půl hektaru.

Jestlipak by si Rudi dovolil něco takového u nás doma, napadlo Karlovi von Rittenovi, který zdálky pozoroval svého podřízeného. Určitě ne, protože poručík Schmidt byl přece od útlého dětství veden k pořádku a ke kázni.

Karlovi bezděčně vytanuly na mysli baltské lázně Rauschen: Vraceli se tenkrát s rozjařenou společností z restaurace a Elsa, Rudova známá, klopýtla a upadla přes nízkou zídku. Rudi jí přiskočil na pomoc, samozřejmě že oklikou – přes vrátka – neboť jako každý disciplinovaný Němec věděl, že se sluší a patří chodit po chodnících a nikoli po trávníku. V Rusku si však Schmidt s bohorovným klidem vykračoval po pšeničném lánu.

Nařezal obrovskou kytici blankytně modrého kvítí a vrátil se k lesní školce, kde na vykoseném pásu pole stály messerschmitty, přikryté maskovacími sítěmi. Akurátně si rozprostřel kapesník pod křídlo své stíhačky a usedl do jeho stínu. Vytáhl z mapového pouzdra fotografii mladé usměvavé dívky a opřel ji o kryt podvozku. Kytici vložil do prázdné nábojnice od oerlikonu a postavil ji před portrét.

Karl von Ritten zavrtěl nechápavě hlavou: Dnešní roztoužený Rudi se pramálo podobal tomu včerejšímu surovci, který při návratu z neúspěšného volného lovu vystřílel plný palebný průměr do houfu uprchlíků.

A Rudi, něžně pohlížející na nevěstin snímek, už smolil plnicím perem švabachové kudrlinky: „Drahá, věrně milovaná Gretchen! Ze srdce Ti blahopřeji, miláčku, k narozeninám. Škoda že neuvidím záři devatenácti svíček, plápolajících na Tvém slavnostním dortu. Hrozně moc toužím po setkání s Tebou, má milovaná. Máme před sebou velkorysé cíle. A führer nás brzy dovede ke konečnému vítězství. Jsem moc rád, že jsem vypadl z toho afrického pekla. Bojové lety jsou tu sice náročné, ale mám úspěchy. Dokonce mě už navrhli na válečný kříž.

Včera jsem Ti poslal balíček. Doufám, že Ti starobylé krajky a černohnědá liška udělají radost…“

Vybral z kytice nejkrásnější chrpu, vložil ji do dopisu, a vzápětí se v něm odehrála neuvěřitelná změna: zasněnost vystřídal chlad v očích, koutky úst prořízly ostré rýhy. Vylezl zpod křídla a vyrazil ze sebe teutonský ryk:

„Grossi, ty flákači jeden! Už ses válel dost dlouho! Ke mně!“

Mechanik, který podřimoval pod druhým křídlem, polekaně vyskočil a bolestivě si při tom narazil hlavou o křídlo.

„Švihej na polní poštu a pošli mi dopis,“ nařídil mu Rudí a podíval se na hodinky. „Do vzletu zbývá dvacet sedm minut. Za dvanáct minut ať jsi zpátky!“

„Jawohl!“

Zatímco Rudi ukládal fotografii zpět do mapového pouzdra, uháněl Gross na druhý konec lesní školky a ztěžka dusal okovanými botami.

Z nedalekého hájku, kde byla rozmístěna baterie osmaosmdesátimilimetrových protiletadlových kanónů, se ozvalo ptačí trylkování. Pro rozjásané ruské slavíky byla červnová noc krátká. Odpovídala jim kukačka.

Kolik života mi odměřuje? zkusil hádat Karl a zavadil pohledem o Rudiho. Ten rovněž soustředěně pohyboval rty: eins, zwei, drei… Přející ruský pták zakukal sedmačtyřicetkrát. Lžeš jako když tiskne, usmál se v duchu Karl. Kdo se ve válce dožije tolika let? Docela by mi stačila polovina…

Přihnal se udýchaný Gross – s úkolem se vypořádal ve vyměřeném čase – a přeskakujícím hlasem vypálil:

„Pane poručíku, dopis byl odeslán.“

Von Ritten mrkl na hodinky a v duchu pochválil svobodníka za přesnost. Byl nejvyšší čas připravit se ke startu. Vstal z letadlového povlaku a zamířil k emailovému umyvadlu. V mžiku oka se za ním objevil mechanik s mýdlem a čistým ručníkem. Karl si stáhl kombinézu do pasu a obnažil vytrénované tělo.

Náš velitel je pořádný kus chlapa, s uznáním zhodnotil jeho postavu mechanik, když mu poléval svalnatá ramena a záda vodou z hrnku. Na krku se mu houpal na zlatém řetízku tesák tygra, kterého kdysi zastřelil von Ritten starší v barmských džunglích. Karl pevně věřil, že talisman – památka na otce – mu přinese štěstí, a nikdy ho nesundával.

Osvěžený von Ritten zatáhl zipy kombinézy, na hlavu navlékl hedvábnou kapuci a na ni potem ztvrdlou koženou kuklu. Zavelel:

„K letounům!“

Řekl to polohlasně, ale jeho povel, předávaný dalšími hlasy, se šířil po stojánkách jako ozvěna. Rudiho Schmidta jako by vymetl zpod křídla poryv větru. Odkopl nohou hilznu s kyticí chrp a bleskově vyšplhal do kabiny.

Bravo, Rudi, zafandil mu v duchu von Ritten. Ať si říká kdo chce co chce, poručík Schmidt je prvotřídní voják. Člověk se nestačí divit, jak se v něm snoubí babský sentiment s odvahou, pohrdáním nepřítelem, absolutní nečitelností a nedostatkem soucitu. S takovými dojde Hitler až do Indie.

Bylo léto dvaačtyřicátého roku, vrchol úspěchů německých zbraní. Rusové po prohrané izjum-barvenkovské operaci spěšně odsunovali vojska Jihozápadního frontu za Don, aby je uchránili před definitivní porážkou. Německé divize už přeoraly svými tanky celou Ukrajinu a pronikly na široké prostory jižního Ruska. Německé velení bylo přesvědčeno, že teď – až k podhůří Kavkazu – Rusové nemají dost sil na to, aby zadrželi nápor jejich obrněných uskupení.

Piloti ze stíhací skupiny Honicí psi už viděli, jak se na horizontu odlévá stříbrem Don. Karl byl na vrcholu blaha. Naplnilo se to, o čem snil od dětství. Je ověnčen slávou, poctami, zaslouženými vyznamenáními… Boje však dosud neskončily. V budoucnu je čekají nové hrdinské činy, další vítězství a vybojovaná odměna: zemědělská půda, statky, houfy východních otroků. Uvidíme, co tomu řekne Luisa, až skončíme tuhle válku…

Nad lesní školkou syčivě vzplály dvě zelené světlice.

„Start!“ zavelel rádiem von Ritten a stiskl tlačítko spouštění.

Za chvíli, domýšlivě přesvědčený o německé převaze nad jakýmkoli nepřítelem, vedl skupinu stíhačů na východ. V hejnu Honicích psů se cítil být pánem cizího nebe. Skutečnost mnohokrát překonávala jinošské tužby, kterými žil na počátku třicátých let.

Kapitola první

1

… 30. srpna roku 1914 se na šeříkově modré obloze Paříže objevil německý letoun s černými kříži na křídlech. Taube na sebe upoutal všeobecnou pozornost. Tisíce Pařížanů hleděly se zvednutými hlavami na odvážlivce, který se opovážil přiletět do tak hlubokého týlu. Aeroplán opsal nad francouzskou metropolí kruh a shodil pumu…“

Karl odložil knihu, zavřel oči a opřel hlavu o opěradlo křesla. Představil si sama sebe v kabině letounu. Pod ním se v průzračném oparu prostírá obrovské město. Je zastavěno krásnými budovami a paláci a žijí v něm spousty lidí: bohatí i chudáci, staří i mladí. Všichni nehybně zírají na jeho let. Každým okamžikem může svrhnout bombu, avšak on nespěchá vynést ortel smrti. Nikoli snad proto, že by mu někoho přišlo líto. Ne, Francouzi, z výšky titěrní jak mravenci, jsou přece největší nepřátelé Němců. Vymyslel si na ně něco jiného. Pečlivě zamířil a shodil pumu. Ohlušující výbuch a výkřiky hrůzy přehlušily hukot motoru. Hrdost Francouzů – Eiffelova věž – se hroutí na sady Martova pole.

Karl otevřel oči a zlostně udeřil pěstí do opěradla potaženého zhrublou kůží. Proč se štěstí létat na zepelínech a albatrosech dostalo jiným? Proč má tu smůlu, že v době, kdy si kdekdo vydobýval válečné vavříny nad verdunskými a douaumontskými pevnostmi, právě on si dumlal prsty v kolíbce, a když bombardéry eskader kapitána Kellera a Brandenburga sypaly ze svých útrob tuny pum na zatemněné čtvrti Paříže, on se teprve pokoušel o první krůčky?

Sedmnáctiletý Karl se do hloubi duše styděl za hanebnou kapitulaci, stvrzenou Versailleskou smlouvou. Vítězné mocnosti ponechaly Německu jen okleštěný reichswehr, místo honosného válečného loďstva vykastrovanou Baltskou flotilu bez obrněných bitevních lodí a ponorek, vojenské letectvo a tanky vetovaly. A Karl tak bezmezné toužil stát se letcem.

Možná byl docela v právu Erwin Stimmermann, když se jednoduše vykašlal na „okřídlené“ sny a vstoupil na východní fakultu berlínské univerzity. Teď se místo teorie létání a letecké navigace šprtá japonská slovíčka a tenkým štětečkem namočeným v tuši kreslí nesrozumitelné klikyháky: To si tedy syn pruského důstojníka, vyznamenaného řádem Pour le merit, našel zaměstnání! Je ovšem fakt, že Erwin má zároveň v úmyslu navštěvovat plachtařský oddíl ve sportovním leteckém svazu Deutscher Luftsportverband. Ale ať tak či onak, Erwinův zájem o japonštinu Karl prostě nechápal. Kdyby tak spolu studovali Clausewitze a Moltka, to by bylo aspoň něco!

Za okny padal soumrak. Ve starožitných hodinách to zaskřípalo, zahrkalo, otevřela se dvířka nad ciferníkem, ze kterých vykoukla strakatá kukačka a sedmkrát zakukala. Karl zatáhl těžké portiéry a rozsvítil stojací lampu. Otcův kabinet ozářilo nazelenalé světlo. Nebožtík baron von Ritten senior strávil mnoho let daleko od vlasti, dobýval pro ni kolonie v Africe, Číně, v Polynésii. Proto žádný div, že to v kabinetu vypadalo jako v etnografickém muzeu, byly tu nashromážděny nesčíslné spousty suvenýrů a trofejí: majolikové vázy, starobylé bronzové sošky buddhistických božstev, drobnosti ze slonové kosti, načerno a načerveno lakované dózy, vykládané perletí. Na stěnách visely africké a polynéské rituální masky, nejrůznější zbraně – kopí, kinžály, bumerangy, čínské meče s dvěma jílci, luky, šípy s varovnými nápisy „Nedotýkati se! Jed!“. Nad masivními knihovnami se skvěly baronovy lovecké trofeje – losí a jelení paroží, na podlaze byly rozprostřeny tygří, lví, medvědí kůže.

Táta to měl snadné, pomyslel si Karl, když zavadil pohledem o otcovu fotografii v rámečku, stojící na psacím stole. Ten si nemusel vybírat životní dráhu. Kráčel cestou vyšlapanou mnoha pokoleními von Rittenů.

Baronové věrně sloužili králům a císařům nejedno století. Ale komu má zasvětit svůj život von Ritten mladší? Císař Vilém II., zbavený koruny, dožíval své poslední dny v emigraci. Poražené Německo se stalo republikou. Z bývalé šlechtické glorioly a vznešenosti von Rittenů zbyl jen rodinný erb, zchátralý zámek nedaleko Wernigerode a vila na Wirtenberském náměstí v Berlíně.

Baronesa ovdověla v posledním roce války a octla se s dvěma dětmi ve svízelné hmotné situaci. V letech poválečné inflace nemusela prodat sámek jen zázrakem. Postupné se však Magdě von Rittenové díky zručnému vedení hospodářství a úpornému šetření podařilo vybřednout z největší bídy. Nyní už rodinný statek slušně vynášel, skýtal obstojné živobytí, a dokonce zaopatřila na tu dobu slušné věno pro starší dceru Evu Marii.

Karlovi však další život v poražené zemi připadal zcela nesmyslný a zbavený vyhlídek do budoucna. Komu je teď potřebný se svým snem o vojenské kariéře? Jaké povolání si má zvolit? Tyhle otázky zaměstnávaly jeho mysl stále častěji.

Trvalého pocitu méněcennosti ho nedokázal zbavit ani Deutscher Luftsportverband. Copak mělo nějakou cenu zajímat se o modelářství, parašutismus, plachtařinu, když v Německu neexistovala jediná letecká škola? Zbývaly dvě cesty: pilotní kursy akciové společnosti Lufthansa, nebo junkerská škola reichswehru. Věděl, že kdyby se stal civilním pilotem, nalétal by se do sytosti a většinu času by strávil ve vzdušném oceánu, po němž tak prahl. Ale to by se jeho práce podobala práci šoféra nebo strojvůdce, což bylo pro Karla, který nasával šlechtické sebevědomí už s mateřským mlékem, naprosto nepřijatelné.

Kdyby se dal druhou cestou a stal se říšským důstojníkem, bude sice kráčet ve šlépějích svých předků, ale to zase zůstane navždy připoután k zemi jako pěšák nebo dělostřelec.

Musí se poradit s Hugem, rozhodl se nakonec. Ano, promluví si o tom s ženichem sestry Evy Marie. Ale ten jako naschvál kdesi zmizel a už přes dva týdny se u nich doma neukázal.

S těžkým povzdechem zaklapl knížku. Na pestrobarevné obálce byla zobrazena proděravělá vzducholoď, z níž velitel vyhazoval do kanálu La Manche poslední balast – těla mrtvých mužů posádky, které zastřelil. Karl se zadumal nad tím, zda velitel zepelínu jednal správně. Vtom jeho jemný sluch zachytil přes dveře otcova kabinetu, čalouněné kůží, známý mužský hlas. Hugo! zaradoval se a vyběhl do jídelny.

Uprostřed pokoje stál Hugo von Eckart, ozářený světlem křišťálového lustru; mírně obtloustlý čtyřiatřicetiletý muž v hnědé košili přepásané řemeny, v černých rajtkách a kožených holínkách. Nad levou kapsou košile se leskl kulatý odznak s hákovým křížem. Hugo živě diskutoval s baronkou a Evou Marií.

„Pěkně vítám, Hugo. Proboha, snad nejdete z maškarního bálu? Proč máte na sobě uniformu naci?“

„Zdravím našeho ztepilého Siegfrieda!“ Hugo podal Karlovi ruku. „Ne, nevracím se z žádné merendy,“ vysvětlil blahosklonně. „Mám na sobě stejnokroj úderných oddílů Nacionálně socialistické strany Německa. A mimochodem, Karle, naci, to je přezdívka, kterou nám dali komunisté. Už jsme si na ni sice zvykli a někteří vedoucí činitelé naší strany si tak dokonce začínají říkat. Ale mně osobně je to slovo odporné a nerad bych je od tebe ještě slyšel. Jsem si jistý, že brzy pochopíš, oč nám jde, a staneš se jako já horlivým bojovníkem za zrození velkého Německa.“

„Odpusťte, Hugo, nechtěl jsem se vás dotknout… Rád bych se s vámi o něčem poradil…“

Karl chytil Huga za ruku a táhl ho za sebou:

„Maminko, Evo, promiňte, že vám na pět minut odvedu ženicha. Musíme spolu vyřídit jednu mužskou záležitost, která by vás určitě nezajímala.“

„Dobře znám těch pět minut,“ zasmála se baronka. „Jenom přijďte včas k večeři.“

Evě Marii přeběhl po tváři stín nevole, ale neodvážila se bratrovi odporovat.

„Elso,“ zavolala na služebnou. „Začněte prostírat na stůl.“

Karl nepustil Hugovu ruku, jako by se bál, že mu uteče, a vlekl ho do otcova kabinetu. Přede dveřmi stály na stráži dvě figuríny v rytířském brnění. Na zrezivělých plátech byly vidět stopy ostrých úderů a hluboké promáčkliny, které nasvědčovaly, že brnění věrně sloužila nejedné generaci von Rittenů. Baronesa Magda uchovávala všechno tak, jak bylo za mužova života. Ve skříni visely jeho uniformy a pláště, páchnoucí naftalínem, na dně stály jezdecké boty s ostruhami, na polici ležely čepice a přílba s ostrou špicí. Ve zvláštní přihrádce byly pečlivě uloženy otcovy zbraně: pistole, palaše, dýky, kord a těžký Zeissův dalekohled.

Karl zavedl Huga do kabinetu a pevně zavřel dveře. Hugo si vybral z dózy na konferenčním stolku doutník, odřízl koneček a zapálil si od mamutího zapalovače v podobě rychlopalného děla zn. Krupp.

„Copak se přihodilo, příteli?“ Hugo se pohodlně rozvalil v křesle a pozorně se zadíval Karlovi do očí.

Ten rozhodné řekl:

„Chci se s vámi poradit, Hugo. Mám jít do junkerské školy, nebo se nám přihlásit do pilotních kursů Lufthansy? Zařídím se tak, jak mi poradíte.“

„Díky za důvěru, Karle.“ Hugo vypadal málem dojatě. „Doufám, že nebudeš později litovat, když dáš na moji radu.“

Odmlčel se, sbíraje myšlenky. Karl trpělivě čekal na slova bývalého nadporučíka první stíhací eskadry. Von Eckart bojoval pod velením slavného rotmistra Manfreda von Richthofena, který za války sestřelil osmdesát aeroplánů. Po jeho smrti sloužil pod kapitánem Hermannem Wilhelmem Göringem. Karl mohl hodiny a hodiny napjatě poslouchat, když se Hugo rozpovídal o hrdinských kouscích svých spolubojovníků – nadporučíka Maxe Immelmanna, kapitánů Oswalda Belkeho nebo Ernsta Udeta. Samozřejmě že nezapomněl připojit i své vlastní zásluhy, které se v jeho podání skvěly nemenší statečností a nadšeným vlastenectvím jako činy proslavených leteckých es. Hugo se chlubil svou přináležitostí k tomuto souhvězdí, ačkoliv (to věděl i Karl) byl v eskadře postavou velmi skromnou – docela obyčejným řadovým letcem.

„Ano, Karle,“ prolomil mlčení Hugo. „Vidím, že přede mnou už opravdu sedí absolvent gymnázia. Je skutečně nejvyšší čas, abychom si vážně promluvili; na tom, jak se rozhodneš, bude záviset mnohé.“

Hugo se pátravě na Karla zadíval:

„Doufám, že ti mohu svěřit i to, o čem si lidé nepovídají na každém rohu?“

„Jsem syn plukovníka von Rittena a nikdo si nesmí dovolit nazvat ho tlučhubou.“

Hugo poplácal Karla po rameni:

„To jsi řekl naprosto správně, chlapče. Věřím ti. Kdyby žil tvůj otec, určitě by se postavil na naši stranu. Plukovník von Ritten by se nikdy nesmířil s ponižující situací, v níž se octlo naše Německo pokořené versailleským diktátem.“

Hugo von Eckart byl „erudovaným“ nacistou. Nikoliv náhodou ho jako zdatného a zkušeného řečníka často posílali do Bavor, kde se formovaly oddíly SS a SA. Göring s Röhmem dobře věděli, komu mají svěřit vtloukání abecedy nacionálního socialismu do tupých mozků aktivistů židovských pogromů. Mein Kampf uměl slovo od slova zpaměti a myšlenky vyčtené z Burckhardtových Světových dějin občas vydával za své.

„Versailleská smlouva nepřinesla národům mír,“ pokračoval pateticky, jako by stál na tribuně, „je skrz naskrz prosycena egoismem vítězů. Smlouva nám, poraženým Němcům, odmítá přiznat právo na národní hrdost a tím uráží veliký německý národ. Vytvořila v zemi ‚vakuum síly‘. Chápeš, o čem mluvím?“

„Ano, Hugo, zcela.“

„Víš, že příroda nestrpí neplodnost. Z toho plyne, že situace, která vznikla po ratifikaci Versailleské smlouvy, se nemůže dlouho udržet.“

Hugo teď považoval za vhodné ocitovat Burckhardta a koukl se do svého notýsku: „Nejvýznamnější materiální a duchovní statky národa se mohou zmnožovat pouze v bytí zajištěném silou…“

Proč mi tohle všechno říká, nechápal Karl. Vždyť se o tom mele ve všech salónech, pivnicích a hospodách. Ale Hugo už úplně zapomněl, že nemá před sebou esesácké auditorium, ale sedmnáctiletého mladíka.

„Jenom síla může zaštítit politický, ekonomický a duchovní rozkvět národa před chtivou závistí a útoky ze strany jiných národů, a proto vědomí vlastní slabosti, méněcennosti vyvolává u mnohých…“

„Ano, ano!“ skočil mu do řeči Karl. „Taky si to myslím.“

„U mnohých,“ opakoval Hugo, „včetně tebe, Karle, podněcuje pocity pesimismu a život – bez naděje uskutečnit svou touhu – ztrácí smysl.“

„Tak co mám dělat?“

„Vyslechni mě do konce,“ nespokojeně se zamračil budoucí švagr, „už podruhé mě nenecháš domluvit. Německo potřebuje silného muže, který by je zbavil ‚rudé nákazy‘ a zavedl ve státě pravý německý pořádek. A takovou osobnost máme. Je to vůdce naší strany Adolf Hitler. Brzy, velmi brzy dojde u nás k velkým změnám a Německo zaujme mezi mocnostmi místo, které mu právem náleží. Ale k tomu musíme mít mohutnou prvotřídní armádu.“

Hugo vstal z křesla a začal chodit po místnosti, jeho boty se nehlučně nořily do zvířecích kůží. Hlas zněl jasné a přesvědčivě:

„Zanedlouho bude Německo potřebovat kvalitní vojenské odborníky, a proto ti doporučuji přihlásit se na vojenskou školu, což nebude tak jednoduché. Přednostně tam totiž berou poddůstojníky reichswehru, kteří už mají za sebou nějaké bojové zkušenosti. Ale to nevadí, pomůžu ti.“ Hugo si připálil vyhaslý doutník. „Nejprve musíš získat hodnost poručíka a pak se před tebou otevřou všechny dveře. V žádném případě nesmíš zpřetrhat svazky s leteckým sportovním svazem. Nesmíš nechat plachtění. Trénuj každý týden. Věřím, že je blízko den, kdy zasedneš do kabiny bojového letounu.“

„A kdy to bude? Vždyť přece nesmíme mít vojenské letectvo.“

„Dřív než se naděješ,“ odpověděl a dodal polohlasně: „Po Versaillích nám zkonfiskovali sakumprásk letecký průmysl. K šípku s ním, řekli jsme si. Jen si klidně poberte staré krámy a dělejte si s nimi, co chcete. My začneme znovu a využijeme k tomu nejnovější poznatky vědy a všechny taje stavby letadel. Našim leteckým konstruktérům zakázali pracovat doma. Kde je teď Hugo Junkers, Claude Dornier nebo Ernst Heinkel? Co dělají Heinrich Focke, Georg Wulf a Frank Siebel? Žijí a pracují v neutrálních zemích: v Dánsku, Švédsku, Švýcarsku, ve Španělsku. A nemají špatné výsledky. Jejich dopravní letouny Junkers 52, Heinkel 111, Junkers 86 a Dornier 17 mají lepší parametry než anglické, francouzské a americké bombardéry. Až dozraje čas, Karle, vyhodíme z těchto strojů pasažérská sedadla a instalujeme místo nich pumové závěsníky.“

Někdo zaťukal na dveře. „Ano, dál!“ zvolal Hugo.

Ve dveřích se objevila Eva Marie v nových šatech. Oči jí zářily. „Jak se vám líbím?“ Zatočila se na místě.

„Moc,“ pochvaloval si Hugo a s obdivným úsměvem hleděl na svou nevěstu. Už chtěl skončit protahující se rozhovor s Karlem.

Ale Karl se postavil na zadní: „Evo, přece víš, že máme spolu vážnou debatu.“

„Už je toho dost. Večeře je na stole. Vždyť bude studená, vy spiklenci.“

„Už jdeme,“ ujistil sestru Karl. „Ještě dvě minutky.“ Hugo jí něžně políbil ruku a pomyslel si: Nebude to špatná žena. A těch dvacet tisíc věna na cestě taky jen tak nenajdu.

„Ano, ano, miláčku,“ souhlasil s Karlem, „za dvě minuty jsme u stolu.“

Eva Marie vyšla a zanechala za sebou jemnou vůni francouzského parfému.

„Eva dosud neví, že jsem se přišel rozloučit,“ podotkl Hugo s pohledem upřeným na dveře, za nimiž zmizela jeho nevěsta. „Zkazím jí náladu. Svatba se odkládá asi o tři měsíce. Zítra odjíždím za hranice.“

„Proč?“

„Zatím ti nemohu nic říct. Dovíš se to později. A tady máš na rozloučenou…,“ vzal list papíru a napsal na něj několik řádků. „Zavolej Baldurovi von Schirachovi a požádej ho, aby tě přijal. A odvolej se na mě. Potom při setkání mu odevzdej tento list.“

„Kdo je to?“

„Šéf hitlerjugend. Odpovídá za práci s mládeží.“

„Zajímavé. Hned zítra mu zavolám.“

„Nezapomeň mu říct, že tě za ním posílám,“ připomněl mu Hugo. „A teď rychle k večeři. Čeká mě ještě vážný rozhovor s baronkou a s tvou sestrou o odložení svatby. Dám ti ale ještě jednu radu. Musíš být vytrvalý a jít houževnatě za tím, o čem jsme hovořili. Není daleko den, kdy tě naučím pilotovat stíhačku.“

Hugo vstal a zamířil do jídelny. Karl kráčel za ním a v duchu probíral obsah rozhovoru. Hugův slib, že ho naučí pilotovat bojový letoun, nebral vážně. To mu připadalo příliš vzdálené skutečnosti.

2

Baldur von Schirach přijal Karla ve své pracovně. Nad jeho hlavou visel obrovský portrét Adolfa Hitlera.

„Posaďte se sem blíž, von Rittene,“ vyzval ho Schirach a podal Karlovi ruku. „Jsem rád, že jste mě navštívil. Hugo von Eckart by nedal doporučení člověku pochybné morálky nebo rasově méněcennému.“

Na dvoře, pod otevřeným oknem pracovny, pochodovala rota vyřvávajících výrostků v hnědých košilích a s noži na opascích. Na povel velitele se zeleným prýmkem a spoustou sportovních odznaků na hrudi mladíci zanotovali populární nacistickou odrhovačku:

„Třes se ztrouchnivělá trosko

Země před bojem svatým…“

„To jsou prosím oni, naši mladí Nibelungové,“ poznamenal hrdě von Schirach a vstal od stolu, aby zavřel okno.

Bylo to však zbytečné. V pracovně bylo nadále slyšet každé slovo:

„… Dnes dobyli jsme Germanii!

A zítra celý svět dobudem!“

Baldur von Schirach pokračoval nadneseně: „To pochoduje budoucnost velkého Německa. Být mezi nimi je dnes věcí cti každého vlastenecky smýšlejícího mladého Němce. Připravujeme lidi přesně podle známého führerova požadavku: tvrdé jak Kruppova ocel, pružné jak kůže a mrštné jako honicí psi.“

Kvůli velkému Německu snad stojí za to mašírovat v hnědé košili, usoudil Karl.

Šéf hitlerjugend se Karla vyptal na rodiče, na studium, na plány do budoucna. Schválil jeho rozhodnutí vstoupit do junkerské školy a přislíbil mu pomoc. „Velitel drážďanské junkerky je můj přítel. Dám vám pro něj doporučující dopis.“ Von Schirach si udělal poznámku v kalendáři.

Na rozloučenou mu věnoval knihu Mein Kampf, spisek Co očekáváme od nacionálního socialismu a Goebbelsovu brožuru Nacionální socialismus. Otázky a odpovědi pro nacionální socialisty.

Doma se mladý baron hned pohroužil do čtení a podle Hugova vzoru si do zvlášť zavedeného sešitu vypisoval výroky Adolfa Hitlera, Goebbelse a myšlenky ostatních předáků a myslitelů nacionálního socialismu, které ho zaujaly:

„Historie lidstva je boj ras. Nižší rasy jsou odsouzeny k vymření. Jenom zcela malou část národů Země tvoří čisté rasy, k nimž především náleží nordická rasa,“ poučil Karla filozof Schulze.

Na něj navazoval profesor Bergmann. „Na troskách světa vztyčí svůj vítězný prapor ta rasa, která se ukáže jako nejsilnější a všechny kulturní a materiální statky promění v popel a dým.“

A na závěr si napsal politické krédo Adolfa Hitlera: „Právo – to je síla.

… Potřebujeme Evropu a její kolonie. Německo je jenom začátek, Nikdy nedosáhneme světové nadvlády, jestliže v centru našeho rozvoje nebude mohutné osmdesáti nebo stomiliónové jádro Němců, tvrdé jak ocel. Součástí tohoto jádra se musejí rovněž stát Rakousko, Československo a část Polska.

Potom Evropa… to je první etapa. Za ní bude následovat celý svět.“

Tohle všechno bylo docela pochopitelné, ale v programu NSDAP našel Karl formulace, které mu mohl vyložit jedině Hugo. Jejich rozhovor se odbýval hned po Eckartově návratu ze zahraničí, několik dní před svatbou s Evou Marií.

„Poslechněte si, Hugo, co stojí v programu: Nacionálně socialistická dělnická strana Německa je stranou socialistickou. Je si vědoma toho, že svobodný německý národ může vzniknout jen na základě osvobození pracujících mas od všech forem vykořisťování a útlaku.‘ A dál: ‚Nacionálně socialistická strana je stranou dělníků. Stojí na pozicích třídního boje mezi budovateli a parazity všech ras a vyznání…‘“

„Čemu tady nerozumíš?“

„No, není mi jasné, jak můžu být na jedné lodi se socialismem a dělníky, kteří vedou třídní boj… s parazity všech ras a vyznání? Vždyť takový parazit jsem podle nich taky já?“

„Netušil jsem, chlapče, že jsi tak naivní. Vždyť to je jenom návnada pro důvěřivce. Sám führer – to samozřejmě není určené pro veřejnost – jednou řekl, že socialismus je odporné slovo. Proto se, drahý barone, nevzpínejte na uzdě jako splašený kůň před slovem socialismus. Mnoho princů, hrabat a baronů se už s nacionálsocialismem výborně shodlo. Doufám, že tobě přijdou jeho ideje taky k chuti.“

A zanedlouho také Karl, navlečený do hnědé uniformy, s ostatními výrostky z hitlerjugend vyřvával z plna hrdla:

„Spěšte k nám, společně sít budem,

v očích hladovou touhu,

my země nové a nové dobudem…“

Vedoucí hitlerjugend vyznávali kult pěsti a hrubé fyzické síly. Karl pěstoval box už v gymnáziu, a proto požíval u mladých výrostků ne-li přímo autoritu, tedy aspoň značný respekt.

S definitivní platností se však prosadil až poté, když vyprovokoval rvačku a dal za vyučenou několika klukům, kteří mu neprojevovali náležitou úctu. Nato následovalo velké usmíření, na jehož počest – po vzoru starých Germánů – pili šnaps z bakelitové lebky polepené staniolem.

Navečer pak, rozjívení alkoholem, vytáhli do ulic a před židovskými obchody skandovali antisemitská hesla: „Němci, bděte! Nenakupujte u židů!“, nebo „Německo, probuď se!“, „Židáci, pochcípejte!“

Ale noc skončila hanebně. Na Postdamerstrasse jeden z rváčů, jménem Rudi Schmidt, strhl ze zdi čerstvě vylepený komunistický leták.

„Tamhle jsou taky,“ ukázal na nedaleké domy Karl.

Kamarádi vytáhli nože a jali se seškrabávat výzvy komunistické strany k německému lidu. Byli tak zaujati dílem, že nepostřehli, jak se vynořilo ze tmy několik mladých pořezů s kbelíky a štětci.

„Podívejte se, co dělají ti hitlerovští usoplenci!“ nevěřil vlastním očím jeden z nich.

„Musíme těm hnědým kreaturám vyprášit kožich, aby propříště nechali naše plakáty na pokoji,“ vykřikl urostlý mladík v montérkách.

Urazit členy hitlerjugend víc, než je nazvat usoplenci, se prostě nedalo.

„Bijte ruďase!“ zařval Rudi, ale než se stačil ohnat nožem, zalykal se lepidlem. Jeden dlouhán mu narazil na hlavu vrchovatý kbelík. A ostatní už čile pracovali mohutnými pěstmi a vojenskými opasky s těžkými sponami, proti nimž byly nože hitlerjugenďáků naprosto bezmocné. Jakmile se objevila policie, mladí dělníci v cukuletu vyklidili bojiště.

Celý týden pak Karl chodil s monoklem pod okem. Ostatní byli zmalovaní ještě víc. Aniž se nějak domluvili, rozhodli se o tomto incidentu raději pomlčet.

Kapitola druhá

1

Na podzim dvaatřicátého roku si Karl von Ritten odbyl tzv. pracovní povinnost, pod níž se před očima spojeneckých pozorovatelů v podstatě skrýval základní vojenský výcvik, a odjel do Drážďan, aby vstoupil do vojenské školy reichswehru. Požadavky kladené na adepty byly vysoké, ale Karl složil přijímací zkoušky ze všech předmětů úspěšně, čemuž patrně vděčil intervenci Baldura von Schiracha. Lékařská komise rovněž vyřazovala kandidáty zcela nemilosrdně, ale i tady prošel: její závěr „schopen řadové služby v záloze prvního zasazení“ mu zaručoval přijetí do pěchotní důstojnické školy.

Karl se naivně domníval, že novému kasárenskému životu snadno přivykne. Ukázalo se však, že měl o pruském systému vojenské výchovy a vzdělání velmi matné představy. Ve srovnání s ním byla vojenská příprava v hitlerjugend a v táborech „pracovní povinnosti“ dětskou hrou na vojáky. Dennodenní dvanáctihodinová drezúra, vojenský dril, šikanování a ponižování vedly k tomu, že Karl za měsíc k smrti nenáviděl všechny své nadřízené, velitelem družstva četařem Gabowským počínaje a velitelem roty nadporučíkem Gustavem Trottem zu Solzem konče.

Neminul den, aby si četaři, feldwebelové i nadporučík zu Solz pro sebe nevymysleli nějaké rozptýlení. Obzvlášť v tom však vynikal feldwebel Neubacher. Tento svalnatý hromotluk s dlouhýma klátivýma rukama a zarostlý od hlavy až k patě zrzavým porostem jako by z oka vypadl vzteklému orangutanovi. Předchozí absolventský ročník mu však neodpustil ani ň. Předtím než se junkeři rozjeli do posádek, vyčíhli si Neubachera v hospodě, navlékli mu na hlavu pytel a zvěrsky ho zmlátili.

Tato lekce však feldwebela nikterak nepoučila, naopak začal posluchače ještě víc nenávidět a se sadistickou rozkoší je nechával skákat žabáky, pořádal pro ně „maškarní bály“ – od večerky do budíčku čištění zbraní, prohlídky pohlavních orgánů; rozhazoval vzorně ustlané kavalce a obracel vzhůru nohama obsah nočních stolků.

Kvůli poručickým hvězdičkám byl Karl ochoten nechat si tohle peklo líbit, čas od času ho však přepadaly zoufalé myšlenky: Skutečně jsou tahle drezírovaná zvířata, v něž je proměňovala kasárna, tím nejlepším materiálem pro formování důstojníků reichswehru?

Jednou na vycházce málem vrazil nosem do Neubachera. Když ho míjel pořadovým krokem, řízně mu zasalutoval.

„Von Rittene,“ zavolal na něj Neubacher, „vraťte se!“

To je konec, blesklo Karlovi hlavou, mám po vycházce, a provedl čelem vzad.

„Správný junker, von Rittene, si považuje za čest, když může pozvat svého feldwebela do restaurace,“ vydechl na něj alkoholické výpary Neubacher.

„Přesně tak,“ vyhrkl Karl. „Odpusťte, prosím, že jsem se neosmělil.“

„Mimořádná služba v kuchyni, abyste si příště dodal odvahy,“ mile opáčil Neubacher a vytáhl svůj notýsek. „Kdepak tu máme Rittena? Aha, tady,“ a udělal si poznámku. „A teď, junkere, můžete pozvat na skleničku svého velitele.“

V restauraci bylo příjemně. Džezová kapela právě vyhrávala jakýsi moderní třasák. Po třetí skleničce se Neubacher začal chvástat svou silou a přesnou muškou. Ukázal Karlovi cenu, kterou získal za první místo ve střelbě – stříbrné hodinky s věnováním.

Karl se otřásal odporem, když hleděl na zrudlou Neubacherovu fyziognomii, na jeho nízké, potící se čelo, vlhké ruce jako lopaty, porostlé zrzavou srstí; jednu mu chvílemi kladl kolem ramenou na znamení značných sympatií.

„Poslyšte, pane feldwebele,“ lichotil mu Karl, „mimo službu jste velmi příjemný člověk, proč jste v kasárnách tak přísný, řekl bych až krutý?“

Opilému Neubacherovi se roztekl po tváři šťastný úsměv. „Dávno od vás čekám tuhle otázku, Rittene. Už jsem ji slyšel aspoň stokrát. Oficiálně můžu odpovědět následovně: Plně respektuju pruský systém výchovy. Je pro mě nejvyšším výdobytkem německého ducha. A soukromě… držet vás na uzdě,“ pohodil rukama s vystupujícími žilami, jako by pobízel koně, „je pro mě daleko příjemnější než přefiknout krásnou ženskou. Jasné? Nutím vás, abyste si zamilovali kázeň a vojenskou službu. Zadek mi budete líbat, když si usmyslím…“

Karl měl tisíc chutí vrazit mu jednu do zubů, ale ovládl se a řekl:

„Víte co, pane feldwebele, dejte si tu práci a prolistujte si rodovou knihu německé šlechty. Von Rittenové, k jejichž rodu patřím, dali Německu nejednu desítku důstojníků a generálů. Vy mě na kolena nesrazíte. Zatím nemám v úmyslu si na vás stěžovat. Ale chci vás upozornit, že až mě přejde trpělivost, obrátím se o pomoc ke svým vysoce postaveným ochráncům. Pro ně bude hračkou přistřihnout vám křidýlka.“

Neubacher na něj udiveně civěl s otevřenou pusou. Tohle si k němu žádný z jeho podřízených ještě nedovolil. Sice si s ním občas vyřídili účty, ale to bylo vždycky v tichosti a za tmy. Karl nalil do skleniček víno:

„Na vaše zdraví, pane feldwebele. A teď mi dovolte, abych se vzdálil.“ Položil na stůl pět marek, vzdal čest a zamířil ke dveřím.

Na druhý den čekal od něj nějaký podraz, ale Neubacher dával do těla ostatním a jeho si vůbec nevšímal. Karl se dovtípil, že orangutan je docela normální zbabělec, a o jejich rozhovoru v restauraci se nikomu nezmínil.

Ovšem za tři dny dal Neubacher Karlovi znát, že na nic nezapomněl. Když zastýlal šedou deku z hrubé vlny se dvěma červenými pruhy, v rychlosti si nevšiml, že obrátil nápis „Deutsche Reichswehr“ vzhůru nohama. Tohle rouhačské porušení kultu stlaní kavalců neuniklo vševidoucímu oku feldwebela. Strhl přikrývku na podlahu a zavrčel: „Tihle baroni jsou normálně tupí jak berani. Pětkrát ostrým poklusem kolem nástupiště! Marš!“

„Jawohl,“ vypálil Karl a prudce vyrazil ke dveřím. „Vraťte se, junkere!“ zarazil ho Neubacher. „Nejdřív ustelete předpisově lůžko!“

Když měl Karl za sebou pět koleček, vrátil se do kasáren. Neubacher řádil jako tyfus.

„Co to má znamenat? V kasárnách se najednou roztahuje víc chytráků než židů v Jeruzalémě. Všichni na plac!“ Už mi to leze z krku, zuřil v duchu Karl. Kdy konečně skončí tenhle psovský život. Tady člověk buď přijde o rozum, nebo se z něj stane totální idiot.

Když velení usoudilo, že z junkerů zcela vytloukli civilní manýry, přistoupili k výcviku se zbraněmi: pušku, kulomet, pistoli museli znát do posledního šroubku. Rozebrat a složit zbraň museli zvládnout se zavázanýma očima a stanovenou dobu jim měřili poddůstojníci se stopkami v rukou. Když to někdo nestihl včas, začal hezky znovu. Spoustu času věnovali střelbě a hodu granátem. Učili se orientovat v terénu, zhotovovali topografické náčrty, studovali taktiku, ženii.

Praktická zaměstnání v hloubení zákopů a okopů vedl sám velitel roty Trott zu Solz. Procházel se kolem junkerů, ohánějících se lopatkami, a bičíkem si pošvihával do vyblýskaných holínek. Nadporučík se k smrti nudil. Měl už otravné služby plné zuby. Za dvě hodiny měl rande před Zwingerem, a tihle ňoumové se rýpají v zemi jako hovniválové.

„Rychleji, rychleji!“ popoháněl je. „Kdo se nezakope do třiceti minut, může začít pak znovu. Feldwebele, dohlédněte na to!“

„Jawohl!“ scvakl kufry Neubacher a zkřivil rty do zlomyslného úsměšku. On ještě donutí ty funebráky prokopat se do středu země… A baroni budou mít mozoly na tukách jak sedláci. Kradmo si posunul hodinky o pět minut dopředu.

Lepší je vykopat deset metrů zákopu než metr vlastního hrobu, utěšoval se Karl. Ale byla to slabá záplata. Na rukou mu vyskákaly krvavé puchýře. Samozřejmě že ani on, ani řada ostatních se nevešli do času okradeného fedlwebelem. Museli zákop zaházet a začít znovu.

A na druhý den je čekal výcvik v boji zblízka. Neubacher je bodal tyčí s měkkým hrotem rovnou do obličeje. Kdo neuhnul včas, už mu tekla červená. Museli srazit tyč hlavní pušky a pažbou udeřit do figuríny. A tak stále dokola, desetkrát, dvacetkrát a znovu. Karl se silou mocí ovládal, aby místo do figuríny nepraštil pažbou po hlavě orangutana.

Zcela vyčerpanému Neubacherovi přicházeli na pomoc poddůstojníci. Ale junkery neměl kdo vystřídat, a tak vskrytu soptili a zelenali vzteky. A nakonec – před dovolenou – se měli ještě „zocelit“ pod tanky. Jenže tanky nebyly, proto se přes okopy plazily pásové traktory, řízené posluchači tankové školy. Junkeři byli ohození od hlavy až k patě hlínou a pískem a napolo udušení výfukovými plyny, ale vidina brzké dovolené do nich vlévala nebývalý elán. Mrskali cvičnými granáty po traktorech, jen to svištělo, a snažili se trefit rovnou řidiče.

2

Když se vynořila berlínská předměstí, Karl se nehnul od okénka v chodbičce. Semafory v poloze „volno“ vítaly jejich vlak nacistickým pozdravem. Právě projížděli Steglitzem a Kreisbergem. Čím více se blížil k domovu, tím větší netrpělivost se ho zmocňovala. Konečně se vlak přehnal po mostu nad jasně ozářenou Alt-Moabit-Strasse a zastavil v hale Lehrterského nádraží. Na perónu ho očekával Hugo von Eckart. Hugo nápadně ztloustl a hnědou uniformu příslušníka SA vyměnil za stejnokroj kapitána reichswehru. Hitler, který se mezitím dostal k moci, uděloval léna svým věrným ve státních orgánech a institucích.

Karl dodržel vojenskou subordinaci, nejprve vzdal švagrovi čest a potom ho objal.

„No ne, Karle, z tebe už je starý mazák…“ Hugo si s uspokojením prohlížel novopečeného příbuzného.

„Co matka a Eva?“

„Jsou v pořádku. Čekají tě k večeři.“ Když přejeli most přes Sprévu, už téměř zbavenou ledového příkrovu, nařídil Hugo šoférovi, aby zastavil:

„Odvez junkerova zavazadla na Wittenberské náměstí a vrať se do garáží. My půjdeme pěšky.“

„Co se děje, Hugo?“ zeptal se překvapeně Karl, který se nemohl dočkat, až bude doma.

„Projdeme se pěšky. Lékaři doporučují pohyb na čerstvém vzduchu. Mám jisté obavy, abych svou tělesnou konstitucí nepředčil tlusťocha Göringa. Ten by mi to neodpustil,“ zažertoval Hugo.

„Mně samozřejmě něco takového nehrozí, dokud budu sloužit v Drážďanech,“ zasmál se Karl. „Tam se už frajtři postarají, aby nám pustili žilou.“

Kráčeli po nábřeží Správy. V její temné vodě se zrcadlila světla luceren. Foukal sychravý vítr. Nepříjemné chladné počasí nebylo příliš nakloněno upřímnému rozhovoru, ale je docela možné, že hovor vázl ze zcela jiných důvodů: Huga zajímala hlavně metodika výcviku, nálady junkerů a jejich postoje k organizačním opatřením prováděným nacionálně socialistickou stranou, a Karl se zvědavě vyptával jen na to, co je nového doma. Z ničeho nic zvolnil krok.

„Hugo, podívej se, co je to?“ zeptal se a ukázal na chuchvalce dýmu prodírajícího se okny Říšského sněmu.

„Požár!“ vykřikl Hugo. „Poběžme, honem!“

Hořící budova Říšského sněmu byla obklíčena kordonem esesmanů a policistů, kteří zadržovali zvědavce. Bylo vidět několik požárních vozů, které soudě podle proudů vody tryskajících z hadic – nemohly zdolat rychle se šířící oheň. Plameny už olizovaly měděné jezdce na římsách a proměňovaly v černou skvrnu pozlacený darovací nápis Viléma II. – „Německému národu“ – vyražený na štítu. Dým zvolna stoupal k nízké zamračené obloze, ozářené jasem požáru.

U reichstagu se objevil Hermann Göring, sršící neobvyklou energií.

„Počkej tady,“ řekl Hugo Karlovi a rozběhl se k předsedovi německého parlamentu.

„Mohu vám nějak pomoci. Excelence?“ zeptal se Hugo Göringa.

„Děkuji, Hugo. Zůstaň tady. Můžeš se mi hodit.“

Před Göringem se vynořil rozčilený, strachy rozklepaný velitel berlínského požárního sboru.

„Hasičské družstvo bylo přivoláno příliš pozdě,“ koktal omluvu, ale Göring mu nevěnoval pozornost.

„To jsou oni, žháři!“ Hugo ukázal Göringovi lidské siluety, které se mihly v dýmu valícím se z budovy.

„Střílejte po nich!“ nařídil tlusťoch.

Hugo vytrhl esesmanovi stojícímu vedle pušku z ruky a vyprázdnil celý zásobník do otvorů oken.

Karl zaslechl střelbu a stoupl si na špičky. Zahlédl, jak skrze řady rozestupujících se esesáků vedli k policejnímu antonu polosvlečeného muže s pouty na rukou. Obličej měl začerněný sazemi. Vtom nedaleko zastavil neskladný pancéřovaný maybach doprovázený auty s ochranou. Vystoupili z něj vzrušeně gestikulující Hitler, von Papen a Goebbels. Vstříc se jim vrhl dav novinářů. Takové senzace se nestávají často. Rozčilené výkřiky říšského kancléře doléhaly až ke Karlovi:

„To je prst boží! Teď nám nikdo nezabrání, abychom rozdrtili nepřátele železnou pěstí. Nacionální socialismus zachrání Evropu před komunismem!“

Karl čekal na Huga dlouho, ale ten se neobjevoval. Když se zhroutila skleněná kupole budovy, která zvedla do výše ohnivý sloup jisker a žhavého dýmu, pomyslel si: Představení je u konce. Pochopil, že Hugo teď nemá na rodinu ani pomyšlení, a rozběhl se k metru.

Doma ho přivítala netrpělivá matka s Evou Marií. Přepychová večeře a společnost blízkých lidí brzy zahnaly Karlovi z hlavy chmurné myšlenky na hořící reichstag.

V šest hodin ráno spolehlivě zapracoval vnitřní budík získaný v drážďanských kasárnách. Karl otevřel oči, překvapený, že neslyší píšťalku a řev dozorčího poddůstojníka. Celý dům doposud spal, neboť neměl potuchy o trampotách kasárenského života, přesně rozporcovaného na minuty podle stanoveného režimu. Karl si hověl v prachových peřinách a vychutnával téměř zapomenutý pocit pohody a bezstarostnosti. Nepozorovaně se opět přikradl spánek. Probudil se podruhé, až když se ozvalo zdvořilé zaťukání na dveře. Byl to starý Friedrich, bývalý otcův sluha, který mu přinesl do postele snídani a čerstvé noviny.

Pruská tisková agentura přinášela oficiální zprávu o včerejším požáru: „V pondělí ve večerních hodinách vypukl v Říšském sněmu požár… Jde nepochybně o jeden z nejvážnějších případů žhářství v dosavadní historii Německa…,“ Karlovi vytanul na mysli polonahý mladík s obličejem umazaným sazemi, kterému policisté nasadili pouta. Co s ním udělají? Za něco takového je ovšem zastřelit málo… Zapálit německý parlament…!

„Jak ukázalo policejní vyšetřování,“ četl dále, „byly po celé budově Říšského sněmu, od sklepů až po kupoli, rozmístěny hořlaviny…“

Opravdu to udělal všechno sám? Ne, to není možně. Byla jich určitě celá banda…

„Podařilo se zadržet jednoho ze žhářů. Je jím čtyřiadvacetiletý zedník van der Lubbe z Leidenu v Holandsku. Měl u sebe platný holandský pas a prohlásil se za člena holandské komunistické strany. Zapálení reichstagu je nejhrůznějším teroristickým činem německých bolševiků…“

Takže on je komunista? No, od rudých se dá čekat ledacos… Karl dodneška nezapomněl na rvačku s lepiči proklamací na Potsdamerstrasse, na pomstychtivé výrazy dělníků, zvonivé údery opasků s těžkými přezkami, záblesky nožů jeho kamarádů, na toho dlouhána, co narazil Rudimu na hlavu kbelík s klihem. A znovu, jako by to bylo včera, se do krve zastyděl za tu melu, ve které schytali takový nářez.

Lokl si prochladlé kávy a opět se zahloubal do novin. Pod správou o požáru bylo uveřejněno prohlášení předsedy říšského sněmu a pruského ministra vnitra Hermanna Göringa, v němž vyzýval k fyzické likvidaci všech politických odpůrců nacionálně socialistického režimu.

3

Poslední dny dovolené se rychle chýlily ke konci. A na blížící se návrat do vězeňského života v kasárnách bylo lepší nevzpomínat. V předvečer odjezdu se Karl setkal ve varieté Scala s Erwinem Stimmermannem. Přítel byl velmi skleslý, neboť bolestivě prožíval své vyloučení z univerzity. Vyrazili ho ze školy za účast na studentské demonstraci.

„Víš, Karle,“ svěřoval se rozhořčeně, „odvolali z funkce našeho děkana Dorfmanna za to, že není čistokrevný árijec. Jenže tenhle položid uměl perfektně japonsky a míval vynikající přednášky. Místo něj tam dosadili stoprocentního árijce, ale zato dokonalého tupce a kreténa, který se ve východních jazycích vyzná jako koza v petrželi. Jediné, nač stačí rozoumek soukmenovce Wulfa, jsou přednášky ze základů nacionálsocialismu a zavádění kasárenských manýrů na univerzitě. Všechny, kdo se podepsali pod petici, aby se Dorfmann vrátil na katedru, prostě a jednoduše vykopli.“

„Stálo ti za to, takhle si polepit reputaci kvůli nějakému semitovi?“ divil se Karl.

„Na reputaci kašlu, horší je, že když nedostanu diplom, jsou skoro tři roky v tahu.“

„Co tedy chceš dělat dál?“ vyptával se Karl. Bylo mu přítele opravdu líto.

„Za prvé tě chci pozvat do baru Katakomby. Cítím se dnes opravdu pod psa a potřebuju rozptýlení.“

„A potom?“

„Pak mám domluveno rande v hospůdce matičky Hopmannové na Kantstrasse. Jestli nebudeš proti, můžeš jít se mnou. Moje známá vezme s sebou jednu prima holku.“

„Bude mi potěšením strávit poslední večer dovolené v tvé společnosti.“

„Tak platí. No a za třetí, Karle, nezbývá mi než dát vale japonským znakům a poohlídnout se po nějakém zaměstnání.“

„Máš nějakou představu?“

„Pokusím se dostat do leteckých kursů Lufthansy. Vždyť jsem nalétal desítky hodin na kluzácích. A kromě toho mám dálkový rekord na uzavřeném trojúhelníku, a to se taky cení. Jenom mám pocit, že mi ta aféra uškodí i tam.“

Karl chvíli uvažoval:

„Víš co, Erwine, náš Hugo se dobře zná s Baldurem von Schirachem. Možná by se za tebe mohl přimluvit. Tenhle bonzík má značnou váhu.“

„Byl bych ti moc vděčný,“ oživl Erwin. „Letectví je obor, ve kterém bych se určitě neztratil.“

Zbytek večera strávili v umělecké hospůdce matičky Hopmannové. Po celém Berlíně se nepodávaly tak chutné vepřové ocásky se zelím a pečená selata. Vytříbená prostá jídla, výborné pivo a ruská vodka sem přitahovaly celou berlínskou bohému.

Velmi často sem chodíval světový šampión v těžké váze Max Schmelling se svou nevěstou, filmovou hvězdou Anny Ondrákovou, nebo známá letkyně Ella Baynhornová, která se proslavila svými dálkovými přelety bez přistání do Turecka a Afriky. Rád si tady se svými přáteli poseděl i Ernst Udet, proslulé letecké eso a držitel světového rychlostního rekordu. Po válce si vydělával na živobytí jako kaskadér. V populárním filmu Piz Palü se jeho jednomotorový dvojplošník vrhal střemhlav do hlubokých a úzkých alpských soutěsek a v řídkém vzduchu jako kouzlem přistával na ledovcích a miniaturních plošinkách. Divákům se nad Udetovými kousky tajil dech.

Večer se vydařil. Slečny, které Erwin pozval, byly příjemnými společnicemi. Pšeničná vodka zahnala starosti, rozehřívala krev a rozvazovala jazyky. Karl se nikdy tolik nenatančil jako o svém posledním večeru dovolené. A z jeviště jim zpívala nízkým, téměř mužským hlasem Sarah Leander, miláček berlínského publika.

4

Hugo von Eckart stoupal po služebním žebříčku rychle nahoru, stal se z něj významný nacistický pohlavár, s nímž se už muselo začít počítat. Hermann Göring ho zapojil do přípravy soudního procesu s komunisty obviněnými ze zapálení Říšského sněmu.

Před odjezdem do Drážďan se Karl rozloučil se švagrem jen letmo, neboť ten se doma skoro neukazoval.

Když Hugo vyslechl Karlovu prosbu, aby pomohl Erwinovi, neochotně se zamračil, ale přislíbil, že se pokusí.

Na nástupišti Lehrterského nádraží se potkal s junkerem z druhé roty Clausem Scheuch von Stauffenbergem.

„Hrabě,“ oslovil ho Ritten, „už také cestujete do Drážďan?“

„Ano, von Rittene, dovolená skončila. Ve kterém vagóně sedíte? V pátém? My jsme s Brauchitschem v sedmém. Zaskočte k nám na návštěvu. Zahrajeme si partičku skatu. Cesta nám rychleji uběhne.“

„Díky za pozvání. Určitě se později zastavím.“

Karl zasalutoval a zamířil ke svému vagónu. Kolem vlaku pobíhal kamelot a hlasitě vyvolával:

„Nový zákon Velkoněmecké říše o ochraně zvířat!“

Jako každý Němec ctil Karl zákony a pořádek. Proto si noviny pozorně pročetl, aby nový zákon nechtěně neporušil.

První paragraf zněl:

„Je zakázáno nedbalou péčí, špatným zacházením či převozem způsobovat všem druhům zvířat strádání nebo újmu na zdraví.“

Druhý paragraf upřesňoval privilegia poskytovaná všemu zvířectvu třetí říše.

„Je zakázáno svévolně používat zvířectvo k pracím, které jsou zjevně nad jejich síly, mohou jim způsobit značná strádání, nebo které nemohou vzhledem ke své tělesné konstituci vykonávat.“

Všechna následující ustanovení nového zákona ochraňovala slabé, nemocné, opuštěné živočichy, zakazovala týrat psy z důvodu výcviku, kočky, dobytek, lišky, lesní zvěř.

Od nynějška každý, kdo tento zákon porušil, měl být podroben trestu.

Vedle Karla seděli dva velkostatkáři, připomínající svými postavami peršerony. Ti byli novým zákonem zcela zmateni. Z útržků vět, které mezi sebou prohodili, Karl pochopil, že jim není jasné, jestli teď mohou kastrovat býčky a hříbata, nebo se to bude považovat za porušení zákona.

Zato třem podnapilým esesmanům bylo všechno nad slunce jasně. Vůdce Adolf Hitler, který jediným škrtem pera oblažil veškerou faunu třetí říše, nezahrnul do své milosti její občany: s nepřáteli nového řádu – komunisty, socialisty, jakož i s neárijci nebylo nutné jednat v rukavičkách.

Karl si vzpomněl na Stauffenbergovo pozvání a na příští zastávce přešel do sedmého vagónu. Skat se však nekonal, protože von Brauchitsch zmeškal odjezd a Stauffenberg cestoval sám. Chvilku poklábosili o společných známých a Karl se vrátil na své místo. Kdoví, možná chránil von Rittena před důvěrnějším přátelstvím s hrabětem sám osud. Copak mu mohlo napadnout, že tento mladý muž s vybranými gentlemanskými způsoby se za deset let pokusí zlikvidovat Hitlera v jeho bunkru?

V kupé už bylo velmi rušno. Z rozhovorů esesmanů se Karl dozvěděl, že slouží v ochraně jakéhosi koncentračního tábora.

„Waltře, ty jsi proti Jűrgenovi upínej cucák,“ huhňal pihatec. „Co se kasáš? Představ si, že vymyslel speciální druh kopance pro uzavřené místnosti.“

„To není žádnej kumšt. Vrazit podpatek do břicha dokáže každej blb…“

„Až se naučíš dávat kopance do zadku jako Jűrgen nebo Erich, pak klobouk dolů,“ podpořil pihatce druhý esesák a podával uraženému Waltrovi právě otevřenou láhev.

„To mi nejde na rozum, kopanec do zadku,“ horlil Walter a dal si pořádný lok z láhve. „Co je na tom zvláštního?“

„No, to mě podrž,“ pihatec si odplivl na podlahu. „Ty jsi ale ignorant. Kluci se snaží strefit špičkou boty rovnou do konečníku a rozervat ho jako, jako když roztrhneš střívko na játrovém salámu. A ty furt nic nechápeš…“

Tak tady máme v praxi zákon o ochraně psů a koček, pomyslel si Karl, když hleděl za esesmany, kteří se vzájemně podpírali při vystupování na jakési maličké zapadlé stanici… I když nepřátelé třetí říše si nezasluhují humánní zacházení. Teror je nezbytný. Jenom prázdnými slovy nikdo národ nedonutí dělat to, oč usiluje Hitler.

Kapitola třetí

1

Když Karl úspěšně složil poslední zkoušku, v Drázďanech-Neustadtu se objevil Hugo von Eckart.

„Sbal si kufr, Karle, umluvil jsem vašeho generála, aby tě na týden uvolnil. Stejnak by ses tu před vyřazením jenom flákal.“

V době lipského procesu se „žháři reichstagu“ byl Hugo jako jeden z nejbližších Göringových spolupracovníků povýšen na majora a byla mu udělena čestná hodnost sturmbannfűhrera SS. Takže Hugo už to měl v kapse. Od nynějška se museli na něj mile usmívat i lidé, kteří se k němu dříve nechtěli ani znát. Za „nového režimu“ nebyly závratné kariéry žádnou vzácností a ti, kdo ještě včera nebyli nikým, dnes rozhodovali o osudech tisíců lidí.

Karl, potěšený vyhlídkou na nečekanou týdenní dovolenou, zahrnul švagra díky a v pěti minutách byl připraven.

„Ale počítej s tím, že nejedeme domů,“ podotkl Hugo.

„A kam, prosím tě?“ užasl a nedůvěřivě pohlédl na švagra.

„Ten týden bych chtěl využít pro tvoji budoucí kariéru. Pojedem do Magdeburku a tam si zalétáme na klemmu.“

„Heil, Hugo!“ radostně zvolal Karl.

Hugo se zamračil.

„Tato slova nikdy neber nadarmo! Podobné žertíky by tě mohly přijít draho. Za drzý jazyk a blbé vtipy by tě dnes mohli klidně skoncentrovat.“

„Co to je?“ vyvalil oči Karl.

„Koncentrační tábor neboli ochranná vazba.“

„Odpusť, příště si dám pozor.“

„Ještě štěstí, že jsme tu sami dva. Buď opatrný na to, co říkáš, i mezi nejlepšími přáteli. Nemáš tušení, kolik se vynořilo práskačů a informátorů gestapa. Proto se v první řadě nauč držet jazyk za zuby. V této době můžeš udělat bleskovou kariéru, ale ještě rychleji přijít o hlavu. Nikomu se nesvěřuj se svými tajnými myšlenkami. I ti nejlepší kamarádi by tě mohli udat, ať už ze závisti, nebo z pomsty, kvůli úplné pitomosti…“

Za dvě a půl hodiny jízdy autem vyslechl od švagra spoustu rad a ponaučení. Některé zjevně zaváněly cynismem, ale Karl pozorně naslouchal a jeho slova si pečlivě ukládal do paměti.

Středisko pro přípravu létajícího personálu bylo utajeno pod firmou místního aeroklubu na okraji Magdeburku. Z drážďanské dálnice byla vidět letadla létající po okruhu nad letištěm. Karl pozoroval dvojplošníky dlouho předtím, než vjel jejich automobil do brány letiště. „Hugo, jak dlouho jsi neseděl v mašině?“

„Není to tak dávno. Asi před dvěma týdny. Od třicátého roku jsem začal opět hodně létat. Vzpomínáš si na mě zahraniční cesty?“

„Ovšemže si vzpomínám.“

„Jezdil jsem do různých zemí, kde jsme měli na základě koncese zřízena letecká výcviková střediska. V jednom z nich jsem společně s Hermannem Göringem absolvoval dvaapůlměsíční výcvik. Žili jsme tam inkognito, pod cizími jmény. Společně jsme létali, trávili volný čas, a to, Karle, sbližuje lidi daleko rychleji než normální služba nebo oficiální bankety. Podařilo se mi získat jeho sympatie a náklonnost ‚naci číslo dvě‘ se rozhodně vyplácí,“ samolibě podotkl Hugo, aniž zaznamenal, že použil slovo „naci“, které ho dříve rozčilovalo.

Hugo je ctižádostivý muž, pomyslel si Karl, a při volbě prostředků pro dosažení svých cílů zřejmě nepříliš vybíravý. Tohle zjištění ho však nijak nerozhořčilo. Naopak sám pociťoval silnou touhu po sebeuplatnění. Čím výš se vyšvihne Hugo, tím snadněji se podaří za jeho širokými zády udělat kariéru mně.

„Chtěl jsem se zeptat, Karle,“ vzpomněl si Hugo, „jak se daří našemu společnému příteli Erwinu Stimmermannovi?“

„Už létá ve škole Lufthansy.“

Hugo si strčil do pusy větrový bonbón. „Dal jsi mi ale zabrat s tím študentem. Taktak jsem z něj seškrábal špínu, kterou na něj naházeli na univerzitě…“

U brány aeroklubu museli předložit doklady strážným, jejichž civilní vzezření nemohlo zakrýt esesáckou kvalifikaci.

„Heil Hitler!“ napřáhli ruce k pozdravu, když spatřili Hugův průkaz sturmbannfűhrera SS. Jejich obličeje ztuhly posvátnou úctou.

Von Eckart se na ohrazené ploše aeroklubu bezpečně orientoval. Prokličkovali lipovými alejemi a mezi skladištními budovami a octli se přímo u stanovišť letadel. Bylo zřejmé, že tu není poprvé. Odstavil auto do stínu a zamířil k pojíždějícímu letounu.

„Těbůh, Theo!“ pozdravil Hugo letce, který vyskočil z jeho kabiny.

„Nazdar, Hugo!“ odpověděl letec, usmívaje se jednou stranou tváře. Druhá polovina byla zcela nehybná, jako ochrnutá.

„Nevíš, kde najdu plukovníka Udeta?“

„Nač ho potřebuješ?“

„Včera jsem se s ním telefonicky domluvil, že si přijedu zalétat na jeho dvojplošníku a zacvičím tady fähnricha.“ Hugo kývl na Karla, ale ten byl zcela zaujat letounem stojícím opodál.

„Ach ano, Ernsta odvolali do Berlína. Tamhle je jeho mašina. Před odjezdem nařídil, aby ji pro tebe přichystali.“

„Díky, Theo, jdeme se připravit.“

„Hugo, Udet už je fakt plukovníkem?“

„Ano, Göring ho ustanovil svým zástupcem. Takové eso, jako je Ernst, je přece pro budoucí Luftwaffe potřebné jako sůl.“

Než přišel mechanik, Karl se zájmem přihlížel zdejší organizaci létání. Ani trochu se nepodobala té, kterou znal z leteckého sportovního klubu. Ve čtverci vytyčeném praporky, nedaleko stojánky, postávala a posedávala asi stovka mladíků. Trpělivě čekali, než na ně přijde řada, aby se zvedli do vzduchu.

Nad letištěm jich létalo asi osm. Po několika obletech aeroplány dorolovaly ke čtverci a do kabiny cvičného letounu se posadil další šťastlivec. Let netrval déle než čtyři minuty, proto se fronta rychle tenčila.

„Na kolik hodin je propočítán letový program?“ zeptal se Karl.

„Na třicet. Pět hodin s dvojím řízením a pětadvacet samostatně. Za týden budeš mít nalétáno tolik, co oni zvládnou za dva měsíce. Budeme mít stále k dispozici jeden letoun. Za tu dobu chci s tebou projít celé áčko. Zvládneš to?“

„Vynasnažím se.“

„Uvidíme. Všechno závisí na tobě. Když mě odvolají do Berlína, vezme si tě do parády Theo. To je jeden z nejlepších našich instruktorů.“

„Proč má takový divný obličej?“

„Od zranění. Kulka zasáhla, lícní nerv. Létali jsme spolu na západní frontě. Theo si na svou tvář zvykl a my taky.“

Zatímco mechanik připravoval letoun ke vzletu, Hugo seznámil Karla s vybavením kabiny, vysvětlil mu režimy práce motoru v různých fázích letu.

„Spouštění a zkoušku motoru provedu já, ale do zítřka se musíš naučit tyto instrukce,“ podával mu knížku v tmavě modré plátěné vazbě. „Máš na to celou noc,“ dodal s úsměvem.

V hrubých rysech Karl o klemmu samozřejmě něco věděl. Tohle dvoumístné letadýlko s motorem Siemens o sto padesáti koních mohlo dosáhnout rychlosti dvou set kilometrů v hodině. Ve srovnání s kluzákem to byla závratná rychlost. A jeho přistávací rychlost – 80 km za hodinu – byla větší než maximální rychlost větroně Hunn, na němž Karl plachtil.

„Dokážu vůbec v takové rychlosti stroj posadit?“ svěřil se se svými pochybnostmi Hugovi.

Ten se rozesmál.

„Neboj, jestli umíš ‚vidět zem‘, tak klidně dokážeš i přistát. Nejdůležitější je správný zorný úhel – třicet metrů vpřed a dvacet stupňů vlevo od osy trupu. První seznamovací vzlet do zóny provedu celý sám. A ty si všímej letového prostoru. Předvedu ti vyšší pilotáž.“

„Prima,“ zaradoval se Karl.

Jeho dávná touha začala získávat hmatatelnou podobu. Švagr byl cílevědomý člověk, a jak vidět, nezapomněl na svůj slib, který dal před půldruhým rokem.

Z nepokrytých Hugových poznámek bylo Karlovi jasné, že vedení říše přistoupilo k formování vojenského letectva.

„Německo teď nezbytně potřebuje letecké kádry. Lidí, které jsme si mohli po válce udržet, je jako šafránu. Sotva pokryjí nezbytné počty leteckých instruktorů. Dokonce i mně nezbývá, než abych také vedl výcvik mladých pilotů, třebaže zastávám v reichswehru značně vysokou funkci. Ale je to má povinnost jako dlouholetého člena strany…“

Letadlo právě tankovalo palivo, proto ještě využiti krátké pauzy a poodstoupili stranou. Zapálili si cigarety. Hugo dále zasvěcoval švagra do probíhajících událostí. Už se to ani nebralo jako vojenské tajemství. Výstavba luftwaffe nabyla takových rozměrů, že utajit ji před pozorovateli spojenců bylo těžší než schovat oslovi uši.

„Výcvik mladých letců se už rozjel na plné obrátky. Ostatně ty sám jsi toho svědkem tady v Magdeburku. A takových aeroklubů máme v říši sedm. Mimo to se přípravě pilotů věnuje škola Mořský orel ve Warnemünde a pilotní kursy Lufthansy.“

„Když Erwin skončí kursy, tak z něj bude vojenský letec?“

„Nikoliv. Po absolvování školy získá hodnost četaře v záloze. Aby z něj byl poručík, tak si dá ještě do těla. Ty to budeš mít snazší.“

„Pane sturmbannfűhrere, letadlo je připraveno ke vzletu,“ ohlásil mechanik.

„Ano,“ odpověděl Hugo. „Tak jdeme na to, Karle. Co nejrychleji z tebe musím postavit flígra. Nebo za tebe udělají kariéru jiní. Takovou šanci nesmíš propást.“

A Karl létal do roztrhání těla. V hlavě cítil olověnou tíži a v uších mu hučelo jako v parním kotli. Chytil příležitost za žábry jako kluzkého úhoře, který vystrčil hlavu z kalné vody.

Kapitola čtvrtá

1

Onoho památného večera, kdy spolu mluvili v otcově pracovně, měl Hugo svatou pravdu. Jakmile se k moci dostali nacionální socialisté, začala Versailleská smlouva praskat ve švech.

Karl se mezitím stal kandidátem NSDAP a neúnavně sledoval události doma i za hranicemi. Také občasná setkání s Hugem se nemíjela účinkem. Švagr se snažil seč byl, aby uhnětl do správné podoby mladíkovo nacionálně socialistické smýšlení a udělal z něj neméně horlivého ctitele Hitlera, jako byl sám. A první semínka vzklíčila: Karl byl nadšen politickým géniem führera, který dokázal chytře využít strašidla „bolševického nebezpečí“ a získával pro Německo ze strany dohodových států nové a nové ústupky.

„Pro vlády Anglie a USA je nesmírně výhodné mít silné Německo jako bariéru před rudým nebezpečím,“ vzpomněl si Karl, co prohlásil Hugo při jedné návštěvě v Drážďanech. „Francii se tahle myšlenka také docela zamlouvá. Ale na druhé straně z nás Francouzi mají vítr, protože si dobře pamatují Hitlerova slova,“ Hugo nakoukl do svého notýsku popsaného citáty ideologů třetí říše, „… nepotřebujeme ani východní, ani západní orientaci. Jediné, co potřebujeme, je východní politika zaměřená na dobytí nových území pro německý národ. A k tomu je nezbytná síla; proto musíme především paralyzovat snahu Francie o hegemonii v Evropě, neboť právě ona je úhlavním nepřítelem německého národa, dusí nás a bere nám síly.“

Hugo strčil poznámky do kapsy, pečlivě si sfoukl z uniformy neviditelné smítko a pokračoval ve své osvětové činnosti.

„No, nakonec Francouzi přestali váhat a připojili se ke stanovisku Angličanů a Američanů. Bolševiků se bojí víc než výroků našeho führera.“

Noviny, jež Karl pečlivě pročítal, se hemžily otevřenými prohlášeními představitelů západních vlád, kteří si ani nedali práci s volbou přiměřenějších výrazů: „Silné Německo je hrotem meče pro boj se sovětským Ruskem“; „Německo je poslední hradba před rudou záplavou“; „Potřebujeme tanky a letadla“; „Vakuum síly, které se vytvořilo v Německu, může být příčinou toho, že bolševické hordy pohltí západní Evropu“.

Světová krize, která zachvátila buržoazní země, postihla Německo ze všech nejméně, neboť bylo z obavy před novou revolucí a krachem osvobozeno od výplaty reparací a půjček. Ze zámoří štědře proudily do země dolarové injekce. Dupont, Rockefeller a Ford vložili obrovský kapitál do těch hospodářských odvětví, bez nichž by byl nemyslitelný další růst vojenského potenciálu.

Zjara třiatřicátého roku se snaha ženevské konference o odzbrojení dostala vinou značných neshod jejích účastníků do slepé uličky. A zanedlouho spatřil Karl ve Völkischer Beobachter Mussoliniho fotografii v jeho pracovně ve vládním paláci. Duce s vystrčenou čelistí, podobající se dlažební kostce, právě podpisoval pakt čtyř, obklopený usmívajícími se velvyslanci Anglie, Francie a Německa.

„Itálie, Francie a Velká Británie prohlašují, že v případě, dospěje-li konference o odzbrojení jen k dílčím výsledkům, musí být efektivně využita rovnost práv přiznaná Německu…“

„Oho!“ unikl překvapenému Karlovi hlasitý výkřik, když přelétl očima tento souhlas k vyzbrojení Německa, zlehka zahalený dýmovou clonou diplomatických kliček. „Právě tohle führer potřeboval!“

Pakt čtyř rozvázal Hitlerovi ruce. Ve snaze získat naprostou svobodu jednání Německo nejprve oznámilo svůj odchod ze ženevské konference a potom vystoupení ze Společnosti národů.

Ve městech a vesnicích se na nejviditelnějších místech objevila nacistická hesla: „Děla místo másla!“, a pracovní doba byla prodloužena na deset hodin denně.

Vlády evropských zemí zavíraly oči nad tím, jak se porušovaly všechny články Versailleské smlouvy. Utěšovaly se nadějí, že zmobilizovaný Reichswehr se vydá na pochod po krvavé stezce teutonských rytířů a bude pokračovat v „Drang nach Osten“, zahájeném před mnoha staletími. Hitlerova slova „Prostory Ruska jsou naší Indií“ se nesetkávala s žádnými námitkami představitelů buržoazních zemí, nenávidějících zemi Sovětů.

2

Do poloviny roku 1935 sloužil poručík Karl von Ritten v samostatném pěším praporu, dislokovaném ve Schneidemühlu, nedaleko polských hranic.

V té době sloužili v reichswehru samí elitní vojáci. Každého vojína bylo možné kdykoli povýšit na četaře nebo feldwebela a každého četaře na poručíka. Totéž se týkalo i jednotlivých útvarů a jednotek: při mobilizačním rozvíjení reichswehru ve wehrmacht se rota formovala v pluk, prapor v divizi a divize ve vojenský okruh.

Se zkušenými podřízenými se Karlovi sloužilo snadno. Měl spoustu volného času, a tak pravidelně jezdil do Küstrinu, kde byl plachtařský oddíl Leteckého sportovního svazu.

Život a služba ve Schneidemühlu byly jednotvárné, často však do šedivé všednodennosti pronikly událostí, které rozvířily klidnou hladinu v posádce. Jednou z nich byla zpráva, vyhlášená do celého světa říšským tiskem a rozhlasem, že v Německu byl přijat zákon o výstavbě wehrmachtu. Od toho dne byla zavedena všeobecná branná povinnost a mírové počty pozemních sil byly stanoveny na třicet šest divizí. Versailleská smlouva byla definitivně rozdupána na prach:

„To je krása,“ jásal podplukovník zu Gilsa, Karlův velitel. „S takovými silami už můžeme leckterému sousedovi sáhnout na zoubek.“

Karl měl také radost z růstu vojenské moci své vlasti. Teď už jen trpělivě čekal, kdy Hugo splní druhou polovinu svého slibu a pomůže mu k letectvu. Erwin Stimmermann dávno ukončil pilotní kursy a létal s nejnovějším dopravním letounem Junkers 86, on však stále ještě vyřvával povely a šlapal bláto na střelnicích a cvičištích.

Nakonec se přece dočkal. Rozkaz o převelení poručíka von Rittena do leteckého výcvikového střediska v Magdeburku přišel v květnu roku 1935. Jak se zdálo, prokázat další službu svému švagrovi, nečinilo von Eckartovi díky jeho stykům a vysokému postavení žádné potíže.

V Magdeburku musel Karl nejdřív projít lékařskou komisí – na zdravotní stav budoucích pilotů se kladly zvýšené nároky. Spoustu uchazečů také vyřadili esesáčtí „lékaři“, kteří se dokonce ani nenamáhali navléci si přes elegantní černě uniformy bílé pláště. Tihle medikusové prováděli procedury, které byly pochopitelné jen jim; pečlivě přeměřovali obvod lebky, vzdálenost mezi očními důlky, tvar nosu, úst a výsledky srovnávali s tabulkami.

Pro mnohé adepty se tohle vyšetření stalo nepřekonatelnou překážkou na jejich cestě do kabiny letounu. K letectvu brali pouze árijce, jejichž krev nevzbuzovala sebemenší pochybnosti. Tak se vlastně v říši vytvářela druhá elita – elita „naci číslo dvě“.

Karl si radostně oddechl, když měl lékařskou prohlídku za sebou, třebaže se nepříjemné proceduře nepodroboval poprvé.

Von Rittena si vzal k sobě do skupiny jeho loňský známý, nadporučík Theo Reinhardt. Karl rád vzpomínal na své lety v klemmu s tímto vynikajícím letcem.

„Tak co, barone, nezapomněl jste, kde je v letounu knypl?“ zeptal se Reinhardt, usmívaje se polovinou tváře.

„Ani nápad, pane nadporučíku,“ opáčil Karl, který měl velkou radost, že se dostal k jeho skupině.

„Teď si tedy nejprve pořádně prostudujete popis cvičného letounu. Za týden zahájíme program výcviku,“ dodal Theo a nacpával si dýmku voňavým tureckým tabákem.

V leteckém výcvikovém středisku se Karl znovu setkal s bývalými kamarády z hitlerjugend – s rváčem Rudi Schmidtem a jeho nerozlučným kumpánem Hansem Henskem. Nedalo se však říct, že to bylo setkání starých dobrých přátel. Karl hned zpočátku vykázal mladíkům jejich místo pod sluncem – přes půl hodiny je cepoval ve vzdávání cti a další půlhodinu se plazili po břichu na cvičáku. Pruský vojenský výchovný systém je přece jenom velká věc, každému kreténovi je z fleku jasné, kdo je kdo. Hugo se opravdu vyznal, když švagrovi poradil, aby nejdřív získal důstojnickou hodnost. Zaručovala totiž nejenom vysoký plat a moc nad podřízenými, ale i všeobecnou úctu a prestiž mezi civily.

Na druhý den se budoucí letci ponořili do teorie. V aradu byl instalován motor Argus o dvě stě čtyřiceti koních, který umožňoval vyvinout rychlost do 300 km. Karla po výcviku na klemmu už tolik neznervózňovala ještě vyšší přistávací rychlost arada. Úspěšné zvládnutí programu A v něm posílilo víru ve vlastní schopnosti.

Jeho instruktor Reinhardt však považoval za svou povinnost poznamenat:

„Vy, poručíku, se časem naučíte skvěle létat. Ale k tomu dojde jen tehdy, když nebudete spát na vavřínech a tvářit se, jako by nebylo nad vás. Dokonalost nezná hranic a lze ji dosáhnout jediné tvrdou dřinou a zkušenostmi. Letectvo nesnáší nafoukance. Berte létání vážně a buďte stále ve střehu.“

Karl si navždycky zapamatoval slova tohoto znamenitého pedagoga s janusovskou tváří. Lépe než Theo létal v Německu jediný muž – Ernst Udet.

Kapitola pátá

l

Mezi dvacet tisíc příslušníků nově zrozené luftwaffe, jejíž existenci zvěstoval na Hitlerův rozkaz světu Göring, patřil i Karl von Ritten, poručík letectva. Získání diplomu letce stíhače se hlučně oslavovalo v domě von Rittenů na Wittenberském náměstí.

Ve velkém sále rozestavili stoly prostřené pro šedesát osob. Nastojato naškrobeně ubrusy, v křišťálu duhově opalizovala spousta světel, rodinné stříbro vydávalo matný lesk a v pohárech jiskřilo rýnské víno.

Na banket byli jako čestní hosté pozváni plukovník luftwaffe Ernst Udet se ženou a kapitán Theo Reinhardt. Karl vzrušeně potřásl drobnou, ale pevnou Udetovou rukou. Tento muž byl odedávna jeho idolem a neznal na nebi jemu rovného. Před několika lety nebyl ještě tak slavný a kromě kaskadérství si vydělával na živobytí, jak se dalo: kreslil barevnými dýmy na obloze reklamy, anebo pořádal veřejná akrobatická vystoupení.

Na jednom takovém odpoledni se jednou ocitl i Karl, když se vracel z Müggelsee z koupání. Zpočátku Udet ukázal několik prvků vyšší pilotáže na sportovním dvojplošníku za přízemního letu a pak předvedl své vrcholné číslo. Nabral co největší rychlost a asi půldruhého metru nad zemí se rozletěl směrem k tribunám. Pak se nepatrně svedl do výšky a těsně před diváky přešel do utažené zatáčky, tam, kde ležel na trávě kapesník. Hákem upevněným na levém křídle kapesník zvedl a za burácivého potlesku odletěl z hipodromu.

O manželskou dvojici Udetových pečovali Hugo s Evou Marií. Eckart si cenil Udetovy přízně nejméně tak vysoko jako blahosklonnosti Hermanna Göringa. Kolovaly zvěsti, že plukovník byl jmenován náčelníkem technické správy ministerstva letectva a co nevidět bude generálem,

Karl a piloti z jeho skupiny vyznamenávali pozorností svého bývalého instruktora Thea. Po Karlově pravici seděl jeho přítel Erwin Stimmermann, který přijel na oslavu z Dessau. Erwin už přes rok pracoval jako zkušební letec u firmy Huga Junkerse a byl jednán z mála v této společnosti, kdo na sobě neměli stejnokroj. Možná proto na něj ostatní letci, kteří ho neznali, hleděli přezíravě. Aby ne, všichni byli vyšňořeni ve fungl nových uniformách, které byly v letectvu právě zavedeny: nárameníky, výložky, orlice a letecké odznaky – vše zářilo novotou a pableskovalo na číších a pohárech.

Také Udet, nehledě na rozdíl v hodnostech, se choval ke svému bývalému spolubojovníkovi přátelsky. Vážil si Reinhardtovy mimořádné odvahy, nezávislého charakteru, perfektní techniky pilotáže a přímo psí oddanosti letectvu.

„Měli jste štěstí, chlapci,“ řekl při svém projevu Udet, „že jste se učili létat u takového esa, jako je Theo. Navrhuji připít na zdraví a další úspěchy mého přítele Reinhardta.“

„Na zdraví!“ jednohlasně zvolali Theovi žáci a družné vyprázdnili číše.

Theovi, zrozpačitělému Udetovými pochvalami, zrudla pravá polovina tváře. Později, když se zábava uvolnila, Theo s Karlem si připili na tykání za mocného pokřiku přítomných. Mladí stíhači Karlovi záviděli. Jejich povýšení na důstojníky bylo hudbou budoucnosti. Proto se jim nesmělo o přátelství s přísným kapitánem ani snít.

Starý mládenec Theo začal po několika skleničkách projevovat zvýšený zájem o osamělé dámy sedící u stolu.

„Poslyš, Karle, kdo je ta žena, která sedí nalevo od baronesy Magdy?“ Theo nenápadně ukázal na mladistvě vyhlížející dámu středních let, která po několika pohárech rýnského vína a Udetově přípitku začala po nich pokukovat.

„Cože, támhleta?“ s lehkým opovržením opáčil Karl. „To je Elsa Ottová, plukovnice v záloze, i když její mužíček dále věrně a čestně slouží führerovi, a taky mladým zajícům.“

„Nemluv v hádankách,“ zarazil ho Theo, kterému se Karlův ostrovtip příliš nezamlouval.

„Jak ti to mám říct jasněji? Paní Elsa ochotně přijme tvé dvoření, Theo. Je úplně osamělá, protože její prostopášný muž dá přednost jakékoli mladé sukni. Dokonce i dnes si raději užívá života někde jinde, než aby dělal společníka své ženě. Omluvil se, že je služebně zaneprázdněn.“

„Kolik je jí let?“ zeptal se Theo už zcela zaujatý.

„Je to babička. Něco pres třicet.“

„Ale Karle, ty posuzuješ ženský věk s rozhledem sedmnáctiletého holobrádka. Až budeš tak starý jako já, poznáš, že pětatřicet není ještě žádné stáří.“

„Fíha, třicet pět! Vždyť je to skoro vrstevnice mé matky.“

„Slyšel jsi někdy o balzakovském věku? Ačkoliv, odkud bys měl znát Balzaka.“

„Jméno samozřejmě znám, ale nic jsem od něj nečetl.“

„To nevadí, příteli,“ ušklíbl se Theo polovinou tváře, „zato jsi určitě aspoň pětkrát prostudoval Mein Kampf. A bible nacionálního socialismu se teď cení stokrát víc než Lidská komedie.“

Erwin Stimmermann udiveně pohlédl na kapitána, neboť v jeho tónu zazněla hořkost a jemná ironie.

„Představte mě prosím paní Ottové,“ řekl a odmlčel se. „Jestli ji neodradí moje tvář, rád ji utěším v její samotě.“

„S radostí, Theo. Udělal bych pro tebe všechno na světě. Jsem ti moc vděčný…“

„Nech těch řečí, Karle. Pojďme raději k ní,“

„Jdeme. Jsem si jistý, že paní Elsa nebude nadarmo ztrácet čas. Pozvi ji do mého kabinetu.“

Karl se nemýlil. Za půl hodiny se Theo s Elsou po anglicku vytratili, ani se nerozloučili s hostiteli.

„Pojď, Karle,“ řekl Erwin, „připijeme si spolu.“

Karl svedl těžký pohár z raženého stříbra, který sloužil nejednomu pokolení baronů von Rittenů. „Na naše letecké úspěchy, Erwine!“

„Ano, Karle. A na šťastné návraty!“ Přátelé se napili.

„Víš, nechtěl jsem se o tom zmiňovat předčasně. Ale teď se asi dlouho neuvidíme.“

„Proč?“

„Nabídli mi dlouhodobý pobyt v zahraničí.“

„Kde, Erwine?“

„To je ale tajemství. Japonská firma Mitsubishi u nás zakoupila několik Junkersů 86 a licencí na jejich výrobu. Jedu tam jako zkušební pilot se dvěma leteckými inženýry. Máme jim pomoci rozjet výrobu. Konečné rozhodnutí sice ještě nepadlo – mají ke mně výhrady, prý jsem ještě moc mladý. Ale mám v rukou dva trumfy – velký počet nalétaných hodin a umím japonsky. A naším úkolem také bude naučit létat na junkersech Japonce. Jak vidíš, nakonec se mi docela hodí, že jsem si tři roky prošoupával kalhoty na univerzitě.“

„Hergot, odmítni to. Nač krucinál potřebuješ ty žluté árijce? Pojď k nám k vojenskému letectvu. Teď máš jedinečnou šanci udělat kariéru.“

„Kdepak, Karle. Mým snem je navštívit zemi vycházejícího slunce a udělám všechno pro to, aby mi to vyšlo.“

Poslední hosté se loučili po jedné hodině v noci. Nad berlínskými čtvrtěmi se zavěsil úplněk. Manželé Udetovi se rozhodli, že půjdou domů pěšky, a Hugo se nabídl, že je doprovodí.

Karl šel hned spát. Na druhý den brzy ráno se měl dostavit spolu s ostatními novopečenými piloty na letiště v Templinu ke stíhací skupině kapitána Kellenberga.

2

Služba v letectvu byla mnohem zajímavější než v reichswehru, tím spíš, že templinské letiště leželo nedaleko Berlína.

Karl si koupil malé autíčko Opel s malolitrážním motorem, a tak volný čas často trávil v hlavním městě, kde navštěvoval známé a udržoval přátelské styky s Hugem. Major von Eckart teď sloužil ve štábu l. letecké armády rozmístěné v hlavním městě. Ani u Karla se věci nevyvíjely špatně. Důstojnická hodnost a velitelské návyky, získané v pěchotní škole, ho odlišovaly od ostatních. I když četaři Rudi Schmidt, Hans Henske i ostatní mladí stíhači mu v technice pilotáže šlapali na paty, vůbec nikoho nepřekvapilo, že vedoucím jedné z dvojic hned ustanovili poručíka von Rittena.

Na podzim dostala Kellenbergova skupina nové modernizované stíhačky, dvojplošníky He 51, do nichž byl namontován motor BMW VI s vodním chlazením. Tahle událost se přesně kryla se zahájením italsko-habešské války v Africe.

„A hned máme kde si zabojovat na nových mašinách,“ horoval Rudi Schmidt, „pomohli bychom spojencům a navíc by nás neminuly důstojnické hvězdičky.“

„Copak si myslíš, že se Benito Mussolini s těma černýma hubama bez tebe nevypořádá?“ popíchl přítele Hans

Rudi se v mžiku rozčepýřil:

„A ty si snad myslíš, že nepotřebujem žádný bojový zkušenosti?“

„Nemá cenu krást vavříny vítězství potomkům starých Římanů,“ snažil se Karl zarazit hrozící hádku. „Italové musí získat velikost bez naší pomoci. Vzpomínáte si, co řekl duce? Abychom mohli povznést národ, musíme ho poslat do války, třeba kopancem do zadku, a to také dělám.“

„K letounům!“ rozlehl se Kellenbergův povel. Zvedl signální pistoli a vypálil do vzduchu zelenou světlici. „Začátek létání.“

Když se Karl za půl hodiny vrátil na zem, jeho nadšení nad kvalitami nového stroje neznalo mezí:

„To je velkolepá mašina. Klidně se z ní dá vymáčknout přes tři sta kilometrů. A jak lehko se pilotuje…“

„Jo, motorek má prvotřídní, vůbec se nedá srovnat se starým hvězdicovým, chlazeným vzduchem,“ připojil se k chvalozpěvu Hans Henske.

„Ať žije síla!“ horlil Karl a zálibně pozoroval svou sedmičku, na jejímž trupu se skvěl erb von Rittenů: teutonský štít rozdělený na dvě pole a ve středu zlatý vizant, mince, kterou zdobili své štíty křižáci pobývající v Palestině. V horním lazurovém poli byla zobrazena zlatá baronská korunka a na dolním, červeném, psí hlava s vyceněnými zuby. Pod ní stál latinský nápis; Věrný jako pes.

Byl to právě Kellenberg, kdo vymyslel pro Karla přezdívku Honicí pes, což mělo bezprostřední souvislost s jeho šlechtickým erbem. Jednou se totiž Karl nedostavil včas k zahájení létání. Vracel se ve svém opelu z Berlína a píchl zadní pneumatiku. Než vyměnil rezervu, první letouny se už zvedly do vzduchu.

„Kde je von Ritten?“ všiml si jeho nepřítomnosti Kellenberg. „Náš Honicí pes je opět v Berlíně na lovu?“

Když Karlovi zatepla donesli, jak ho Kellenberg pokřtil, byl docela potěšen. Omluvil se veliteli za pozdní příchod a běžel se připravit ke vzletu.

Měl naplánován let ve dvojici s Rudi Schmidtem. V prostoru vzdušných střeleb nad jezerem Müritz měli vyhledat a zničit terč, který bude zavěšen na vlečném letounu.

K pilotům přistoupil švihácký hauptgefreiter se čtyřmi peckami na žlutých výložkách a s rukou zvednutou k čepici podal Karlovi hlášení:

„Pane poručíku, letouny vaší dvojice jsou připraveny k provedení střeleb.“

„Jakými barvami jste nabili?“

„Vaše sedmička má zelené náboje, náboje osmičky jsme nabarvili nahnědo.“

„Dobrá, Fröhlichu, jste volný.“

Vrchní svobodník scvakl okované podpatky a odcházel pořadovým krokem.

„Slyšel jste už, jak Fröhlich šplhá?“ prohodil Rudí. „Napsal udání na staršího zbrojíře desátníka Menzela. Šilhá po jeho fleku.“

„Odkud to všechno víš. Rudí?“

„Vím to. Menzelův bratranec byl členem oddílu praporečníků sociálně demokratické strany, a on to, pitomec, tajil.“

„Tak proto tu Menzela dneska nevidím… Považuji to za naprosto správné, nepotřebujeme tady ani růžové, ani rudé. Teď bude naše letouny připravovat Fröhlich. V jeho rodině jsou aspoň samí čistokrevní árijci,“ přesvědčené řekl Karl.

„Vlečný letoun pojíždí na start,“ ohlásil mechanik sedmičky.

„Do letadel!“

Po vzletu se Karl ohlédl. Letoun na čísle visel za ním jak přivázaný. Kola podvozku, čouhající z aerodynamického krytu, se ještě otáčela. Kovové listy vrtule jiskřivě odrážely sluneční paprsky.

Vpředu na kursu se leskla stuha řeky Havel, spojující několik jezer, malebně vkápnutých do temné zeleně jehličnatých lesů. Pod křídlem proplul železniční a dálniční most vzklenutý nad řekou. Karl zaznamenal na mapě polohu a přesný čas. Jejich dvojice letěla přesně ve stanoveném kursu. Nad jižním výběžkem jezera Müritz zahlédl ve vzduchu temný bod. Zbystřil pohled a zjistil, že je to vlečný letoun. Několikrát se lehce zhoupl z křídla na křídlo, což znamenalo „Pozor!“, a zatočil k cíli.

Za dvě tři minuty se přiblížili k vlečnému letadlu natolik, že přesně rozeznali pytel z pevné látky, upevněný na dlouhém laně.

Karl zaujal výchozí polohu a signalizoval Rudimu: „Připravit se k útoku!“ Natočil letoun tak, aby příď heinkelu směřovala mezi vlečený terč a letoun, přitáhl nadoraz plynovou páku a přitiskl oči k zaměřovači. Kónus rychle klouzal po poli zaměřovače a blížil se ke kříži. Zmáčkl spoušť. Letoun se otřásl a kabinu naplnil nasládlý zápach spáleného prachu. To už však Karl vysunul kormidla a vyšel ze zteče. Nadále však udržoval v zorném poli vlečný letoun i cíl a zároveň pozoroval útok svého čísla. Provedli tři nálety, vystříleli plný palebný průměr a obrátili směrem k letišti.

Po přistání oba přistoupili ke stolku řídícího létání, kde ležel sestřelený látkový pytel. Kellenberg se zápisníkem v rukou zaznamenával zásahy.

„Červené průstřely tu nevidím,“ oznamoval Fröhlich, který lezl po kolenou kolem rozstříleného kónusu.

„Kdo střílel červenými?“ zeptal se Kellenberg.

„Pan feldwebel Sachs,“ jeho oči oddaně sledovaly velitele skupiny.

„To je mi ale ostrostřelec!“ zavrčel Kellenberg. „Ještěže se aspoň strefí lžičkou do talířku.“

„Zelených otvorů je sedm, čtyři zásahy,“ počítal dál Frohlich.

„Výborně, von Rittene,“ konstatoval Kellenberg a udělal si tužkou poznámku.

„Dva zásahy bez barvy!“

„Moc ses nevyznamenal, Henske!“

„Devět průstřelů hnědých, pět zásahů!“

„Znamenitě, Rudi, dneska jsi byl ze všech nejlepší,“ pochválil kapitán mladého pilota, zrudlého radostí.

„Jsem moc rád, Excelence.“

Střelbami na vlečený pytel, které byly považovány za vrchol přípravy pilotů, skončilo jejich přeškolování na modernizovaný He 51. Teď je čekal výcvik ve vzdušném boji.

Kapitola šestá

1

„Tak co, Siegfriede, co tvé sebevědomí?“ zeptal se Hugo a poplácal Karla žoviálně po rameni.

Švagři se už neviděli přes tři měsíce. V březnu roku 1936 přemístili Kellenbergovu stíhací skupinu na západní hranici do Wiesbadenu a zpátky do Templinu se vrátili teprve v polovině června.

„Nemůžu si stěžovat,“ usmál se Karl. „U Rýna jsme si sice moc nezabojovali, ale snad si to vynahradíme ve Španělsku.“

„Psst!“ zarazil ho Hugo a zvedl ukazovák k ústům. „Zbláznil ses? O tom nesmíš mluvit nahlas.“

Okupace demilitarizovaného Porýní proběhla kupodivu klidně, bez jediného výstřelu.

„Jenom jsme si z toho věčného vysedávání v kabinách uhnali hemeroidy,“ posteskl si Karl.

Po jejich návratu na domovské letiště vypukla ve Španělsku válka. A zatímco západoevropští politikové plácali nesmysly o nevměšování do španělských záležitostí, generál Sperrle bryskně zformoval legii Condor, která se měla zúčastnit bojů na straně povstalců.

Přestože šlo o přísné vojenské tajemství (tři němečtí letci, kteří se zmínili svým ženám o odjezdu do Španělska, byli zastřeleni), se zvěsti donesly i ke Karlovi. Věděl, že asi padesát letounů Ju 52 dopravovalo z Afriky do Španělska marocké vojáky. Nijak se však s nimi nepárali. Cpali je do letounů po čtyřiceti i s výzbrojí. Sotva vyjevené a pozvracené Marokánce vyložili, šupem je posílali do přední linie. Franco, dojatý málem až k slzám, blahořečil führerovi za neocenitelnou pomoc. V neuvěřitelně krátké době mu Hitler dodal skoro dvě divize. Nebýt italské a německé pomoci, republikáni by byli Franka dávno vyhnali ze země.

„Hugo, musíš mi pomoci, abych se tam dostal,“ přemlouval Karl švagra. „Chci si už konečně zabojovat“

„Mám obavy, že se mi to nepodaří, i kdybych uměl čarovat. Sperrle bere jen ty nejzkušenější letce, co si už čichli k prachu. Zatím to máme jisté my – Kellenberg, Theo Reinhardt a já. Pokusím se propašovat tě do seznamu.“

„Hugo, budu ti vděčný až za hrob, hrozně rád bych tam byl s vámi.“

„Ale, Karlíčku, nechystáme se přece na výlet. Odtamtud se všichni nevrátí. Tam se bojuje tvrdě a opravdicky. Jestliže my podporujeme Franka, tak republikánům se sjíždějí na pomoc rudí z celého světa. Rusko už začalo dodávat zbraně a vysílat dobrovolníky. Dovedeš si představit, jaká to bude mela?“

„Dovedu a strašně moc tam chci.“

„Španělsko bude naším velkým cvičištěm, kde si ověříme naši techniku a umění bojovat s budoucím nepřítelem. Sperrle vybírá každého letce osobně, má poslední slovo. Pak ti nepomůže ani svěcená.“

Za několik dní byly staženy všechny modernizované Heinkely 51 a předány legii Condor. Létajícímu personálu Kellenbergovy skupiny bylo přislíbeno, že v brzké době dostanou supermoderní messerschmitty, a aby se jim zatím nezkrátily žíly, posadili je do starých rozhrkaných arad.

2

Karl zdvořile zaklepal na dveře Kellenbergovy kanceláře. Cítil, jak se mu vzrušením klepou ruce. Zanedlouho se rozhodne o jeho osudu.

„Vstupte!“ ozval se neznámý hlas.

První, co udeřilo Karla do očí na prahu místnosti, byla obrovitá hora masa vězící v generálské uniformě, s brunátným čtverhranným obličejem, kuželovitě připosražená lebka a krátká býčí šíje na rozložitých ramenou. A pupek stahoval lakovaný opasek toho největšího rozměru, zapnutý na poslední dírku.

Ve srovnání s touhle hroudou bůčku vypadá Göring jako buclatý amorek, bleskla Karlovi hlavou uštěpačná myšlenka. Viděl Sperrla prvně v životě a netušil, že má tak odpudivé vzezření.

Velitel legie Condor upřel na Karla kalná prasečí očička za světlými řasami a pozorně si ho změřil od hlavy až k patě. Na generálově obličeji se nezračil žádný zájem ani přání dát se s poručíkem do řeči. Koutky velkých úst měl svěšené a spodní ret odporně vystrčený. Ovšem první dojem bývá klamný. V tomto muži s figurou a chováním řeznického psa se skrýval strojově fungující, nelítostný mozek, nevšední odvaha a vynikající organizátorské schopnosti. Hitler dobře věděl, koho má Frankovi poslat na pomoc.

„Posaďte se, poručíku,“ vyzval Karla Sperrle a tím narušil protahující se ticho. Karl se zdvořile usadil do křesla stojícího uprostřed místnosti. Byl napolo obrácen ke generálovi a přistavenému stolku, za nímž trůnilo několik důstojníků a civilistů. Zahlédl mezi nimi generála Falkmanna, Sperrlova zástupce, plukovníka Wolframa von Richthofena, náčelníka štábu legie, jehož bratr Manfred byl nejúspěšnějším pilotem světové války, Huga von Eckarta a kapitána Kellenberga.

„Co nám odpovíte, von Rittene, jestliže vám učiním nabídku, abyste odletěl s expedičním sborem bojovat do Španělska proti komunistům?“

„Jsem připraven bojovat za velké Německo všude tam, kam mě führer pošle,“ odpověděl Karl a přitom vyskočil do pozoru.

„Výborné. Jste členem strany?“

Aniž stačil odpovědět, vmísil se do rozhovoru Hugo:

„Excelence, to je letec, o němž jsem vám vyprávěl. Je kandidátem NSDAP. Doporučení mu dal Baldur von Schirach a já.“

„Hmm, tak je to. Kellenbergu, kde je poručíkův letový deník?“

Kellenberg vzal ze svého stolu jeden z deníků a podal jej generálovi.

„Pane generále, dovolte mi říci dvě slova,“ požádal obersturmführer sedící vedle Huga.

„Samozřejmě, prosím, pane obersturmführere, informujte poručíka o tajnosti našeho rozhovoru.“

Zatímco Sperrle listoval v letovém deníku, Karl vyslechl od esesmana poučení o tom, že všechno, co tu probíhá, je státní tajemství, jehož prozrazení bude přísné potrestáno.

Potom Sperrle položil Karlovi ještě několik otázek a propustil ho.

„Zatím můžete jít, poručíku. Naše rozhodnutí se dovíte ještě dnes od velitele skupiny.“

„A co nám řekne o tomto pilotovi jeho velitel?“ zvedl oči na Kellenberga Sperrle, když Karl opustil kancelář.

„Excelence, z Karla von Rittena bude za rok půldruhého výborný stíhač. Ale dnes, podle mého soudu, je ještě příliš brzy, abychom ho vzali s sebou. Nestihl ještě ukončit přípravu ve skupinové slétanosti.“

„Jak dokázal získat důstojnickou hodnost, když nemá ukončenou letovou přípravu?“

„Poručík von Ritten byl přeřazen ke stíhací skupině z reichswehru.“

„Jasné. Jaký je váš návrh?“

„Nahradit Rittenovu kandidaturu velitelem roje poručíkem Doberschützem. Je to mnohem zkušenější pilot. Tři roky pracoval jako koncesionovaný instruktor v zahraničí. Tady je jeho letový deník.“

„Nedá se nic dělat. Nemám námitek. Je mi líto, Hugo, tvůj příbuzný si bude muset ještě zatrénovat, než vletí do toho pekla…“ Von Eckart vyskočil od stolu a mlčky sklopil hlavu. Odpověď ho nepřekvapila.

3

Legie Condor odjela do Španělska bez Karla von Rittena. Když vyprovázel na nádraží Huga a Thea Reinhardta odjíždějící do Hamburku, kteří vypadali v civilu velmi nezvykle, byl z toho docela bez nálady.

„Jenom to tak neprožívej, Karlíku. Trénuj, co to dá, a přijeď nás vystřídat, až nám touha po vlasti bude lámat srdce,“ utahoval si ze švagra Hugo.

„Ale moc dlouho se s tím nepárej, jinak to zvládneme bez tebe,“ dodal Theo.

Jen si ze mě dělejte legraci, egoisti jedni, vztekal se v duchu Karl. Vám je hej, jedete si za lákavým dobrodružstvím. Za Pyrenejemi vás ceká slunečné nebe, vzdušné souboje nad olivovými háji a sady Escorialu, býčí zápasy a vášnivá láska temperamentních Španělek.

Karl by byl upsal pět let života ďáblu, jenom kdyby mohl jet s nimi. V prvních týdnech Sperrlovo odmítnutí bolestně prožíval, zvlášť když začaly docházet první zprávy známých „landsknechtů“. Ale postupně urážka přebolela. Ve světě se odehrávalo příliš mnoho zajímavých událostí, než aby se ve svých dvaceti letech dlouho trýznil jehličkami zraněné ješitnosti.

Rok 1936 byl vyhlášen rokem XI. olympijských her, které se konaly v Berlíně. Hitler se chtěl před celým světem pochlubit výdobytky nacionálně socialistické strany a vzorným pořádkem panujícím v říši.

Těsně před zahájením her se do Berlína vrátil Erwin Stimmermann, který na základě kontraktu s firmou Mitsubishi pracoval celý rok v Japonsku.

Oba přátelé se po dlouhé době opět shledali. Po bouřlivém přivítání se začaly sypat otázky.

„Tak jak ses tam měl, Erwine?“

„To se nedá vypovědět dvěma slovy. A co ty?“

„Jsem už velitelem roje.“

„Oho! To ti můžu jedině závidět. Já jsem zato zůstal bez práce! Hugo Junkers si našel jiného. Nemám zdání, čím se budu živit.“

„Pojď k nám do letky. Máme stále velký nedostatek létajícího personálu.“

„Ale já jsem v životě na heinkelech nelétal.“

„Nevadí! Copak to je nějaký problém? Jako zkušební letec se přeškolíš jedna dvě. Tím spíš, že nám heinkely sebrali. Létáme na předpotopních aradech. Co říkáš?“

„Tak beru. Ale za podmínky, že mě vezmeš k sobě do roje.“

Karl se zamyslel.

„Háček je v tom, že nejdřív musíme vydumat, jak z tebe uděláme vojenského letce, všechno ostatní je hračka. Kdyby tady byl Hugo, tak to sfoukne levou rukou.“

„Požádáme Udeta. On může všechno, je všemocný. A teď mě povoz po Berlíně, kdybys věděl, jak se mi po něm stýskalo.“

Berlín se dával před olympiádou do plné parády. Na novém stadiónu probíhaly dokončovací práce. Olympijská vesnice už byla připravena přijmout hosty. Plukovník zu Gilsa, jmenovaný administrátorem, zavedl v olympijské vesnici pravý pruský pořádek. A führer se chystal přestěhovat do nové budovy říšského kancléřství, nacistického pantheonu, jak nazýval Goebbels nízkou budovu z šedého mramoru, která byla postavena podle návrhu třicetiletého architekta Alberta Speera.

„Poslyš, Karle, ten Speer má opravdu takový talent?“ šeptal se Erwin. „Nemůžu říct, že bych jásal nadšením nad jeho výtvorem.“

Povídá se, že Hitler, který se považuje za znalce a mecenáše umění, ho vyzvedl mezi své vyvolence. Tohohle Speera budou muset mnozí spolknout proti své vůli. Předpovídají mu zářivou budoucnost.“

„Hmm, už je mi to jasně. A co je to za ohromnou budovu naproti gestapu?“ zajímal se Erwin, když projížděli Prinz-Albrecht Strasse.

„Tam staví Göring Dům letců.“

„Vypadá velkoryse. Doufám, že ho brzy navštívíme. Jsme přece taky letci, ne?“

Když přátelé dorazili na Johannisthaller Strasse, Erwin se už neovládl a vyhrkl:

„Počkej, aspoň na minutku se zastavíme v Roxy baru, pak teprve nabeton uvěřím, že jsem v Berlíně a ne na Ginze v Tokiu.“

V Roxy baru byla hlava na hlavě. Stěží našli dvě volná místa. Příliv zahraničních turistů začal dlouho před zahájením olympijských her. Berlín se zaplňoval představiteli obchodního světa, politiky i bohatými flamendry a světoběžníky.

Od vedlejšího stolu se hlasitě ozývala angličtina. Podnapilí turisté se rozplývali nad německým „vzorovým pořádkem“.

„Německo je teď jedinou zemí v Evropě,“ řečnil chlapík v černém žaketu, „kde dělníci nedemonstrují a nestávkují.“

„A netlachá se tu o nesmyslech jako u nás v Hyde Parku,“ přisadil si jeho druh s rezavou skotskou bradkou. „Za komunistickou propagandu se u nich bez pardonu zavírá.“

„Vždyť je to taky správné. Hitler se vyzná.“

„Jestlipak víte, pánové, co řekl o říšském kancléři Winston Churchill?“ Muž v žaketu vytáhl zmačkané Timesy a nahlas předčítal: „Kdyby má země byla poražena, museli bychom najít také tak schopného lídra, který by obrodil naši odvahu a vrátil nám naše místo mezi národy.“

„Rozuměl jsi, Erwine, o čem ti Angličané mluví? S naším führerem musí počítat celý svět. Je to největší politik, jakého kdy dějiny poznaly.“

Ale Erwin neměl zájem dál rozvíjet debatu na téma věrného poddanství a Hitlerovy geniality. Politika se mu už zajídala, jak se zdálo.

„Pojďme odtud, Karle. Zajedem si někam do kuželny a zahrajeme si partičku. Cizinců mám z cesty po krk.“

„Nejsem proti. Tvé přání je mi rozkazem.“

V kuželně bylo hlučno. Hlasité údery koulí, třeskot rozlétajících se kuželek se mísily s nadšenými výkřiky hráčů,

Když přátelé končili odvetnou partii, vedlejší dráhu obsadila alkoholem rozjařená společnost. Jeden z nich, statný chlapík s protézou a hromovým hlasem, vyhrál hru dvěma hody. Poražení partneři halasně otevřeli láhev šnapsu.

„Hrachová kaše? To není žádný slušný žrádlo ke šnapsu,“ hulákal goliáš. „Hej, ty, přines nám k tomu aspoň buřty.“

„Uzeniny bohužel nejsou, pánové.“

„Tak doval ovar s křenem,“ nevzdával se chlapík, „jako za starých dobrých časů.“

„Hansi, nech toho,“ uklidňovali ho přátelé. „Dej si raději ještě pivo!“

„Nechci pivo, chci maso místo kulometů. Kulomety mi sedí tady – z minulé války,“ muž se zvučně poplácal po ledvinách. „A tady,“ zaťukal vidličkou na protézu.

„Jdeme hned pryč,“ vyhrkl Karl, „ten ožralý pitomec si koleduje průšvih.“

„Nevšímej si toho, nás se to netýká. Pojď, ještě jednou si zakoulíme.“

Ale rozparáděný chlapík se nehodlal uklidnit, nedbal na domluvy přátel.

„Jenom si poslechněte, co píše ta stará štětka Lloyd George,“ řval a mával přitom novinami. „Noví hospodáři Německa jsou dobromyslní, energičtí lidé, s nimiž je příjemné se stýkat.“

Invalida zmačkal noviny a vztekle je hodil na zem.

„Tihle dobromyslní lidé zavřeli do koncentráku mýho syna a zetě za to, že projevovali nespokojenost s novým režimem. U nás v Německu jsou teď šťastní a spokojení jedině psi a kočky…“

„Rychle pryč!“ Karl táhl Erwina za rukáv ven z herny. „Tam v rohu sedí nějací hoši. Kouká jim z očí, že špiclujou pro gestapo. Seberou nás jako svědky.“

„Tak jdem,“ řekl Erwin a hodil na stůl tři marky.

Karl ani nestačil strčit klíček do startéru, když před dveřmi kuželny zastavilo policejní auto.

„Je po legraci,“ prohodil Erwin. „Teď si toho bojovníka s protézou hezky podají.“

„Čert ho vem! Pro rudé nemám kapku slitování.“

4

Zdálo se, že v den zahájení olympijských her chce příroda udělat lidem radost. V noci se obloha vyčistila od mraků a z deštěm vymydlené modře zářilo letně rozjásané slunce. Svátečně oblečení lidé zvolna zaujímali místa na tribunách. Karl s Erwinem přijeli na stadión asi hodinu před začátkem. Před branou se kupily obrovské davy lidí. K zachování pořádku sem byly přivolány oddíly SS a zesílené hlídky jízdní policie.

Karlovi se podařilo obstarat dvě vstupenky s pomocí svého bývalého velitele zu Gilsy. Nebyla to zrovna nejlepší místa, a tak si přátelé s sebou vzali polní dalekohledy. Erwin byl stále ještě plný zážitků z Japonska a nevyprávěl o ničem jiném.

„Jak jsi vlastně cestoval zpátky?“ zeptal se Karl. „Normálně. Anglickým parníkem z Jokohamy přes Suez do Londýna. Tam jsem přesedl na náš Leipzig a za čtyřiadvacet hodin jsem byl v Hamburku.“

„Jak dlouho ses plavil po moři?“

„Dlouho. Měli jsme zastávky v Singapuru, Colombu, Adenu a Port Saidu. Celá cesta trvala dvaapůl měsíce.“

„Umím si představit, jak ses nudil, k smrti ukvedlaný oceánem, když jsi celé týdny neviděl kousínek souše.“

„Ani ne. Nudit se nebylo kdy. Ve všech přístavech jsme chodili na břeh. A pak, cestoval jsem první třídou a tam je všechno do detailů vymyšleno, aby pasažéři neměli dlouhou chvíli. Na padnutí byla jenom pekelná vedra v tropech. A v Singapuru nastoupila na loď jedna půvabná Holanďanka. Hráli jsme spolu občas tenis, a hlavně jsme se věčně plácali v bazénu. Večer jsme chodili do kina nebo tancovat do restaurace.“

„Měl jsi s ní něco?“

„Až za Port Saidem. Do té doby z nás lil jen pot. To víš, žhavá žena a vlhké tropy, to není zrovna vhodná souhra okolností pro nordickou náturu. Tam ti nepomůže, ani kdybys visel od rána do večera na sprše, teplota mořské vody neklesá pod třicet stupňů.“

„To je fuk, stejně ti tu cestu závidím. Já jsem se po otci moc nevyvedl, skoro nikde jsem nebyl. Jenom kdysi dávno, jako malý kluk, s matkou v Itálii.“

„Ale Karle, vždyť máš ještě celý život před sebou,“ usmál se potutelně Erwin. „Přece führer řekl, že Německo je teprve začátek… A mimochodem, nemysli, že jsem jenom obskakoval Isabelu van der Grootovou. Zároveň jsem překládal Iharu Saikaku. Za ten rok jsem udělal v jazyce značné pokroky.“

Téměř všechny tribuny stadiónu se mezitím zaplnily diváky. Všude vládla svátečně povznesená nálada, Úsměvy, bouřlivé pozdravy. Z reproduktorů se linula veselá taneční hudba.

Karl se podíval na hodinky:

„Za dvacet minut to vypukne… A kdo je to vůbec ten Japonec, který byl poctěn tím, že ho do němčiny přeložil samotný Erwin Stimmermann?“

„Kdyby mi tuhle otázku položil některý z našich všeumělů z japonského oddělení, považoval bych ho za blba. Ale tys o něm nemohl slyšet ani na gymplu, ani v Drážďanech. Ihara Saikaku znamená pro japonskou literaturu totéž, co Francois Rabelais pro evropskou. Ale tobě nic moc neříká ani tohle jméno, viď?“

Karl se zamračil:

„Neoslňuj mě svými znalostmi, buď tak laskav. Víš dobře, že jsem na gymnáziu četl hlavně Clausewitze, von Schlieffena a staršího Moltka. Na Francouze a Japonce jsem neměl čas.“

„Tak se už nerozčiluj. Uznávám, že my Němci jsme úzkoprsí specialisté. Tohle je můj obor, o něm vím všechno, a nic jiného mě nezajímá. Jaký sakra velký humanista by se mohl stát z pruského oficíra. Úplně mu stačí vojenští teoretici a nacistické čtivo.“

„Buď zticha, ty zatracený jakobíne. Naučil ses ale v tom Japonsku pouštět si pusu na špacír. Raději mi povídej o gejšách. To je aspoň naprosto bezpečné téma.“

„Až někdy jindy, až budu mít náladu.“

Karl zmlkl, zjevné něčím zaujatý:

„Erwine, koukni se vlevo. To je hezká slečna.“ Sledoval pohledem dívku s vysoko vyčesanými zlatými vlasy, která procházela uličkou, zlehka zavěšena do svého průvodce. Posadili se na místa asi čtyři řady pod nimi,

„Jo, kdyby to nebyla blondýna, byla by opravdu krásná. Jako bohyně ctnosti a rozumu Benten,“ prohodil Erwin a dodal několik japonských slov.

„Co to zase brbleš?“

„Stále tentýž Ihara Saikaku: ‚Půvab jejích rtů připomínal šarlatové listí stromů na hoře Takao.‘ Čirou náhodou jsem vyhrabal jeho dílo u jednoho antikváře. Je totiž už dvě stě let na indexu. Jeho věci všil nějaký dobrodinec do filozofického traktátu myslitele a básníka Motoori Norinagy.“

„Proč toho tvého Saikaku zakázali?“

„Podle japonských měřítek byl příliš cynický. Ale já ho zbožňuji. Je to fantastický spisovatel. Dokáže psát s jemným humorem, lyricky i realisticky, a hlavně naprosto otevřeně…“

„A podle mě je zase fantastická ta žena,“ vydechl Karl, který nespouštěl oči z plavovlasé dívky. „Mám pocit, že ten její partner by mi nejraději vyškrábal oči. Mimochodem, jestli on je árijec, tak já jsem královna ze Sáby… Krucinál, jak se dovím, kdo to je?“

Přiblížila se desátá. Šum na stadiónu postupně utichal. Zmlkly i amplióny. Nastala chvíle napjatého očekávání.

„Ticho jako před bouřkou,“ podotkl Erwin. Z reproduktorů se zpočátku tiše a pak stále hlasitěji rozezněl Baden-weilerovský pochod, za jehož ryčných tónů se vždycky zjevoval lidu Hitler. Desítky tisíc očí se nehybně upřely na tribunu stojící nedaleko vyvýšené kamenné číše, v níž měl zanedlouho vzplanout olympijský oheň. Karl zvedl k očím dalekohled. Protější tribuna byla prázdná. Zaostřil čočky a stočil dalekohled na kudrny plavých vlasů. A kvůli tomu propásl moment, kdy se na tribuně objevil muž s ofinou do čela a kartáčkem pod nosem, vítaný mohutnými ovacemi diváků. Tleskali nejenom Němci. Hitler měl mnoho zbožňovatelů i mezi zahraničními hosty.

Führer zvedl ruku k nacistickému pozdravu.

„Heil Hitler!“ vyřvávali esesmani zaplňující na tribunách první řady.

Němečtí rozhlasoví komentátoři, kteří seděli ve svých kabinách, se zajíkali vzrušením: „Teď promluví Hitler. Celý svět zatajil dech…“

Nad stadiónem zahřměl Hitlerův hlas, mnohokrát zesílený rádiovou aparaturou. Rozhlaholil se bronzový zvon, jako by odbíjel hodiny na lodi. Země se otřásla dělostřeleckou salvou. Rozvinutá olympijská vlajka, třepetající se mírným vánkem, šplhala po stožáru do výše. Ke kamenné číši s pochodní v ruce přibíhal německý borec a zapálil plyn.

Svatý olympijský oheň, za denního světla matný a nevýrazný, zaplesal v číši a začal se nad ním vznášet sotva viditelný dým. Na stadiónu zazněly slavnostní akordy olympijské hymny, zkomponované Richardem Straussem. Pak následovala přehlídka olympioniků a soutěže byly zahájeny. Erwin samozřejmě fandil německým sportovcům. Ale Karl vůbec nevěděl, co se na atletickém oválu děje. Nespouštěl očí z plavovlasé dívky. Ta ucítila jeho upřený pohled a několikrát se ohlédla, zaražená vyzývavou pozorností mladého důstojníka. Ani nevyčkala na konec závodů, zvedla se a odešla, provázena svým průvodcem.

„Erwine, jdeme pryč! Musíme něco vymyslet, chci se s ní seznámit.“

„To sis našel vhodnou dobu na seznamování,“ zabručel Erwin a spěchal za přítelem.

Ale u východu krásná neznámá zmizela. Karl měl po náladě.

„Potkal jsem vytouženou dívku svých snů, a bylo mi to houby platné.“

„Obsype se srdce kvítky a kvečeru zůstanou holé větvičky,“ brumlal si Erwin japonsky. A vzápětí dodal německy: „Uklidni se, příteli. Staří mudrci učí, že krásná žena je meč podtínající strom života. A ten kouzelník Saikaku to řekl ještě moudřeji: ‚I když je žena stvořena k tomu, abychom se kochali její krásou, je příliš velká krása zhoubná. Proto muž takové krásky žije v neustálém strachu.‘ Buď rád, blázne, že ti beze stopy zmizela v davu.“

„Běž do háje i s těmi svými japonskými mudrci. Raději si svlažíme hrdla něčím ostřejším. To utěší člověka líp než všechna jejich moudra.“

Kapitola sedmá

1

Po skončení olympijských her přijal generál Udet Erwina Stimmermanna. Výsledek rozhovoru se zanedlouho projevil – přišel rozkaz začlenit Stimmermanna k vojenskému letectvu. Luftwaffe potřebovala piloty jako sůl.

„Taktak jsem se vykroutil, abych nemusel k bombardérům,“ vyprávěl potěšený Erwin a radosti si mnul ruce. „Udet mi nabízel Junkersy 87, ale já jsem mu zahrál na city. Řekl jsem, že se hluboce skláním před stíhacím letectvem, a ten starý kocour roztál.“

Erwinovi započetli léta v záloze i rok v Japonsku jako službu ve wehrmachtu a udělili mu hodnost hauptfeldwebela. Tak předběhl v odsloužené době Rudiho Schmidta i Hanse Henskeho a stal se prvním důstojnickým čekatelem. Proto příchod nového pilota do roje jednoho ani druhého moc nepotěšil.

Jak Karl předpokládal, Erwin se bez problémů přeškolil na arado a za tři měsíce se zcela vyrovnal ostatním stíhačům.

A v říjnu přivezli v zinkové rakvi ze Španělska to, co zůstalo z poručíka Doberschütze. Když pochodovali v přilbách za rakví tonoucí v květech, Karl si pomyslel: Tak v téhle krabici jsem mohl ležet já. Doberschütze vybrali místo mě jako zkušenějšího a lépe připraveného letce…

Za dva týdny po Doberschützově pohřbu se dozvěděl, že v berlínské vojenské nemocnici v Tempelhofu leží major Theo Reinhardt, který utrpěl těžké zranění a popáleniny. Takže ve Španělsku neprobíhá všechno tak hladce, jak nám ukazují ve filmových týdenících a jak nás přesvědčují v novinách, řekl si Karl. To, že sestřelili Doberschütze, se dá ještě pochopit. Ale Thea Reinhardta? Jednoho z našich nejlepších flígrů?

Karlovi se podařilo navštívit svého instruktora v nemocnici až na sklonku roku. To, co leželo v samostatném nemocničním pokoji, jen vzdáleně připomínalo činorodého a dynamického Thea.

Pravá noha vězící v tlustém gypsu visela ve vzduchu na solidním závaží, upevněném lany a pevnými bloky.

Tak tohle tedy znamená „být na skřipci“ vzpomněl si Karl na slova sestry, která ho upozorňovala, aby neunavoval pacienta dlouhou přítomností a nerozčiloval ho nepříjemnými zprávami. „On hrozně moc potřebuje slova útěchy,“ šeptala mu u dveří pokoje, „a bohužel odmítá rozhovor s pastorem.“

To je zcela typické pro starého neznaboha Thea, usmál se v duchu Karl, a hned si všiml, že Theo nemá levou nohu. Obličej a hrudník zakrývaly obvazy.

„Posaď se, Karle,“ ozval se zpod bandáží zastřený Theův hlas.

Jenom hlas se nezměnil. Všechno ostatní bylo neznámé, dokonce ruce s promodralými nehty, spočívající na přikrývce, které vypadaly jako z vosku, i bolestmi zmučený pohled jediného oka,

„Nazdar, Theo,“ pronesl Karl bezbarvě.

Našel vázu, napustil do ní vodu a postavil ji i s kyticí živých květin na noční stolek. Vedle položil červenou krabici s čokoládovými bonbóny.

„Díky za pozornost. Ale ty bonbóny mi jsou na nic.“

„Tak je dej sestřičce, která se o tebe stará.“

„To bych ji raději přetáhl holí,“ Theo se odmlčel. Bylo vidět, jak ho každé slovo namáhá.

Karl opatrně usedl do křesla stojícího nedaleko hlavy postele. Pod bodavým Theovým pohledem se cítil nesvůj: je silný a zdravý a nijak nemůže ulehčit Theovi v jeho trápení.

„Kdybys mi raději donesl kapku něčeho ostřejšího,“ vydechl Theo syčivým pološeptem.

„Copak smíš? Doktoři přece…“

„Ať jdou všichni doktoři k šípku,“ přerušil ho Theo. „Dokážou jenom člověka zbavit posledního potěšení. Mně je všechno úplně fuk, jsem vyřízený. Vezmi to laskavě na vědomí, jestli za mnou ještě přijdeš. A nezapomeň na hadičku, jinak do mě nic nedostaneš. Já už teď tankuju jenom jako letadlo,“ pokusil se o žert člověk v bílém zámotku.

„Co ti tedy dávají jíst?“

„Bujóny a rozšlehané kašičky.“

Do pokoje nahlédla sestra.

„Pane poručíku, do konce návštěvy vám zbývá pět minut.“

„Nerušte nás, sestro,“ zlostně zachraptěl Theo a blýskl po ní jedním okem. „Jak mi všichni lezete na nervy s tou vaší pitomou péčí. Nechte mě aspoň v klidu zdechnout.“ Theo zavřel oko a zachvěl se bolestí. „Injekci, honem mi dej injekci, mrcho jedna, a nevyháněj poručíka…“

Sestra, zvyklá na hysterické záchvaty těžce nemocných pacientů, hbitě připravila stříkačku, vyhrnula rukáv pyžama a vstříkla do jeho voskové ruky morfium.

„Pane poručíku, prosím vás, odejděte, vidíte, že je mu zle.“

Theo, který zaslechl sestřin šepot, začal ze sebe chrlit sprosťárny. Nadávky vyfoukly sestru z pokoje jako průvan.

„Odpusť Karle, že jsem tě pozval na návštěvu, a teď vyvádím jak hysterická ženská. Za chvíli – po injekci – mi bude líp. V Berlíně už kromě tebe neznám živou duši. Paní Ottovou sem přece pozvat nemůžu, copak jí můžu lézt na oči v tak zbědovaném stavu. A budu tak vypadat dlouho.“

„Theo, můžu pro tebe něco udělat?“

„Jedině, že mě nebudeš litovat. Všechno jsem si nadrobil sám. Sám jsem se tam přihlásil jako dobrovolník. Všechno ostatní mám. Co prosím tě potřebuje mrzák? Vaterland na své hrdiny nezapomíná… Nedávno mě poctil návštěvou Göring – dostal jsem Rytířský kříž a hodnost majora. Co teď ze mě je? Kripl… Kdybych měl u sebe pistoli a dost síly, abych zmáčkl spoušť, neváhal bych ani vteřinu.“

„Theo, nech toho. Nějak bude, dostaneš se z toho. Budeš sice kulhat na protéze…“

„Strč si svou útěchu za klobouk. Proto jsem tě sem nepozval. Vidíš, jak jsem skončil?“

Karl mlčel.

„Jestli nechceš dopadnout jako já, tak se nežeň do toho pekla za Pyrenejemi. Proklínám den, kdy jsem se rozhodl, že tam pojedu. Co mi bylo po tom chcípákovi Frankovi? Kdo nám nakukal, abychom zasypávali pumami Madrid a srovnali se zemí Guerniku? Proč jsme se skoro každý den vrhali do zběsilých vzdušných soubojů?“

„Poslal vás tam führer.“

„Führer…“ Theo sprostě zaklel. „Nebuď aspoň ty idiot…!“ Nadávka spojená se slovem führer vyzněla rouhavě. „Když zavřu oči, vidím před sebou desítky junkersů, capronů a savojů. Přilepili jsme se na ně při každém vzletu a pokaždé jsme rozpoutali boj. Bylo to jako hrůzný sen, ani trochu se to nepodobalo těm rytířským soubojům, které jsme kdysi vedli nad Flandrami a Verdunem.“

Karl byl rád, že Theo začal myslet na něco jiného.

„A co protivník? Povídá se ledacos, rád bych slyšel tvůj názor.“

Theo už byl unavený, anebo se o tom nechtěl šířit. Odpověděl krátce:

„Ruský SB předčí naše Junkersy 87 v rychlosti i v dostupu. Ani heinkely na něj nestačily, když neměly potřebnou výšku. I-16 je lepší než He 51 ve všech parametrech. Ten Polikarpov sestrojil takovou mašinu, že točí zatáčku doslova kolem ocasu za deset vteřin.“

„To není možné,“ nevěřil Karl.

„Zažil jsem to na vlastní kůži… A jejich piloti bojovat umějí. Nejsou to žádní poserové jako naši slavní italští spojenci: ti jakmile zahlédli nosáče, už se dekovali pryč. Ale kuráže mají požehnaně, když se jich pět žene na jednoho.“

Theo zmlkl, vydýchal se a opět se rozhovořil:

„Viděl jsem jednoho ruského kluka, když ho sestřelili. Při výslechu neřekl ani slovo. Tak ho ti naši sadisti rozčtvrtili jako zelí, složili do košíku a na padáku shodili republikánům. Chtěli ivany zastrašit, ale dopadlo to úplně naopak: teď se rvou naprosto nemilosrdně a mstí se za smrt svých kamarádů. Jediná záchrana našich pilotů jsou messerschmitty,“ skončil Theo a zavřel oko.

Karl pochopil, že přítel je už velmi unavený, a zvedl se.

„Promiň, Theo, musím už jít. I tak jsem tě unavil. Brzy se uzdrav. Ještě za tebou přijdu s Erwinem Stimmermannem. On teď létá v mém roji.“

„Díky, budu rád. Ale nezapomeň na mou radu. Dobrovolně do toho pekla nelez!“

Pane bože, jak to Thea zlomilo. Je úplně na dně. Vyřízený člověk, dokonce přestal věřit führerovi, nechápal Karl. Už na prahu slyšel:

„Sbohem, Karle.“

Von Ritten se ohlédl a spatřil, jak se z jeho jediného oka vyřinula všechna bolest a trýzeň, nakupená v tomto zmučeném muži.

„Na shledanou, Theo.“

Setkání s Theem Reinhardtem zanechalo v Karlově duši těžkou sedlinu, i když nezviklalo jeho přání dostat se do legie Condor.

Za několik dnů byl Theo mrtev.

Otřesený touto zprávou se Karl hned rozjel do nemocnice. Ale Theovo tělo už leželo v márnici. Lékař mu důvěrně, jako příteli zemřelého, sdělil, že major Reinhardt požil smrtelnou dávku hypnotik, kterou si v nemocnici našetřil. Jak to dokázal sám, bez cizí pomoci, zůstalo pro všechny záhadou.

A v časopisech Adler a Deutscher Sportflieger se objevily nekrology, v nichž se oznamovalo, že nositel Rytířského kříže, Železných křížů 1. a 2. stupně a řádu Pour le merit major letectva Theo Reinhardt zemřel ve vojenské nemocnici na následky těžkého zranění, které utrpěl při havárii letounu.

ČÁST DRUHÁ

Se znakem říšské orlice

Kapitola první

1

Karl otevřel oči a pohlédl na silnici vedoucí k letišti. Do cíle zbývalo ještě asi deset kilometrů. Pořádně se uhodil do čela, i když kožešinová kukla úder změkčila. Podíval se na sebe do řidičova zrcátka. Na čele, pod spadající kšticí, se modrala podlitina a víčka byla opuchlá.

Bylo dvanáct hodin a pět minut. Uběhly přesně tři hodiny od momentu, kdy mu po vzletu selhal motor. Malá výška Karlovi nedopřála příliš mnoho času na rozmyšlenou. Musel dosednout rovnou na břicho, aby se vyhnul pádu.

V hlavě mu hučelo jako v úle a bylo mu zle od žaludku. Když měl zavřené oči, cítil, že je mu líp. Řidič náklaďáku nekouřil, ale v kabině náhle začpěl tabákový dým. Podíval se rozbitým zadním okénkem. Mechanici seděli na podlaze korby, schoulení před větrem, živě se bavili a pokuřovali. A on je přece varoval, aby jim nenapadlo u letounu kouřit.

„Zastav!“ nařídil řidiči.

Vyskočil z kabiny a pečlivě si zkontroloval, jestli je letoun dobře upevněný; messerschmitt seděl spolehlivě. Dovezu ho i bez nich, rozhodl se a zavelel:

„Vztyk! Všichni dolů z auta!“

Mechanici se vysypali na silnici jako hrách z pytlíku.

„Dejte nástup, četaři!“

„Provedu, pane poručíku!“

Šoféři a spolujezdci předjíždějících automobilů se zvědavě ohlíželi na neobvyklý přívěs náklaďáku – na letoun se zkroucenými konci třílisté vrtule a baronským erbem pod překryte0m kabiny. Mechanici a technici nastoupili do tvaru na okraji silnice. Ve tvářích se jim zračil nechápavý údiv. „Za kouření u letounu máte každý dvě pracovní směny navíc. A teď, četaři, je veďte pěšky na letiště.“

Nasedl do kabiny, zaklapl dvířka a řekl: „Jedem!“ Šofér se plynule rozjel a Karl se pohodlně opřel o sedadlo a zavřel oči.

Von Ritten se nedostal ani do druhé skupiny dobrovolníků, která odjela vystřídat první legionáře Condora. Tentokrát do expedičního sboru vybírali piloty zalétané na messerschmittech. A jejich stíhací skupina dostala první dodávku Messerschmittů 109 B, teprve až se vrátil ze Španělska jejich velitel major Kellenberg.

Führer a říšský ministr letectva Göring zahrnuli milostí a slávou navrátivší se španělské dobrovolníky. Všichni obdrželi vyznamenání, byli povýšeni a ustanoveni do velitelských funkcí. Generála Huga von Sperrla Hitler jmenoval velitelem 3. letecké armády, která se formovala v Mnichově. Karlův švagr von Eckart byl ustanoven náčelníkem operačního oddělení téže armády. Avšak major Kellenberg se nechtěl rozloučit se svou skupinou, kde měl perspektivu služebního postupu na plukovníka. A Karlova letka získala nového velitele kapitána Fritze Schramma, který byl za Španělsko vyznamenán Železným křížem 1. stupně. Ostatně velení luftwaffe nezanedbávalo ani ostatní letce. Počátkem sedmatřicátého roku byl Karl povýšen na nadporučíka a Erwin si vyměnil důstojnické nárameníky.

Už druhý měsíc si osvojovali novou techniku. Ukázalo se však, že létat na messerschmittech není žádná balada, a oni do nich vkládali takové naděje, když se drkotali v předpotopních aradech.

Je sice pravda, že do Me 109 B byla instalována spolehlivá rádiová aparatura. Teď se daly letouny navádět i ze země. Měly také docela obstojnou rychlost – 450 km v hodině. Kabina se uzavírala překrytem z plexiskla a v zimě si už pilot nemusel nasazovat kožešinovou masku. Tím však všechny technické zázraky messerschmittu končily. Jeho výzbroj byla uspěchaná. Konstruktéry poháněly španělské události, v nichž se jednoznačně projevily nevýhody He 51. Proto se zpočátku vychvalovaný messerschmitt stal syrovým, nedodělaným strojem s nesčíslnými mouchami. Slabý podvozek a velká přistávací rychlost byly při přeškolování létajícího personálu příčinou mnoha havárií.

První život messerschmitt zmařil před očima téměř všech pilotů skupiny. Obětí katastrofy byl mladý pilot Klaus North. Kellenberg vyžadoval, aby první pilotáže letci prováděli přímo nad letištěm. V té chvíli všichni nechávali práce a se zakloněnými hlavami sledovali nováčka. North zřejmě málo přitáhl. V nejvyšším bodu přemetu, když byl hlavou dolů, ztratil rychlost a dostal se do vývrtky na zádech. S největší pravděpodobností ztratil nervy a nesprávně manipuloval kormidly. Po několika kotrmelcích se letoun zařízl naplocho do země na kraji letiště.

Neštěstí obvykle nechodí samo. Zdálo se, že si Kellenbergovy piloty přímo oblíbilo. Další malér se odehrál na okruhu. Po rozchodu dvojice ztratil mladý letec ze druhé letky z dohledu svého vedoucího, zkřížil mu dráhu přiblížení a střetl se s ním v zóně třetí zatáčky.

Karl postřehl, že zmlkl čmeláčí bzukot obou letadel v zahřmění výbuchu. Ohlédl se a spatřil, jak se řítí k zemi cucky strojů a plavně krouží vzduchem duralové pláty.

Tentokrát nebylo ani koho pochovávat. Do prázdných hrobů byla nasypána hlína z místa katastrofy.

A dnes měl smůlu on… Vlastně proč tomu říkat smůla, naopak při něm stáli všichni svatí. Je živý a zdravý a letoun téměř nepoškozený. Odnesla to jenom vrtule, přeražený konec levého křídla a poškrábaný spodek trupu.

Přijeli mechanici a pomocí nafukovacího vaku letoun zvedli, vysunuli podvozek, a teď se šťastně vrací zpátky.

Na letišti už létání skončilo a letci byli na rozboru, který prováděl major Kellenberg. Když Karl vešel do učebny, byla „satanova mše“, jak piloti pokřtili poletový rozbor, v plném proudu. Kellenberg stál u tabule s modelem letadla v rukou a zostra si podával jednoho pilota, s nímž se vznesl do vzduchu ve spárce.

Karl podal hlášení o svém příchodu a nouzovém přistání.

„Posaďte se, Von Rittene,“ řekl a dál se věnoval zpocenému letci.

2

Erwin Stimmermann měl oči na stopkách. Ručička tachometru jeho opel-kapitána se chvěla daleko za značkou sto kilometrů. Ujížděli po nové dálnici, nedávno vybudované Todtovou organizací. Díky patolízalům a pochlebovačům se těmto silnicím říkalo Hitlerovy dálnice. Doba jízdy z Templinu do Berlína se podstatně zkrátila.

Erwinovu opelu teprve nedávno vypršela záruka. Koupil si tenhle elegantní auťák, hned po svém povýšení na poručíka. Karl si z něj dělal legraci:

„Ten bourák stejnak neodpovídá tvým hvězdičkám. Měl jsi s tím počkat, až ti dají kapitána.“

„To si pak pořídím opel-admirála,“ opáčil s úsměvem Erwin. „Ostatně, jak se cítíš po tom nouzáku,“ zeptal se, aniž odtrhl oči od silnice.

Karl pokrčil rameny.

„Už docela normálně. Ale první den mi hlava třeštila jako po pořádné opici.“

„Tak mám pro tebe návrh. Naši odfrčeli k Baltu. Sehnali si v kanceláři Kraft durch Freude poukaz. Takže máme k dispozici celý kvartýr. Už dlouho mám tisíc chuti převrátit to bezúhonné měšťácké zátiší v peleš neřesti. Doufám, že mi v tomhle posvátném díle budeš nápomocen.“

„Co bych pro tebe neudělal. A pozveš nějaké berušky?“

„Prosím tě, co by to bylo za mejdan bez těch miloučkých bytůstek? Ihara Saikaku obdařil lidstvo moudrým výrokem: ‚V opojení je radost. Ženy jsou zákusek k vínu.‘“

„Jdi už s tím tvým Japoncem někam. Raději mi řekni, koho chceš pozvat?“

„Vzpomínáš si na ty umělkyně ze Scaly, se kterými jsme se muchlali u matičky Hopmannové před tvým odjezdem do Drážďan?“

„Když tě tenkrát vyhodili z univerzity?“

„Nechápu, proč mi musíš pořád připomínat nepříjemné události.“

„To byly fajn holky, jenom mám strach, že už dávno zapomněly na naši existenci.“

„Na mě ne. Já se s Ilsou občas vídám. Po návratu z Japonska jsem hned obnovil stará přátelství.“

„Kde jsi je prosím tě našel? Ve Scale přece už dávno nejsou.“

„Ilsa se svou přítelkyní Doris teď vystupuji v taneční kavárně Adonis na Prenzlauer Allee.“

Když přátelé zaparkovali vůz nedaleko Adonise, ulice se rozzářily světly a neónovými reklamami. Oválný sál hlučel podnapilými hlasy. Pod vysokým stropem, zdobeným amorky v nejrůznějších pózách, se vznášela klubka cigaretového dýmu. Erwin zavolal známého číšníka a ten je usadil nedaleko balustrády, kde se vzápětí objevilo několik polonahých tanečnic připravených zatančit kankán, který opět přišel do módy.

Karl tady byl poprvé. Zatímco číšník servíroval na stůl, rozhlížel se kolem.

„Typickej pajzl,“ podotkl opovržlivě Erwin. „Kdyby tu nepracovala ta děvčata, v životě bych sem nepáchl. Samej póvl.“

Opravdu, sál lemovaly girlandy vybledlých umělých květin, pročpělých nikotinem, gypsové zlacené sošky, akvária se zlatými rybkami, obrovské fíkusy a palmy v kádích, lampióny s oranžovými a rudými stínidly.

Na pódium vyšla ztepilá šansoniérka v úzké toaletě pošité flitry. Ramena a záda měla hluboko dekoltované. Přistoupila k mikrofonu a spustila teplým altem právě zrozený módní šlágr:

„Nepotřebuji milión…“

Ačkoliv od jejich setkání uplynuly více než tři roky, Karl okamžitě Ilsu poznal. Když skončila vystoupení, v sále se rozsvítilo. Zpěvačka, uklánějící se tleskajícímu publiku, zpozorovala Erwina, který vyskočil od stolu, a poslala mu vzdušný polibek. Erwin ukázal rukou na sebe a na Karla. Ilsa se usmála a lehce pokývla hlavou.

„Hotovo, jsme ohlášeni,“ Erwin naplnil poháry. „Na příjemné strávený večer!“ Podíval se na hodinky. „Budeme muset na ně ještě tak tři čtvrtě hodiny počkat.“

Karl se však zmýlil, když si myslel, že zrovna tak lehce pozná Doris. Revuální tanečnice byly všechny nachlup stejně vysoké, měly jednotné černé paruky a byly silně nalíčené jako harémové odalisky. Jejich polonahá těla se hned nořila do polotmy, hned je jasně ozařovaly pestrobarevné filtry reflektorů.

„Tak co, nemůžeš poznat Doris?“ smál se Erwin. „Tak si vyber jinou.“

„Řekni mi, která to je,“ žadonil Karl.

„Všichni tvrdí, že Doris má při tanci nejelastičtější pohyby. Kdyby měla vlivného šamstra, dávno by tančila v Berlínské opeře.“

Láhev koňaku už byla téměř prázdná, když k jejich stolku přistoupila usmívající se Ilsa. Za ní klouzala tanečním krokem, jako by se vznášela, Doris.

„Nazdar, Karle,“ zazubila se Ilsa, jako by se viděli včera.

Doris pohlédla na Karla úkosem a řekla:

„Nazdar, nevěrníku! Celé dvě hodnosti ses někde ukrýval. Seznámila jsem se s fähnrichem a při dalším setkání je z něj nadporučík.“

„Tak s čím jsi vlastně nespokojená, miláčku,“ žasl Erwin. „Proto, že tě zanedbává, nebo že tak rychle šplhá po služebním žebříčku?“

„S tím, že máš nevychovaný jazyk!“

Všichni se zasmáli.

„Nalejte mi šampus,“ poprosila Doris.

„Salva na setkání!“ zvolal Karl a odstranil obal z láhve. Zátka vylétla až k amorkům plovoucím po stropě sálu.

Zanedlouho jejich veselá společnost ujížděla po jasně osvětlených ulicích k Erwinovu domovu.

3

Probudili se odpoledne. Někde nedaleko hrála hudba. Erwin zřejmě zmáčkl knoflík rádia, stojícího v jídelně.

Doris se podívala na hodinky a začala se rychle oblékat. „Mám už nejvyšší čas,“ podotkla. „Tak co, Karle, to se zase uvidíme, až z tebe bude major?“

„Přál bych si, aby to bylo co nejdřív,“ opáčil a přitáhl ji k sobě.

Erwin odvezl obě děvčata domů. Karl se zatím osprchoval ve studené vodě a cítil se znamenitě. Uvelebil se ve fotelu u rozhlasového přijímače a nalil si pivo. Mezinárodní komentátor hovořil o španělských událostech. Karl roztržitě, jedním uchem, poslouchal jména, která mu už byla do omrzení známá, Guadalajara, Valencie, Univerzitní městečko…

Vrátil se Erwin a otíral si kapesníkem zpocené čelo.

„Dneska je venku pořádný pařák.“

Vtom komentátor neutrálním tónem oznamoval novou zprávu: „20. června uskutečnili sovětští letci Čkalov, Bajdukov, Beljakov na letounu ANT-25, který zkonstruoval V. Tupolev, přelet z Moskvy do Ameriky přes severní pól bez přistání. Osádka šťastně dosedla na americkém vojenském letišti ve Vancouveru nedaleko Portlandu. Let trval třiašedesát hodin a byla překonána vzdálenost 9130 kilometrů.“

Erwin strnul a udiveně se podíval na Karla, jestli se náhodou nepřeslechl. Karl hned otevřel velký atlas a červenou tužkou vyznačil na mapě trasu přeletu. Táhla se málem přes celou mapu, od Moskvy, obklopené zelenými skvrnami lesních masívů, přes modré plochy moří, mrazem dýchající „konec světa“, kde panensky bílou čepici polárních ledovců protínala jen pavučina poledníků a rovnoběžek, dále opět neobydlené, ledem pokryté kousky Kanadského souostroví, tundra, jezera, Kaskádové pohoří až do Vancouveru na břehu řeky Columbie.

„Jo, to působí mnohem impozantnějším dojmem než přelet Ducha sv. Louise,“*) zadumaně prohodil Erwin.

*) Duch sv. Louise byl název letadla, na němž Američan Lindbergh přeletěl z New Yorku přes Atlantik do Paříže.

„Vzpomínáš si přece, co nám před rokem říkal Lindbergh?“ Karl pro srovnání načrtl Američanovu trasu přeletu přes Atlantik. „Tvrdil, že vojenské letectvo teď existuje jedině v Německu. Anglie a Francie jsou sto roků za opicema a v Americe taky teprve začínají. A v zaostalém Rusku prý mají jenom hesla: Létat dál než ostatní, výš než ostatní a předstihnout všechny v rychlosti! Ale když to tak vezmeš, dvě první hesla splnili. Doletěli nejdál ze všech – do Ameriky, k tomu přes severní pól. A ten jejich pilot, jak se jmenoval krucinál, Kokkinaki, se vyšplhal do rekordní výšky – na čtrnáct tisíc. Nebo si myslíš, že ten přelet je jenom rudá propaganda, aby nám vytřeli zrak svými rekordy?“

„V každém případě je to dobrá propaganda. Běž a zkus to taky. Na čem poletíš? Na junkersu šestaosmdesátce? Budeš se bez paliva poroučet k zemi ještě před pólem, ani nebudeš vědět jak.“

„A co hydroplán Do 18, který létal na transatlantických linkách?“

„Ten má dolet necelých 9 000 kilometrů, a Rusové udělali 9 130 kilometrů. Trochu rozdíl, ne?“

„Hmm, ale já přesto věřím,“ Karl zvýšil hlas, „že když to bude nutné, němečtí konstruktéři sestrojí taková letadla, na kterých němečtí piloti doletí ze všech nejdál. Führer přece nedopustí, aby komunisti měli lepší letadla než my.“

Kapitola druhá

1

Počátkem března osmatřicátého roku provedli rakouští nacisté v zemi puč. Jejich pohlavár Seyss-Inquart se obrátil do Berlína s prosbou o pomoc, aby se učinila přítrž „bouřím“ komunistů.

Za svítání 12. března vstoupily divize hitlerovského wehrmachtu do Rakouska a tento suverénní evropský stát se stal provincií třetí říše. Anšlus Rakouska prošel Hitlerovi zcela beztrestně.

Když se von Ritten vracel z divadla na Prinz-Albrecht-Strasse, všiml si jasně osvětlených oken v Domu letců. Právě se tam konala slavnostní recepce ku příležitosti udělení hodnosti říšského maršála „vládci vzduchu“ Hermannu Göringovi.

Karl se ještě nestačil uložit ke spánku, když se vrátil z recepce Hugo Von Eckart.

„Co to, že jsi tak brzy zpátky?“ podivil se Karl.

„Evu nějak rozbolela hlava,“ odpověděl Hugo. „Ale budeme pokračovat doma. Dnes nemáme právo, abychom to jaksepatří neoslavili.“

„Slavte si, ale beze mě,“ prohodila Eva, a masírujíc si spánky, odešla do ložnice.

„To je vynikající,“ jásal Hugo. „Díky Hitlerovu politickému umu jsme bez kapky krve získali Rakousko. Teď je naše říše ještě mohutnější a musejí nás už brát vážně všechny země.“

Karl se z úspěchu netěšil o nic méně než Hugo, ale byl nepříjemně rozladěný z toho, že ani při anšlusu, ani při okupaci Porýní neměli možnost zkřížit zbraně. A mladé letce svědily ruce.

„My jim ještě ukážeme, co je to velké Německo,“ zvolal Hugo, kterého se zase zmocnil záchvat nadšeného vlastenectví. „Budou tancovat, jak my budeme pískat.“

V květnu se situace natolik uklidnila, že vojákům z povolání začali poskytovat dovolené. Karlovu letku v čele s kapitánem Schrammem vyslali na dvoutýdenní preventivní odpočinek do Rauschenu – pobaltských lázní nedaleko Královce, kde měla luftwaffe své sportovní a rehabilitační středisko.

Letoun Ju 52 je za tři hodiny dopravil z Templinu do Gross-Dirschkeimu.

Tam na ně čekal autobus a hubený kapitán letectva s temně modrými výložkami na uniformě, které svědčily o jeho přináležitosti ke zdravotnickému personálu. Byl to náčelník rauschenského rehabilitačního střediska. Představil se kapitánovi Schrammovi a vyzval letce, aby nastoupili do autobusu.

Slunce už hřálo jako v létě. Autobus ujížděl po asfaltové silnici, po obou stranách lemované starými lípami. Na polích se zelenalo obilí a na loukách ohrazených nataženým drátem se spokojeně popásával plemenný dobytek. Jestliže půvaby jara zapůsobily na uzavřeného osmatřicetiletého Schramma, který celý ožil a jakoby omládl, pak jeho sotva dvacetiletým svěřencům se přímo rozehrály v žilách. Uchváceni blahou představou odpočinku a veselého nicnedělání, nahlas kuli plány, jak nejlépe ty dva týdny u moře prožijí.

Náčelník střediska je však okamžitě usadil: „Musím vás zklamat. Budete se řídit přísným denním režimem. Budíček – v sedm, rozcvička v sedm dvacet, snídaně v sedm třicet atakdál. Večerka ve třiadvacet hodin,“ pronesl skřípavým nepříjemným hlasem.

„Ten váš slavný režim potřebujem jak zajíc ukazatele na silnici,“ polohlasně zavrčel Hans Henske.

„To si snad ani nezašpásujeme s holkama,“ připojil se s nešťastným povzdechem Rudi. Ale kapitán měl výborný sluch:

„Denní režim byl schválen náčelníkem zdravotnické služby luftwaffe. Rád bych vás upozornil, že sportovní zaměstnání povedu osobně. Jmenuji se Runge. Zapamatujte si laskavě mé jméno. V minulém turnusu se našli chytráci, kteří se pokusili z mých zaměstnání ulít. Odjeli z Rauschenu ve vynikající fyzické kondici, a s několika disciplinárními tresty…“

Minuli listnatý hájek a vjeli do ulic Rauschenu, malého lázeňského městečka, rozčepýřeného špičatými střechami vilek s věžičkami a větrnými korouhvičkami.

„To si dám líbit,“ prohodil Karl k Erwinovi. „Ticho, zeleň, moře, nádherný voňavý vzduch.“

Erwin, který si celou dobu četl v jakési japonské knížce, zvedl hlavu a souhlasně přikývl.

Autobus odbočil na křižovatce a zastavil u zděné jednopatrové budovy, vedle níž strměla vysoká přístavba v podobě strážní věže rytířského zámku.

„To je lázeňský vodoléčebný ústav,“ vysvětlil kapitán. „Nám patří támhleta polovina budovy,“ ukázal na přístavbu s věží, na jejímž štítu seděla velikánská orlice se svastikou, vyvedená z armovaného betonu.

„Jenom, aby nám to nespadlo na hlavu,“ vzhlédl Karl s obavami na těžkotonážní ozdobu visící nad vchodem. „Zajímalo by mě, jak to tam vůbec dostali.“

„Poddůstojníci budou bydlet v tomto objektu,“ zaskřípal opět Runge, „a důstojníci ve vilkách.“

Karla s Erwinem odvezli k domu, před jehož vchodem ležel pár ubohých sfing, které spíš připomínaly prokřehlá zatoulaná koťata.

Vila patřila vrchnímu myslivci Východního Pruska. Tento činovník ze správy, která byla podřízena říšskému maršálovi Hermannu Göringovi, bydlel v přízemí. První patro a mansardu pronajímal lázeňským hostům.

Přátelé vyšli po točitých schodech nahoru a ubytovali se v sousedících pokojích.

„Nevypadá to tu špatně,“ konstatoval Karl.

„Kdyby nebylo toho idiotského režimu,“ nadával Erwin, „mohlo by to být docela prima.“

„Nemyslím si, že by nám Runge chtěl nějak moc pustit žilou. Ale ať se vydovádí na poddůstojnících. Ještě dnes si o tom promluvíme s velitelem. Jsem si jistý, že nás Schramm pochopí. Všiml sis, jak pookřál, když zjistil, že ho od ženy dělí Gdaňský koridor?“

Letci dostali povolení chodit v době osobního volna v civilu, ale nikomu ani na mysl nepřišlo, aby tohoto privilegia využil. Šedomodré uniformy, které nezískali tak snadno, vzbuzovaly na všech stranách úctu, dokonce i mezi muži, a pokud šlo o láskychtivá děvčata ze Svazu německých dívek, korzujících po rauschenských ulicích, ta si mohla oči vykoukat a byla ochotna na první náznak splnit jakékoli přání.

Karel s Erwinem zvolna bloumali ulicemi a seznamovali se s městečkem.

„Voda v moři je na koupání ještě studená“ zaslechli hovor dvou lázeňských hostů, které právě míjeli, „ale v jezeře už to jde.“

„Prosím vás, můžete nám říct, jak se dostaneme k jezeru?“ zeptal se hned Karl.

„Jděte touhle ulicí až na konec a pak zabočte doprava.“

Vydali se úzkou uličkou vroubenou honosnými vilami. Nad hlavami jim šuměly koruny starých dubů pamatujících ještě časy Bedřicha Velikého. Prošli kolem požární věže a otevřel se jim pohled na průzračné jezero, jehož břehy byly zpevněny přírodními kameny a betonem.

„Obejdeme ho,“ navrhl Erwin.

Vtom od koupaliště, postaveného na betonových pilotách, dolehl zoufalý křik. Dva hlasy, mužský a ženský, prosily o pomoc.

„Někdo se tam topí,“ zvolal Erwin, a protože nebyl zrovna nejlepší plavec, pohlédl úkosem na Karla, bývalou hvězdu oddílu hitlerjugend.

„Pomoc!“ křik se opakoval. Teď však už prosil o pomoc jenom muž.

Když přátelé doběhli na koupaliště, spatřili, jak se z vody na sekundu vynořila hlava v růžové koupací čepici a hned zase zmizela pod vodou. Vyrazil jim vstříc mladík v zelených plavkách a prosebně sepjal ruce.

„Zachraňte jí, proboha, dostala křeč!“

„A proč jí nepomůžeš sám?“ zeptal se Karl a už si svlékal kalhoty.

„Neumím plavat a tam je hluboko.“

„Hupni tam v košili!“

„Jo, a pak půjdu domů jak zmoklá slepice,“ namítl Karl a bleskově si stahoval košili a tílko.

V trenýrkách skočil po hlavě do vody, kde se naposledy vynořila růžová čepice. Pod vodou otevřel oči. Pozorně prohlížel pod sebou dno, vydlážděné kameny. Už ho to táhlo nahoru, když na šedavém povrchu dna zahlédl bílo-červenou skvrnu. Udělal několik rychlých temp a octl se u dívčího těla v červených plavkách. Strhl dívce z hlavy čepici, kolem levé ruky si omotal její dlouhé vlasy a prudce se odrazil ode dna. Když se objevil na hladině, Erwin mu vzal z náruče bezvládné dívčino tělo a položil je na prkennou podlahu koupaliště.

„Začni s umělým dýcháním,“ zavolal Karl na Erwina a po stupíncích vystoupil z bazénu.

„Ale nejdřív z ní musíš dostat vodu, které se nalokala.“

Erwin si přehnul dívku přes koleno a zatlačil na žaludek. Z úst a z nosu vyšplíchla voda. Dívka se rozkašlala a začala zvracet.

„Hotovo i bez dýchání,“ řekl Erwin spokojeně mladíkovi, který pobíhal bezradně kolem, a plácl ho po zádech. „Tvoje přítelkyně bude zase v pořádku.“

Bledá, vysílená dívka zasténala a otevřela oči. Doposud si neuvědomovala, co se s ní děje.

„Rozejdete se,“ požádal Erwin zvědavé zevlouny, kteří se sběhli k místu neštěstí, „potřebuje klid a čerstvý vzduch.“

Karl s Erwinem přenesli dívku na lavičku a přikryli ji mladíkovým sáčkem. Lomcovala s ní zimnice, ale postupně přicházela k sobě. Teprve teď si Karl dívku pozorněji prohlédl. Rysy mrtvolně bledého obličeje mu připadaly známé. Určitě už ji někde viděl.

„Erwine, než se obléknu, sežeň někde auto. Je příliš slabá, nemůže jít domů sama.“

„Dobrá,“ Erwin si nasadil čepici, „zajdu do hasičské zbrojnice. Předpokládám, že velitel hasičů neodmítne pomoc nebohé slečně.“

Za několik minut zastavil u koupaliště hasicí vůz.

„Jak je vám? Můžete vstát?“

Dívka odmítavě zavrtěla hlavou.

„Chyťte se mě kolem krku,“ řekl jí Karl a vzal dívku, třesoucí se zimou a šokem, do náruče.

Její průvodce se usadil v kabině vedle řidiče, aby ukazoval cestu. V rukou nesl její šaty a boty.

Automobil projel ulicí a zastavil u příkrého schodiště vedoucího k vile na vrcholku kopce.

Karl vyskočil z vozu a překvapením hvízdl. K vile vedlo minimálně sto schodů.

„Ještě štěstí, že slečna je lehounká jako pírko, jinak by ji tam nikdo nevynesl.“

„Ať si ji nahoru vynese její rytíř. Ty jsi udělal dost, žes ji vytáhl z vody,“ radil Erwin.

Teď, když byl mladík oblečený a s brýlemi na nose, Karl si okamžitě vzpomněl. Byla to dvojice, která seděla pod nimi na olympijském stadiónu.

„Dejte mi ji, pane nadporučíku,“ naléhal mladík.

„Až nahoru ji neunesete,“ odmítl zarputile Karl a významně pohlédl na mladíkova ptačí ramínka. Nehodlal svěřit dívku do jeho péče, roli statečného zachránce chtěl dohrát do konce. „Raději honem utíkejte pro lékaře. To je to nejlepší, co můžete udělat.“

„Ano, ano, už běžím,“ nervózně zamumlal mladík a rozběhl se nahoru ulicí vedoucí do centra města.

„A ty, Erwine, někde vyškemrej kapku koňaku. Musí se zahřát.“

Udivený Erwin cosi zahučel pod fousy a zamířil k nejbližší restauraci. Karl poděkoval šoférovi a s dívkou v náručí ztěžka stoupal po schodech nahoru. Bylo jí zle, ochable se ho držela kolem krku. Celý udýchaný ji konečné donesl ke vchodu do vily a posadil na lavičku.

„Nikdo není doma,“ řekl, když zmáčkl kliku dveří.

„Hospodyně odešla na nákup. Klíč je schovaný za květináčem.“

Karl odemkl, donesl dívku do jejího pokojíku a položil na lůžko.

„Kde máte něco suchého na sebe?“

„Podívejte se prosím do skříně.“

Karl sundal z ramínka froté plášť a podal jí ho.

„Shoďte ze sebe ty mokré plavky. Obrátím se.“

„Nemůžu,“ zašeptala, drkotajíc zuby. „Oblečte mi prosím župan na plavky.“

„Ne, to nejde. To byste se nezabrala. Pojďte, pomůžu vám.“ Karl ji vzal za ramena.

„Ne, nesmíte mě svlékat,“ chabě se bránila dívka.

„Ani slovo,“ okřikl ji Karl. „Nevytáhl jsem vás z jezera proto, abyste dostala zápal plic. Nikdo vás nesní.“

Rozepnul přezky a začal z ní stahovat mokré plavky, které seděly na těle jako přilepené. Dívka si zakryla rukama obličej. Odhodil plavky do rohu pokoje a až po bradu ji přikryl prachovou duchnou. „Tak a jak je vám teď?“

„Je mi hrozná zima, točí se mi hlava a trochu je mi na zvracení.“

„Nenajde se v domě kapka alkoholu?“

„Prosím vás, nic takového nepiji.“

„Teď by vám ale neškodil hlt něčeho ostrého. Zahřeje vás a budete se cítit líp. A kávu bych tu mohl někde uvařit?“

„Až přijde hospodyně.“

V hale se ozval Erwinův hlas:

„Karle, kde jsi?“

„Pojď sem nahoru. Přinesl jsi něco… Oho! Koňak. Výborně.“

Karl nalil trochu alkoholu do porcelánového hrníčku a přiložil ho dívce k ústům.

„Já nesnáším alkohol. Je mi odporný,“ odstrčila mu ruku.

„Hned všechno vypijte, to je medicína a ta bývá málokdy chutná.“

Donutil ji několikrát z hrníčku usrknout, než se zakuckala a z očí jí vyhrkly slzy.

„Vy, vy nejste žádný zachránce, ale surový flibustýr. Proč mi to násilím nutíte?“

Za chvilku se uklidnila, utřela si slzy a prohlásila:

„Ale je mi opravdu líp.“ Na tvářích jí ožíval ruměnec. Zbytek koňaku Karl rozlil do dvou hrníčků a jeden podal Erwinovi.

„Na vaše zdraví, madam.“

Vtom se ozvaly v hale spěšné kroky. Do pokoje vešel lékař s mladíkem.

„Dobrý den, doktore,“ pozdravil Karl. „Udělali jsme, co bylo v našich silách. Předáváme slečnu do vaší péče. Poroučím se.“

Letci položili na stůl dva prázdné šálky.

„To dobrodružství nás stálo večeři,“ zahučel nespokojeně Erwin už za dveřmi.

„Zato já jsem ji znovu potkal. Tys ji nepoznal?“

„Ne, koho?“

„Vzpomeň si na olympiádu.“

„Tak takhle je to. A mně bylo divné, že se tak staráš.“

„To je neuvěřitelná náhoda. Prostě, volání osudu. Museli jsme se objevit na pravém místě v pravou chvíli, kdy její život visel na vlásku. Jako v románu.“

„Pchá, na vlásku! Tys jí přímo pomohl zpátky z onoho světa… A doufám, že ne kvůli té civilní bačkoře, co ji málem utopil. Dozvěděl ses aspoň, jak se jmenuje?“

„Ne, na to nebyl čas. A teď to ani není důležité. Rauschen není Berlín. Tady se mi tak lehko neztratí.“

2

Na druhý den Karl přemluvil Erwina, aby vykonali zdvořilostní návštěvu a poptali se na dívčino zdraví. Ale nebyla doma. Hospodyně paní Hillebrandová řekla, že slečna Luisa se cítí zdráva a že odešla s panem Goldbergem do města.

„Vyřiďte jí naše srdečné pozdraveni,“ řekl Karl, když se loučil s hospodyní. „Brzy na shledanou.“

Sešli ze schodů a vmísili se mezi lázeňské hosty, lenivě korzující po ulici.

„Proč jsi tak skleslý?“ zeptal se Erwin. „Koukni se kolem, kolik je tu holek. Jedna hezčí než druhá.“

„Abych řekl pravdu, od včerejška mě přestaly zajímat.“

Z restaurace na rohu se vypotáceli čtyři namazaní kolohnáti v hnědé uniformě SA; cvakot jejich okovaných bot se rozléhal široko daleko. Podle modrých okolků čepic to byly nízké šarže, nižší než velitel čety. Hoši z úderných oddílů byli v rozverné náladě. Drze civěli na kolemjdoucí ženy a provázeli je oplzlými vtipy. Přitočili se ke dvěma dívkám ve snaze navázat s nimi známost, ale ty jim hned utekly.

„Chyť je!“ vykřikl jeden z nich a zadupal okovanými botami, jako by je pronásledoval.

„Teď si je vezmu na mušku já,“ zapojil se do hry jeden z kámošů.

Zamířil ukazovákem a hlasitě si upšoukl. Rozlehlo se koňské hýkání. Hoši se řehtali jak pominutí. Všichni obcházeli podařenou čtveřici po druhé straně ulice.

„Hovada!“ naštvaně ucedil Erwin. „S velkým potěšením bych jim nabil držky.“

„Opilého blbce zdaleka obejde i blázen. To ti stojí za to ztropit skandál? Nemá cenu si s tím lidským odpadem špinit ruce.“

„Nechápu,“ rozčiloval se Erwin, „proč se Hitler opírá zrovna o tyhle zhovadilé pohůnky.“

„Dělají tu nejšpinavější práci, kterou nebudeš dělat ani ty, ani já.“

„Asi máš pravdu. V jejich práci by byl intelekt jenom ke škodě věci.“

S Luisou se Karl setkal až za dva dny. Kráčela sama po pobřeží a zádumčivě hleděla na rozbouřené moře.

„Dobrý večer,“ oslovil ji Karl. „Poznáváte mě?“

„Aby ne! Můj zachránce flibustýr,“ usmála se a podala mu ruku. „Hodně jsem o vás v posledních dnech přemýšlela.“

„Dosud jsem neměl příležitost, abych se představil. Baron von Ritten,“ řekl své jméno.

„Luisa von Wallstadtová,“ uklonila se a šibalsky se usmála. „Povězte mi, nebyl jste to vy, kdo mě probodával očima na stadiónu v den zahájení olympijských her?“

„Váš oddaný služebník,“ sklopil hlavu do úklonu Karl, „Myslete si, že to byla láska na první pohled.“

„S tím se nežertuje, barone.“ Luisa zvážněla.

„Kde je váš nerozlučný průvodce?“

„Zřejmě není tak nerozlučný, když teď není se mnou,“ opáčila opět vesele.

Za podmračeného večera soumrak rychle houstl. Na nábřeží se oslnivě rozzářilo elektrické osvětlení, napodobenina starodávných luceren. Z černé tmy se valily neviditelné vlny, narážely na mělčinu a svou existenci potvrzovaly řetízky bílé pěny. Na břehu podřimovaly stovky racků, ukolébaných šuměním moře.

Dýchavičné jantarové moře vyplivovalo ze svých útrob vyhlazené oblázky s kousky zkamenělé smůly, které po ránu sbírali na břehu obyvatelé i hosté.

„Kolik je podle vás hodin?“ zeptala se Luisa a ukázala na květinový záhon umně znázorňující sluneční hodiny. Ve světle tří svítilen stojících nedaleko vrhala tyč tři stíny – na devět, dvanáct a tři hodiny v noci.

„Vyberte si sama, kolik hodin se vám nejvíc hodí.“

„Asi devět. V jednu hodinu v noci mě paní Hillebrandová nepustí domů. Hospodyně dostala pokyny od mých přísných rodičů. Kontrola mé morálky byla rovněž uložena panu Goldbergovi. Proto už musím spěchat.“

Když přišli k příkrým schodům vedoucím k vile, Karl navrhl: „Nechcete, abych vás vynesl nahoru stejným způsobem jako posledně?“

„Odpusťte,“ usmála se Luisa, „ale vůbec si nepamatuji, jak jsem se ocitla doma a co se se mou dělo do chvíle, než jste mi vnutil ten koňak.“

„Můžu vám to hravě předvést,“ pokusil se jí vzít do náruče.

Ale Luisa mu mrštně vyklouzla z rukou a zlostně řekla:

„Moc si dovolujete, barone.“

Dnes před ním stála úplně jiná dívka, pramálo se podobající té ubohé bezmocné bytůstce, z níž svlékal mokré plavky.

Zvolna vyšli těch sto šedesát schodů, které tehdy v duchu počítal. Nad hlavou jim temně šuměly třistaleté duby.

„Tak jsem doma. Na shledanou, pane barone, a navštivte nás. Paní Hillebrandová vaří vynikající kávu.“

„Bude mi ctí. Ale ještě jste mi neodpověděla na otázku, kde máte svého ctitele?“

„Máte na mysli Gerharda Goldberga?“

„Vašeho rytíře, který vás div nenechal utonout.“

Luisa se na Karla pozorně zadívala a zavrtěla hlavou:

„Vy nejste dobrý člověk, třebaže jste pro mě tolik udělal. A jestliže vás zajímá Gerhard, tak se podívejte dolů.“

Karel se otočil a spatřil na úpatí schodů temnou mužskou postavu.

„Řekněte mi, co pro vás znamená?“

„Jak co? Je to můj vzdálený příbuzný z matčiny strany, přítel z dětství. Je docela možné,“ Luisa se na několik vteřin zamyslela, „že se brzy zasnoubíme.“

„Podle mého soudu to není čistý árijec. Vy to opravdu chcete riskovat a vzít si ho za muže?“

„Čistá krev nemá pro mého otce moc veliký význam. Často přichází do styku s židovskými byznysmeny a má velmi vysoké mínění o jejich pracovních kvalitách. Pro něj znamenají daleko více akcie firmy FB-Industria a Stahl-Werke, jejichž majitelem je pan Goldberg starší, než národnost a vyznání víry jeho budoucího zetě. Gerhard studuje na ekonomické fakultě Humboldtovy univerzity a zároveň v uměleckém studiu. Je to velmi talentovaný sochař. Mimochodem ta nová fontána v rauschenském parku je jeho dílo.“

Goldbergovy kroky už zazněly docela blízko. Karl si zapálil cigaretu.

„Kde jste mi zmizela, Luiso? Hledal jsem vás celý večer.“

„Procházela jsem se u moře a potkala jsem pana barona Rittena. Seznamte se, posledně jste na to neměli čas.“

„Velmi rád, barone. Přijměte můj upřímný dík za to, že jste zachránil mou nevěstu.“

Podívejme se, hned nevěstu, blesklo Karlovi hlavou.

„Není zač, pane Goldbergu. Pomoci bližnímu je prvořadou povinností každého slušného člověka.“

Goldberg se mírně uklonil: „Omluvte nás, pane barone, ale už začíná být chladno. Slečna Luisa ještě není po té nešťastné příhodě zcela v pořádku. Musí jít spát. Na shledanou.“

„Dobrou noc, slečno Luiso.“ Karl jí políbil ruku. „A jestli chcete zbavit strachu z vody, měla byste si zaplavat pod mým dohledem. Zítra budu u jezera do pěti hodin. Voda je už krásně teplá. Bylo mi ctí, pane Godbergu.“

Karl zvedl ruku ke štítku čepice, prudce se obrátil a scházel ze schodů.

4

Byl opravdu krásný den, slunce žhnulo jako v parném létě. Na koupališti byla hlava na hlavě. Všude se pestřily slunečníky a plavky milovníků slunce a vody. Luisa se objevila po obědě v Goldbergově doprovodu. Když spatřila Karla s Erwinem, vesele jim zamávala a zamířila k nim. Hned se začala svlékat. Tentokrát měla na sobě modré plavky, které slušely jejím modrým očím ještě víc.

„Ty červené jsem vyhodila, aby mi nepřipomínaly ten hrozný den,“ usmála se, když ucítila na sobě Karlův pohled.

Karl ji hned pozval do vody. Důvěřivě se ho chytila za ruku a šla za ním. Za chviličku si zvykla a rozhodla se, že si zaplave.

„Jenom neplavte moc daleko,“ křičel na ně ze břehu Goldberg. Svou bezmocnou starostlivostí připomínal kvočnu, která právě vyseděla kuřata.

„Luiso, musím se s vámi setkat o samotě, abych si s vámi vážně promluvil. Ale ten váš věrný stín, Goldberg, mi začíná lézt na nervy.“

„Hmm, netušila jsem, že letci mají tak slabé nervy. A podle mě lezete víc na nervy vy jemu… Pojďte, vrátíme se už zpátky. Proč se s vámi nebojím plavat tak daleko?“

„Vy jste mi neodpověděla. Kde se můžeme setkat?“

„To je téměř vyloučeno. Gerhard mě teď neopouští ani na minutu.“

„Dnes večer v deset hodin budu čekat na lavičce u vašeho domu. Čekám do dvanácti. Když nepřijdete, budu velmi smutný. Přijdu za každého počasí, i kdyby z nebe padaly ledové balvany.“

„Dobře,“ šeptla a ponořila hořící tváře do vody.

V deset hodin Luisino okno ještě jasně zářilo. Karl se tiše přikradl a zůstal stát za keřem. Otevřeným oknem zřetelně doléhal z pokoje Goldbergův podrážděný hlas:

„Luiso, jestliže se okamžitě nepřestanete stýkat s tím nafoukaným oficírem, budu nucen oznámit rodičům, že se tu nemůžeme déle zdržovat kvůli oné příhodě, která málem skončila tragicky.“

„Tak za prvé, ten nafoukaný oficír mi zachránil život, zatímco vy jste kvokal na břehu,“ ostře zazvonil Luisin hlas, „a za druhé, nechápu, co má znamenat váš despotismus! Kdo vám dal, pane Goldbergu, právo určovat, s kým se mohu stýkat a s kým ne?“

„Drahá Luiso, vždyť přece sama dobře víte, jaký vztah má váš otec k armádě. Ten nadporučík nikdy nepřekročí práh vašeho domu. Na to dám hlavu.“

„Vždyť se s von Rittenem mohu setkat nejenom u nás doma… A vy, Gerharde, moc dobře víte, že když si usmyslím to udělat, nic a nikdo mě nezadrží.“ A už zcela jiným, klidným tónem dodala: „Už je pozdě, milý Gerharde, běžte spát. Nerozrušujte na noc mě ani sebe.“

Karl počkal, než se temná Goldbergova silueta skryla pod schody, a pak se neslyšně vzepřel na rukou a překulil oknem do pokoje.

Luisa stála před zrcadlem a oblékala si letní plášť. Zdálo se, že ji jeho náhlé objevení nikterak nepřekvapilo.

„Poslechněte, vy flibustýre,“ řekla, když ji Karl přitáhl k sobě, „mám pocit, že se mužská opovážlivost dívkám občas dokonce líbí…“

Na druhý den však Karla čekalo nemilé překvapení. Když se objevil v domě s obrovskou kyticí růží, paní Hillebrandová mu sdělila, že Luisa odcestovala.

„Nevím, co se stalo, ale slečna Luisa dostala z domova telegram. Přijel si pro ni ve svém autě pan Goldberg a oba odjeli do Berlína.“

Karl se smutně podíval na obrovskou kytici, kterou držel v ruce, a vrazil ji překvapené hospodyni. „Dejte květiny do vody.“

Paní Hillebrandová poděkovala za květiny a blýskla po Karlovi vychytralýma očkama světem protřelé coury.

„Ach, málem bych zapomněla, Luisa mě prosila, abych vám předala tuhle obálku.“

Karl ji otevřel a vytáhl lístek spěšně popsaný velkými písmeny. Přelétl jej očima: její adresu, telefon, přeškrtnuté nečitelné slovo a dvě řádky:

„Odpusť, že odjíždím takto. Nutí mě k tomu okolnosti. Líbám Tě, můj drahý flibustýre.“

Karl se rozloučil s paní Hillebrandovou a vydal se hledat Erwina. Potřeboval prostě trochu nekalené chlapské účasti. Našel ho v parku u fontány s nerozlučnou japonskou knížkou v ruce.

Přítel Karla pozorně vyslechl.

„Nechápu, proč tak zuříš na toho mladíka. Bojuje o svou lásku. Nebo si snad myslíš, že ti ji postoupí jen tak?“

„Ale my se milujeme.“

„To tě přejde. Copak může existovat věčná láska v tomhle pomíjivém světě, kdy je dneska člověk živ, ale zítra už ne? Ona prostě sešla ze stezky lásky, a ty budeš v osamocení trávit své noci… To ti neříkám já, ale moudrý autor Dvaceti tisíc strof…,“ Erwin láskyplně pohladil knížku po hřbetu.

Když procházeli kolem fontány, Erwin kývl hlavou na mramorovou sochu a prohodil:

„Všimni si dobře jejího obličeje.“

Karl se na ni pozorně zahleděl. Před ním stála u pramene nahá Luisa, vytesaná z mramoru, s mírně pokrčenými koleny a na hlavě držela džbán, z něhož tryskaly křišťálové proudy vody. Roztesknil se, jako by ji ztratil navždy.

„Zapomněl jsem ti, Erwine, říct, že tahle fontána je dílem sochaře Gerharda Goldberga.“

Kapitola třetí

1

„Pařížské nebe, mon generál, se proděravělo jako řešeto,“ konstatoval kapitán Paul Fermont, když hodil kufr do sítě na zavazadla, „a provází nás deštěm. Říká se, že je to dobré znamení. Naše poslání bude úspěšné.“

„Dej bůh,“ suše zavrčel generál Joseph Vuillemin. Nálada velitele francouzského vojenského letectva zcela odpovídala pošmournému deštivému počasí.

Představitelé francouzského vojenského letectva odjížděli do Berlína oplatit nedávnou oficiální návštěvu generála Milcha, prvního zástupce říšského maršála letectva Göringa.

„Edmonde, nevíš, co přeletělo našemu šéfovi přes nos?“ zeptal se Fermont svého kolegy plukovníka Duranda. Paul Fermont a Durand byli bratranci, proto kdykoli zůstali spolu o samotě, dovolili si porušit vojenskou subordinaci.

„Se šéfem?“ přeptal se Durand a otevřel cestovní kufřík, odkud vylovil láhev burgundského. „Ročník devatenáct set jedenáct. Předválečné. Dáš si skleničku?“

„Díky, rád. Ale neodpověděl jsi mi na otázku.“

„To by byl dlouhý rozhovor…“

„Delší než zbytek cesty?“

Durand s námahou vytáhl vývrtkou zátku z hrdla a nalil víno do cestovních pohárků.

„To, co teď uslyšíš, můj drahý bratranče, není určeno pro cizí uši. A pak, co ti povím, je můj osobní názor a můžu se mýlit.“

Plukovník usrkl hlt vína, poválel ho po jazyku a spokojeně přimhouřil oči.

„Vynikající. Škoda že jsem u toho zloděje Sorrela koupil jenom dvě láhve.“ Dopil celou skleničku a zařízl si konec doutníku. „Ty, Paule, víš, že mě konec války zastihl v eskadře našeho generála. Tehdy to byla veselá kopa, neobešla se bez něj žádná legrace.“

„To bych nikdy neřekl. Generál má teď zřídkakdy dobrou náladu, zvlášť po návštěvě toho nacisty Milcha.“

„No právě, těsně před koncem války se odehrál ten zatracený let, který zanechal na duši našeho generála nezacelitelné šrámy. Také jsem se ho zúčastnil, ale na mě zřejmě tak nezapůsobil jako na něj. Do dvou týdnů docela zešedivěl. Celá naše sestava tenkrát vzlétla bombardovat německé skladiště zbraní, které zasekl náš letecký průzkum. V prostoru cíle jsme spatřili ohromný celtový hangár. Nikdo neměl nejmenší pochyby, že pod plachtou jsou ukryty děla a granáty. Nepřátelské flaky chrápaly, takže jsme měli možnost přesně zamířit. Na celtové skladiště se sesypaly stovky pum.

Dovedeš si ale představit naše zděšení, když jsme se pak z německých novin dozvěděli, že jsme zaútočili na šapitó pojízdného cirkusu právě v době představení. Všichni jsme z toho byli na nic, ale Vuilleminem to děsivě otřáslo. A taky nebylo divu. Kaiserovská propaganda označila našeho velitele veřejně za vraha děti. A protože je to čestný a svědomitý člověk, dával vinu jedině sobě. Když pak spatřil fotografie dětí zabitých našimi pumami, chtěl si vpálit kulku do spánku. Nezbylo nám než přistoupit na svatou lež: vedoucí piloti prohlásili, že jeho pumy dopadly s nedoletem.“

Durand opět naplnil pohárky:

„U Němců takové víno pít nebudeš. Bošové jsou dobří akorát tak na vaření piva.“

„Ale co má ta nešťastná příhoda co dělat s dnešní šéfovou melancholií? Vždyť od té doby, sláva bohu, už uběhlo přes dvacet let?“

„Z našeho generála se stal podivín. Za prvé se strašně nerad vrací do těch končin. Za druhé, považuje bombardér za hrůzostrašnou zbraň, pro kterou není v civilizovaném světě místo, a za třetí nenávidí válku a domnívá se, že je nutné vyhnout se jí jakýmkoliv způsobem.“

„Nejsou to poněkud zvláštní názory na člověka, který stojí v čele francouzských leteckých sil?“

„No, taky si myslím, že vojenskému letectvu by měl velet muž s daleko pevnější vůlí, tvrdým charakterem a bez pacifistických ideálů. Proto se Vuillemin, při vší mé úctě k němu, na tuto funkci moc nehodí. Ale opakuji, Paule, tohle moje plané řečnění si nechej pro sebe. Doufám, že nebudu muset litovat své otevřenosti.“

Durand něžně pohlédl na téměř prázdnou láhev a vyprázdnil ji do poslední kapky.

„A mám-li být otevřený až do konce, tak se obávám, že až bošové zorganizují ukázku své vzdušné moci, mohou nakonec našeho generála zastrašit válečnou hrozbou. Často si přemílám v hlavě Göringova slova: ‚Nepřítel se musí považovat za poraženého ještě předtím, než zahájí válku.‘ Neměl náhodou říšský maršál na mysli nás?“

2

Přesně v devět hodin středoevropského času zastavil vlak s francouzskou delegací na perónu Lehrterského nádraží, vyzdobeného francouzskými a německými státními vlajkami.

Vuillemina a jeho doprovod uvítali oba Göringovi zástupci – generálové Milch a Udet – s omluvou, že říšský maršál je nemůže pozdravit osobně, neboť je na služební cestě.

Samozřejmě se vymlouvají, pomyslel si lhostejně generál Vuillemin, který strávil ve vlaku odpornou bezesnou noc. Opuchlý Germán prostě nepovažoval za nutné zúčastnit se uvítacího ceremoniálu.

Když pak blýskavé nástroje dechovky odbřinkaly Marseillaisu a čestná stráž přepochodovala kolem pruským cupitavým krokem, odvezli členy delegace do vyhrazených apartmánů v zámku Bellevue, kde obvykle bydleli nejváženější říšští hosté.

Francouzské delegaci přidělili půvabnou světlovlasou tlumočnici Lottu. Když ji Paul Fermont spatřil, byl unesen:

„Ani v nejmenším jsem netušil, mademoiselle, že Němky jsou tak půvabné ženy.“

Atašé vojenského letectva po ní mrkl okem a zašeptal plukovníku Durandovi:

„Ať shořím v pekle horoucím, jestli jsem tuhle krasavici neviděl v nacistickém mundúru. Dejte si na ni pozor. Ta ženská určitě pracuje v sicherheitsdienstu nebo v abwehru.“

Durand se zasmál:

„Díky za varování. Byli jsme na to připraveni předem. Lottu si vezme na starost Paul Fermont. Jenom se obávám, že informace, které od něj slečna Lotta získá, se jejím šéfům příliš hodit nebudou…“

Na podzim osmatřicátého roku zahájil Hitler intenzívní přípravu k obsazení Československa. Jednou ze zásad této kampaně bylo promyšlené zastrašování vlád evropských zemí vojenskou silou německého letectva. Němci přeochotně předváděli svým potenciálním protivníkům, Francouzům, Angličanům, Američanům i Rusům, své letecké továrny a konstrukční kanceláře. A dělali to tak chytře a mazaně, že žádnému z hostů ani nenapadlo, že by Göringa a jeho zástupce mohly trápit nějaké pochybnosti.

Německý letecký průmysl se totiž jen s obtížemi vyrovnával se svými úkoly. Z běžících pásů sjížděl mnohem menší počet letounů, než bylo naplánováno iniciátorem čtyřletého plánu Hermannem Göringem.

Když si francouzská delegace odbyla audienci u Hitlera v říšském kancléřství, začalo seznamování s leteckým průmyslem. Francouze odvezli především na dědičné panství Williho Messerschmitta do jeho továren nedaleko Mnichova – do Augsburgu a Řezna. Jejich průvodcem byl generál Udet. Přestože se tento muž vyšvihl na jeden z nejvyšších postů v luftwaffe, létání na hřebík nepověsil. Nedlouho před příjezdem Francouzů korunoval sérii svých špičkových letů novým světovým rychlostním rekordem. Na letounu Heinkel 112 dosáhl rychlosti 650 km v hodině. Vždy dobře naladěný, vitální německý generál, hýřící životním elánem, celou cestu vesele žertoval a bavil hosty v docela obstojné francouzštině. Udet se pokoušel vtáhnout generála Vuillemina do vzpomínek – vždyť bojovali proti sobě na stejných místech – ale velitel francouzského letectva se tomu vyhnul a zavedl řeč na jiné téma.

V Augsburgu jim Udet představil průmyslníka a leteckého konstruktéra profesora Messerschmitta, vysokého hubeného bruneta s řídkým ježatým porostem na hlavě. Ústa měl roztažená do přívětivého úsměvu, ale pichlavá, ostražitá očka příslušníka nacistické strany se zlatým odznakem na klopě tmavě šedého obleku prozrazovala pravé city. Soukmenovec Messerschmitt byl náležitě hrdý na své továrny a jeho nadšení nad těžkými dvoumotorovými stíhačkami Me 110 a nepřekonatelnými Me 109, které se právě montovaly na běžících pásech, neznalo mezí.

„Tak to tedy už nejsou ta nedochůdčata, kterým ve Španělsku lámaly kostřičky sovětské nosáče,“ prohodil Durand k Fermontovi. Durand se vrátil ze Španělska krátce před odjezdem do Německa.

Třebaže to bylo řečeno pološeptem, Udet zaslechl plukovníkova slova.

„První série Messerschmittů 109 nás přestaly uspokojovat,“ řekl. „Motor Jumo-210 G byl sice výkonný – 700 koňských sil, ale jeden kanón a dva obyčejné kulomety neskýtaly potřebný efekt. Před vámi je nový model letounu Me 109 E.“

Udet se zalíbením, jako čistokrevného klusáka, popleskal po křídle stroj, který právě sjížděl z pásu a vydával ostrý zápach emailového nátěru.

„Teď je v letounu instalován motor Daimler-Benz s výkonem 1100 koňských sil,“ dodal málomluvný Willi Messerschmitt. „To nám umožnilo zvýšit jeho rychlost až na 570 km v hodině místo dosavadních 470 kilometrů. Zároveň se zvýšila vertikální manévrovací schopnost.“

„Všimněte si prosím také,“ dál velebil model Udet, „výzbroje. Tři kanóny a dva spřažené kulomety umožňují provést mohutný palebný přepad. Docela stačí jedna dávka a jakýkoli létající předmět jde k zemi. Tahle stíhačka zatím nemá ve světě obdoby.“

Durand s Fermontem jako by se smluvili, pohlédli na svého generála. Jeho obličej vyzařoval hluboký smutek. Vuillemin měl před očima Dewoitine D 520 C 1. Nový francouzský prototyp stíhačky, jehož sériová výroba nebyla dosud zahájena, byl už zastaralý. Motor Hispano-Suiza zaostával za daimler-benzem o 200 koňských sil. A Me 109 E-3 ho navíc předčil jak v rychlosti, tak ve výzbroji.

Po ukázce bojové techniky v továrně jim vedoucí zkušební pilot Kurt Tank předvedl mistrovskou pilotáž, kterou zahájil přízemním letem…

Když vozy se členy delegace vjížděly do Berlína, zašeptal Durand bratranci:

„Paule, zabav nějak tlumočnici.“

„Slečno Lotto,“ obrátil se hned Paul k dívce, „smím vás poprosit o laskavost?“

„Ano, ovšem,“ usmála se Lotta.

„Zatímco generál bude po cestě odpočívat, mohla byste mi ukázat Berlín? Jsem vaším hlavním městem bezmezně nadšen.“

Lotta na vteřinku zaváhala.

Generál však zaslechl prosbu svého pobočníka a okamžitě se připojil:

„Ano, slečno, rád bych si teď oddechl. Dříve než za tři hodiny vás nebudeme potřebovat.“

„Tak prima,“ souhlasila Lotta.

Tenhle šarmantní francouzský kapitán si získal její sympatie. Důstojníkům SS, ba dokonce i letectva by neškodilo, kdyby se u něj přiučili trošce galantnosti.

„Tak co tomu říkáte?“ zeptal se generál, když se členové mise shromáždili v generálově apartmá.

Za všechny odpověděl plukovník Durand.

„Nemám slov, Messerschmittova továrna je prvotřídní. Ale mám pocit, že nám řekli vyšší číslo denní produkce. Po celou dobu, co jsme byli ve výrobní hale, sjely z pásu všehovšudy dva letouny. Podle jejich slov by jich muselo být dvakrát tolik. To za prvé.“ Durand zvedl palec. „Za druhé jste si jistě všimli, jak úzký je rozchod podvozku Me 109. Z toho plyne, že letoun má poměrně složitý vzlet i přistání, zvláště za bočního větru. A jestli bude působit pilotovi problémy za dne, pak v noci to bude ještě horší. Výfuková hrdla jsou umístěna tak, že za tmy budou plyny letce oslepovat. Nevyhledají na něm cíl ani za jasné měsíční noci. A za třetí má tahle stíhačka velmi malou zásobu paliva, z čehož plyne, že má také poměrně omezený akční rádius. A to je podstatný nedostatek. Rádius našeho dewoitinu je skoro o třetinu větší… Můžeme tedy shrnout, že vychvalovaný a nesrovnatelný Me 109 E není tak ideální stíhací letoun, jak se nám Němci snaží namluvit. A kdybych si na něm mohl zalétat, určitě bych našel i další mouchy.“

Po celou dobu, co Durand mluvil, Vuillemin pozorně poslouchal a na nic se neptal. Když plukovník skončil, na okamžik se rozhostilo ticho. Pak promluvil generál:

„Díky, plukovníku, se zájmem jsem vyslechl váš názor. Ale přesto vám musím říci, drahý Edmonde, že jste nenapravitelný optimista.“

Paul Fermont té noci nespal s ostatními v zámku Bellevue. Když se ráno objevil, zamířil rovnou do pokoje plukovníka Duranda.

„To jsi měl tak mizernou noc, že ses objevil tak časně, Paule?“ zavrčel bratranec a začal se oblékat. „Když už jsi mě vzbudil, vyjdeme si na ranní procházku.“

Jakmile se ocitli na ulici, plukovník se spiklenecky usmál a zeptal se:

„Tak co?“

„Žádný podstatný rozdíl od našich krajanek jsem nezjistil, zato otázky, které mi kladla, naznačují, že Němci jsou o našich záležitostech dobře informováni; daleko víc než si myslíme.“

„Co tedy nejvíc zajímalo půvabnou Lottu?“

„Kdy zahájíme sériovou výrobu D 520 a Amiotu 354, kolik kusů měsíčně nám dodá letecký průmysl a jak hodláme krýt naše letiště před nepřátelskými nálety. A dál, kdy prý začneme prodlužovat vzletové dráhy, a nakonec, proč měl Vuillemin tak chcíplou náladu a jaký je jeho názor na to, co zatím v Německu viděl.“

„No a co jsi jí na to odpověděl?“

„Zpočátku jsem se tvářil, že nechápu, co ode mě chce, a pak už neměla kdy se zeptat znovu.“

„Věčná škoda, že takové hrdinské činy se nedají odměňovat řádem Čestné legie,“ vyjádřil Durand svou soustrast bratranci. „Zasloužil by sis ho. A teď si jdi honem na hodinku zdřímnout. Zaskočím tě u generála.“

Pak ještě následovaly prohlídky továren Junkerse, Focke-Wulfa, Dorniera. A po každé cestě byl Vuillemin zachmuřenější a uzavřenější. Zdálo se, že to, co viděl v leteckých továrnách, ho přivádí k zoufalství.

Poslední cesta francouzské mise vedla do Heinkelovy továrny v Rostocku. Tentokrát je doprovázel generál Milch, který s Göringovou účinnou pomocí našel ve svém rodokmenu „árijské předky“, stejně jako to dokázal sfouknout Ernst Heinkel, muž s výraznými semitskými rysy. Na lidi, které říše potřebovala, se žluté hvězdy nepřišívaly. „Já sám určuji, kdo je žid,“ nechal se slyšet Hermann Göring.

První zástupce říšského maršála letectva se svému kolegovi Udetovi v ničem nepodobal.

Byl zcela průměrným pilotem a za první světové války na sebe nijak neupozornil. Zato po válce, díky svým vynikajícím organizátorským schopnostem, dosáhl vysokého postavení. Vypracoval se na ředitele Lufthansy, která se v podstatě stala jádrem pro formování vojenského letectva.

Jestliže se Udet choval k členům francouzské delegace nenuceně, byl Milch toporný a stroze oficiální. Při obědě, uspořádaném ředitelstvím závodu, rozháněl napjatou atmosféru za stolem jedině doktor Heinkel. Byl to neposedný dědek, který pramálo dbal o svůj zevnějšek. Žil dlouho za velkou louží a přivezl si odtud způsoby člověka se srdcem na dlani. Celou dobu vesele žertoval a první se chechtal vlastním vtipům.

„A to už jste slyšeli, že Italové vymysleli na svých mašinách zpátečky, aby mohli bleskově zdrhnout z boje?“

„Tohle my Němci samozřejmě nepotřebujeme,“ sebevědomě zabasoval generál Milch a pečlivě si utřel ubrouskem mastná ústa. „Jenom ať všichni hezky utíkají před námi…“

To byl popud pro ironické vtipkování přítomných Němců na účet svých spojenců v železném paktu. Němečtí letci nemohli Mussolinimu odpustit jeho ubohé snahy představovat Itálii jako leteckou velmoc. Proto si holohlavý duce, který byl zároveň ministrem letectva, i se svou panovačnou milenkou Klárou Petacciovou, schytal svůj díl.

Těžké Heinkely 111 na montážních stolicích zapůsobily skličujícím dojmem tentokrát nejenom na generála Vuillemina.

„Čert aby vzal ty naše chytráky Daladiera a de la Chambra,“ Durand kypěl vzteky. „Kam dali oči a na co rozstrkali dotace vojenského rozpočtu? Náš Bloch MB 200 a Amiot 354 se hodí akorát tak na školní vejlety. Nemáme proti heinkelu stojedenáctce co postavit. A Němci už je pustili do velkosériové výroby.“

A generálu Vuilleminovi nezbylo, než aby v knize čestných hostů letecké továrny zanechal se svým podpisem tento zápis: „Nic podobného jsem neviděl. Je to nejlepší letecká továrna na světě, na niž může být Německo právem hrdé.“

Generálova slova však zněla docela skromně ve srovnání s dithyramby, které napsal do knihy plukovník vojenského letectva USA Charles Lindbergh, jenž navštívil továrnu o něco dříve. Tohoto slavného pilota vítali ve všech zemích s otevřenou náručí. Po návštěvě Francie, Německa, Československa, Anglie a Sovětského svazu se začal považovat za leteckého experta pro tyto země.

„Německé letectvo nemá ve světě rovného. Svou údernou silou mnohonásobně převyšuje letectvo Ruska, Anglie i Francie dohromady,“ napsal vlastní rukou. Čím více Lindbergh bohatl, sklízeje vavříny své slávy, tím více ho uchvacovaly ideje antikomunismu. A v době, kdy jeho bankovní konto překročilo pět miliónů dolarů, stal se z něj nadšený ctitel Hitlera.

Hlavní divadlo však bylo Francouzům předvedeno v předvečer jejich odjezdu. Ukázky se ujal samotný říšský maršál Göring, který se mezitím vrátil do Berlína. Vojenský letoun Ju 52 je dopravil i s Lottou, svůdně vonící francouzským parfémem Rue de la Paix, který jí daroval Paul Fermont, na ostrov Usedom. Přistavené automobily je dovezly na střelnici výzkumného střediska vojenského letectva v Peenemünde, omývaného vodami Baltského moře.

Hosté i hostitelé se usadili na lehkých tribunách, postavených speciálně kvůli nim. Všem strčili do rukou mamutí dalekohledy s dvanáctinásobným zvětšením.

Když si Francouzi prohlíželi terče na střelnici, nevinně se podivovali.

„Vždyť oni tam postavili celé město!“

„To se tak snažili kvůli nám,“ procedil skrze zuby Durand tak, aby ho neslyšela Lotta. „Tihle shylockové nepustí nadarmo ani fous, a tady vyhodí na blbé terče tisíce marek.“

A skutečně, makety domů představovaly město, v němž se na drátech pohybovaly modely automobilů a tramvají. Před kulisou nákladového nádraží stála souprava opravdových železničních vagónů.

Slečna Lotta, která seděla vedle Vuillemina, se podívala do programu ukázky a oznámila slavnostním tónem:

„Nyní se ve vzduchu objeví roj Me 109, nejlepších stíhaček na světě. Provedou imitaci vyčištění vzdušného prostoru před pumovým úderem. Velitelem je nadporučík Von Ritten. Tento…,“ Lotta nedokončila větu, hlasitě vykřikla a hněvivě se ohlédla.

Paul Fermont, který seděl za ní, ji bolestivě štípl do půvabného zadečku a se zcela nevinnou tváří se pilně rozhlížel dalekohledem.

„Co se vám stalo?“ zeptal se Vuillemin, ale Lottinu odpověď přehlušilo burácení stíhaček, které se přízemním letem přehnaly nad střelnicí. Těsně nad tribunami roj předvedl skupinový překrut a vznesl se do výše.

„Letouny pilotují,“ pokračovala Lotta a nenápadně si hladila místo po štípanci (teď tam budu mít aspoň deset dní modřinu, zvíře jedno), „mladí letci, kteří teprve před rokem absolvovali leteckou školu.“

Roj se obrátil a po náletu střemhlav zaútočil palbou z kanónů na makety letounů stojících asi tři sta metrů od tribuny.

Vzplanuly všechny naráz. „Podívejte, to je čistá práce,“ zvolala Lotta.

„Kolem dokola to polili benzínem,“ nahlas zabručel Durand, aby povzbudil Vuillemina. „Hoří všechny cíle, ale já jsem neviděl jediný přímý zásah…“

Lotta po něm zlostně blýskla očima, chtěla něco namítnout, ale vtom se objevila první skupina heinkelů a vysypala na městečko celou zásobu pum. Do vzduchu létala prkna, hořely překližkové makety domů a výbuchová vlna smetla železniční soupravu z náspu. Druhá vlna střemhlavých bombardérů dokončila smrtonosné dílo zahájené heinkely. Za necelou půlhodinu zůstala na střelnici jen rozoraná země, pokrytá popelem.

Göring po očku mrkl na bledého omráčeného Vuillemina a obličej mu zářil spokojeností.

„Nezapomeňte mým jménem poděkovat letcům,“ řekl generálu Jeschonnekovi, který seděl vedle, „za vzorné splnění úkolu.“

Na závěr návštěvy byli členové francouzské mise a velvyslanec Francois Poncet pozváni Göringem na slavnostní recepci, která byla připravena v loveckém zámečku jeho usedlosti v Karinhallu.

Jeli dlouho, asi půldruhé hodiny, než se konečně dostali do loveckého revíru říšského maršála – několik tisíc jiter lesa ohrazených vysokou zdí. Hlavní myslivec říše Göring nasadil do svého lesa vzácnou zvěř, kterou nakoupil po celém světě. Pozváním ke Göringovi na lov mohli být poctěni jen nejvýznamnější zahraniční hosté.

Hostitel přivítal Francouze v semišovém loveckém obleku a tyrolském kloboučku se štramáckým pírkem za stuhou. V téhle parádě Göring zvlášť nápadně připomínal vypaseného kance. Pozval hosty do jednoho ze zámeckých sálů, ukázal rukou na celý arzenál nejrůznějších loveckých zbraní a řekl:

„Vyberte si, pánové…“

Vuillemin sáhl po první pušce, která byla po ruce. Bylo zřejmé, že ho příliš netěší vyhlídka na lov vzácné zvěře. Paulovi Fermontovi padla do oka krásně tvarovaná historická zbraň s jazýčkovou spouští a vyzdobená umnými ornamenty a loveckými scénami. Vyšlo najevo, že je to vzácný kousek tulského puškaře, vyrobený koncem minulého století.

„Oh, kapitáne,“ řekl uznale Göring, když spatřil v jeho rukou pušku, „je vidět, že se v loveckých zbraních vyznáte.“

Paul stál nedaleko svého generála, když na palouk vyběhla laň, poplašená náhončími. Generál zvedl k líci svou kulovnici, ale vzápětí ji sklopil k zemi. Fermont se však neovládl a jeho výstřel laň skolil. Vuillemin zkřivil tvář, jako by ho bolely zuby, a odvrátil se.

„K čemu ten cirkus?“ poznamenal polohlasem k svému adjutantovi a začal vyndávat patrony z pušky.

Lovecká vášeň, jíž Paul propadl, zmizela jako mávnutím proutku. Připadal si jak provinilý žáček.

Durand a Göring zastřelili každý divočáka. Než kuchaři připravili hostinu z ulovené zvěře, hostitel pozval Francouze, aby se potěšili pohledem na jeho plemenné býky, poctěné nejvyššími cenami na poslední zemědělské výstavě. Potom, když se všichni shromáždili v jídelně, přisedl si k Fermontovi Göringův pobočník kapitán Von Brauchitsch.

„Jak se vám líbil lov?“

„Fantasticky. A potom, v životě jsem neviděl tak nádhernou kolekci loveckých zbraní, jako má maršál.“

„Dozvěděl jsem se, že jste měl možnost zalétat si na messerschmittu. Co říkáte naší stíhačce?“

Paulovi se skutečně podařilo několik dní po instruktáži Maxe Tanka vzlétnout na Me 109. Po celý let hledal na stroji nějaké nedostatky, srovnával ho s dewoitinem, ale bylo to marné; ta germánská mašina byla ve vzduchu po čertech dobrá.

„Sám dobře víte, že za jeden let si můžete jen stěží udělat o stroji dokonalou představu. Váš messerschmitt je vynikající a pilotáží připomíná náš dewoitine, jenže my nejsme zvyklí celou dobu šilhat na palivoměr.“

Von Brauchitsch očekával mnohem nadšenější chvalozpěv, a tak vypil skleničku na hostovo letecké štěstí a přistoupil k jinému bavícímu se hloučku.

Po večeři Göring pronesl přípitek na zdraví generála Vuillemina a pak se ho jen tak mimochodem zeptal:

„Pane generále, co budete dělat, jestliže budeme donuceni začít válku proti Československu?“

Vuillemin měl dost sebekontroly, aby odpověděl, aniž hnul brvou.

„Francie dostojí svým závazkům.“

Na rozpláclém Göringově obličeji se oblevil výraz zmatku: Copak jsem toho galského kohouta dost nepostrašil?

Na zpáteční cestě si Vuillemin přisedl do vozu k velvyslanci Poncetovi a tiše spolu hovořili, aby to šofér neslyšel.

„Podle všeho, co jsme tu viděli, milý Francoisi,“ šeptal generál, „jestliže začne válka, bude francouzské letectvo ani ne za měsíc Němci totálně zničeno. Nejsme na válku s nimi připraveni a musíme se jí za každou cenu vyhnout.“

O tomtéž hovořil Vuillemin s premiérem Daladierem v předvečer jeho odjezdu do Mnichova, kde bylo rozhodnuto o osudu Československa.

V noci z 29. na 30. září roku 1938 Daladier s Chamberlainem dali své podpisy pod nejpodlejší smlouvu století, jež vytvořila předpoklady pro vznik druhé světové války…

Kapitola čtvrtá

1

Casus belli k napadení Polska dovedně zfixlovalo SS uskutečněním supertajné operace, kterou vypracoval SS gruppenführer Heydrich.

Ve vězeních vybrali skupiny hrdlořezů, navlékli je do polských uniforem a donutili je fingovat přepadení rozhlasové vysílačky v pohraničním německém městečku Gleiwitz. Ani jeden z přepadového oddílu „Poláků“ neunikl smrti. Všichni byli pozabíjeni „bdělou ochranou“, nebo zvolna působícím jedem, který jim před zahájením operace vpíchli do žil jako protitetanové sérum.

Fotografie postřílených „Poláků“ v konfederatkách, svírajících v rukou polské karabiny, byly otištěny na úvodních stránkách všech německých novin. Německá veřejnost, měšťáci, prosáklí duchem nacionálsocialismu, byli na nejvyšší míru pobouřeni. Hitler přece musí drzé Poláky, kteří překročili meze sousedského soužití, potrestat. Svět se ocitl na okraji propasti světové války. Vznikla situace, již Winston Churchill charakterizoval slovy: „… Smrt strnula v pozoru, poslušná, číhající, ochotná k úsluhám, připravená kosit masy lidí a na první náznak zničit – beze vší naděje na obnovu – to, co zůstalo z civilizace. Čeká jenom na slova rozkazu.“

Karl Von Ritten byl příliš zanedbatelným pěšákem ve velké hře spunktované Hitlerem a jeho kamarilou, než aby něco tušil o skutečném pozadí provokace v Gleiwitzu. Pochopitelně také nevěděl ani zbla o poradě, kterou měl führer v srpnu roku 1939 s nejvýše postavenými funkcionáři luftwaffe a vojenského námořnictva. Na tohle veletajné shromáždění byl pozván i Hugo von Eckart, který se mezitím stal „zlatým bažantem“ říše. Hlavní otázkou projednávanou na poradě byla úloha vojenského letectva v nastávajících bleskových kampaních. Byly tu rovněž s konečnou platností vyřešeny a schváleny základní principy využití luftwaffe, tohoto slavného „levobočka“ maršála Göringa.

„…Výsledky, kterých můžeme dosáhnout v prvních dnech války bojovou činností proti nepřátelským pozemním vojskům, se nedají v žádném ohledu srovnat se škodami, jež nám může způsobit nepřátelské letectvo, zůstane-li plně bojeschopné.“

Tato slova z vystoupení náčelníka generálního štábu vojenského letectva generála Jeschonneka se stala úhelným kamenem strategie a taktiky bojové činnosti luftwaffe. Hlavním úkolem prvních vzdušných úderů bylo rozdrcení leteckého uskupení nepřítele a vydobytí nadvlády ve vzduchu.

Myšlenky Hanse Jeschonneka náležely do oblasti strategie, na to byl také generálem. Znalosti nadporučíka von Rittena, této maličké součástky německé vojenské mašinérie, nepřekračovaly úroveň taktických úvah. Zato úkolu, který mu byl uložen, rozuměl perfektně a byl připraven ho splnit. Jejich skupina měla zasadit nenadálý úder na polské letiště Toruň, zablokovat ho a zamezit vzletům nepřátelských stíhacích letounů.

Počátkem roku 1939 Kellenbergovy stíhače potřetí přezbrojili, tentokrát si museli osvojit dvoumotorový víceúčelový Messerschmitt 110, který sice rychlostí a letovými vlastnostmi nedosahoval parametrů Me 109 E, měl však mohutnější výzbroj a větší akční rádius.

2

Operační letiště na jihu Východního Pruska zahalovala hustá mračna, ale bylo znát, že tuto noc nespí. Ozývaly se tlumené hlasy, podél stojánek popojížděly od letounu k letounu speciální cisterny s palivem a svítily si na cestu reflektory. Místy se zableskly svatojánské mušky kapesních svítilen.

Lidé byli nervózní a napjatí, dokonce ani nebyly slyšet obvyklé nadávky feldwebelů; jako by se všichni báli, že je nepřítel zaslechne, probudí se ze spánku a připraví se k boji.

Piloti z roje nadporučíka von Rittena zaujali místa v kabinách stíhaček. Střelci radisté v zadních kabinách prověřili chod palubních zbraní.

Všechno bylo připraveno k bojovému vzletu. Nádrže byly naplněny benzínem až po hrdla, granátové a nábojové pásy vloženy do podavačů a na nosníkových držácích viselo po dvou padesátikilogramových pumách.

Poprvé na Karla čekaly reálné cíle a nikoli terče na střelnici. Rval se do boje, jako se rve na vodítku svého psovoda mladý honící pes, který ucítil pach divoké zvěře. Čas od času mu však bleskla hlavou nepříjemná myšlenka, nedůstojná pilota německého letectva: Co když se rozprskne na protiletadlovém granátu? Poláci se nabeton budou bránit jako diví. Karl strašně záviděl svému veliteli letky Fritzi Schrammovi jeho bojové zkušenosti. Proto se chová tak suverénně, myslel si, zkušenosti ze Španělska se musejí projevit.

Také jeho střelec desátník Bayer sebou šil jak na jehlách. Aby rozptýlil tíživou atmosféru, dal se s pilotem do hovoru:

„Nebylo by špatné, pane nadporučíku, dát si šálek horké kávy.“

„Nežvaň,“ přerušil ho podrážděně Karl, „nebo neuslyšíme povel ke spouštění.“

Karl naopak chtěl strávit poslední minuty před startem v tichém soustředění.

Ve čtyři hodiny ráno přišla na hlavní štáb vojenského letectva hlášení, že na všech stacionárních a operačních letištích v Německu, Rakousku a Východním Prusku byly uvedeny do plné bojové pohotovosti síly 1. a 4. letecké armády.

Velitel 1. letecké armády generál Kesselring, který byl na svém velitelském stanovišti v Berlíně, a velitel 4. armády generál Löhr ve Vídni byli vzrušeni stejně jako jejich neostřílení piloti: za prvé neměli žádné zkušenosti s hromadným zasazením letectva a za druhé si byli velmi dobře vědomi toho, že leteckým útokem na objekty v Polsku, jak zněl Hitlerův rozkaz, vstupují do války se státem, který je vázán smlouvou o vzájemné pomoci s Anglií a Francií. To druhé je děsilo daleko víc. Vždyť právě odzátkovali láhev, v níž vězel džin velké války.

Nebe začalo světlat. Nastalo ráno l. září roku 1939. Ve 4 hod. 45 min. přišel signál – „Vzlet Ostmark“ – to byl rozkaz ke startu.

3

Stovky německých letounů se zvedly k bezoblačnému nebi. Nad Evropou trvalo „Göringovo počasí“, jak je nazvali patolízalové ze štábu říšského maršála.

Von Rittenův roj letěl v sevřené formaci. Když se Karl ohlédl, viděl jasné siluety svých čísel. Šest vířících vrtulí a tři dvoukýlové stabilizátory se mírně kolébaly v průzračném jitřním vzduchu.

Za nimi, ve vzdálenosti dvou kilometrů, se pohybovaly ostatní roje letky, kterou vedl kapitán Schramm.

Za osm minut po startu stroje proťaly neviditelnou hraniční čáru. Zde nahoře už svítilo slunce, dole ještě Polsko, zahalené předjitřním oparem, dospávalo poslední mírové minuty.

Na cíl nalétali podél zřetelné linky železnice Tilsitt – Poznaň. A v dáli se už rýsovalo město rozprostřené na pravém břehu Visly. Vycházející slunce zvolna zlatilo svými paprsky starobylé gotické věže chrámů svatého Jana a svatého Jakuba. Trosky zbořeného křižáckého hradu, ležícího mezi starým a novým městem, se koupaly v narůžovělé lázni.

Karl si pečlivě prostudoval podle několikrát zvětšených leteckých snímků letiště Toruň, kde byl rozmístěn 4. polský letecký pluk a letecká škola. Cíl úderu ležel téměř ve středu letiště: bylo to stanoviště pohotovostních stíhaček PZL Wilk. Základna byla chráněna baterií protiletadlových děl.

Polské stíhačky Wilk se svou výzbrojí a rychlostí zdaleka nemohly vyrovnat Me 110. Proti dvěma kanónům a šesti kulometům messerschmittu měly k dispozici jeden kanón a dva kulomety. Zkrátka a dobře pro messerschmitty neznamenaly wilky žádné zvláštní nebezpečí. Ovšem za letkou majora Schramma se plazily střemhlavé bombardéry Ju 87, tzv. štuky, které měly na toruňském letišti dokončit dílo zkázy. Jejich výzbroj však byla nedostačující a proti polským stíhačkám byly tyto nemotorně stroje naprosto bezbranné.

Kdyby messerschmitty nezabránily wilkům ve vzletu, dostaly by bombardéry, jejichž úkolem bylo zničit letouny na stojánkách, sklady s pohonnými hmotami, municí a kasárna, pořádný výprask.

Nu letišti Toruň však panoval naprostý klid. Jak vidno, nikdo nečekal jejich návštěvu. Pánové ještě vyspávají po flámu, pomyslel si von Ritten při představě, jaký cirkus vypukne za dvě tři minuty.

Při prvním náletu Karlův roj svrhl pumy na strážní domek a letouny připravené k pohotovostnímu vzletu. Při druhém náletu už zpracovávali cíle palbou z kanónů a kulometů a pak vystoupali do kruhu nad letištěm.

Na zemi plálo šest ohňů: pět letounů a strážní domek.

Pod nimi proletěli ostatní Schrammovi stíhači a svrhli pumy na stanoviště letounů 4. leteckého pluku.

Najednou kolem Karlova roje vyšlehly výbuchy protiletadlových granátů. Jeho letoun se přehoupl přes obláček čmoudu, který na setinu vteřiny zastínil slunce. V kabině začpěla spálená výbušnina. Zenitky spustily palbu sice opožděně, ale zato se značnou přesností.

„Erwine, vidíš, odkud ty mlátičky bouchají?“

„Vidím.“

„Tak se jim podívej na zoubek.“

„Jawohl.“

Erwinova dvojice se prudce obrátila a vrhla se střemhlav do severního koutu letiště.

Karl se mezitím musel věnovat dvěma polským stíhačkám, které zrovna spustily motory a rolovaly na start. Za jejich ocasy se zvedala oblaka prachu, zvířená rotujícími vrtulemi.

„Vezmi si na paškál toho pravého,“ řekl Karl rádiem Hansi Henskovi a sám se pustil střemhlav na wilka stojícího nalevo.

V tom okamžiku se letoun rozběhl a snažil se dostat do vzduchu rovnou ze stojánky. Dávky z kanónu ho zastihly až po odpoutání od země. Wilk se převrátil na pravé křídlo a vybuchl.

„Stodesítky!“ ozval se v éteru hlas Fritze Schramma. „Všichni vystoupat do výšky a uzavřít kruh nad letištěm. Jak jste mi rozuměli? Opakuji: uvolnit prostor pro bombardéry!“

„Rozuměli jsme!“ ozvala se hlášení vedoucích dvojic.

Zenitky, které na chvíli umlčel Erwinův útok, opět ožily. Jeden granát zasáhl letoun ze Schrammovy letky. Karl viděl, jak se hořící stroj řítí k zemi. Vyskočil však z něj padákem jenom jeden muž. První naše ztráta, blesklo mu hlavou, ale v zápalu boje vůbec nepocítil strach.

„Zaútočíme na protiletadlovou baterii,“ zabubnoval mu opět do uší hlas Fritze Schramma, který zaznamenal, že dělostřelci přenesli palbu na blížící se skupiny junkersů.

Bombardéry dokončily práci, kterou začaly messerchrnitty. Dole plály v jednom ohni hangáry, sklady, hořely karaše, wilky, loše. Nad toruňským letištěm bloudily černé neprůhledné chuchvalce dýmu. Při pohledu na to obrovské požářiště, zuřící tam dole, se sotva dalo uvěřit, že by se tam mohl někdo nebo něco zachránit.

Kapitola pátá

1

Letce, kteří se v polské kampani nejvíce vyznamenali, pozvali na několik dní do Berlína.

Karl se pohodlně opřel o opěrku sedadla v Junkersu 52, který je odvážel do hlavního města, a ponořil se do úvah.

Všechno mu zatím báječně vycházelo, líp než mohl očekávat. Před měsícem, před útokem na Toruň, nepředpokládal, že přepadení Polska proběhne tak rychle a hladce, jako dobře zorganizované a provedené manévry. Tenkrát ho mučilo neznámo, znervózňovalo ho brzké střetnutí se skutečným neodhadnutelným nepřítelem. Nebyl úplně přesvědčen sám o sobě, o svých schopnostech, o svém umění vládnout zbraní. Hlavu měl plnou pochybností a obav. Dnes však už ví, jak sladce chutná vítězství. Polsko je poraženo a on má na tom nemalou zásluhu. Je sice pravda, že polští spojenci začali projevovat jistou energii, ale než se rozhoupou, Hitler jim zakroutí po jednom krkem. Německo potřebovalo prověrku Polskem jako sůl. Zakalila německé zbraně a posílila sebejistotu do budoucna…

Ukolébaný plynulým letem usnul a procitl, až se junkers dotkl podvozkem přistávací dráhy v Tempelhofu.

Na letiště přistavili pro letce černé mercedesy, které je odvezly do hotelu v parku Tiergarten, prostírajícím se mezi Siegesallee a Hermann Göringstrasse. I v této drobnosti se tajila promyšlená symbolika.

Hotel hlučel hlasitým halasem.

„Von Rittene,“ zavolal na něj jeden známý nadporučík od štuk. „Zastavte se u nás, bydlíme ve čtrnáctce.“ Letec už měl bujarou náladu, posílenou alkoholem.

„Díky, Fritzi, ale ještě jsem nebyl doma.“

„Tak zítra. Odjezd od hotelu v deset hodin.“

Karl mu zamával na rozloučenou a esesácký řidič ho zavezl na Wittenberské náměstí.

Na druhý den se letci opět ponořili, tentokrát v dokonale vyžehlených uniformách, do kožených sedadel černých mercedesů. Ve vozech se vznášela libá vůně prvotřídních holičství. Nevezli se dlouho. Skupina automobilů zaparkovala na Wilhelmstrasse u ohromné ploché budovy s masivními čtvercovými sloupy z šedého mramoru. Říšské kancléřství, uvědomil si Karl a rozčilením se mu sevřelo hrdlo. Všichni se domnívali, že očekávané řády jim bude udělovat Göring, ale dovezli je k rezidenci samotného führera.

Letce přivítala dvoumetrová gorila, hauptsturmführer SS z elitního praporu Adolf Hitler. Zkontroloval jim doklady a provedl je vnitřním nádvořím kancléřství, vydlážděným hladkými šedými kameny.

Před hlavním vchodem stáli jako vyřezaní ze dřeva čtyři esesáci v ocelových přílbách. Hauptsturmführer je uvedl do přepychové haly a gestem jim naznačil, aby usedli do těžkých klubovek. Pak zazvonil u nejbližších dveří a skryl se za nimi…

Letci se zvědavě rozhlíželi kolem. Drahý nábytek, křišťálové lustry, na stěnách malířské skvosty. Vládla tu atmosféra nábožné slavnostnosti. Bodejť ne! Tady někde úplně blízko byl člověk, který vrátil Německu bývalou velikost. Jacísi lidé s ustaranými obličeji a nepřístupným věcným pohledem se zjevovali v hale jako duchové a opět z ní mizeli, neslyšně se pohybujíce na měkkých kobercích. Dokonce i generálové tu vypadali jako trpajzlíci a neustále se drželi ve stoji spatném jako poslušní žáčkové při hodině přísného učitele. Hovořilo se tu uctivým pološeptem jako v kostele.

Hauptsturmführer se vrátil a požádal je, aby začali vcházet podle seznamu do kanceláře.

První na řadě byl major, nejvyšší šarže mezi nimi, velitel skupiny střemhlavých bombardérů. Karl byl v seznamu třetí. Za několik minut překročil práh kanceláře a octl se tváří v tvář mladistvému sturmbannführerovi, sedícímu za psacím stolem. Vedle něj stál poddůstojník SS, který ukládal do speciální skříně odevzdané osobní zbraně.

„Heil Hitler!“ srazil Karl podpatky a vymrštil ruku ke stranickému pozdravu. „Nadporučík von Ritten,“ představil se.

„Heil!“ odpověděl sturmbannführer, zlehka odpoutal záda od opěradla křesla a pozdrav opětoval.

„Vaše doklady.“

Karl mu podal svou vojenskou knížku a průkaz člena NSDAP.

Sturmbannführer doklady pozorně prolistoval, srovnal fotografii s originálem a odfajfkoval tlustou tužkou Karlovo jméno na seznamu.

„Odevzdejte zbraň.“

Karl předal svůj walther poddůstojníkovi.

„Přistupte blíž, sem, ke stolu.“

Karl udělal několik kroků a zastavil se asi půldruhého metru před ním.

„Ještě blíž!“ houkl esesman.

Karl nechápavě přistoupil až k němu. Sturmbannführer se zručností profesionálního kapsáře mu přejel rukou po uniformě, a když se přesvědčil, že nemá u sebe další zbraň, vrátil Karlovi doklady a nařídil, aby zavolali dalšího.

Karl byl do hloubi duše uražen takovým zacházením. Prohledávali ho poprvé v životě, a když vyšel z kanceláře, ještě dlouho cítil po těle šmátrající ruce. Slavnostní nálada, která se ho zmocnila při vstupu do vestibulu kancléřství, byla tatam. Letci, kteří prošli kanceláří sturmbannfűhrera, sveřepě mlčeli a vyhýbali se navzájem pohledu. Jenom zbrunátnělý major se obrátil ke Karlovi a polohlasně zabručel:

„Říšské důstojníky tu osahávají jako děvky v bordelu.“

Když sturmbannführer skončil kontrolu, vyzval je, aby ho následovali. Zavedl je do velké místnosti a podle seznamu srovnal do řady. Asi za dvě minuty se otevřely dokořán boční dveře a objevil se v nich Hitler provázený Göringem a Goebbelsem.

Všichni strnuli v pozoru. Téměř současně z druhých dveří kanceláře vešel plukovník se složkou lejster a novináři přizvaní na slavnostní ceremoniál.

Vyznamenávat se začalo z pravé strany. Hitler postupoval podél řady, zastavoval se, vyslechl jméno a hodnost vyznamenávaného, potřásl mu rukou a předal řád s diplomem, které mu podstrkoval plukovník. Radostí omráčenému pilotovi řekl několik blahopřejných slov a posunul se k dalšímu. Poté každému podali ruku Göring s Goebbelsem. Nakonec i Karl, nehybně vypjatý v pozoru, spatřil přímo před sebou pytlovitou figuru Hitlera.

S pohledem upřeným do führerových kalných ocelově modrých očí řekl své jméno.

„Blahopřejí vám k vysokému vyznamenání. Železný kříž jste si čestně zasloužil v boji s nepřáteli říše.“

Blesky fotoaparátů oslepovaly.

„Děkuji, můj vůdce!“

Hitlerův stisk ruky byl mdlý. Určitě je nemocný, pomyslel si Karl, když hleděl do jeho popelavě šedé tváře, a ostýchal se pevně stisknout napřaženou masitou dlaň.

Zato tlustý Hermann mu sevřel ruku velmi hrubě, až mu na ní zanechal zrudlé otisky svých prstenů. Říšský maršál letectva byl vyšňořený do bílé uniformy, na blůze se bimbal dobrý tucet nejrůznějších vyznamenání a bělostné objemné rajtky vězely v širokánských černých holínkách, těsně obepínajících mocná lýtka. V bílé kráse vypadal ještě tlustší než jindy. Maršálův býčí zátylek a impozantní pupek se natřásaly v rytmu jeho těžkých kroků. Jako by z něj vycházela jiskřivá zář. Zlaté šití se na uniformě blyštělo, řády se třpytily, drahokamy na prstenech a maršálské holi barevně opalizovaly.

Göring vzal Karla vysokomyslně na vědomí a podotkl, že si dobře pamatuje na jeho otce, který sloužil pod generálem Göringem starším v době, kdy ten byl gubernátorem německé kolonie ve východní Africe. Karlovi nebyla nepříjemná lichotivá slova říšského maršála na adresu jeho zesnulého otce.

Goebbels stál opodál a se zájmem naslouchal Göringovu rozhovoru s von Rittenem. Když maršál přešel k dalšímu pilotovi, zmocnil se Karla ministr propagandy. Novináři, uctivě postávající za zády svého šéfa, se snažili stenograficky zachytit každé slovo.

Goebbels se zajímal, na jakém stroji Karl létá, kolik bojových vzletů už má za sebou a jakých významných úspěchů dosáhl.

„Vlast doufá, že von Ritten mladší bude důstojným nástupcem slavného rodu, z něhož vyšla celá řada pruských důstojníků,“ řekl na závěr pidimužík ministr a vzdálil se, napadaje na jednu nohu. Goebbelsova ruka byla pevná a teplá, jako dlaň Karlovy malé opičky, kterou mu kdysi otec dovezl z Afriky.

Hitler pronesl na závěr krátký pozdravný projev a společně s Goebbelsem hned opustili místnost. Göring se ještě několik minut zdržel.

„Zvu všechny vyznamenané za hodinu do Domu letců. Tam proběhne tisková konference, bude se promítat nový film o porážce Polska a na závěr uspořádám na vaši počest banket. Je docela možné,“ usmál se Göring, „že někteří uvidíte ve filmu sami sebe.“

Průběh tiskové konference natáčeli filmaři. Karl se zpočátku v roli kinohvězdy cítil značně stísněně, ale pak ho šikovně zatáhla do hovoru urostlá dívka, jejíž tvář mu připadala známá, a to už zcela nenuceně vyprávěl jí i naslouchajícím zvukařům o útoku na Toruň, o vzdušných soubojích, v nichž sestřelil dvě stíhačky a jeden bombardér, o úderech na polská vojska a železnice.

„Mám pocit, že jsem se s vámi už někde setkal?“ zeptal se Karl dívky po tiskové konferenci.

Zasmála se:

„Zkuste si vzpomenout.“

Dívčino jméno – Lotta – mu nic neříkalo. Kde se s ní mohl jenom setkat? Žádnou známou takového jména neměl. Když je pozvali do hlediště, Karl si sedl vedle Lotty.

„Toužím být vaším sousedem i na banketu,“ zašeptal jí do ucha.

„Já bych proti tomu nic neměla, pane nadporučíku,“ pokrčila rameny Lotta a přidala teatrální povzdech, „ale slíbit vám to najisto nemohu. Jsem v práci.“

Světlo pomalu sláblo, a jakmile zhaslo úplně, na plátně se objevily titulky „Bojový křest“. Zazněla slavnostní hudba přecházející ve vítězný pochod, který přehlušoval zvučný hlas komentátora, a titulky vystřídal filmový obraz.

… Z podpalubí parníků obchodního loďstva, kotvícího na rejdě v Gdaňsku, vybíhají němečtí vojáci, kteří se tam skrývali, a řítí se do útoku na pevnosti Westerplatte. Jejich zteč podporují hydroplány a děla školní lodi Schleswick-Hollstein…

S řinčícími pásy se ženou tanky s černobílými kříži na věžích. Zařezávají se do eskadron polského jezdectva, které jdou do útoku proti pancéřovaným strojům jen s tasenými palaši…

Hřímají baterie těžkého dělostřelectva, smetající z povrchu zemského řiďounká opevnění polských vojsk, která přešla do obrany.

Pak se na filmovém plátně plouží zajatci. Jsou jich mraky… A zlatý hřeb filmu – činnost německé luftwaffe. Na polských letištích vybuchují pumy. Základny v Krakově, Okecie, Kutně, Grodnu a Gdyni chrlí do výše oheň a čmoud…

Záběr na vítězně se usmívající obličej Göringa, který navštívil frontová letiště. A na závěr hromadné údery heinkelů, dornierů, junkersů na Varšavu. Jako domky z karet se hroutí a rozpadají mnohaposchoďové budovy, polskou metropoli zachvátil oheň, dým oslepil nebe. A lidé, zubožené a roztřesené bytosti, kteří se ještě nevzpamatovali z hrůzy soustředěného bombardování. Děti, ženy, starci, muži…

Sytý bas komentátora s nadšením oznamuje výsledky rozhovorů s Varšavany,

„… Morální efekt působení hromadných leteckých úderů byl silnější než ostřelování děly…“

V sále se rozsvítila světla a letci družným potleskem dali najevo, že se jim film líbil.

Banketu se Göring nezúčastnil. Zastupoval ho generál Udet. V jeho společnosti se letci cítili mnohem volněji.

Po dvou přípitcích na krásu Lotty, která seděla vedle Karla, k ní přistoupil muž v civilu a něco jí šeptem řekl.

„Promiňte, Karle, musím vás opustit. Přijeli pro mě vozem. Ne, nedoprovázejte mě. Ale moji adresu a telefon si zapište.“

V tom Karla osvítila vzpomínka – Mnichov, rok 1934, veselice před radnicí v den výročí „pivního puče“, blondýnka Marienchen, která se náhodou ocitla po jeho boku v zakouřeném sále Arzbergerkelleru.

„Počkej ještě minutku!“

„Ano?“ zastavila se Lotta.

„Ty ses ale tenkrát přece nejmenovala Lotta.“

„Tak sis přece vzpomněl? Konečně. Mám dvě jména. V Mnichově mi opravdu říkali Marienchen.“ Nastavila mu tvář k polibku.

„Už musím běžet. Čekám tě zítra ve dvanáct u sebe doma. Neztrať adresu.“ Lotta se usmála, zamávala mu a odešla. Na Karla dýchl lehký bezdůvodný smutek.

Ve vedlejším sále začal vyhrávat orchestr a pořadatel ohlásil počátek taneční zábavy.

Karl vyzval k tanci jednu dámu, která ukrývala svůj věk pod silnou vrstvou líčidla, ale pak od ní utekl do party rozparáděných pilotů, kteří ignorovali tanec i dámskou společnost.

2

Karla probudilo hlasité zaklepání na dveře. Zvedl olověnou hlavu z podušky a rozhlédl se kolem. S úlevou zjistil, že je doma ve své ložnici. Zřejmě to dotáhl domů ha malý plyn. To se mu přihodilo poprvé. No dobrá, uklidnil se, železné kříže se neudělují každý den.

Opět se ozvalo zaťukání.

Kdo otravuje tak brzy po ránu, pomyslel si, když se podíval na hodinky, ale nahlas řekl:

„Dále.“

Vešel starý Friedrich.

„Pane barone, volali z genštábu letectva. Posílají pro vás vůz, v deset hodin máte audienci.“

„Díky, Friedrichu, hned vstanu.“

Ospalost rozehnal studenou sprchou a vypil šálek kávy. Nedávala mu však pokoje myšlenka, proč ho pozvali.

Karla přijal Udet ve své kanceláři.

„Tak co, kapitáne, jste po včerejším banketu ještě naživu?“

„Ano, Excelence,“ nevzal na vědomí oslovení „kapitáne“. Domníval se, že se Udet přeřekl.

„Včera večer podepsal říšský maršál rozkaz o vašem povýšení. Současně jste byl ustanoven do funkce velitele letky. Jsem potěšen, že vám mohu blahopřát první, pane barone. Vyřiďte můj pozdrav majoru Kellenbergovi a řekněte, mu, že říšský maršál je s ním velmi spokojen.“

Udet mu potřásl pravicí a požádal ho, aby přešel do vedlejší kanceláře, kde na něj čeká krejčí. Tam nalezl rozzářeného velitele skupiny junkersů, s nímž se setkal na audienci u Hitlera. Seděl tam jenom v nátělníku, zahalený oblakem cigaretového kouře.

„Vy také? To je vynikající. Gratuluju,“ řekl Karlovi.

Krejčí mu zrovna přišíval podplukovnické výložky.

Za čtvrt hodiny měl i Karl vyměněné distinkce. Na oranžovém pozadí výložek zajiskřila tři stříbrná letadýlka a ve stříbrném poli nárameníků se objevil pozlacený kapitánský kosočtverec.

Pro Karla bylo povýšení tak nečekaným překvapením, že v rozčilení docela zapomněl na bolest hlavy.

„Kam vás mám odvézt, pane kapitáne?“ zeptal se vojenský šofér, který na něj čekal před budovou. Řidičovo oslovení zaznělo Karlovu uchu jak rajská hudba.

Mrkl na hodinky. Do dvanácti hodin, kdy měl smluvenou schůzku s Lottou, zbývala ještě celá hodina.

No co, pomyslel si, co se stane, když tam přijedu dřív? Otevřel notes a řekl řidiči adresu.

Auto zastavilo před procovským měšťanským domem s karyatidami a zahrádkou ohrazenou tepanou mříží na žulovém soklu. Na bílé emailové tabulce se černala švabachová písmena názvu ulice – Charlottenburgerchaussee. Karl znal tento dům. Do osmatřicátého roku patřil milionáři Kissindlerovi, majiteli největších berlínských obchodních domů, který ještě stačil s ostatními prozíravými židy emigrovat do Ameriky a vyvézt tam svůj kapitál.

Holka se vyzná, blesklo mu hlavou, když stoupal po širokém mramorovém schodišti, osvětleném kulatými matovými svítilnami. Kterýpak z bonzů jí poskytl komfortní byteček v tomhle domě a za jaké zásluhy?

Zastavil se před těžkými dubovými dveřmi s masivním bronzovým kruhem ve lví tlamě a zazvonil.

Musel však několikrát stisknout tlačítko zvonku, než za dveřmi zaslechl lehké kroky a výhružné zavrčení psa. Světlá čočka se na okamžik zatměla a vzápětí cvakl otvíraný zámek.

„Kingu, nech toho! Lehni!“

Lotta vykoukla ze dveří. Vlasy měla pečlivě ukryté pod frotýrovacím ručníkem.

„Přinutil jsi mě vylézt z vany,“ prohodila a pootevřela dveře. „Pojď rychle dovnitř, nebo nastydnu.“

Karl nebyl mocen slova, jenom na ni tupě zíral. Lotta před ním stála úplně nahá, ještě pokrytá kapičkami vody. Když vylezla z vany, ani se nenamáhala přehodit si přes sebe koupací plášť. Odkud měl vědět, že Lotta dlouho pracovala jako modelka a že se za své obnažené tělo vůbec nestydí ba naopak je na ně hrdá. Nenalíčená mu připadala starší. Letmo ho políbila na tvář a řekla:

„Běž zatím do jídelny, hned se dám do pořádku.“ Zmizela a zanechala za sebou na světlém koberci mokré šlápoty.

V jídelně Karl klesl do křesla, zapálil si cigaretu a rozhlédl se kolem. Proti němu ležel u krbu mohutný ovčák a ostražitě sledoval každé jeho hnutí.

Bytelné fotely, divan, obrazy známých mistrů v těžkých pozlacených rámech – to vše by se líp hodilo k zařízení nějakého prosperujícího průmyslníka než pro osamělou mladou ženu.

Buď tohle všechno po někom zdědila, nebo je to, což je pravděpodobnější, zkonfiskovaný majetek uprchlého majitele, uvažoval Karl a odhadoval, kolik by mohl stát jeden z obrazů. Dva tři tisíce marek, ani o chlup míň.

Hostitelka se zřejmě rozhodla věnovat své toaletě velmi důkladně. Uběhlo aspoň patnáct minut, ale Lotta se stále neobjevovala. Karl natáhl ruku po albu s fotografiemi, které leželo na stolku. Do kožené vazby byla zaříznuta stříbrná destička s nápisem: „Drahé přítelkyni Lottě k narozeninám. Eva.“ Karl otevřel album. Z první strany na něj hleděly olověné oči führera. Rty se usmívaly, ale zorničky byly kalné jako včera. Zato oči mladé krásné ženy, na jejímž rameni spočívala Hitlerova ruka, jiskřily veselým smíchem. Stáli na terase vily. V dálce byly vidět zasněžené vrcholky Alp.

Eva? žasl Karl, když se podíval na stříbrný plátek, a začalo mu svítat. Obrátil list. Eva a Lotta, obě v plavkách, na břehu jezera. Vysoké, urostlé, blonďaté…

Eva Braunová, Hitlerova milenka, a moje mnichovská přítelkyně Lotta-Marie. Dívky neudělaly za tu dobu špatnou kariéru.

Lotta se zjevila v dlouhých uzavřených šatech, osvěžená koupelí a voňavá. Rozpustila si vlasy a vzadu je stáhla modrou stuhou.

„Och, Lorelei,“ vydechl obdivem Karl a vyskočil jí vstříc. „Už ti chybí jenom zlatý hřeben,“

„Ten mi přivezeš příště jako trofej. Mimochodem, příteli, děláte ale nevídané pokroky. Včera jsem se rozloučila s nadporučíkem a dnes mám před sebou kapitána. Gratuluji.“ Lotta se posadila na opěradlo jeho křesla, objala Karla kolem šíje a políbila ho na ústa.

Ale jenom se Karl pokusil přitáhnout ji k sobě, ozvalo se výhružné zavrčení. King stál těsně u nich, připravený na první náznak vrhnout se na obranu své paní.

„Ale běž, pejsku, lehni.“

„Pěkný pejsek, aspoň padesát kilo živé váhy,“ zasmál se Karl a se zalíbením hleděl na psa. „Krásné zvíře,“ podotkl.

„Kinga mi ještě jako štěně daroval Heydrich. Chodila jsem s ním cvičit do výcvikového střediska gestapa, rodokmen mu můžou závidět leckteří baroni.“

„Jenom já ne,“ odporoval Karl.

Zadrnčel telefon stojící na stolku před mistrně provedenou kopií obrazu Salvátora Rosy Kain a Ábel. Lotta s nespokojeným výrazem zvedla sluchátko.

Tenhle obraz podle všeho, napadlo Karla, visel v Kissindlerově kabinetu, aby mu neustále připomínal, že ve finančním světě není místo pro příbuzenské city. Tam může bratr bratra taky takhle oddělat koňskou čelistí, jestliže jde o zisky a dividendy.

„A nemohla bych přijet trochu později?“ dolehl ke Karlovi Lottin hlas. Odpověď byla zřejmě záporná.

„Tak dobrá,“ odpověděla lhostejně a odložila sluchátko do vidlice.

Přistoupila ke Karlovi, přisedla na opěradlo a vzala si cigaretu.

„Posílají pro mě hned vůz.“

„Kde vlastně pracuješ, Lotto?“ zajímal se Karl.

Lotta se zvedla, prošla se po místnosti, pak se k němu přiblížila zezadu a objala ho kolem ramen.

„Víš co, domluvíme se, že se nikdy nebudeš zajímat o mé služební věci. Bude to lepší pro tebe i pro mě.“

„Jak si přeješ,“ pokrčil rameny Karl. „Ale bude to platit pro oba.“

„Musím se jít převléknout.“

Za pět minut se vrátila. Černá uniforma stažená opaskem jí padla jak ulitá. Na pravém rameni se stříbřil nárameník důstojníka SS.

„Ale, ale, můj hauptsturmführere, to je překvapení. A já jsem si myslel, že miluju docela obyčejnou ženskou.“

„Můžeš zůstat sedět, kapitáne, máme přibližně stejné hodnosti. A jestli máš chuť mě obejmout, nemusíš se ostýchat. V žádném případě to nebude narušení vojenské subordinace.“

Karla její tón podráždil. Kasárenská hantýrka a černá uniforma změnily Lottu k nepoznání.

Ona však okamžitě jakýmsi ženským smyslem vycítila prudkou změnu jeho nálady.

„Co se stalo, Karle? Přestala jsem se ti líbit?“

„Ne.“

„Karle, miláčku, jenom sám bůh ví, jak se mi od tebe nechce. Ale šéf mě nutně potřebuje.“

Pod okny se ozval klakson automobilu.

„To je na mě. Ty jsi dnes celý den volný?“

„Jako pták!“

„Pokusím se vrátit co nejdřív. A ty si tu zatím udělej pohodlí. Je ti k dispozici bar, časopisy, knihovna. Kingu, ty budeš teď ležet tam,“ dodala a odvedla psa do předsíně.

„Ten tě z bytu beze mě nepustí. Mysli si, že máš domácí vězení. Na žádné zvonění nereaguj. Tak zatím čao, jak říkají naši spojenci makaróni.“

Pod okny se znovu ozvalo zahoukání, tentokrát už naléhavěji.

„Ti nějak spěchají. Buď hodný, můj zajatče. A s Kingem si moc nezačínej, nemá to rád.“

Dveře se zabouchly a Lotta zmizela. Karl si zul boty a sundal blůzu. Pak si vzal z konferenčního stolku cigarety, čerstvé vydání Völkischer Beobachter a lehl si na pohovku. A jako obvykle na něj produkce vydávaná doktorem Goebbelsem zapůsobila jako prášek na spaní.

Probudil se hlady. Využil laskavého svolení hostitelky a zkontroloval lednici. Namazal si chléb s máslem, otevřel plechovku sardinek a z baru vytáhl láhev rýnského. Uběhly víc než tři hodiny, ale Lotta se nevracela. Co kdybych teď zavolal Luise? Vždyť ani netuší, že jsem v Berlíně. Ale vzápětí tuto myšlenku zavrhl. Lottin telefon je určitě odposlouchávaný. Nadarmo ho neupozorňovala, aby nezvedal telefon.

V bytě bylo ticho. Sotva slyšitelně tikaly hodiny a v předsíni táhle zívl King. Z nudy začal opět listovat v albu. Našel tu řadu známých tváří: Heydricha, Baldura von Schiracha, svého vykutáleného švagra Huga, a dokonce fotografii samotného ministra propagandy doktora Goebbelse s věnováním: „Drahé Valkýře od ctitele nordické krásy.“ Fotograf, možná sám „profesor“ Hoffmann, se pokoušel zušlechtit Goebbelsův obličej seč byl, ale všechny jeho snahy byly marné.

Je zvláštní, uvažoval Karl, že krásné ženy jaksi zvráceně tíhnou právě k takovým obludám. Co je vábí do jejich náruče? Zákon kontrastu, zvědavost, nebo peníze? Co jsi vlastně za ženu, milá Lotto? Co tě spojuje s nejvlivnějšími figurami říše…?

Karl by nejraději vzal nohy na ramena a utíkal z tohoto bytu co nejdál, ale bohužel byl pod ochranou čistokrevného Kinga, jemuž se dostalo tvrdého gestapáckého výcviku.

Kapitola šestá

1

Byla to taková zvláštní válka. Francouzi, kteří se před Němci zabarikádovali tzv. Maginotovou linií, se kojili iluzemi bezpečí. A Němci se za Siegfriedovou linií chovali docela přístojně a hromadili síly pro budoucí tažení. Aby se ale nezapomnělo, že je válka, obě strany si navzájem likvidovaly hlídky a lenivě se ostřelovaly z pušek a kulometů. Angličané a Francouzi nazvali tuhle válku „podivnou“ a Němci „sitzkrieg“ – válkou vsedě.

Budování Siegfriedovy linie bylo zahájeno v roce 1938. V době napadení Polska však tato linie existovala spíše na papíře a ve velkohubých řečech sdělovacích prostředků doktora Goebbelse než v reálu.

Kdyby se byli Francouzi na podzim roku 1939 – neboť měli značnou převahu – odvážili přejít do útoku, snadno by prolomili její řídká opevnění, rozmetali skupinu armád generála von Leeba a vnikli na území Německa.

Propásli však vhodnou dobu. Po skončení polské kampaně začaly na Siegfriedově linii neuvěřitelně rychle pracovat téměř všechny ženijní útvary wehrmachtu a ohromné množství pracovních sil z Todtovy organizace. Budovaly se palebná ohniska, pevnůstky, protitankové zátarasy – od Belgie až po Švýcarsko.

Na pravém křídle Siegfriedovy linie se rozvinula skupina armád B generála von Bocka a v centru skupina armád A generála Rundstedta, které sem byly přesunuty z Polska. Oč pevnější byla německá obrana, o to více vysychal proud Goebbelsovy propagandy o nedobytnosti Siegfriedovy linie.

Když se tedy mohutné pevnosti staly realitou, začal mít Goebbelsův aparát jiné, mnohem důležitější starosti: bylo třeba připravit německý národ na to, aby hrdinně snášel vojenské potíže, a vypěstovat v něm psychickou odolnost vůči útrapám, ztrátám a obětem.

Nastal pozdní podzim, kdy nízká oblačnost, deště a mlhy nadlouho připoutaly letectvo k zemi, a letci z jednotky Karla von Rittena se opět rozjeli na dovolenou.

Karl si koupil lístek do Berlína. V myšlenkách už byl s Luisou. Jejich vztah se zatím vyvíjel velmi klikatými cestami. Každé setkání je od sebe oddalovalo, ale on po ní toužil stále víc.

Zatímco starý Fritz připravoval Karlovi koupel po cestě, ten pospíchal k telefonu. Luisa se opět po dlouhé době vrátila do Berlína.

„Luiso, dostal jsem dovolenou a jsem v Berlíně. Stýskalo se mi po tobě a rád bych se s tebou setkal.“

„Vždycky tě ráda vidím, Karle, ale dnes to bohužel není možné. Za půl hodiny jdeme s Gerhardem do divadla na Aidu. Jsem už připravená.“

„Mein Gott! Copak aspoň jedinkrát nemůžeš kvůli mně odříct návštěvu divadla?“

„Teď se už opravdu nedá nic změnit. Je mi líto. Myslím, že Gerhard je už tady.“

„Mě už ten tvůj věrný stín neskonale omrzel. Kdy ho konečně povolají do armády? Řekni mi, kde budete sedět, přijedu za vámi, i když mám zrovna teď pramálo chuti vidět tě dohromady s Gerhardem.“

Karl přijel do divadla, když končilo druhé dějství. Poděkoval uvaděčce, která mu ukázala jeho místo v lóži, zvedl k očím kukátko a začal hledat Luisu. Spatřil ji téměř okamžitě v lóži naproti, o jedno pořadí níž. Měla na sobě strohé tmavé šaty bez šperků. Její pohled bloudil po hledišti, patrně ho hledala také. Gerhard, sedící vedle, byl naopak zcela pohroužen do dění na jevišti.

Když Karl o přestávce vstoupil do Luisiny lóže, byla sama. Opřená o roubení, potažené rudým sametem, hleděla do parteru.

„Dobrý večer, Lu,“ řekl.

Luisa vstala z křesla. Oči jí radostně zajiskřily.

„Dobrý večer, Karle. Ty ale vypadáš znamenitě. Myslela jsem, že spatřím vojáka poničeného válkou, a ty…“

„To všechno teprve přijde,“ usmál se. „A proto, pokud ještě vypadám k světu a mám vlasy na hlavě, chci si tě vzít za ženu.“

„Karle! Prosila jsem tě přece, abys se mnou na tohle téma nikdy nemluvil. Kdyby to bylo možné, už dávno bych byla souhlasila.“

„Co mi zbývá? Necháme toho, ale kdybys věděla, jak mi bylo po tobě smutno. Musíme zítra někam spolu utéct, když se ten tvůj stín bude jako červotoč zahryzávat do práce…“

„Promyslím to a zítra kolem desáté ti zavolám.“

Dveře do lóže se otevřely.

„Jaká milá návštěva,“ pronesl nepříjemně překvapený Goldberg.

Karl se ohlédl a setkal se s nevlídným pohledem jeho černých očí.

Elegantně oblečený Gerhard jako by vyskočil ze stránky módního pánského žurnálu: pohledný unylý manekýn, s dlouhými černými vlnitými vlasy.

Karl od dětství nesnášel podobné typy, které na půl kilometru zaváněly dobrým vychováním a tupou pořádkumilovností.

Samozřejmé že nekouřil na záchodě a do konce prvního ročníku gymnasia nebyl schopen zvládnout celý repertoár nadávek a sprostých slov. Kromě tělocviku měl určitě ze všech předmětů jedničku.

Pane bože, pomyslel si Karl, to se tady v týlu ještě nikomu neomrzeli tihle nanicovatí frajeři? Co z takového hezouna zbude, když se na frontě dostane do pracek správného zupáka?

„Dobrý večer, pane Goldbergu,“ odpověděl nahlas. Vyznělo to mnohem sušeji, než měl v úmyslu.

Pánové si potřásli rukama, Goldbergův stisk byl kupodivu pevný. No jo, vždyť je to sochař, uvědomil si Karl, hodně pracuje s dlátem.

„Kde jste se tu vzal?“ stejně suše se zeptal Goldberg. „Myslel jsem, že jste na frontě a proudy proléváte krev – svou i cizí.“

„Nejenom vy si můžete užívat týlového života. Občas i nám, hříšníkům, spadne do klína kousek radosti.“

„Zdržíte se v Berlíně dlouho?“

„Ne, dva tři dny,“ zalhal pokrytecky Karl (nač předčasně Goldberga zneklidňovat), „krátká služební cesta do hlavního města.“

Zacinkal zvonek oznamující konec přestávky. V lóži byla volná místa, ale Goldbergovi ani nenapadlo Karlovi nabídnout, aby zůstal s nimi.

„Neloučím se s vámi,“ Karl pohlédl na Luisu, „doufám, že se ještě dnes uvidíme.“

Uprostřed dalšího dějství si Karl všiml, že Goldberg vstal a začal Luisu o něčem naléhavě přesvědčovat. Ta zpočátku odmítavě kroutila hlavou, ale pak se prudce zvedla a zamířila ke dveřím. Goldberg pospíchal za ní…

Nikoliv, příteli, tak snadno se mě nezbavíš, řekl si a okamžitě se vydal k šatnám.

„Oh,“ zatvářil se udiveně. „Vy už také odcházíte?“

„Ano,“ zavrčel nepřívětivě Goldberg, „Luisu náhle rozbolela hlava.“

„Na to je nejlepší procházka na čerstvém vzduchu. Dneska je nádherný večer. Začátek zimy, první mrazík. Takové počasí bývá jednou za dvacet let.“

Větve stromů obsypané jinovatkou stříbřitě jiskřily v záři elektrických svítilen. Po ztěžklém vzduchu v divadle se dýchalo neobyčejně lehce.

„Jak je příjemně. Pojďme pěšky,“ navrhla Luisa.

„Velmi rád,“ přidal se Karl.

„Ale je to daleko, aspoň tři kilometry.“

„Aspoň si trochu zatrénujete, pane Goldbergu. Až vás navlečou do vojenského mundúru, pak ani třicet kilometrů nebude pro vás žádná vzdálenost.“

„To se nikdy nestane,“ Gerhard se jízlivě zasmál. „Obávám se, že vám neposkytnu potěšení, abych se někdy stal vaším podřízeným. Jsem neschopen vojenské služby.“

„Odpusťte, a jestli to není tajemství – proč s vámi tak krutě zacházeli?“

„Vrozená srdeční vada,“ kuse opáčil Goldberg.

„Hmm, nechtěl bych žít s vaším neduhem,“ soucitně povzdechl Karl.

„Mně osobně vůbec nevadí. Ani v mé práci mi nikterak nepřekáží. A povězte, barone, čím se vlastně živíte vy?“

„Jsem stíhací letec. Voják.“

„Copak to je nějaké povolání, jestliže nepřináší lidstvu prospěch?“

Luisa kráčela mlčky a pro sebe se usmívala. Dobře věděla, proč se její průvodci do sebe pustili.

„Poprvé se setkávám s člověkem, který uvažuje tak podivně,“ rozčiloval se Karl. „I když chápu, že s vaším zdravím nemůže nikdo toužit po létání ani v nejkrásnějším snu. Zůstává vám jediné potěšení – očerňovat mé povolání. Plně to respektuji.“

„Lidstvo se bez vaší profese krásně obešlo několik tisíc let. A kdyby se byla neobjevila, jenom by tím získalo. Aspoň bychom se nemuseli ukrývat po sklepích a pokaždé si klást stále stejnou otázku: jaký je to poplach – cvičný, nebo bojový?“

„Uvažujete příliš omezeně a subjektivně, pane Goldbergu. Stovky let lidé toužili létat jako ptáci. Váš kolega Leonardo da Vinci se snažil odhalit tajemství letu. Už staří Řekové snili o nebi a vytvořili mýtus o Daidalovi a Ikarovi. „ Karl, unesený svým krasořečnictvím, po očku mrkl na Luisu.

Šla mlčky krok před nimi a naslouchala jejich sporu, aniž dala najevo, komu fandí.

„Když už jsme na to narazili… Znáte obraz Petra Breughela staršího Ikarův pád?“ zeptal se Gerhard.

„Ano, viděl jsem ho. A pokud se pamatuju, byl jsem překvapený. Takový název, a žádný Ikarus tam není.“

„Ale je, noha trčící z vody. A zároveň nevím, jestli jste si všiml, jak geniálně je promyšlena kompozice motivů: v popředí oráč, pastýř a rybář. Pracují pro blaho lidstva a každý dělá se zaujetím svou práci. A tu se z nebe utrhl jakýsi Ikarus a plácl sebou do moře. Na obraze po něm zůstal gejzír vody a kousek nohy. Nikdo si toho nevšiml, nikoho to nezajímá. Lidstvo v první řadě potřebuje dělné lidi, a ne povaleče, Ikary poletující po nebi.“

Karl s Gerhardem už byli rozkurážení hádkou a jeli po sobě jako dva kohouti.

„Díky za tak lichotivé mínění o pilotech. Na nebi je také spousta práce.“

„Bylo by lepší, kdyby tam žádná nebyla.“

„Bohužel je, a kdyby nebylo nás, zasypali by vás pumami. Mimochodem, vy jste pacifista, pane Goldbergu?“

Pane bože, jací jsou to ještě kluci, myslela si Luisa, když poslouchala jejich slovní klání.

„Už jsem doma,“ řekla hlasitě. „Děkuji vám za příjemnou procházku. Se zájmem jsem vyslechla vaši učenou disputaci.“

„Prosím o prominutí, slečno Luiso, že jsme vás unavovali svým nesmyslným tlacháním.“

Luisa mu podala ruku a Karl ji políbil.

„Na shledanou, pane Goldbergu. Každý člověk má svůj úděl. Já jedu zpátky na frontu, a vy zůstanete v týlu. Jestli vám mohu něco závidět, pak jen to, že po vašem boku zůstává tak kouzelná žena. A své povolání miluji a jsem na ně hrdý. Ať si o něm myslí, kdo chce co chce.“

„Dejte na sebe pozor,“ upřímně pronesl Goldberg.

„Ochraňujte i vy svůj život a talent,“ stejným tónem odpověděl Karl. „A při poplachu nemeškejte zalézt do těch nejpevnějších a nejhlubších sklepů.“

„Děkuji za dobrou radu. A kde se budete ukrývat vy na frontě? Tam se přece střílí.“

„Jsem voják, pane Goldbergu, a nemyslím na záchranu svého života, ale na velikost Německa. Bylo mi ctí.“

Karl scvakl podpatky, ještě jednou se uklonil Luise a odcházel.

2

Několik letmých setkání s Luisou, ukradených Goldbergovi, v něm zanechalo pachuť hořkosti. Luisa se vyhýbala rozhovoru o sňatku a všechno zůstávalo mlhavé jako dříve.

„Piš mi poste restante,“ poprosila ho na peróně před odjezdem. „Budu čekat na tvé dopisy.“

U útvaru se trýznivá muka a žárlivost, které prožíval v Berlíně, když Luisa nepřišla na smluvenou schůzku, rychle rozplynula. Erwinu Stimmermannovi tahle změna Karlovy nálady neušla.

„No konečně. Zjišťuju; že tě kasárna zbavila melancholie.“

„Tak to taky má být, ne?“ zasmál se Karl. „Copak tvoje německé srdce nezajásá, když slyšíš řinkot zbraní a cítíš vůni rokfóru vycházející z pěšáckých onucí?“

Erwina zcela nečekaně zavolali do štábu eskadry a důvod nesdělili ani Kellenbergovi.

Za dva dny se Erwin vrátil, a jako by se nic nedělo, pokračoval v létání.

„Co ti vlastně chtěli?“ nedala Karlovi zvědavost

„Navrhli mi, abych opět přešel na junkersy, jenom ne na šestaosmdesátky, ale na osmaosmdesátky. Začali je vyrábět velkosériově. Už jimi přezbrojují dvě eskadry a jednu stavějí úplně nově.“

„A cos jim odpověděl?“

„Že jsem šťasten, když můžu létat na stíhačkách, notabene s takovým velitelem, jako je Karl von Ritten.“

„Ptám se tě ale úplně vážně…“

„A já ti úplně vážně odpovídám, že jsem to odmítl.“

„To je prima, Erwine,“ Karl dal Erwinovi radostí herdu do zad.

„Pane nadporučíku, co je to za letoun ten Junkers 88?“ zeptal se Erwina zvědavě Hans Henske, který po polské kampani dostal společně s Rudi Schmidtem hodnost poručíka.

„Střemhlavý bombardér. Má o sedmdesát kilometrů větší rychlost než Heinkel 111. Ale hlavně je na palubě perfektní vybavení, které umožňuje bombardovat za každého počasí.“

„To jsou mi věci!“ zakroutil hlavou Henske.

„No teďka to frantíkům a tomíkům pěkně natřeme,“ mnul si ruce Rudi Schmidt. „Nemůžu se dočkat, až si konečně zaválčím. Už mě jaksepatří omrzelo dřepět na zemi bez práce.“

Rudi moc litoval, že válka s Polskem tak brzy skončila, a on si nestačil vysloužit Železný kříž.

3

4. března roku 1940 svolal Hitler poradu nejvyšších velitelů armády, letectva a námořnictva. Pozvané dovezli do Berchtesgadenu, kde měl führer svou rezidenci. Odtud, z vrcholků Bavorských Alp, shlížel na svou zemi a snil o světové nadvládě. Litoval jenom jediného – že život je tak krátký. Tady se rodily jeho plány a ti, které sem svolal, je měli proměňovat ve skutečnost.

Prostorný výtah nehlučně vyvezl hosty šachtou vytesanou ve strmé skále. Jejich průvodce, standartenführer SS, všechny pozval do čajového domku Orlího hnízda. Byla to robustní nízká budova ze skla a betonu, obkroužená mramorovou kolonádou.

Všechny přístupy k výtahu a k Orlímu hnízdu byly chráněny kulometnými bunkry, v nichž ve dne v noci hlídkovali esesmani.

Když se generálové usadili kolem velkého leštěného stolu, Goebbels pozval führera. Shromážděné upozornil, že je zakázáno vést si zápisy nebo si dělat poznámky, neboť budou projednávána velmi důležitá státní tajemství.

Hitler zahájil poradu a okamžitě předal slovo říšskému maršálu Göringovi, vládnímu zmocněnci pro čtyřletý plán.

Jeho obsáhlý referát byl prodchnut optimismem. Když Göring shrnoval závěry svého vystoupení, obrátil se k Hitlerovi a prohlásil:

„Jsem šťasten, že německá armáda, luftwaffe a válečné loďstvo jsou plně připraveny na válku. K válce je plně připraveno i naše hospodářství, které za uplynulé čtyři roky převedlo své kapacity na masovou válečnou výrobu. Heil Hitler!“

Po Göringovi vystoupil náčelník štábu vrchního velitelství wehrmachtu Keitel. Tento muž s typicky pruským vojenským držením těla byl Hitlerovi ze všech přítomných vojenských celebrit nejbližší. Právě jemu se führer svěřoval nejčastěji se svými nejtajnějšími myšlenkami.

Keitel seznámil shromáždění s plány jarních a letních operací čtyřicátého roku.

Druhou etapou (po Polsku) blitzkriegu mělo být Weserübung – rychlé obsazení Dánska a Norska s cílem chránit severní křídlo před vyloděním britských vojsk ve Skandinávii a zmocnit se námořních a leteckých základen k zasazení úderu na anglické námořní trasy. Okupace Dánska a Norska zaručovala, že Švédsko nepřeruší stálé dodávky oceli a železné rudy, které byly pro říši životně důležité. Ekonomové spočítali, že bez nich by Německo hospodářsky zkolabovalo za jediný rok války.

A třetí etapou byla tzv. operace Flandry – okupace Belgie, Holandska a severní Francie. Na závěr porady vystoupil Hitler:

„Angličany a Francouze přijde draho jejich nečinnost,“ řekl. „Nařizuji, aby na úsvitu 26. března byla zahájena operace Weserübung. Dánsku a Norsku nevyhlašovat válku!“ – Hitler se podíval na Ribbentropa. „Jejich vládám předáte ultimátum ke kapitulaci až za tři hodiny po zahájení operace.“ Z ničeho nic Hitler zvýšil hlas a málem začal řvát. Zdálo se mu totiž, že Ribbentropovi se jeho instrukce příliš nezamlouvají. „Jestli si naši nedomrlí diplomaté myslí, že je možné dělat politiku tak, jako si poctivý obchodník vede účetnictví, je to jejich věc. Já provádím politiku násilí, využívám všech prostředků a nestarám se o to, je-li to morální a čestné, nebo ne. V politice neuznávám žádné zákony. Je to hra, v níž si pravidla stanovuji sám.“

Z řady důvodů bylo zahájení operace Weserübung stanoveno na 9. dubna. Navečer vypluly na moře hlavní síly německé kriegsmarine a zamířily podél Skandinávského poloostrova do Norského moře k Lofotám. Bitevní lodi Scharnhorst a Gneisenau byly pod ochranou křižníků a torpédoborců připraveny odrazit úder Britů, kteří mohli překazit vylodění námořních výsadků v norských přístavech. Na pravděpodobných směrech pohybu anglického válečného loďstva zaujaly bojová postavení německé ponorky. Z Wilhelmshavenu, Kielu, Rostocku, Swinemünde vyjely na moře desítky dopravních lodí naložených vojáky a bojovou technikou a pluly směrem k norským břehům.

Za svítání, 9. dubna zavládl na letištích 5. letecké armády neobvyklý ruch. Šest set bojových letounů se připravovalo k úderu na důležité objekty v Dánsku a Norsku. A stejný počet vojenských dopravních letounů nasával do svých útrob výsadkáře generála Studenta.

Německý velvyslanec v Oslo ani nedospal rána. Přibyl na ministerstvo zahraničních věcí a formou ultimáta se dožadoval okamžité kapitulace země.

Neuplynuly ani dvě hodiny, kdy velvyslanec opustil budovu ministerstva, a na nebi se objevili černí supi hnědé říše, ze kterých se sypaly dolů stovky pum a potom parašutisté.

Dánsko kapitulovalo, aniž se postavilo na odpor. V Norsku trvala bojová činnost do konce května. Když Angličané evakuovali ze Skandinávského poloostrova poslední útvary svých expedičních vojsk, Norové pokračovali v boji sami. Ale zanedlouho byly i síly hnutí odporu donuceny přejít do ilegality.

2. letecká armáda generála Sperrla se operace Weserübung nezúčastnila. Kellenbergova skupina, která byla dislokována ve Freiburgu, se přesunula do Aachenu, města na styku holandských, německých a belgických hranic. Letci tu proseděli v letounech skoro celý duben a začátek května: pohotovostní osádky často zvedali do vzduchu na přepady britských průzkumných letounů.

Jednou dvojici von Ritten – Henske poslali přehradit zónu nad Lammersdorfem. Den byl pošmourný. Nízká oblačnost je tlačila ke kopcovitým výběžkům pohoří Hohes Venn.

„Z takové vejšky se už dá rozeznat býk od krávy,“ houkl rádiem Hans Henske, když přelétali nad stádem dobytka, rozbíhajícím se strachy na všechny strany.

„Drž se kousek nade mnou,“ poradil mu Karl.

„Veliteli, vlevo níž na deseti hodinách letoun!“

Karl pohlédl udaným směrem a rozpoznal anglický průzkumný letoun Westland-Lysander. Tento pohyblivý stroj se výborně osvědčil v koloniálních válkách, ale pro evropské válčiště to už byl značně zastaralý krám.

Ukázalo se ovšem, že pustit se s ním do křížku, není zase tak jednoduché. Byl sice pomalejší, zato měl lepší manévrovací schopnost než těžkopádný messerschmitt.

„Vezmeme ho do kleští,“ rozhodl Karl po nezdařeném útoku. „Jenom aby nám nezmizel v oblacích.“

Dvojice letounů se čelně rozletěla, a hned se opět přiblížila k sobě. Lysander letěl velmi nízko, div se nedotýkal země koly podvozku. V okamžiku, kdy anglický střelec zahájil palbu na Henskův letoun, Karl do něj našil dlouhou dávku ze všech hlavní.

Lysander zakolísal, jako by narazil na nějakou překážku. Těsně kolem Karlovy kabiny prolétlo křídlo, useknuté granáty. Karl sebou dokonce úlekem trhl a odvrátil se. Anglický letoun se několikrát otočil kolem své vlastní osy a rozbil se pod úpatím kopce.

Kdyby to ulomené křídlo letělo o půl metru níž, zachvěl se, přibyly by ke třem britským hrobům ještě dva německé – můj a Bayerův…

V Aachenu byla Karlovi Štěstěna příznivě nakloněna. S Erwinem ještě společně sestřelili dvoumotorový letoun Bristol 142 M „Blenheim“, který se odvážil objevit nad německým územím. Jedině Rudi Schmidt měl opět smůlu, všechny jeho lety skončily neúspěšně: buď mu cíl unikl do oblak, nebo ho dostali dolů jiní, a jednou, když už měl skoro v kapse anglický bombardér Wellington, kořist mu ukradla baterie osmdesátiosmimilimetrových flaků. Rudi nesl své prohry velmi těžce a netrpělivě čekal na lepší časy.

20. dubna se Aachen vyzdobil vlajkoslávou a portréty führera. Narozeniny „největšího z Němců“ se staly oficiálním svátkem třetí říše.

Večer se letci z Kellenbergovy skupiny zúčastnili slavnostního banketu, který pořádal starosta města. Rozesadili je za obrovským stolem mezi všelijaké zellenleitery, ortsgruppenleitery a jinou nacistickou sebranku, důstojníky aachenské posádky a místního gestapa. Kellenberga – jako čestného hosta – usadili vedle starosty, pod ohromný portrét, z něhož se tajemně usmíval „velký milovník dětí“; jeho ruce spočívaly na ramenou příslušníků hitlerjugend.

Ten večer se Karl jenom tvářil, že pije, a dřív než měl ve zvyku, požádal velitele o dovolení, aby se mohl se svými podřízenými vzdálit.

Nezlobte se na moje piloty, pane starosto, schválil von Rittenovo rozhodnutí Kellenberg. „Zítra jdou opět do vzduchu. Musí se před bojem dobře vyspat.“

ČÁST TŘETÍ

Opojení vítězstvím

Kapitola první

1

Třetí etapa blitzkriegu začala 10. května za svítání. Před zahájením bojové činnosti soustředilo německé velení na čáře od Holandska po Lucembursko 92 divizí a asi 2500 letounů a zajistilo si tak jedenapůlkrát větší převahu pozemního vojska a dvojnásobnou v letectvu. Nadto měla bojová technika luftwaffe i kvalitativní převahu, nemluvě už o tom, že morální duch letců, opojených vítězstvími nad slabým nepřítelem, byl velmi vysoký.

Desátý květen začínal podobně jako onen den prvního září, kdy poprvé zaútočili na polské letiště a který utkvěl Karlovi navždy v paměti. Rozdíl byl jen v tom, že tentokrát cílem jejich úderu nebyla Toruň, ale holandské letiště Roermond. Karl však už měl za sebou jisté zkušenosti, a proto nepociťoval takové vzrušení, jaké zažíval při svém prvním bojovém letu. Teď už nepochyboval o tom, že všechno provedou, jak má být.

Jaguáry*) vzlétly před východem slunce, zaujaly stupňovitou bojovou sestavu a podél řeky Ruhr zamířily na severozápad. Vinoucí se pás řeky byl spolehlivou orientační čárou. Letěly nad ní a brzy se ocitly nad Roermondem, ležícím v ústí přítoku Ruhru do Másy.

*) Jaguár – bitevní varianta víceúčelového stíhacího letounu Messerschmitt 110, na nějž se upevňovaly nosiče pum. Mohl nést až čtyři padesátikilogramové pumy.

Údernou skupinu osmi letounů vedl Karl. Za nimi letěla čtveřice Erwina Stimmermanna, jejímž úkolem bylo chránit Karlovy letouny ze vzduchu a umlčet protiletadlové prostředky na letišti.

S prvními paprsky slunce, které se vykutálelo na oblohu, se na stanoviště holandských letadel vysypaly trhavé pumy, shazované střemhlav útočícími messerschmitty.

Když se úderná skupina zbavila svého nákladu, uzavřela nad letištěm kruh, aby mohla blokovat vzlet stíhaček, které tu byly rozmístěny. Oživlé flaky si vzal na starost Erwinův roj. Museli se udržet do doby, než přiletí dopravní letouny Ju 52, z nichž měl seskočit výsadek a obsadit letiště i město – důležitý uzel silničních, železničních i vodních komunikací – a také most přes řeku Másu.

V dáli už se objevila neohrabaná třímotorová dopravní letadla, ale vtom se Karlův letoun otřásl kulometnou dávkou. Střelec Bayer zahájil obrannou palbu.

Karl se ohlédl a spatřil, jak na něj shora nalétává čtveřice strojů podivného, neobvyklého vzhledu. Dvoukýlové letouny se rychlým manévrem přiblížily na dostřel. Jejich motory instalované v tandemu roztáčely blýskající listy vrtulí před kabinou pilota a za ní.

Vždyť to jsou holandské fokkery, uvědomil si Karl a před očima mu vyvstal barevný časopis se snímky letounů vystavených na pařížské výstavě v osmatřicátém roce. Energicky přitáhl ve snaze vyklouznout zpod nevyhnutelného úderu. Vtom zaslechl, jak po trupu zabubnovaly trhavé střely a zcela přehlušily rachot Bayerovy palby.

Karl sice riskoval, že si při přetížení zlomí vaz, ale přesto se ohlédl. Fokkery zrovna vyklízely bojiště, a vtom je napadla Erwinova čtyřka, která mu přispěchala na pomoc. Podle těžkopádného pohybu kormidel a neobvyklé setrvačnosti stroje pochopil, že ho zasáhli. Jen s obtížemi vyrovnal neposlušnou mašinu do vodorovného letu a opět se ohlédl. Nad roermondským letištěm se otevřela více než stovka padákových vrchlíků.

„Erwine, převezmi velení,“ zachraptěl do rádia, „vycházím z boje.“

„Rudi, přikryj velitele,“ nařídil Erwin.

„Nevidím ho,“ odpověděl Schmidt.

„Tvoje poloha?“

„Vedu boj s dvoukýláky na severozápad od letiště. Odtud se od Eindhovenu blíží další skupina. Sami dva s Hansem toho moc nesvedem.“

„Obejdu se bez krytí,“ křikl Karl. „Pokračujte v práci.“

„Jdu hned k vám,“ řekl Erwin Rudimu. „Udej výšku!“

Svinutý jak palačinka Karl vyklouzl z boje. Náhle však vynechal levý motor. Ozvalo se zachrchlání a z hrdla výfuku vyšlehl oheň a dým. Je to v háji, pomyslel si a vypnul poškozený motor. S takovou to nedotáhnu ani na hranici.

„Veliteli, silně čoudíme,“ ohlásil Bayer. To už však Karl sám zjistil, že se přihodilo to nejnepříjemnější – letoun hořel.

„Připrav se k seskoku,“ zavelel střelci a trhl pákou havarijního odhozu překrytu. V tom okamžiku vnikl do kabiny hukot a zápach kouře.

„Jsi připraven?“ zeptal se střelce. Měl jediné přání, opustit letoun, dřív než se promění v pohřební vatru.

„Ano,“ zachraptěl jedva slyšitelně ve sluchátkách Bayerův hlas, přehlušovaný řevem vzdušných proudů.

„Odpoutej se!“

Karl sundal nohy z pedálů, převrátil messerschmitt na záda, nepatrně zatlačil knypl od sebe a skulil se z kabiny na hustou, téměř tvrdou vzdušnou peřinu. Výška dovolovala třísekundovou výdrž, proto trhnutí otevírajícího se vrchlíku nebylo o nic silnější než při obvyklých cvičných seskocích.

Pevně se usadil v padákovém postroji a rozhlédl se. Asi padesát metrů napravo a trochu výš se snášel Bayer. Dole pod nimi se pestřila jasnými barvami plantáž tulipánů.

„Jak se cítíš?“ křikl na Bayera.

„V pořádku, pane kapitáne.“

„Pistoli máš?“

„Ano.“

„Připrav se k boji,“ upozornil ho Karl a najednou dostal veselou náladu.

Za prvé se šťastně vysekali z průšvihu a za druhé nebylo dole vidět živáčka. Tak brzy ráno ještě všichni vyspávali a oni se mohli poohlédnout po nějaké skrýši, kde by vyčkali do tmy. A navečer, o tom nepochyboval, už tady budou vlastní jednotky.

Jakmile dopadli na zem, sbalili padáky, ukryli je ve vyschlém zavodňovacím kanálu a nahrnuli na ně suchou trávu.

„Jdeme k támhletěm budovám,“ řekl Karl, natáhl walther a vyrazil.

Za ním kráčel Bayer s odjištěným luggerem v ruce,

Když se přiblížili ke skleníkům, objevil se červený otlučený citroen. Z auta vyskočil tlustý Holanďan, cosi na ně křičel a hrozil pěstí.

Karl pochopil, že jim nadává za pošlapané tulipány, a zrychlil krok. Teprve když majitel spatřil ústí waltheru, zmlkl. Údivem vyvalil malá, tukem zarostlá očka. Došlo mu, že má před sebou lidi v německých uniformách.

„Still!“– polohlasem řekl Karl. „Hände hoch!“

Holanďan bez řečí zvedl ruce. Bayer ho prohledal.

„Dejte sem klíč od auta,“ natáhl Karl ruku a zlehka strčil Holanďana do boku hlavní waltheru.

„Sedneš si do auta a ukážeš nám cestu na Roermond.“

„Na Roermond?“ divil se Holanďan německy, „vždyť vás tam z fleku zavřou.“

„To není tvoje věc,“ osopil se na něj Karl. „Do Roermondu.“ A upřesnil: „Na letiště!“

Karl se posadil za volant a přes ramena si přehodil Holanďanovo sako. Dozadu s pistolí v ruce se vmáčkl Bayer. Asi za půl hodiny citroen zastavil před barikádou. U vjezdu na letiště ležel napříč silnice převrácený autobus.

Karl otevřel dvířka a vyskočil z auta.

„Stát!“ zavolali na něj. „Vaše doklady?“

Karl shodil ze sebe sako a zamířil k autobusu. Za ním, na kraji silnice, bylo zamaskováno kulometné hnízdo. Upřely se na něj hlavně několika schmeisserů.

„Jsem německý letec kapitán von Ritten. Byl jsem sestřelen při útoku na letiště.“

„Přistupte blíž!“

Vytáhlý kolohnát ve strakaté maskovací kombinéze s otevřeným límcem, z něhož čouhaly bílé výložky pluku Hermann Göring, zkontroloval Karlovy doklady a začal se rozplývat přívětivostí:

„Zajděte prosím, pane kapitáne, na letiště a ohlaste se veliteli. Řekne vám, co máte dělat. Stejně tu za hodinku, půldruhé budou už naši. Tanková kolona se blíží k Echtu.“

2

Druhý a třetí den po přepadení Flander Kellenbergova skupina, která byla začleněna do sestavy stíhací eskadry Horst Wessel, odrážela útoky anglických wellingtonů a blenheimů na mosty přes Albrecht-kanál a řeku Másu. Po nich se nepřetržitým proudem valila německá vojska. Britové zasadili do bojů své poslední zálohy bombardérů ve snaze zastavit nekončící lavinu tanků, motopěchoty a dělostřelectva.

Když se Karl vrátil po seskoku z hořícího letadla k útvaru, poslali ho společně s desátníkem Bayerem na lékařské vyšetření.

Povolení k létání a obnovení bojové činnosti dostali až po kapitulaci Holandska.

Stíhací eskadru Horst Wessel několikrát přeřazovali z jedné letecké armády do druhé. Hned patřila k 5. leteckému sboru generála von Greima, hned byla podřízena 8. leteckému sboru generála Richthofena.

Stěhovali se z místa na místo za kolonami tanků generála von Kleista, a jen zřídkakdy se zdrželi více než dva dny na jednom letišti. Přímá podpora útočících vojsk vyžadovala, aby letecké základny byly rozmístěny co nejblíž k linii bojového dotyku. Dvě stovky Junkersů 87 se snášely k zemi téměř po vertikále a kladly pumy na cíle s přesností překonávající zásahy dělostřelectva. A protože se teď ve vzduchu často objevovaly anglické stíhačky Hurrican, musela být Karlova letka nepřetržitě na nebi, aby chránila bombardéry. Byla to vyčerpávající dřina. Ve snaze vyhovět všem požadavkům velitelů tankových a pěchotních vojsk prováděli pět až sedm vzletů na osádku denně. U stíhačů bylo zatížení sice trošku menší, ale stejně, jakmile nastal večer, padali všichni mrtví únavou.

Když Karl odpočíval v lazaretu, měl spoustu času k úvahám. Dokázal si do všech detailů rozebrat průběh svého vzdušného boje nad Roermondem a přišel na to, proč byl sestřelen. Podcenil jednoduše síly nepřítele, byl si příliš jistý sám sebou… Hanba! Spatřit nalétávající nepřátelské letouny až v momentu, kdy střelec zahájí obrannou palbu…

Vztek na sebe sama pomohl Karlovi překonat psychickou zábranu, která postihne každého pilota v důsledku neúspěchu. Karl začal létat ostražitěji a chytřeji, a bázlivá opatrnost po vynuceném seskoku se po dvou třech zdařilých vzletech zcela ztratila.

Čím více se blížili k pobřeží La Manche, tím častěji se setkávali s anglickými hurricany a spitfiry. Tyto stíhačky pilotovali vynikající letci. Němečtí piloti museli spolknout hořkou pilulku, protože hurricany a zvlášť spitfiry dokázaly se značným úspěchem vzdorovat německým stíhačkám.

21. května dosáhly Guderianovy tanky v prostoru Abbeville pobřeží La Manche a rozťaly vedví spojeneckou frontu. Anglická expediční vojska, rozmístěná v severní Francii a Belgii, tak byla odříznuta od francouzské armády.

Německé tankové a mechanizované útvary nečekaně změnily směr svého postupu a obrátily se na sever. Odrazily l. francouzskou armádu, obsadily Boulogne a obklíčily Calais. A v okamžiku, kdy Angličanům obklíčeným v prostoru Dunkerque hrozila totální porážka, Hitler nařídil zastavit operaci. Jenom nejbližší spolupracovníci věděli, že naprosté rozdrcení anglických vojsk nezapadá do jeho plánů, neboť by to mohlo zkomplikovat führerova mírová jednání s Anglií.

Generál Rundstedt, který neznal dopodrobna všechny nuance Hitlerovy diplomacie, se na poradě v Charlevillu ocitl v trapné situaci. Povstal, nasadil si na oko monokl a řekl: „Můj vůdce, dovolte mi zasadit do boje druhý sled – tankové divize. Úderem ze severu podél pobřeží odříznu Angličanům ústupové cesty pro útěk.“

„Ať jdou ke všem čertům,“ hystericky zaječel Hitler, a to tak nečekaně, že Rundstedtovi vypadl monokl z oka. „Teprve teď se s nimi můžeme domluvit. Oni budou vládnout na moři, mně úplně stačí Evropa.“

Když uslyšel slovo „moře“ admirál Reader, tak se neudržel: „Můj vůdce, bylo by přece zcela přirozené odejmout Britům část válečných plavidel a posílit naše válečné loďstvo.“

„Nemluvte hlouposti,“ hrubě ho přerušil Hitler. „Nechci od nich ani jednou loď. Kdybych to udělal, poskytl bych jim důvod pokračovat ve válce. Moje mírové podmínky budou naopak neobyčejně velkorysé.“

Na začouzeném dunkerském nebi byla jediným pánem luftwaffe, třebaže byl tento přístav chráněn britskými stíhačkami nejen z kontinentu, ale i z ostrovů metropole.

Dunkerque byl v jednom ohni. Hořela skladiště nafty a město bylo zahaleno černým neproniknutelným závojem. Nad ním se proháněly eskadry hurricanů, které dělaly všechno možné, aby ulehčily vojákům jejich těžký úděl. Mezi Dunkerque a Doverem vládl čilý ruch. Stovky lodí se snažily zachránit před zajetím vojáky poražených expedičních sil.

Avšak 4. června roku 1940 byla operace Dynamo – evakuace anglo-francouzských vojsk – přerušena. Do Anglie se podařilo z kontinentu vyvézt 430 tisíc mužů. Asi třicet tisíc francouzských vojáků se už nepodařilo nalodit a byli donuceni kapitulovat. Němcům se dostala do rukou obrovská kořist: 2400 děl, 700 tanků, 130 tisíc automobilů.

Dunkerque – nejhanebnější stránka druhé světové války. Britský důstojník Richard Seyers, jeden z účastníků, ve vzpomínkách Cestami války napsal: „Dunkerque byl bezhlavým útěkem z bojiště. Dunkerque byl zradou našeho francouzského spojence. Dunkerque byl políčkem anglickým vojákům, kteří chtěli bojovat, a ne evakuovat pod palbou nepřátelských děl…“

Zanedlouho po pádu Dunkerku zavítal na pobřeží Hitler. Zatoužil na vlastní oči zhlédnout bojové úspěchy německých vojsk. Dalekohledem se podíval na vzdálené doverské útesy, obrátil se k vysokým šaržím, které ho doprovázely, a řekl:

„Musíme se tady opevnit a přes La Manche kontrolovat činnost Anglie. Dříve nebo později Britové pochopí, že je s námi marné bojovat, a budou chtít se s námi setkat a domluvit se na mírových podmínkách.“

Po celou dobu führerovy přítomnosti na pobřeží visely ve vzduchu zesílené hlídky stíhaček střežících jeho bezpečnost a připravených odrazit nálety anglického letectva. Byla mezi nimi i letka Karla von Rittena.

Dunkerque stále hořel. Teď už nehořelo jenom město a přístav. Plála i nafta rozlévající se po vodě. Moře bylo zachváceno plameny téměř celou míli od břehu.

Hitler se ještě jednou zdáli podíval na tuto apokalyptickou scenérii, pak se potěšil pohledem na ohromná nakupení vojsk a techniky a prohlásil:

„Poražené armádě je vždycky užitečné dát příležitost, aby se vrátila do vlasti a ukázala civilnímu obyvatelstvu, jak byla rozdrcena.“

5. června zahájila německá vojska znovu bojovou činnost. Teď se však obrátila čelem k jihu. Snadno prolomila francouzskou linii obrany po celé délce a nastoupila vítězný pochod (jinak se dá stěží nazvat tento prudký útok Němců, který se téměř nikde nesetkal s odporem) územím Francie. 14. června Němci vtáhli vítězoslavně do Paříže.

16. června byl jmenován ministerským předsedou stařičký generál Petain, který s Němci neprodleně zahájil jednání o kapitulaci.

3

Když se letci dozvěděli, že se budou opět stěhovat na nové letiště, zaradovali se. Měli k tomu důvod. Letiště Dugny leželo na pařížském předměstí a navíc se letní tažení vlastně blížilo ke konci. Dalo se předpokládat, že se tam Kellenbergova skupina usadí nadlouho. V letce von Rittena nebylo jediného pilota, který by neprahl po návštěvě francouzské metropole, skrývající v sobě tolik nejrůznějších lákadel.

Skupinu vedl na nové letiště Fritz Schramm, Kellenbergův zástupce. Velitel sám odletěl se štábními důstojníky a techniky dopravním letounem o několik dnů dřív, aby na letišti vše připravili k přijetí skupiny.

Nebe bylo téměř bez mráčku, jasně svítilo slunce. Země, proplouvající pod vysoko letícími letouny, vypadala jako by byla vystrojena do slavnostního hávu. Výška zastírala očím pilotů oseté obilné lány rozryté tankovými pásy, zničené vinohrady, opuštěné farmy, zpustlé vesnice, příkopy a okraje silnic plné překocených povozů, automobilů, nafouklé mrtvoly koní a čerstvé kopečky hlíny nad hroby běženců, postřílených kulomety messerschmittů.

Ve směru letu byla síť silnic a železnic stále hustější a krajina osídlenější. Tovární budovy, komíny, stožáry vedení vysokého napětí, to vše naznačovalo, že se blíží k velkému městu.

Paříž…! Teď už Karl netoužil svalit na město Eiffelovku. Čert ji vem, ať si stojí. Teď by dal přednost toulat se jeho ulicemi, po nichž se procházejí lehkomyslné Francouzky, posadit se do lóže ve Velké opeře nebo popíjet burgundské v hospůdkách na Montmartru.

„Sleťte se těsněji k sobě!“ ozval se ve sluchátkách vrčivý hlas Fritze Schramma. Velitel chtěl svou skupinu přivést na letiště v přehlídkové sestavě.

4

„Veliteli,“ poručík Resson se dotkl ramene Paula Fermonta, který usnul těžkým neklidným spánkem pod křídlem svého dewoitinu.

Major otevřel opuchlá víčka. Hlavu měl jako z olova, tělo ho bolelo, jako by ho zvečera někdo zmlátil palicí. Jejich stíhací oddíl v poslední době téměř nevycházel z těžkých vzdušných bojů s boši a roztával před očima jako březnový sníh.

„Čímpak mě zase chcete potěšit, Ressone?“ zeptal se a vsedě si protíral oči hřbetem dlaně.

„Courselle teď poslouchal rozhlas. Němci vtáhli do Paříže.“

Paul sklíčeně hvízdl a potřásl hlavou. „Zatraceně, to je konec. To znamená, že jsme už v německém týlu?“

„Musíme se odsud bleskově dostat, dokud se ještě neobjevili na letišti.“

Ubohá Francie, řekl si Fermont, hlavu sevřenou do dlaní. Co tě čeká? To máme Paříž jen tak odevzdat bošům? Hanba! Věčná hanba!

Z oddílu majora Fermonta zůstalo pouze jeho číslo 1-26 a tři piloti na provozuschopných dewoitinech: samotný Fermont, Resson a seržant Courselle.

„Poručíku, řekněte Coursellovi, ať se připraví k vzletu.“

„Promiňte, a jakou trať stanovíte?“

Fermont se podíval do mapy.

„Abychom se vyhnuli fašistům, musíme letět do Ženevy. Ale my jsme ještě svou válku neskončili. Proto sedneme trochu blíž, řekněme v Dijonu. Snad se tam najdou velitelé, kteří nám řeknou, co máme dělat dál. K letounům!“

Staršímu technikovi oddílu ještě nařídil, aby odpravil zbytek pozemního personálu okamžitě do Dijonu, a usadil se v kabině.

„Pane majore,“ křikl na něj technik. „Co máme dělat s dvěma poškozenými stroji?“

„Zničte je! Zapalte…“

Trojice letounů vzlétla a hned nabrala kurs na jihovýchod. Paříž, obsazená nepřítelem, jim zůstala po pravé straně. Paul nemohl uvěřit, že se teď v jeho rodném městě roztahují Prušáci. Otočil hlavu tím směrem a snažil se v šedomodrém oparu rozpoznat obrysy Eiffelovy věže.

„Veliteli,“ zavolal na něj vzrušený Coursellův hlas. „Pohleďte vlevo níž!“

Pod nimi plula nespočetná hejna dvoumotorových messerschmittů. Letěla v sevřených sestavách po třech kompaktních skupinách – jak na přehlídce.

„K boji!“ zavelel Fermont.

Dnes nemá smysl počítat nepřítele. Pilotovo srdce se naplnilo bolestí. Takhle neomaleně, v přehlídkové sestavě, se Němci producírují nad jeho Paříží. A oni, doslova jako dezertéři, tajně utíkají na jih. Jenomže bošové se dostanou i tam… Zastavit se dají jenom jediným způsobem – všechny do jednoho zničit.

„Přátelé moji,“ řekl svým pilotům, zatímco zaujímal výchozí postavení k boji. „Musíme dát těm drzounům na pamětnou. Dívá se na nás Paříž.“

Francouzi využili výhody výšky a momentu překvapení a prudce, ze strany slunce, se snesli střemhlav na vedoucí skupinu.

Paul viděl, jak se ke kříži zaměřovače rychle přibližovala silueta nepřátelského letounu. Na koncích jeho dlouhých křídel byly jasně vidět černobílé kříže. Teď! A zmáčkl spoušť. Messerschmitt mu vybuchl přímo před očima a rozletěl se na kusy. Nestačil však už svůj dewoitine vyvést ze zteče, proklouzl pod centrem výbuchu a jen zázrakem se vyhnul střetnutí s padajícími pláty zničeného letounu. Překvapený, že zůstal celý, přešel do zatáčky a rozhlédl se po svých číslech.

Fermont v zápalu boje neměl kdy počítat svá vítězství: střílel, převracel se, aby unikl z dosahu nepřátelských kulometných tras, prolétal mezi poplašenými hejny messerschmittů a hledal cíle pro svůj kanón a kulomet.

Než se Němcům podařilo sestřelit Coursella, klaněly se k zemi čtyři mesouny… A pak Fermontovi došla munice. Rozběsněný vzteky byl ochoten rozsekat nepřátelské stroje vrtulí, ale už to nestačil. Na jeho dewoitinu se zkřížily dávky dvou strojů, které měly namalovány na přední části trupu psí tlamy s vyceněnými zuby…

„Bůh ochraňuj Francii!“ vykřikl Resson, když spatřil kolem sebe husté tečky ohnivých tras. V témže okamžiku se milióny světelných jehliček zabodly do jeho těla a zhasily sluneční svit…

Vzdušný boj, v němž Karl von Ritten sundal dewoitine, který rozstřílel majora Schramma, mu dlouho nešel z mysli.

„Pokud jste ve vzduchu,“ poučoval potom své podřízené, „nikdy nezapomínejte, že jste na bojovém letu. Musíte být napjatě soustředění. Smrt vždycky číhá nedaleko.“

5

22. června roku 1940 byl v Compiengneském lese podepsán akt kapitulace Francie. Hitler si nadiktoval tak kruté podmínky, že před nimi zcela bledly paragrafy Versailleské smlouvy. Země ztratila svou politickou samostatnost a přestala existovat jako velmoc. Dokonce Paříž přestala být hlavním městem. Petain se svou loutkovou vládou se odebral do Vichy, zapadlého městečka v centrální části Francie. Hospodářství poražené země začalo pracovat pro potřeby říše. Na stolech německých rodin se objevily nejen holandské sýry, sardinky, belgické máslo a masové konzervy, ale francouzská vína a koňaky. Ve dne v noci putovaly do Německa zkonfiskované cennosti, zboží, suroviny…

Němci freneticky řvali Heil Hitler! Aby ne, vždyť jim veliký nadčlověk sliboval na dlouhé časy rajský život.

A Hitler, zavřený v kabinetu nebo na osamělých procházkách po lukách ve svém Orlím hnízdě, netrpělivě čekal na souhlas Anglie k uzavření míru. Opravdu jí Dunkerque nedal za vyučenou? Copak nepochopili mé gesto, když jsem zarazil německé tanky a nedovolil úplnou porážku anglických vojsk? Churchill přece musí projevit uvážlivost…, přemýšlel.

Přestože Churchill v dolní sněmovně prohlásil, že začíná „bitva o Anglii“, v diplomatických kruzích po obou stranách kanálu se vytrvale šířila šeptanda o blízkém podepsání míru mezi Anglií a třetí říší. Hovořilo se o mírové misi římského papeže, o zprostředkující úloze švédského krále, o švýcarských jednáních rakouského prince von Hohenlohe s anglickým vyslancem, o kontaktech španělského vévody z Alby s londýnským ministerstvem zahraničních věcí.

Když se o těchto řečech dozvěděl Churchill, veřejně prohlásil:

„Je nejvyšší čas skončit s takovým žvaněním. Žádné kompromisy. Anglie bude pokračovat ve válce!“

Winston Churchill viděl dál než většina anglických politiků a věděl, že Německo je úhlavním nepřítelem Britů. Hitlerova nadvláda v Evropě by znamenala naprosté vytlačení Anglie z kontinentu. Svazek s Hitlerem by byl pro ni zhoubný z mnoha příčin: zhoršení vztahů s USA a s dominii, oslabení britského impéria a jeho rozdrobení na části zeměmi osy – Německem, Itálií a Japonskem. Ale tak jako tak, dříve nebo později, by se s ní Hitler na cestě k světové nadvládě stejně tvrdě vypořádal. A navíc v Londýně dobře věděli, že Hitler třeští o Rusku, že se brzy vrhne na východ s nadějí na bleskovou porážku SSSR. A tady by si Hitler měl zlomit vaz. To, že se žádná blesková válka konat nebude, věděl Winston Churchill moc dobře nejen z historie, ze všech předcházejících tažení na Východ, ale také ze svých hořkých zkušeností iniciátora intervence proti sovětskému Rusku.

Když se Hitler dozvěděl o prohlášení anglického premiéra, dlouho se nerozmýšlel. Zcela nenadále vydal 16. července směrnici č. 16 – k přípravě operace Seelöwe. Stálo v ní:

„Nehledě na svou zoufalou situaci si Anglie nepřeje vyslechnout hlas rozumu. Proto jsem rozhodl zahájit pozemní operaci proti britským ostrovům, a bude-li to nutné, dovedu ji do konce…“

V posledních červencových dnech přijela ke Kellenbergově skupině inspekce ze štábu 3. letecké armády v čele s plukovníkem Hugem von Eckartem. Plukovník prověřil naplněnost početního stavu a techniky, úroveň přípravy osádek a posoudil rovněž řadu jiných otázek. S výsledky své kontroly byl nadmíru spokojen a vysoce ocenil bojovou připravenost skupiny.

Potěšený Kellenberg uspořádal v kasinu oběd na počest vzácného hosta a jeho doprovodu. Když odezněly slavnostní přípitky a hovor se nezávazně rozproudil, von Eckart se naklonil ke Kellenbergovi a polohlasně řekl:

„Hansi, zcela důvěrně tě chci upozornit, že zanedlouho se budete muset rozloučit s letištěm v Dugny a přestěhovat se blíž k moři.“

„Bude se něco dít?“

„Ano, v nejbližších dnech se chystáme rozbít Anglii doopravdy. Jestliže nám bude přát počasí, 10. srpna zahájíme operaci Adlerangriff. Zúčastní se jí rovněž vaše eskadra. Možná už zítra dostaneš rozkaz.“

„To jsi mi udělal radost. Už jsem si myslel, že až do jara budeme jenom koukat pánu bohu do oken.“ A zamyšleně opakoval: „Adlerangriff, útok orlů, hmm, ten název zní až příliš domýšlivě.“

Hugo se zasmál.

„Prosím tě, jako bys neznal choutky našeho říšského maršála. A propos, mám k tobě maličkou prosbu. Uvolni zítra ze služby von Rittena. Ani jsem si s ním nemohl promluvit. Jsme přece příbuzní, a dost blízcí. Tím spíš, že za několik dní nebudeme mít na nějaké rodinné sešlosti ani pomyšlení.“

„Samozřejmé, nemám námitek,“ a dodal smutným tónem, „… zrovna jsem sem pozval na návštěvu svou ženu. Hned odešlu telegram, aby ještě s odjezdem posečkala. Díky za upozornění, Hugo.“

Cestou do Paříže, ve společnosti podřízených důstojníků, Hugo vesele s Karlem žertoval, vyptával se, jak ho sestřelili nad Roermondem. Pochlubil se svým novým řádem – španělským křížem s meči – vyznamenáním speciálně určeným pro dobrovolníky z legie Condor. Když později osaměli, Hugo vážně řekl:

„Poslyš, Karlíčku, velitelé leteckých armád dostali rozkaz k útoku na Anglii. Zanedlouho, příteli, vypukne nová bitka, a ta bude mnohem nebezpečnější než všechny předchozí, kterými jsme zatím prošli. Podle zpravodajských hlášení Tomíci teď dělají všechno možné, aby posílili svou protivzdušnou obranu.“

„Rozneseme ji na kopytech, jen to fikne.“

„Jenom se, chlapče, tolik nevytahuj. Kellenberg nepřijal tuhle novinku tak nadšeně jako ty. A je to ostřílený veterán, který si už čichl k prachu ve třech válkách. Angličané mají nový systém radiolokačního zjišťování letounů. Nemají špatné protiletadlové kanóny a každý měsíc sjíždí z výrobních pásů přes tři sta spitfirů.“

„Spitfire není špatná mašina, ale náš Me 109 se jí přece vyrovná.“

„No jo, ale ty lítáš na stodesítce, která proti spitfiru vypadá jako kráva. Zkrátka a dobře, dávám ti tři hodiny na rozmyšlenou. Ve dvacet dva nula nula mi řekneš, jestli nechceš přejít na práci ve štábu. Držím pro tebe jedno teplé místečko.“

„Hugo, ale já jsem přece letec.“

„To jsi, a ne špatný. Ale už sis přece zabojoval, vyznamenání máš přinejmenším tolik co já. A s takovými zásluhami se už člověk může klidně zašít ve štábu. Uvědom si, že bych nechtěl oznamovat baronese Magdě, že ses nevrátil z letu. A krmit v La Manchi ryby není zrovna příjemná zábava.“

„Díky, Hugo, za tvou péči. Ale jenom ne zrovna teď. To by vypadalo jako útěk, a já bych se nemohl podívat kamarádům do očí.“

„Máš ještě čas si to rozmyslet.“

„Ne, Hugo. Své rozhodnutí nezměním. Zůstanu u letky.“

„Tak dobrá, jak chceš. Ale jenom, abys nelitoval.“

Kapitola druhá

1

Kellenbergovu skupinu seznámili s Göringovou direktivou, která konkretizovala Hitlerovu směrnici č. 14 pro činnost luftwaffe, na letišti Trouville v Normandii, kam je přesunuli z Dugny. V té době už nad La Manchem zuřily nelítostné vzdušné boje. Hugo měl pravdu, věděl, co říká, když varoval Karla před touto zatěžkávací zkouškou. Piloti, zvyklí pevnině, teď museli létat nad bezbřehými vodními prostorami.

Trouville byl od anglického pobřeží vzdálen asi sto padesát kilometrů vodní hladiny, a když poprvé vzlétli k útoku na anglický konvoj, cítili se v kabinách všelijak. Zjistili totiž, že létat nad mořem je mnohem složitější než nad pevninou: oko se nemá čeho zachytit, aby se dala určit výška, a kvůli stálému mlžnému oparu, v němž splývá voda s oblohou, nelze přesně rozlišit horizont. Dokonce i motory jako by nad mořem pracovaly jinak než nad souší – nerovnoměrně a s nechutí. Zdálo se, že užuž začnou stávkovat a nezbude než skočit do moře, kde tě mezi vysokými vlnami s bílými hřebeny pěny nenajde živá duše. Ani oranžové nafukovací vesty, které si piloti před vzletem oblékali, jim příliš odvahy nedodávaly. Kdykoli ztráceli za letu z dohledu břehy Normandie, zmocňovaly se jich chmurné předtuchy.

Občasné útoky na mořské cíle se zpravidla obešly bez vzdušných soubojů. Konvoje proplouvající kanálem byly téměř vždycky provázeny stíhací ochranou. Kolem lodí vařila voda od výbuchů pum a rozlétajících se střepin. Čas od času se do mořských propastí řítily jak hurricany a junkersy, tak spitfiry a messerschmitty a zanechávaly za sebou poslední pozdrav – proužek šedého dýmu. Torpédové čluny a námořní stíhači určené k záchraně letců se často vracely na břeh s prázdnou. Když vypluly na moře pátrat po svých sestřelených pilotech, přivážely spíše šokované Angličany, ztuhlé na kost dlouhým pobytem ve vodě.

Ale postupně si letci začali na tyhle lety zvykat a vlny jim připadaly stejně normální jako kopečky na souši.

Nejzuřivější letecké bitky propukly nad Anglií od 15. srpna. Do vzduchu se vznesly letouny všech tří armád. Seskupily se do obrovitých hejn a táhly k předem určeným cílům. Nad skupinami bombardérů, maskovaných světle a temně zelenou barvou, kroužily roje mesounů. Operátoři britských radiolokačních stanic ještě nikdy neviděli na svých obrazovkách taková kvanta cílů.

Z letišť dislokovaných na pobřeží startovaly eskadry spitfirů a hurricanů a hnaly se na východ zastavit nepřítele, než se přiblíží k linii britských ostrovů…

Téměř celý srpen uběhl v nevídaně zarputilých vzdušných střetnutích. Síly personálu Britského královského letectva byly vyčerpány do dna, avšak v noci z 24. na 25. srpen došlo k události; která zvrátila celý průběh „Bitvy o Anglii“.

Několik německých bombardérů, které měly za úkol zničit naftová skladiště v ústí řeky Temže, omylem navigátora svrhlo pumy na obytné čtvrti Londýna. Tento bezprecedentní pumový útok na anglickou metropoli vyvolal tak prudkou bouři rozhořčení, že Churchill musel podniknout rozhodná opatření.

Ráno 25. srpna dostaly všechny štáby luftwaffe telegram tohoto znění: „Nařizuji neprodleně zjistit, které osádky minulou noc shodily pumy na Londýn. Viníci musejí být velmi přísně potrestáni a podléhají převelení k pěchotě. Göring.“

Ovšem tento telegram, ani represe viníků už nemohly vůbec nic změnit.

Večer 25. srpna osmdesát bombardérů Hampden nabralo kurs na hlavní město říše.

Navigátoři nedůvěřivě a se skrývaným neklidem zírali do leteckých map. Tak složitý úkol plnili poprvé. Měli protáhnout letadla nad téměř tisícikilometrovým nepřátelským územím, svrhnout pumy na Siemensovy továrny v Berlíně a stejnou vzdálenost překonat při návratu domů. Palivové nádrže byly naplněny benzínem až po samá hrdla, aby bombardéry mohly proniknout do nitra Německa tak daleko. Ztěžklé stroje mohly vzít na palubu jenom tunu pum.

Sedmdesát tři tuny kovu a výbušnin svržených na Berlín bylo totéž, jako když se jde s broky na nosorožce, ale Němce to tak omráčilo, že odmítali věřit, že se vůbec něco takového mohlo stát. Vždyť zcela nedávno se Göring zapřísahal, že ani jediný nepřátelský letoun nemůže překonat německou protiletadlovou obranu. „Jestli spadne na Německo jediná nepřátelská puma,“ prohlásil, „tak si změním jméno Göring na Meyer.“

Protivzdušné baterie obklopující Berlín ve dvou kruzích vedly až do úsvitu usilovnou palbu, ale nezasáhly jediný anglický letoun.

Spolu s bombami se na Berlíňany sypaly letáky, v nichž stálo: „Válka zahájená Hitlerem bude trvat tak dlouho, dokud bude existovat Hitler.“

Během dalších deseti dnů hampdeny provedly ještě čtyři nálety na hlavní město. Škody a oběti nebyly velké, zato hlavního cíle – psychologického efektu – bylo dosaženo.

Němečtí občané netrpělivě čekali na Hitlerovo vystoupení. Mnozí doufali, že führer vyhlásí invazi do Británie.

Konečně Hitler promluvil. Došlo k tomu na obrovském mítinku ve Sportovním paláci, kde rovněž vyhlásil kampaň tzv. zimní pomoci armádě.

Ve snaze najít východisko prohlašoval, že Angličané využívají nočních náletů ne proto, že od nich očekávají velké výsledky, nýbrž ze zcela prostého důvodu: Nemohou létat nad Německem ve dne, zatímco německé letectvo létá nad Anglií každý den. A vyhrožoval, že smete anglická města z povrchu zemského.

Účastníci mítinku uvítali führerova slova nadšenými ovacemi a výkřiky: „Gott strafe England!“ – Bože, ztrestej Anglii!

2

Začala druhá fáze letecké války. Göring musel opět zalézt do svého štábního vlaku, chráněného dvěma železničními protiletadlovými bateriemi, které se posunovaly před soupravou a za ní. Třetího září si pozval k sobě na „Asii“, jak se šifrovaně nazýval jeho vlak, Sperrla a Kesselringa a prohlásil:

„Hitler si přeje, abychom zaútočili na Londýn a proměnili ho ve spáleniště!“

Soustředěné bombardování Londýna začalo 7. září odpoledne. Ze základen 3. letecké armády odstartovalo šest set dvacet pět bombardérů doprovázených šesti sty padesáti stíhačkami a zamířilo k anglické metropoli. Letěly ve vlnách – po stu i více letounů v každé.

Göring zastavil štábní vlak na pobřeží La Manche; zde také rozmístil své předsunuté velitelské stanoviště.

Po vzletu Kellenberg uspořádal své letouny do formace a vedl je v malé výšce na sever podél pobřeží. Za přístavem Le Havre dohnali uskupení bombardérů Heinkel 111; zdálo se, že zaplnily svou těžkou masou mnohakilometrový vzdušný prostor.

Karl von Ritten, který vedl skupinu chránící sestavu shora, neměl kdy hledět na zem. Snažil se mezi heinkely najít dostatečně velkou skulinu, kudy by mohl bezpečně protáhnout svou letku. Kdyby se však byl přesto pozorně podíval dolů, mohl spatřit malý hlouček vojáků, stojících kolem impozantní persony říšského maršála. Dokonce by i mohl rozpoznat, že Göring, na rozdíl od ostatních generálů, měl na sobě bílou uniformu polního maršála.

Göring zaujatě hleděl dalekohledem na prolétající šiky letounů a v radostném nadšení neustále opakoval:

„Všechno tam lehne popelem!“

Říšský maršál už sice dlouho neseděl v kabině letounu, ale měl na nohou stejně jako ostatní piloti letecké boty s elektrickým ohříváním a měkkou plstěnou podrážkou. Tímto nepatrným detailem chtěl Göring ještě více zdůraznit svou bezprostřední přináležitost k probíhajícímu dění.

„Hugo,“ zeptal se Sperrla, „čí jsou ti jaguáři s vyceněnou tlamou?“

Sperrle se podíval dalekohledem, pak mrkl na plánovací tabulku, která ležela před ním na skládacím stolku.

„To jsou Honicí psi z Kellenbergovy skupiny. Velí jim kapitán von Ritten.“

„Ach ano, vzpomínám si na toho hocha. Takže jim přeji hodně zdaru.“

Neohrabaná těla dvoumotorových heinkelů se chvíli zavěsila nad La Manchem a linii pobřeží proťala mezi Brightonem a Eastbornem. Skupina Messerschmittů 110, která letěla před nimi a měla za úkol pročišťovat vzdušný prostor, upoutala bojem nalétávající hurricany, ale ze severu se blížily nové eskadry elegantních spitfirů s elipsovitými křídly, přecházejícími přímo do trupu.

Karlovi bylo naprosto jasné, že tentokrát jim bude pěkně horko. V jemném dýmovém závoji se v dáli rýsovala silueta největšího cíle na světě – tehdy devítimiliónového města Londýna.

Široká křídla heinkelů proplouvající pod ním mu zakryla pohled na Temži a její mosty. Spitfiry vyrazily do útoku, jakmile heinkely přešly na bojový kurs. Piloti Karlovy letky se jim vrhli vstříc a zahájili boj.

„Vycházím ze zteče,“ ozval se v éteru Henskův hlas.

„Co se stalo?“ zeptal se Karl.

„Mám poškozené řízení křidélek.“

„Udržíš se?“

„Držím náklon nohama. Pokusím se to dotáhnout přes kanál a tam – přes palubu!“

Stodevítky se už dávno vrátily na svá letiště. Zásoby pohonných hmot i přes přídavné nádrže jim nedovolovaly pouštět se příliš daleko.

Když spitfiry zjistily, že heinkely svrhly svůj náklad pum, zamířily vstříc další blížící se skupině. Angličanů dnes bylo ve vzduchu jako šafránu, tak s bídou jeden na deset německých strojů. Při obrátce na zpětný kurs se heinkely dostaly do pásma protiletadlové palby. Do nebe chlístal střepinový déšť protiletadlových granátů. Všude kolem vířily rudé záblesky explozí. Nosné plochy letounů se zachycovaly o černá klubka spálené výbušniny.

Dnes Karlovi připadala prostorná kabina jeho messerschmittu zvlášť neútulná. Každá z těch zubatých ocelových střepin, které v divokém reji tančily kolem jejích tenkých duralových stěn, mohla udělat poslední tečku za jeho životem.

Dole pod ním už to měl spočítané Heinkel 111 s trupovým číslem 12. Náhle se vzňal a zahalil kouřem, dostal ho protiletadlový granát. Několik sekund ještě udržel směr a pak se řítil k zemi.

Toto martyrium, jinak se sotva daly nazvat děsivé chvíle, kdy prolétali nad jícny britských protiletadlových kanónů, trvalo ještě sedm minut. Karl si úlevou oddechl až nad kanálem – pro tentokrát z toho šťastně vyklouzli.

Museli však do vzduchu každý den. A třebaže Karla brzy značně omrzelo dělat ze sebe terč pro londýnskou protivzdušnou obranu, nikdo na jeho tužby nedal. Dva tři lety na Londýn denně byly běžnou normou. A večer k smrti utahaní letci prosili boha, aby zítra zkazil počasí, a záviděli Hansi Henskovi, který si při seskoku poranil kotník a musel do nemocnice. Karl teď vůbec nesundával z krku svůj talisman – tygří tesák. Doufal, že ho uchrání před granáty zenitek i střelami spitfirů.

Štáby válčících zemí se neostýchaly zvyšovat ve svých hlášeních počty nepřátelských ztrát, aby podpořili bojovou morálku svých vojsk. Bitva cifer uváděla Göringa do zmatku, zaháněla ho do slepé uličky. Podle propočtů a hlášení štábistů už bylo Britské královské letectvo dávno zničeno, ale kdosi nad Anglií neustále sestřeloval jeho letouny. A k tomu všemu „definitivně zničené anglické eskadry“ provedly několik pumových úderů na výsadkové prostředky umístěné v Boulogni a v Antverpách. A Hitler běsnil. Pochopil, že se mu nepodaří srazit Británii na kolena jenom letectvem.

17. září führer odložil zahájení operace Seelöwe na blíže neurčenou dobu. Poté počet denních náletů na Anglii značně poklesl. A od listopadu čtyřicátého roku začaly anglická města „coventrovat“*) jenom bombardéry.

Koncem roku předala stíhací eskadra Horst Wessel opotřebované Messerschmitty 110, které nesplnily do nich vkládané naděje, do opravy a odjela do Německa. Zde měla být doplněna na plné stavy a přeškolena na modernizované Me 109.

Vyčerpaným Honicím psům se ve dne v noci zdálo jen o dovolené.

*) Termín zavedený Göringem po zničení města Coventry německým letectvem.

3

Adjutant, který se zjevil na prahu Hitlerovy pracovny, energicky zvedl ruku k nacistickému pozdravu, scvakl podpatky a ohlásil:

„Admirál Canaris!“

„Že prosím,“ houkl Hitler a odsunul od sebe složku s listinami.

Šéf vojenské rozvědky – abwehru – měl k führerovi dveře kdykoli otevřené. Canaris byl jedním z mála vyvolených, před nímž se Hitler nikterak nežinýroval. Proto ani nesundal brýle, které dělaly jeho nevýrazný obličej zvlášť nepříjemným.

V pracovně se vzápětí objevil nevysoký brunet temné pleti, s kudrnatými vlasy a černýma vypouklýma očima. Několikerá pečlivá šetření Canarisova původu, provedená na Hitlerův výslovný rozkaz, neomylně potvrzovala, že admirál je Němec se silnou příměsí řecké krve. Ale právě díky jeho typicky semitskému vzezření nemohl Hitler překonat svou antipatii k němu, kterou pečlivě skrýval pod pláštíkem přehnané přívětivosti.

„Tak co je u vás, Waltře, nového? Čím mě potěšíte, nebo snad pro mě máte zlé zprávy?“

Canaris poděkoval za nabídnuté křeslo a zůstal stát. Rozepjal kožený portefeuille se zlatým monogramem z bizarně propletených písmen W a C a vytáhl tři fotografie.

„Potěšit vás zatím nemám čím, můj vůdce,“ odpověděl a rozložil na stole snímky nejnovějších ruských letounů, které právě získal od svých agentů. „Tohle je pancéřovaný bitevní letoun Il-2,“ ukázal na první fotografii, „a tohle jsou stíhačky Jak-1 a MiG-3.“

Hitler se snímků ani nedotkl, jako by to byli jedovatí hadi, jenom si je pozorně prohlédl. Svými špičatými zobany a výrazně aerodynamickými tvary se značně lišily od dvojplošníků I-5, I-153 a jednoplošníku I-16, které byly dosud ve výzbroji sovětského letectva.

„Co jejich parametry?“ vypálil na Canarise a dál zarputile hleděl na snímky letounů, které v nedaleké budoucnosti mohly způsobit wehrmachtu a luftwaffe mnoho těžkých chvilek.

„Tady je tabulka.“ Canaris vytáhl z aktovky papír se sloupci čísel.

Hitler bedlivě prozkoumal tabulku a nespokojeně ucedil:

„Data nejsou falšovaná?“

„Tyto údaje, můj vůdce, nepochybně vyžadují dodatečné přezkoumání.“

„Takže se do toho dejte, Waltře, a my se vynasnažíme, aby u těchto strojů Sověti nestačili rozjet sériovou výrobu.“

Velitele abwehru toto sdělení nikterak nepřekvapilo. Věděl už, že Keitel, Jodl a Paulus připravují plán operace Barbarossa.

Kapitola třetí

1

Po dovolené se Kellenbergova stíhací skupina rozjela do Lipska, kde převzala přímo v továrně zbrusu nové Messerschmitty 109.

Karlovým zástupcem byl nově jmenován Erwin Stimmermann a poručíci Hans Henske a Rudi Schmidt se stali veliteli rojů. Letka byla doplněna mladými piloty, kteří nahradili ty, jež zahynuli v bitvě o Anglii.

Jako své číslo si Karl vybral unterfeldwebela Heinze Buttera, drzého kurážného mladíka, který si usmyslel, že si v devatenácti letech vybojuje Železný kříž.

Zima uběhla na výcvikovém letišti při osvojování Me 109 E a brzy zjara se Kellenbergova skupina vypravila na „turné“ po balkánských zemích. Po Francii se jim dostalo cti seznámit se s okupačním režimem v Jugoslávii a v Řecku.

Mladí piloti absolvovali útok na bezbranný Bělehrad, vydováděli se s nesčetnými hurricany nad Peloponésem a azurovými vodami Egejského moře a jako vlčata, která poznala zápach krve, zapadli do smečky.

V prvních červencových dnech se stíhací eskadra Horst Wessel přesunula na letecké základny v Generálním gouvernementu. *)

*) Název východního území Polska, které se nestalo součástí říše,

2

Čím více se blížil počátek operace Barbarossa, tím byl Hitler nervóznější. Neměl sice nejmenší pochybnosti o úspěchu bleskové války proti Rusku, ale byl by přece jenom klidnější, kdyby na ostrovech seděla Anglie spoutaná mírovou smlouvou.

Na jaře opět zahájil novou vlnu náletů na Velkou Británii. Doufal, že jimi popostrčí Angličany – jako kopancem do zadku – ke stolu mírových jednání. A když ani to nepřineslo kýžené výsledky, rozhodl se použít poslední prostředek.

12. května v noci odstartoval z jednoho letiště na západě Německa messerschmitt, v jehož kabině se usadil muž, který si nebyl příliš jistý svým uměním pilotáže. Přijel na letiště v doprovodu velitele letecké skupiny. Na jeho kombinéze nebyly žádné distinkce, ale velitel se k němu choval velmi uctivě. Podlouhlý kostnatý obličej neznámého uchovával nesmazatelnou pečeť povýšenecké nadutosti, avšak v hluboce posazených očích, téměř zakrytých hustými černými řasami, těkal výraz strachu.

Velitel letecké skupiny mu pomohl navléci padák, upoutal ho do sedadla a osobně zmáčkl potřebná tlačítka ke spouštění motoru. Pak seskočil z křídla, rozběhl se ke svému automobilu a hnal se na řídicí věž.

Letoun se rychle rozplynul ve tmě. Pilotoval ho Rudolf Hess, známé letecké eso první světové války, jediný Hitlerův přítel, jemuž bylo dovoleno, aby führerovi tykal.

Pozdě v noci pozemní hlídka ve Skotsku zadržela letce šokovaného nezdařeným přistáním. Zraněná noha mu zabránila, aby se příliš vzdálil od trosek zříceného letounu. Byl dopraven na policii, kde prokázal svou totožnost a požádal, aby byl převezen do Londýna k jednání s některým ze členů vlády. K žádnému rozhovoru na nejvyšší úrovni však nedošlo. Po výslechu byl Hess uvržen do vězení.

Jakmile se Hitler dozvěděl o krachu Hessovy mise, nařídil, aby byl prohlášen za šílence, a všechny, kdo napomáhali jeho „útěku“, postavit ke zdi. Hitler zuřil. Tím hůř pro vás, pane Churchille. Opět jste odmítl mou podávanou ruku. Dostanu vás z Moskvy! a ze vzteku si hryzal nehty. Ten den mu nechodili na oči ani jeho nejbližší spolupracovníci.

3

Když na poradě v Berchtesgadenu führer seznámil své maršály s plánem Barbarossa – což bylo přijato jásavými výkřiky souhlasu –, říšský maršál Göring se neudržel; šílený nadšením vyskočil na stůl a vyrážeje ze sebe divoké skřeky se dal do kanibalského tance. Ale nikdo z přítomných včetně Hitlera tomu nevěnoval pozornost, neboť nikoho už nepřekvapovaly výstřední exhibice druhého muže třetí říše. Gestem ruky Hitler uklidnil rozbouřené vášně a pokračoval v poradě. Chodil po místnosti a vysvětloval svůj plán:

„V první fázi války s Ruskem využijeme veškeré naše letectvo. Proto nařizuji podle plánu redislokace přesunout všechny eskadry na východ. Proti Anglii ponecháme v říši pouze clony sestavené z minimálního počtu stíhacích letounů. Po porážce ruské armády v pohraničním střetnutí vrátíme bombardovací eskadry a část stíhačů zpět do Francie a Flander. Na východě zůstanou jenom svazky, které budou bezprostředně podporovat pozemní vojska. Mám na mysli střemhlavé bombardéry, vojenské dopravní letectvo a určitý počet stíhačů.“

„Můj vůdce,“ vyčkal Göring momentu, kdy se führer odmlčel, a povstal. „Osm set strojů, které měsíčně vyrobíme, jsou pro válku s Ruskem zjevně nedostačující. Bude nutné zvýšit výrobu na tisíc bombardérů a tisíc stíhacích letounů za měsíc. Jedině za této podmínky můžeme získat nadvládu ve vzduchu a splnit všechny požadavky velitelů pozemních vojsk.“

Hitler mu mlčky naznačil, aby se posadil:

„Bojová pohotovost sovětského vojenského letectva se v současné době hodnotí jako značně omezená… Domnívám se, že se obejdeme bez rozšiřování leteckého průmyslu. Jestliže to bude nezbytné, nařídím demobilizovat z pozemních vojsk půl miliónu lidí a nasadím je do práce v leteckých továrnách.“

Göring hlučně zaplácal do dlaní na znamení souhlasu, avšak Udet, na jehož bedrech ležela zodpovědnost za vybavení letectva bojovou technikou, jen sevřel rty a ještě víc se pohroužil do sebe; dokázal si představit, co bude Německo stát tato lehkomyslnost, jestliže místo blitzkriegu dojde s Ruskem k válce.

Poté přítomní vyslechli Hitlerovu direktivu pro bojové využití luftwaffe. Mnoho nového v ní však nebylo. Obsahovala doporučení přidržet se metod, které se osvědčily v bleskových válkách na západě:

1. letecká armáda působí se skupinou armád Mitte na směru Východní Prusko – Leningrad;

2. letecká armáda na směru Polsko – Moskva;

3. letecká armáda působí z Rumunska na Krym, Dněpr a Don;

4. letecká armáda podporuje ze základen v Norsku a Finsku vojska útočící na Murmansk a ničí námořní konvoje.

Hitler skončil poradu a podíval se na hodinky. Vteřinovka ubíhala po ciferníku a neúprosné ukrajovala čas, který se blížil ke dni D – vpádu do Ruska.

Na okamžik se führer zachvěl hrůzou nad svým rozhodnutím, ale hned se vzchopil. Vždyť přece generální štáb všechno do detailů propočítal. Rusko nemůže přežít údery jeho tankových divizí, které se mu zaříznou do těla jako nůž do másla. Rusko je kolos na hliněných nohou, ujišťoval se ve snaze nalézt ztracenou sebedůvěru.

Pokynem hlavy propustil shromáždění.

4

Letištní uzel Demblin byl zaplněn messerschmitty a junkersy do posledního místečka, avšak ze západu přilétaly stále a stále nové skupiny heinkelů a střemhlavých bombardérů Ju 87.

„Pane plukovníku,“ stěžoval si telefonicky Kellenberg veliteli eskadry Horst Wessel, „musí se něco podniknout. Na letišti není k hnutí. Tak mě těmi štukami*) zabarikádovali, že v případě poplachu nevyroluji na start.“

*) štuka – Ju 87 (Sturmkampfflugzeug)

Velení neprodleně zareagovalo na Kellenbergovu stížnost a přesunulo jeho skupinu z Demblinu na polní letiště ležící nedaleko ruské hranice. Tam žili ve stanech a štábních autobusech v tvrdých polních podmínkách, bez jakéhokoli pohodlí a zábavy.

Rudi Schmidt umluvil Hanse Henska, aby se zašli podívat na nedalekou usedlost a obhlídli si tam ženské osazenstvo. Zanedlouho se však vrátili značně zklamaní. Všechny Poláky odtamtud zřejmě vystěhovali. Potkali jenom vetchého dědu, který čekal na smrt a neuměl ani zbla německy.

Asi sedm kilometrů od letiště protékal Bug a dalekohledem byla krásně vidět brestská pevnost. Opevněné bašty z červených cihel Karlovi čímsi připomínaly pevnosti Princ Albrecht a Princezna Luisa v Královci.

Na ruském území byl klid. Nebylo vidět, že by se k hranicím přisunovala vojska. Zato na německé straně byly lesy a všechny osady zabydlené pěchotou, tanky, dělostřelectvem.

Jednoho dne posadil Kellenberg své letce do autobusů. Jeli se podívat k Bugu. Celého půl dne se tam opalovali a čvachtali ve vodě nedaleko pohraničního stanoviště, cítíce na sobě podezíravé pohledy ruských vojáků v zelených čepicích.

Protilehlý břeh byl pustý a prázdný kromě pohraničních hlídek, které se občas prošly kolem vody. Služebnímu vlčákovi se však příliš nelíbil čilý ruch na druhém břehu a rozštěkal se na ně, ale pohraničník ho rychle uklidnil.

Před návratem na letiště si ještě nalovili ryb tritolovými náložemi a granáty. Erwinovi nebyla tahle zábava moc po chuti a prohodil ke Karlovi:

„Poslyš, Karle, vždyť taková hra na pohraniční řece zavání provokací.“

„To je docela možné. Slyšel jsem totiž, jak untersturmführer SS sám nařídil veliteli pohraniční jednotky, aby nám vydal granáty.“

„To nás čeká diplomatická nóta.“

„Sotva. Rusové, jak je vidět, nechtějí komplikovat naše vzájemné vztahy.“

„Pro ně se tím ovšem nic nemění. Všiml sis, co sem naši nahnali vojska? Jako vloni v květnu na holandské hranici, než jsme tam vpadli.“

Na druhý den, bylo zrovna poledne, si rozprostřeli pod sebe celtový povlak z letounu a vyvalovali se na slunci nedaleko stojánek. Paprsky příjemně hřály a Ritten zadřímal.

„Karle,“ zavolal na něj Erwin, „mrkni se vzhůru.“

Karl otevřel oči a podíval se na nebe, odkud se rozléhal hukot několika leteckých motorů, tlumený vzdáleností. Ve velké výšce se zajiskřila stříbrná silueta Heinkelu 111, rozvíjejícího za sebou bělavou nit kondenzačních par. Spolu s ním visely ve vzduchu tři ruské stíhačky, očima sotva postřehnutelné, které značkovaly svou trasu stejně jasnými, ale tenčími stopami. To se vracel z Ruska německý průzkumný letoun eskortovaný stíhačkami I-16. Jakmile Rusové hosta ve vší zdvořilosti vyprovodili k hranici, prudce se obrátili, aby nenarušili cizí vzdušný prostor.

„Kdyby sem vlítl nějakej ivan, natošup bychom ho sundali,“ ozval se nedaleko Rudiho hlas, „a oni si ani nevystřelí.“

„Máme s nimi přece smlouvu o neútočení na deset let,“ odpověděl mu Henske.

„Tak proč nás sem stáhli z celé Evropy? Ty si myslíš, že je to jenom pro srandu králíkům? Cejtim, cejtim spáleninu. Už je mi úplně jasný, kde si nahrabeme metály.“

„Jenom si dej bacha, aby sis nenahrabal plný čenich hlíny,“ varoval ho přítel.

Od té doby, co Hanse pocuchali nad Londýnem, už nebyl do boje tak hrr. Na zpáteční cestě nad La Manchem načerpal tolik ostrých zážitků, že mu to stačilo na rok dopředu.

Karl s Erwinem mlčky naslouchali hovoru. Bylo to zneklidňující. Když už v bitvě o Anglii ztratili tolik životů, co je teprve čeká tady, v tomto nedozírném a nepochopitelném Rusku? Stejné vnitřní napětí jako před skokem na lyžích z vysokého můstku zřejmě pociťovali i ostatní letci. Docela zkrotli. Už nebyl slyšet smích, dokonce i Rudi místo vtipkování o ženských se s Hansem bavil o politice.

„Rusáci jsou tupí barbaři,“ prohlásil. „Jsou to ubožáci, i když žijí v bohaté zemi. Jsou větší cuchty než Poláci a mejou se jenom v neděli a o svátcích.“

„Kecáš nesmysly. Viděl jsem je v Augsburgu, když u nás nakupovali messerschmitty. Jsou to slušní a dobře oblečení lidé.“

„To se tak oblíkli u nás. Ale doma chodí v režných košilích a místo bot nosí koráby z březové kůry. A z těch, co jezdí k nám, začnou měsíc před odjezdem smejvat špínu mejdlem.“

Mladí letci, kteří naslouchali rozhovoru, se rozesmáli. „To by nás zajímalo, poručíku, jak se tam budete muchlat se špindírama.“

Po 20. červnu napětí ještě vzrostlo. Všem začala docházet neodvratnost budoucích událostí. Zdálo se jim, jako by se ocitli v mrtvém bezvětří, které se v úzkém pásu posunuje před bouřkovou frontou. Ještě minutu, půldruhé, a v nehybných korunách stromů zasviští vichřice, lámající větve, a pak se na zem oboří těžké hromobití…

21. června odpoledne jim přečetli Hitlerovo provolání k vojákům na východní frontě. Když už bylo jasné, že se válce s Ruskem nikdo nevyhne, všichni se smířili se svým osudem. Uklidnili se, jako by společně s nejistotou zůstalo za nimi to nejhorší, a začali přesně plnit své běžné povinnosti,

Von Ritten obešel všechny své osádky, promluvil s techniky. Většina z nich byla přesvědčena, že válka je věcí Hitlera a vrchního velení a že jejich povinností je horlivě plnit rozkazy. A jestliže někoho mučily pochybnosti, pečlivě to skrýval před cizími zraky hluboko ve svém nitru.

5

Východní fronta se roztáhla na tisíce kilometrů – od Ledového oceánu až k teplému Černému moři. Na Kolském poloostrově byl polární den, v Leningradě bílá noc a na jihu tma jako v ranci. Nehledě na to, velení nařídilo srovnat čas Č všem leteckým armádám k úderu na ruská letiště.

Karl tu noc špatně spal a do kabiny messerschmittu se nasoukal mrzutý a podrážděný. Vzlétnout měli za tmy. Ale zvedli je do vzduchu, až když na východě zbledly poslední hvězdy. Mrtvé ticho prořízly první výbuchy spouštěných daimler-benzů.

Karlův vzlet dopadl mimořádně pod psa, protože při plném plynu vytryskl z výfukových hrdel tak oslepující plamen, že úplně ztratil z dohledu návěstní světla, vybočil z dráhy a zvedl se takřka po hmatu. Horko těžko pak dával dohromady své letouny, zmateně kroužící nad letištěm, a vedl je k místu srazu s Junkersy 87, které měli doprovázet.

Bombardéry se blížily bez palubních světel a na pozadí země tonoucí v jitřní mlze se vůbec nedaly rozeznat. Karl se rozhodl, že sestoupí pod ně. Teprve teď se jejich černé siluety plasticky rýsovaly na rudých červáncích úsvitu. Z těchto ponurých přízraků vanul děs. Hranice už zůstala za nimi, což Karl zjistil podle matně se lesknoucích vod Bugu. Vždyť je vlastně dneska neděle, napadlo ho bůhvíproč, když se bombardéry začaly srovnávat do sestavy ke svržení pum na cíl. Dole se objevilo letiště, na němž stály stříbřité SB-3, vyrovnané do řádků jako podle pravítka. Bylo to naprosto překvapující. Válka zuřila v Evropě už druhý rok, a tady nebyly ani úkryty, ani protiletadlové baterie.

Myšlenka vyrovnat letadla tak těsně vedle sebe byla naprosto nepochopitelná. Karl nevěděl, čeho je v ní víc – zda lásky k pořádku, nebo hlouposti.

Letovodi v bombardérech se určitě spokojeně ušklíbali: o lepších cílech se jim ani nesnilo. A nebe bylo bez poskvrnky jak sešit horlivého žáčka, bez jediné kaňky od výbuchu protiletadlového granátu.

Junkersy naposledy nalétaly na cíl, když se ve vzduchu objevilo pět tuponosých dvojplošníků s charakteristickým ohybem horního křídla. Byly to ruské stíhačky I-153, zvané čajky. Z chodu se vrhly na nejbližší junkersy a začaly do nich pálit z kulometů. Než se k nim stačila čtveřice messerschmittů přiblížit, dva junkersy se už řítily k zemi a třetí s dýmajícím motorem se bleskově obrátil zpátky k hranici. Dvojplošník, na který zaútočil Karl, provedl tak prudký obrat, že by jemu a Hansovi doslova za několik sekund sedl na ocas, kdyby nevyužili výhody messerschmittu v rychlosti a neutekli do výšky.

Junkersy se kvapně zbavily posledního zbytku pum a zamířily domů. Hned za nimi se obrátila na zpáteční kurs i jejich ochrana.

6

V prvních dnech se luftwaffe zaměřila jenom na to, aby získala nadvládu ve vzduchu – ničila ruská letiště a ve vzdušných soubojích jednotlivé letouny. Pozemní vojska její podporu nevyžadovala. Rychle postupovala vpřed, pokud se nestřetla s hlavními silami Sovětů, posunutými z hloubky země.

Německé pozemní síly, stejně jako letectvo, používaly osvědčené způsoby boje. Tankové klíny prorážely trhliny v ruské obraně, kudy vzápětí pronikala motorizovaná pěchota. Rusové ustupovali na stále nové obranné čáry, aby se vyhnuli obklíčení. Nezřídka německá vojska „obtékala“ jejich uzly odporu, které pak likvidovaly jednotky druhého sledu.

Třetího dne války se letiště Kellenbergovy skupiny ocitlo v hlubokém týlu, ale od Bugu ve dne v noci hřímalo dělostřelectvo a bylo slyšet palbu z pušek a kulometů. To se na život a na smrt bila obklíčená brestská pevnost, která odmítla nabídku kapitulace. Sneslo se na ni krupobití pum a dělostřeleckých granátů, ale její obránci pokračovali v hrdinském odporu. Válka se vymykala všem pravidlům, ani v nejmenším se nepodobala té, kterou Němci vedli na Západě. Vyznačovala se podle jejich názoru „asiatským“ fanatismem. Ostatně s „asiatskými“ způsoby boje ruských letců se Kellenbergova skupina seznámila hned na začátku války.

Při jednom z prvních vzletů se Karlova letka střetla se skupinou I-16. Vzdušný boj se rozpadl na několik ohnisek. V jednom z nich Rudi Schmidt se svým číslem fedlwebelem Fröhlichem zmáčkli jeden I-16, který se odtrhl od skupiny. Ruský stíhač už zřejmě vystřílel všechnu munici a jenom imitoval útok, aniž zahájil palbu. V zatáčce se mu podařilo dostat se na ocas Rudiho stíhačky a vrtulí sekl po stabilizátoru. Rudi jen taktak stačil vypadnout z letounu jdoucího do vývrtky. Fröhlich dorazil taranem poškozený I-16, a když z něj vyskočil pilot a otevřel padák, našil do něj plnou dávku z kulometu.

Za Bugem se však Kellenbergova stíhací skupina dlouho neudržela, brzy se stěhovala na nové letiště mezi Kobrinem a Berjozou Kartusskou.

Když přelétali nad Brestem, Karl se podíval dolů. Nad pevnostními valy vířil rudý cihlový prach a nahoru stoupal dým z výbuchů těžkých granátů. Zdálo se, že pod troskami pevnosti už dávno muselo zahynout všechno živé, ale Rusové se zde stále houževnatě a úporně bili a neustále na sebe poutali početné nepřátelské síly. Bylo až s podivem, nač spoléhali, na čí pomoc. Fronta se valila dál a dál do hloubi Ruska.

Za první týden války se Karlovo bojové skóre zvýšilo o čtyři sestřelená letadla. K francouzským, polským, britským strojům přibyly ruské: nehlučný čtyřmotorový obr TB-3, mrštný dvojplošník U-2 a dvě stíhačky I-16.

Němci si sice velmi rychle vydobyli nadvládu ve vzduchu, ale pozemní vojska začalo masírovat stále organizovaněji sovětské stíhací letectvo. Proto dostala Kellenbergova skupina za úkol podporovat útočící pěchotu. Společně se štukami brali útokem ruské zákopy a dělostřelecké postavení nebo likvidovali automobily a vlaky. Karlovi Honicí psi kroužili vzduchem jako posedlí, lovili své oběti jak se dalo a nepohrdli žádnou šancí. Do mušky jejich kulometů se dostávaly i vesnické povozy, cyklisté, běženci.

Počátkem července byla skupina až u Minska. Okupovaná metropole Běloruska už byla velmi zničena. Místy se ještě kouřilo z požárů. Vzduch byl nasycen zápachem spáleniny.

Na ulicích bylo vidět jenom německé vojáky, obyvatelé buď žili ukryti ve sklepích, nebo z města utekli.

Říkáme o Sovětech, že jsou to barbaři, pomyslel si Karl, když se procházel mezi troskami domů, ale na Minsku se podepsaly hlavně německé ruce. To my jsme tady všechno zbořili a srovnali se zemí. A kolik měst jsme takhle zvelebili v Evropě? – Varšavu, Rotterdam, Dunkerque, Londýn, Southampton, Bělehrad. Teď k nim patří ještě Minsk a přibude řada dalších. Na druhé straně ho ale cizí neštěstí zase tak nevzrušovalo. Tisíciletá říše musela přece vzniknout na troskách světa, s tím se počítalo od začátku.

Po jedné návštěvě Minska se tam však už netoužil vrátit. Zato Rudi Schmidt a Hans Henske s feldwebelem Fröhlichem chtěli do Minska málem každý den volna. Od té doby, co se Fröhlich pomstil ruskému pilotovi, který taranem poškodil Rudiho letoun, se stali nerozlučnými přáteli. Trudovitý výrostek se ve všem snažil napodobovat svého kamaráda a velitele. V jeho očích byl Rudi živým ztělesněním pruského vojáctví. A bodejť ne – dva Železné kříže mluvily samy za sebe. Fröhlich už měl na svém kontě první sestřelený letoun a byl strašně hrdý na to, že byl přijat do smečky Honicích psů.

Na neděli nechal Kellenberg přistavit pro piloty do Minska autobus. Cestou si Rudi s Fröhlichem několikrát cucli koňaku z feldflašky, potažené šedomodrým filcem. Když přijeli do města, hned se odtrhli od ostatních a vydali se do ulic na vlastní pěst. Jejich pokusy navázat kontakty s místními dívkami však byly bezvýsledné.

„Kam se všechny poděly?“ nešlo Rudimu do hlavy. „Už jsme tady čtrnáct dnů, a já nevím, jak vypadá ruská slečna.“

„Podívej, tamhle jde nějaká ženská,“ ukázal rukou Fröhlich.

Letci přidali do kroku. Když však přišli blíž, zjistili, že je už starší a k tomu má šediny.

„Nemá pro nás prakticky žádnou cenu,“ konstatoval Rudi a rozčarovaně se rozhlížel kolem.

Láhev s koňakem byla prázdná, když konečně zahlédli dívku s kbelíkem v ruce. Bázlivě se ohlížejíc, kráčela k vodovodnímu hydrantu.

„Fíha,“ hvízdl Rudi, mrkl na Fröhlicha a vypálil: „Za mnou!“

„Ein Moment, Fräulein,“ oslovil ji a zkušeně ji přejel hodnotícím pohledem. „Nepřeje si krásná ruská dívka věnovat chvilku času německým vojákům?“

„Nerozumím německy,“ odpověděla a snažila se rychle zbavit dotěrných kavalírů.

„Jen pojďte hezky s námi,“ Fröhlich chytil dívku pevně nad loktem.

„Pusťte mě,“ vykřikla a pokusila se vytrhnout ruku z jeho sevření.

„Uf, ty potvoro jedna,“ vztekle ze sebe vyrazil Rudi a sáhl po pouzdru s pistolí.

S namířenou zbraní v ruce zavlekli vzpouzející se a plačící dívku do nejbližšího zbořeniště. Nevšimli si však, že scénu sleduje zdálky mladík, který mrštně přeskočil plot, přeběhl ulici a skryl se za rohem sousedního domu.

První se na ulici objevil Rudi Schmidt. Dřepl si na hromadu sutin, a když vykouřil cigaretu, zavolal na svého kumpána:

„Fröhlichu! Co tam děláš tak dlouho?“

Nezvyklé ticho ho zneklidnilo. Natáhl walther, prošel zřícenou chodbou a nahlédl do místnosti, kde zanechal svého parťáka o samotě s dívkou. Fröhlich ležel bezvládně na potrhaném divaně a na podlaze před ním se rozpíjela velká krvavá skvrna. Tam se také válel kus vodovodní trubky s nalepenými světlými vlasy. Smrtelný úder do hlavy, který prorazil lebku, způsobila očividně mužská ruka. Fröhlichovo pouzdro na pistoli bylo otevřené a prázdné. Rudimu se udělalo špatně od žaludku při představě, že by si každou sekundu mohli vyřídit účty i s ním. Vyběhl z trosek domu a rychle zamířil na nejbližší vojenské velitelství.

Tato nebojová ztráta zvýšila počet padlých letců Kellenbergovy skupiny za dva týdny ruské kampaně na šest. Podle oficiálních, evidentně snížených údajů, které oznámil v rozhlase válečný komentátor generál Dietrichs, představovaly ztráty luftwaffe za tu dobu osm set sedm letounů, což bylo víc, než činil celkový objem výroby německého leteckého průmyslu.

A blitzkrieg vlastně teprve začínal. „Čím prudší je útok, tím méně je obětí,“ prohlásil slavný pruský král a vojevůdce Bedřich Veliký. Ale jim se podařilo přes prudký útok utrpět citelné ztráty.

Po večeři oznámil Kellenberg letcům, že v těchto dnech vystoupil v rozhlase Stalin a vyzval obyvatelstvo k partyzánské válce.

„Žádám, pánové, aby byla zesílena ochrana příslušníků skupiny i bojové techniky. Stali jsme se příliš lehkovážnými a neopatrnými. Dokonce ani případ s nebožákem Fröhlichem nás příliš nepoučil.“

O oprávněnosti Kellenbergových slov se Karl přesvědčil hned druhý den. Probudil se ze spánku o půl páté. První let byl plánován až na šest hodin, ale za zdí školní třídy, kde letci spali, bylo naprosté ticho. Proč nás nikdo nevzbudil, pomyslel si rozmrzele a vyšel na chodbu. Na židli u vchodu klidně vyspával dozorčí. Hlavu měl svěšenou na prsa a po obličeji mu lezly mouchy. Petrolejová lampa stojící na stolku silně čoudila. Von Ritten přistoupil těsně k němu, ale strážný se ani nehnul. Tiše vzal do ruky nabitý samopal, který měl spáč položený na kolenou, a vypálil do stropu dlouhou dávku.

Voják leknutím spadl ze židle. Ze tříd vybíhali na chodbu polonazí letci s pistolemi v rukou.

„Pojďte všichni sem!“ zachmuřeně je svolal von Ritten.

Když ho všichni obstoupili, vybuchl:

„Kdybych byl Rusem, tak bych vás všechny do jednoho zadávil jako tchoř, když řádí v kurníku. Čí je to voják?“

„Můj zbrojíř,“ neochotně se přiznal Henske.

„Po dobu výkonu služby na ochranu létajícího personálu spí tak hluboce, že ani necítí, jak se mu v koutcích úst páří mouchy.“

Kterýsi z letců stojících vzadu se pohrdlivě uchechtl.

„Pánové, to není žádná legrace. Pro poprvé za spánek ve stráži uděluji deset dnů ostrého vězení. A prosím, abyste upozornili všechny své podřízené, že příště takový přestupek postoupím vojenskému tribunálu. Stydím se za vaše vojáky, poručíku Henske.“

Všichni stáli mlčky, se sklopenýma očima;

„Oblékněte se. Za deset minut – odjezd na letiště,“ pokračoval Karl, už zcela klidný. Pevné nervy si musel šetřit pro celý dnešní den.

Kapitola čtvrtá

1

Válka už trvala druhý měsíc. Tempo postupu německé armády však bylo mnohem pomalejší, než očekával štáb vrchního velitelství wehrmachtu. Jestliže útvary 4. armády, chráněné eskadrou Horst Wessel, za prvních sedmnáct dní urazily od Brestu-Litevského k řece Orše tři sta padesát kilometrů, pak v následujících sedmnácti dnech dokázaly postoupit od Orši ke Smolensku, což bylo jenom o něco více než 100 kilometrů.

V bitvě o Smolensk se Karl von Ritten poprvé setkal s novými ruskými stíhacími letouny Jak-1, které se zcela vyrovnaly messerschmittu jak v rychlosti, tak i manévrovacími schopnostmi. Střetnutí s nimi proběhlo překvapivě rychle – první útok se nezdařil, proto Karl se svým číslem raději hbitě zmizeli v oblacích.

Za několik dní však letecké boje skončily: ve vzduchu se totiž neobjevil jediný ruský stíhač. Podle všeho je přesunuli na jiný směr, aby odráželi hromadné nálety německých bombardérů na Moskvu, které byly zahájeny v noci z 21. na 22. července.

Přesto však bylo velení znepokojeno značnými ztrátami štuk způsobených ruskými stíhači, a tak je nadále posílalo do bojových akcí jen pod ochranou messerschmittů.

Nad letištěm znehybněla srpnová vedra.

„Teď se tak vyvalovat někde na břehu řeky,“ prohodil Erwin a odhodil okusek jablka, „a ne se soukat do kabiny rozpálené jako pánev, na které se v pekle smaží hříšníci.“

Karlovi se také moc nechtělo opustit blahodárný stín jabloní obsypaných zralými plody, ale nedal to najevo.

„Nic nenaděláme, kamaráde, jsme přece vojáci.“ Zavolal na ostatní letce: „K letounům!“ a první vyskočil na rozžhavené křídlo své mašiny.

Když spouštěl motor, ohlédl se na pilota na čísle a strnul v úžasu: Je opravdu možné, aby si dovolil takovou nehoráznou drzost? Zdálo se mu totiž, že Büttner vyšplhal do kabiny jenom v trenýrkách. Ale už nebyl čas, aby se o tom mohl přesvědčit. Jestli je to skutečně tak, rozhodl se, hezky si ho po návratu podám. Co si vlastně myslí, že letí na dovolenou k moři?

Karl doroloval na vzletovou dráhu a počkal, až dojedou ostatní letouny letky. Messerschmitty zvolna kodrcaly po pokoseném pásu louky jako obrovité kobylky. Tuto představu vyvolávalo jejich zelené maskování a tenké nohy podvozku rozšiřující se směrem dolů jako obrácené písmeno V. Roje postupně vzlétaly k jasnému nebi, kde se zformovaly do stupňovité sestavy, a zamířily k letišti junkersů.

Když piloti bombardérů zpozorovali blížící se stíhací doprovod, začali ve trojicích startovat. Seřadili se do „klínu“ a nabrali kurs k linii fronty. Karl se přiblížil k vedoucímu skupiny a zamával křídlem. Pilot pootevřel okénko a přátelsky mu pokynul rukou. Už pokolikáté se setkávají takhle ve vzduchu, ale na zemi se ještě ani jednou neviděli. Ostatně, ti hoši, co létají na štukách, jim už hodně dlouho dluží za ochranu pár láhví dobrého koňaku.

Za chvíli se pod nimi objevila linie fronty, značkovaná špinavě žlutými chomáčky výbuchů, které se válely nad zemí cikcak rozrytou zákopy. Teď začnou nalétávat na cíl, pomyslel si Karl, ale štuky letěly dál. Asi za deset minut vedoucí Junkers 87 doslova jako sup rozčepýřil péra klapek a sklopil čumák do střemhlavého letu. Masivní proudnicové kryty nezatahovacího podvozku dodávaly letounu podobu ptáka držícího v každém drápu obrovské vejce. Za střemhlavého letu uložil pumu s maximální přesností na železniční most. Ostatní shazovali svůj náklad na jiné cíle – na ženy v pestrobarevných šátcích, které hloubily okopy.

Jestliže v prvním roce války němečtí letci projevovali jakous takous ohleduplnost, pokud šlo o civilní obyvatelstvo, pak po Rotterdamu a Anglii začali bombardovat všechno, co se jim dostalo pod ruku: města se starobylými katedrálami i davy běženců zaplňující přifrontové cesty. A v Rusku z nich spadly všechny zábrany…

Po přistání byl Karl v mžiku z kabiny venku, zatímco Büttner ještě propaloval svíčky před vypnutím motoru.

„Čelem vzad!“ zarazil mechanika, který spěchal k Büttnerovu stroji s leteckou kombinézou v rukou.

Rittenovo zjevení u letounu bylo pro Büttnera nepříjemným překvapením. Schoulil se v kabině a tvářil se, jako by kontroloval barometrický tlak na stupnici výškoměru.

„Nestyďte se, pane feldwebele, můžete vystoupit. Let skončil.“ vyzval ho Karl.

Zmatený Büttner odsunul překryt. A skutečně, pilot neměl na sobě nic jiného než trenýrky a padák. Po šíji a po prsou mu stékaly čůrky potu. Karl na něj ohromeně zíral.

„Kde si myslíte, že jste, pane feldwebele? Na plovárně, nebo ve válce?“ zeptal se suše. „Nevidím, kde máte svou osobní zbraň.“

Büttner neřekl ani slovo, jen sklopil hlavu.

„Kde máte své distinkce a doklady potvrzující vaši příslušnost k německému letectvu? Co byste dělal, kdyby nás po akci posadili na jiné letiště? Z Honicích psů by si dělala šašky celá luftwaffe. To je nestydatá drzost!“

Karl se rozhlédl. Od všech stojánek po nich pokukovali rozchechtaní piloti a mechanici. Büttnerův vzhled byl natolik výmluvný, že si nad obsahem rozhovoru nikdo nemusel lámat hlavu.

Snad je to dostačující lekce pro toho namyšleného holobrádka, pomyslel si Karl a dodal:

„Chtěl jsem vám dát dva dny ostrého vězení, ale omezím se na důtku. Můžete se jít obléknout. Na další akci poletím s Henskem. A vy zůstanete na zemi a prostudujete si paragrafy řádu, které se týkají ustrojovací kázně. Odchod!“

Büttner provedl předpisově čelem vzad, až padákový ranec na zádech poskočil a uhodil ho do zadku. Když pochodoval pořadovým krokem kolem rozšklebených hub mechaniků, měl na sebe hromský vztek. Kdyby byl sebou švihl a zaroloval na stojánku o chviličku dřív, von Ritten by ho takhle nepřistihl.

2

Srpen se chýlil ke konci. Stromy v opuštěných sadech shazovaly na zem přezrálé plody. Vedra ustoupila, začaly chladné noci. A Honicí psi museli každý den několikrát do vzduchu, aby doprovázeli střemhlavé bombardéry. Už se jim o nich zdálo i v noci, ale vyrazit z jejich pilotů flašku za spolehlivý doprovod se zatím nepodařilo,

I dnes vyvedl Karl do vzduchu dva roje. Výš vzadu letěla jako vždy Erwinova čtveřice. Když za ním visel on, byl Karl klidný, protože věděl, že do zadní poloviny vzdušného prostoru nemůže nikdo jen tak lehce proniknout.

Blížili se k linii fronty. Štuky se přeformovaly stupňovitě vpravo a zvracely se jedna po druhé přes levé křídlo prudce dolů a nízko nad zemí se zbavovaly svého nákladu. Klikyháky ruských okopů se zatáhly dýmem a prachem. Junkersy odváděly skvělou práci, pečlivě zaměřovaly cíle, jako na střelnici. Nikdo jim v tom nebránil. Nebe zelo prázdnotou jako kasárenské nádvoří po večerce: široko daleko nebyl ruský stíhač, stejně jako nikde nebylo stopy po obláčcích vybuchujících protiletadlových granátů nebo hustých kulometných trasách ze čtyř spřažených maximů. Sem tam se místy kadeřily jenom beránky kupovité oblačnosti, kterým meteorologové říkají oblaka hezkého počasí.

Nechtěl bych být teď dole v zákopech, říkal si Karl, když opisoval nad junkersy mírnou zatáčku a hleděl dolů na vyvýšeninu, o kterou si už třetí den vyrážela zuby SS divize Wiking.

Štuky se ještě nestačily uklidit z bojiště, když se dole objevily německé tanky. Pozemní velitelé se drželi pravidla, které považovali za záruku úspěchu pěchoty: tanky vpřed, dělostřelectvo vzad a letectvo nahoru.

Ke Karlovu údivu výšina, kde jak se zdálo, nezůstal kámen na kameni, uvítala útočící wikingy střelbou. Několik tanků už hořelo a ostatní se palbou z chodu pokoušely proniknout do ruských postavení. Mezitím se junkersy opět seřadily do formace a obrátily na západ. Tihle supové s pevným podvozkem měli ve srovnání se stíhačkami ochrany podstatně nižší rychlost. Proto teď Karlovou jedinou starostí – jako vedoucího skupiny messerschmittů – bylo, aby se udrželi s doprovázenými bombardéry. Nesměli se v žádném případě dostat před ně, proto museli ubrat plyn a letět klikatě.

Když se vzdálili kousek od cíle, Karl spočítal štuky i své letouny. Všichni byli na svých místech. Ještě si stačil pomyslet, že pro tentokrát se junkersy mohly obejít bez nich, když vtom se ozval ve sluchátkách hlas Rudiho Schmidta:

„Jdou po nás!“

Karl se ohlédl. Jeden mezek z Erwinova roje se jako kometa s kouřovým chvostem řítil k zemi. Trochu výš se bělal vrchlík padáku a asi dva kilometry od parašutisty se vzdaloval na východ zelený dvojplošník I-15. Kdyby to tak mohl otočit a dát tomu drzounovi na pamětnou, jenže Karl nesměl v přifrontovém pásmu ponechat střemhlavé bombardéry bez ochrany. Stačilo by několik migů a jaků a ze štuk by létaly cucky.

„Zvyšte obezřelost!“ nařídil a zeptal se: „Kdo seskočil?“

„Opět tři sta čtyřicet osm,“ jedovatě odpověděl Rudí. Neměl totiž příliš v lásce své nové číslo Adolfa Hauffa, kterého vyfasoval místo Fröhlicha.

Večer dovezli sestřeleného pilota na letiště. Poručíka Adolfa Hauffa pronásledoval při vzletech notorický pech. Tento flegmatický špekoun, milovník černého piva a šnapsu, se mohl docela dobře uplatnit kdekoli jinde, jenom ne jako stíhací letec. Mezi Kellenbergovými piloty se vyjímal jako neotesaný dřevorubec ve společnosti filmových hvězd.

Karl stále častěji uvažoval o tom, jestli není nejvyšší čas spláchnout Hauffa k dopravnímu letectvu. Jednou se s ním dokonce na toto téma pokusil promluvit:

Ale špekoun se postavil na zadní.

„Na junkerse dvaapadesátku sednu jenom jako pasažér. Byl jsem přidělen ke stíhacímu letectvu a budu v něm sloužit do konce.“

„Ale vždyť vás při nejbližší příležitosti bez pardonu sundají,“ vzkypěl Karl. „Copak je možné jít do vzdušného boje s tak kravsky pomalou reakcí?“

„Moje reakce s tím nemají nic společného,“ urazil se Hauffe. „Zůstávám klidný, zatímco ostatní mají nervy v kýblu, když zahlédnou obláčky výbuchů.“

„Sestřelili vás taky proto, že vůbec nevíte, kdy je třeba provést protistíhací manévr.“

Karl si také tehdy všiml, že z poručíka vycházel zápach alkoholu, zřejmě si odreagovával svou leteckou smůlu notnou dávkou šnapsu.

„A potom,“ dodal, „bych vám doporučoval, abyste si méně přihýbal z láhve. Pijící letec je spolehlivým kandidátem na smrt. Musíte se stále udržovat ve formě.“

Když se Karl dozvěděl, že Hauffe se vrátil živý a zdravý, okamžitě se vypravil ke Kellenbergovi.

„Veliteli,“ požádal ho, „odvelte ode mě toho tučného kteréna Hauffa. Kvůli němu jsme už ztratili třetí mašinu. Taktak se pro svou tloušťku vleze do kabiny a není s to otočit hlavu a rozhlédnout se, což je základním návykem stíhače. Udělal nám už tolik ostudy… Vždyť ho dneska sundal nějaký ruský šílenec, který si troufl pustit se s námi do boje na iljušinu patnáctce.“

„Poslyšte, Karle,“ odpověděl mu přátelsky Kellenberg, „nechte Hauffa raději na pokoji. Má za sebou mocnou pracku na ministerstvu letectva. Už jednou jsem se pokoušel, abych se ho zbavil, ale nevyšlo to, chápete?“

„Rozum mi zůstává stát,“ vrčel nespokojeně Karl, „jak taková hora sádla může seskočit padákem a nepolámat si přitom všechny kosti. A navíc si rád dává do nosu. Šnaps a pivo miluje víc než führera.“

„Nepřehánějte, Karle. Mimochodem, můžete mu gratulovat… Právě přišel telegram ze štábu o jeho povýšení na nadporučíka.“

No to mě podrž, zuřil v duchu Karl, ale ovládl se a nahlas řekl: „Dovolte mi odejít.“

Když vyšel ze štábu, zlostně si odplivl. Za co a kdo to hovado boží povýšil. On přece žádný návrh nepodával.

Na druhý den měli stíhačí volno. Bylo nařízeno provést preventivní kontrolu letounů a letci měli odpočívat.

Na počest svého povýšení Adolf Hauffe pořádal mejdan. Karl pozvání odmítl s omluvou, že mu není dobře.

Hostitel byl po parou dřív než všichni ostatní. Jestli býval špekoun normálně terčem, na němž si bystřili svůj ostrovtip jeho spolubojovníci, tak na tomhle večírku se z něj stal uniformovaný obětní beránek. Ironické rýpance se sypaly na hlavu novopečeného nadporučíka, jen to svištělo. Jiný na jeho místě by si to brzy nenechal líbit, ale Adolf se jenom připitoměle usmíval a usilovně doléval koňak do pohárů rozjařených vtipálků.

Erwin Stimmermann ho přátelsky objal kolem místa, kde normální lidé mívají pas, a zvedl pohár:

„Na zdraví, Adolfe! Na tvoji hvězdičku a druhého ptáka na výložkách! Sieg heil!“

„Heil!“

Hauffe si místo přípitku převrhl sklenici s koňakem do klína.

„Nalejte mu ještě! Dneska si to zaslouží. Zkuste si někdo s takovou váhou vypadnout do vzduchu z mezka. To je přece výkon! A pro našeho Adolfa to byla hračka!“ řval smíchy Hans Henske.

„Adolfe, pověz nám, jak se ti to vlastně podařilo?“

„Nechte už těch keců, raději si budem povídat o ženských. Adolfku, co říkáš Anně Heinselové od spojařů? To je kost, viď?“ nezůstal pozadu Rudi Schmidt.

„Myslím, že při seskoku se musí tlačit knypl od sebe nohou,“ mlel dál svou Hans. „To tě pak záporné přetížení vykopne z kabiny jak štěně.“

Karl otevřel dveře a vstoupil do zakouřené místnosti. A hned zaslechl Erwina, jak se s jedním pilotem baví o věcech, o kterých bylo lepší nemluvit.

„Na vlastní oči jsem viděl v Berlíně u jedné gestapácké čubky stínidlo na lampu z lidské kůže. Jeden koncentráčník zaplatil životem za to, že měl neobyčejně krásné tetování.“

„Ne, Erwine, nemáš pravdu,“ řekl zcela střízlivě Hauffe, který také Erwina slyšel, „byl to přece nepřítel říše.“

„Nežvaň! Nejsi tu na nacistickém mítinku,“ okřikl ho Erwin. „Civilizovaný kanibal je daleko horší stvůra než divoch v pralese, který si vaří polívku z misionáře a ani mu nesundá smradlavé ponožky.“

Karl hned odhadl, že Erwinova výměna názorů s Hauffem by mohla zajít příliš daleko, proto řekl:

„Nadporučíku Stimmermanne, i vy, pánové důstojníci, prosím, abyste skončili slavnostní večeři. Všichni půjdou spát. Situace se změnila. Nazítří máme naplánované bojové lety,“

„Ty tupče,“ řekl Karl Erwinovi, když spolu zůstali o samotě. „Tebe jednou za tu tvou nevymáchanou hubu pověsí, aby sis konečně uvědomil, co smíš říkat. Dnes jsem se docela náhodou dozvěděl, že Hauffe je Heydrichův člověk. Je to nasazená volavka ze sicherheitsdienstu. Jednej s ním s maximální opatrností, a nikomu ani ň.“

První zářijový den mohl být pro Karla von Rittena posledním. Vzlétl na volný lov ve dvojici s Büttnerem.

„Nad linií fronty ve čtverci 45-62 roj ruských stíhaček. Výška tři tisíce,“ oznámil jim rádiem navigační důstojník.

„Jdeme na ně, zahrajem jim trochu na nervy,“ řekl Karl Büttnerovi.

Trojici I-16 přepadli ze strany slunce. Po nenadálém Karlově útoku začal pravému číslu dýmit motor a stíhač rychle obrátil zpátky na vlastní území. Ale Büttner do něj našil dlouhou dávku a letoun se vzňal. Sám se však dostal do palby další dvojice I-16, které si předtím nevšiml. Karl chtěl své číslo odříznout od ruských stíhačů a vyrazil do čelního útoku. Sudovitá silueta stíhačky mu rychle vyrůstala před očima. Jeho střely však minuly cíl. Při odpoutávání zatočil doprava, ale stejný manévr provedl i Rus. Střetnutí prudce se k sobě řítících strojů bylo omračující, třebaže se dotkly jenom křídly. Karl ztratil na několik sekund vědomí, a když se vzpamatoval, zjistil, že padá dolů volným pádem. Při nárazu se zřejmě letoun roztříštil a jeho to vyhodilo z kabiny. Reakce měl zpomalené a těžce sbíral dohromady myšlenky, které se mu v hlavě plazily jak mouchy po lepkavém papíru. Strach však zatím nepocítil.

Další signál, tentokrát už varovný, vyvolaný pudem sebezáchovy ho donutil trhnout uvolňovačem padáku. Dělal to však neuvěřitelně pomalu. Teprve, když jím otřásl prudký protipohyb otvírajícího se vrchlíku, přišel úplně k sobě. Asi tři sta metrů od něj se kolébal na padáku sovětský letec. Tahal usilovně za popruhy a snažil se, aby se klouzáním dostal na vlastní území. Bylo však jasné, že stejně přistane na německé straně. Klouzavým pohybem ztratil výšku dřív než Karl a dosedl na zem první. Ani se nestačil vysoukat zpod hedvábného deštníku, když se na něj vrhlo několik vojáků v šedozelených mundúrech.

Von Rittena dopravilo na letiště terénní vozidlo, které mu ochotně poskytl velitel motorizovaného pluku, na jehož úsek seskočil.

Na ubikaci na sebe pohlédl do zrcadla a zděsil se. Bělma měl zalitá krví. Ve chvíli srážky mu nejspíš v očích praskly kapiláry. Převlékl se a dal se ohlásit u velitele.

Kellenberg nebyl v pracovně sám. Seděl tam důstojník průzkumu, tlumočník a odděleně, u stolu, na němž byla rozložena mapa oblasti letů, ruský letec v koverkotové blůze, na rameni roztrhané. Karl se okamžitě dovtípil, kdo je to. Na modrých výložkách se červenaly tři čtverečky. Nadporučík, pomyslel si, ale když spatřil na rukávu blůzy našitou rudou hvězdu, opravil se – politruk. Oční bělma měl krvavá jako Karl. Tak jsme měli oba stejný zážitek, blesklo mu hlavou a pocítil obdiv k tomuto odvážnému chlapci, který při obraně svého nebe nelitoval života.

Rus byl velmi mladý, měl modré oči a světlé vlasy, ostříhané na ježka. Pravou rukou si přidržoval levačku, kterou mu zřejmě vykloubili při zajímání. Ten mladík se podobá árijci víc než ti, kdo ho vyslýchají, napadlo ho mimoděk.

Kellenberg dovolil Karlovi, aby se posadil. Tlumočník pokračoval ve výslechu.

„Pan plukovník si přeje, abyste mu na mapě ukázal místo, kde leží letiště vašeho pluku a letiště ostatních leteckých útvarů, které znáte.“

„Na tuto otázku odmítám odpovědět,“ rozhodně řekl zajatec.

„Jak se jmenuje velitel vašeho pluku, kolik má letounů a kolik letců?“ zajímal se Kellenberg a přihladil si rukou vlasy, na temeni už značně prořídlé.

„Opakuji, že na otázky související s prozrazením vojenského tajemství nebudu odpovídat.“

„Dobrá,“ zvýšil hlas velitel letecké skupiny, „přeložte mu, že si s ním tedy pohovoří jinde, a ne tak vlídně. Můžete ho odvést,“ obrátil se k veliteli průzkumu.

„Ještě něco,“ zarazil je u dveří, „zeptejte se zajatce, jestli se nechce seznámit s pilotem, s jehož letounem se střetl.“

„Nevím, k čemu by to bylo,“ odpověděl Rus. „Fašista jako fašista,“ odvrátil se a zaťal zuby, aby nezasténal bolestí, a ztěžka vykročil. Kulhal na levou nohu, kterou si zřejmě rovněž poranil při seskoku.

Tak takoví jsou Rusové, pomyslel si Karl, když pohledem provázel zajatce. Cítil se dotčený jeho pohrdlivou lhostejností.

„Co s ním udělají?“ zeptal se Kellenberga, nervózně dokuřujícího cigaretu krátkými šluky.

„Vymlátí z něj, co se dá, a potom ho zastřelí. Führer vydal rozkaz, že všichni zajatí sovětští komisaři musí být postaveni ke zdi.“

Karl se v první chvíli neubránil lítosti nad zajatým Rusem, ale vzápětí si řekl: K čertu se soucitem. Takoví jako on se budou s námi rvát jak zběsilí, a když je necháme naživu, nikdy válku nevyhrajeme.

Kapitola pátá

1

V listopadu jedenačtyřicátého roku bylo dokonce i těm nejtupějším nacistickým mozkům nad slunce jasné, že je blitzkrieg v tahu, i když byl v Moskvě vyhlášen stav obležení a místy německé tanky pronikly až k předměstím.

Odpor Rudé armády vzrůstal den ze dne. Na obranu hlavního města Rusové přemísťovali vojska z ostatních frontů a z hlubokého týlu přisunovali čerstvé síly. A když nastaly podzimní plískanice, vyčerpaný wehrmacht začal prokluzovat na místě. Slibovaný odpočinek po završení ruské kampaně v bohem požehnaných jižních krajích se nekonal. Nad německými armádami se vznášela hrozba přezimování v klimaticky drsných podmínkách. Ještě ani nenastaly mrazy, a němečtí vojáci se už v letní výstroji klepali zimou.

Déšť a husté mlhy spolehlivě držely luftwaffe na polních letištích. Rozmoklá země jim nedovolila pracovat ani v těch řídkých dnech, kdy zpod mraků vykouklo slunce.

Karlův pokus vyrolovat ze stojánky na vzletovou dráhu skončil nepříjemným malérem. Sotva jeho stodevítka kousek popojela, uvázla po poloosy kol v mazlavé břečce. Plynulé přidání plynu až do středních otáček se strojem ani nehnulo. A když Karl vzteky bez sebe dotáhl otáčky na plný plyn, mezek se překotil na čumák a zabořil se vrtulí rovnou do země. Odevzdaně tedy vypnul motor, seskočil z křídla rovnou do bláta, podíval se na vrtuli, které úhledně ohnul „rohy“, zlostně zasakroval a zamířil do štábu.

V půli cesty se setkal se štábním písařem.

„Pane kapitáne,“ vypjal se do pozoru, „zve vás k sobě plukovník Kellenberg.“

Určitě mu někdo zatepla donesl ten kiks, pomyslel si pomstychtivě.

Ale Kellenberg ho uvítal přívětivě:

„Posaďte se, Karle. Mám pro vás příjemnou zprávu.“

„Ano, pane plukovníku.“

„Kdo z letky kromě vás ještě nevyčerpal dovolenou?“

„Nadporučík Stimmermann a poručici Schmidt a Henske.“

„Podle dlouhodobé předpovědi nemáme příliš velké vyhlídky na dobré letové počasí. Volal velitel eskadry a povolil dovolenou letcům, kteří si ji dosud nevybrali. Ustanovte svým zástupcem poručíka Sachse a můžete jet domů.“

„Děkuji vám. To je opravdu příjemná zpráva.“

„Pozdravujte ode mě Německo,“ usmál se Kellenberg a potřásl Karlovi rukou.

Teď mi asi pořádně závidí, řekl si. Vzdal veliteli čest, provedl čelem vzad a vyšel z pracovny.

Zprávu o dovolené přijali letci různě. Erwin Stimmermann měl radost, Hans Henske přímo jásal, jenom Rudi Schmidt jako obvykle nespokojeně reptal:

„Sice jsme se dočkali dovolené,“ vrčel, „ale v takovém psím počasí se žádná slušná šlapka na ulici neukáže.“

„A kdo, prosím tě, hledá slušné děvky na ulici?“ kroutil hlavou Erwin.

„A kde jinde?“ naivně se zeptal Rudi.

„Jak – kde? Copak ty fakticky nemáš páru o elementárních věcech? Co tě v tom hitlerjugendu učili?“

„Co mě učili, to mě učili,“ uraženě odsekl Schmidt. Neměl rád, když si ho někdo bral na paškál, ale sám, kdykoli se mu naskytla příležitost, neváhal si zarýpat.

Ve Vjazmě se letci usadili v pohodlném důstojnickém vagóně. Vlak s nimi ujížděl kolem pobořených nádraží a železničních zastávek, kolem vyhořelých koster vagónů, lokomotiv svržených ze železničních náspů, kolem vojenských hřbitovů a prostých březových křížů s přílbami.

Před Minskem musel vlak zastavit. Už více než deset hodin byla doprava přerušena, protože partyzáni vyhodili do povětří most přes Svisloč. Tlustý průvodčí v šedé železniční uniformě s nejapnou pistolí na vystrčeném pupku byl upřímně vyděšený. Klepal se strachy a s nadějí v očích hleděl na letce, že by mu mohli v nejhorším zachránit život.

Za několik hodin bylo spojení obnoveno a za okny vagónu se opět míhaly vypálené vesnice Běloruska a pochmurná, doslova jako vymřelá města a městečka Generálního gouvernementu.

Ale letce krajina za okny nezajímala. Ani trochu se jich nedotýkala tragédie, kterou způsobili podmaněným národům. Při kartách a veselých pitkách jim cesta rychle ubíhala. Třetího dne přijeli do Berlína. Na nádraží se Karl s Erwinem rozloučili s Henskem a Schmidtem. Naproti jim samozřejmě nikdo nepřišel. A protože sehnat taxíka byl už v Berlíně problém, museli vzít zavděk metrem.

2

Dům von Rittenů na Wittenberském náměstí vypadal neobydleně. Baronesa Magda posledního půl roku žila mimo město. Byla k smrti vyděšená leteckými poplachy a chtěla přežít neklidnou dobu daleko od vytí sirén – na rodinném statku, kam před válkou zajížděla jen velmi zřídka.

Eva Marie, jak Karl věděl z matčiných dopisů, odjela do Francie za Hugem. Na radu svého muže se přihlásila do služby v pomocném ženském sboru a teď pracovala ve štábu velitele letectva ve Francii. Výchovu svého synka svěřila baronese Magdě.

Dům střežil šedesátiletý sluha Friedrich, který byl zcela osvobozen od vojenské služby. V této nepříliš náročné práci mu pomáhala jeho neteř – mladičká koketní pokojská Greta. Karl se hned první večer pokusil zatáhnout ji do svého pokoje, ale vykutálený Friedrich si hned dal dvě a dvě dohromady, všechno překazil a ještě Gretě zlostně vyhuboval. Bylo rázem jasné, že jejich příbuzenství má poněkud jiný charakter.

První noc pod rodnou střechou uběhla klidně, bez rozčilujícího jekotu sirén a řevu anglických bombardérů. Když se ráno probudil, nezačal se hned oblékat, ale přehodil si župan, bloumal domem a vychutnával blahý pocit nicnedělání. Pokusil se zavolat Luise, ale bylo to marné. Její rodina nespěchala s návratem domů z mírového Švýcarska, kam odjela před rokem.

V kuchyni připravovala Greta snídani pod přísným Friedrichovým dohledem. V pestrobarevné zástěrce a jemně zrůžovělá od rozpáleného sporáku vypadala roztomile. Sluha seděl u kuchyňského stolu, na nose měl silné brejle a cosi soustředěně psal a počítal.

„Dobré ráno,“ pokývl jim Karl, „Nic bych nenamítal proti snídani.“

„Hned bude všechno hotové, pane barone,“ blýskly v úsměvu hezké Gretiny zoubky.

Z jejích očí a úsměvu se dalo přímo vyčíst, jakou má radost z příjezdu mladého pána. Asi ji už pořádně omrzel opelichaný dědek, neustále zamračený jako výr, který ji navíc obtěžoval posledními drobty své milostné touhy a k tomu nezřízenou žárlivostí. Ale co má dělat. Kde jinde by teď ona, děvče z venkova, našla takové výhodné místo: lehkou práci, dobrou stravu a teplý útulek. Nezbývá než snášet milostné snahy té plešaté zříceniny.

Karl se vrátil do své pracovny, ulehl na divan a začal přemýšlet, jak nejlépe prožije vzácnou dovolenou.

Ale přesto pro něj začal den zcela nečekaně. Nebožák Friedrich nedokázal uhlídat svou mladou milenku. Sotva vytáhl paty z domu, musel do pekárny, Greta vklouzla do kabinetu, kde si Karl s nohama položenýma přes váleček opěradla listoval v Berliner Illustrierte, přeplněném reklamami s polonahými kráskami. Než se sluha vrátil z nákupu, měl Karl důvod si pomyslet: Co do prudkosti, podobalo se milování vzdušnému boji. Tenhle starý známý románek mezi důstojníkem na dovolené a služebnou v domě je opravdu nechutný…

Po několika dnech, když se pořádně vyspal a odpočinul si z cesty a ruských zážitků, začal se nudit. Měl už po krk podezíravých pohledů uctivého sluhy a žhavosti hloupoučké Grety. Proto se zaradoval, když uslyšel v telefonu matčin hlas.

„Nemohla jsem se tě dovolat,“ posteskla si baronka Magda, „linka byla stále obsazena,“

„Vy nemáte v úmyslu přijet do Berlína, maminko?“

„Ne, Karle. Přijeď raději ty za mnou,“

„Přijedu ještě dnes, jestli se mi podaří sehnat benzín.“

Friedrich, celý bez sebe, že mu mladý pán nepoleze do zelí, sebou mrskl a okamžitě obstaral dva kanystry benzínu.

Karl už dlouho neseděl za volantem, takže mu jízda skýtala potěšení. Na velkoryse postavené dálnici se dala vyvinout slušná rychlost. Ručička tachometru znehybněla kousek pod značkou „sto“.

Po obou stranách dálnice se míhala městečka s červenými střechami, za nimiž se tyčily věže a špice kostelů. Dobře ošetřované lesíky se střídaly s vršky, na nichž stály selské usedlosti obklopené ovocnými sady, Kam oko dohlédlo, byl vidět pořádek a blahobyt. Třebaže mnozí z hospodářů teď mrzli v zasněžených zákopech na východní frontě, jejich majetky nepustly. Pracovali na nich „podlidé“ slovanští otroci, kteří sem byli zavlečeni z Ukrajiny a Běloruska. Po nízkém nebi se plazily těžké mraky, nasycené vláhou.

Cestu z Postupimi do Magdeburku urazil za půldruhé hodiny a pak zabočil z dálnice na silnici vedoucí k Oscherslebenu.

Teď Karl projížděl čisťounkými městy, která se sobě podobala jako vejce vejci a které nesežehl dech války. Jeho oči, unavené východní podívanou na zničená města a vyhořelé vesnice, se zalíbením spočívaly na kvetoucích muškátech v oknech domů, na dobře oblečených kolemjdoucích, na dýmajících komínech závodů a továren. Když se však zadíval pozorněji, uvědomil si, že před válkou se člověk neschová ani v hlubokém týlu. Připomínali ji invalidé ve vojenských uniformách, spousty osamělých žen a často se objevující cedule s výraznými nápisy „Protiletecký kryt“.

Navečer před ním vyvstala hora Brocken, opěvovaná v Goethově Faustovi. Byl to Harz, jediný na světě a neopakovatelně krásný.

Karl zabočil na cestu dlážděnou kostkami a vjel do širokého kaňonu. Na jeho konci se vynořily kontury rytířského zámku tyčícího se na hřebeni malého vršku. Tady žili jeho předkové. V tomto zámku se narodil on i jeho sestra Eva Marie.

Drsné loupežnické hnízdo von Rittenů proslulo v dávných dobách nevalnou pověstí. Jezdci na koních i poutníci se mu zdaleka vyhýbali, neboť tu neměli slitování ani s kupci, ani s mnichy. Dnes už byl zchátralý zámek pustý. Jeho vládcové dávno spočívali v rodinné hrobce, čeleď na skromném hřbitůvku pod kostelní zdí a jejich potomci se rozptýlili po celém světě.

Staré zdivo zámku, porostlé mechem, bylo svědkem mnoha událostí. V rodinné kronice se uchovalo nemálo legend o neslýchaných pohádkových pokladech Ulricha von Rittena, který prý byl spřátelen se samotným Belzebubem. Potomci proklepali všechny stěny, rozkopali zemi kolem celého zámku, místy objevili zazděné výklenky, ale v nich místo zlata nalézali lidské kostry přikované ke zdi zrezivělými řetězy…

Když projížděl po můstku vzklenutém nad polozasypaným vodním příkopem, třikrát zmáčkl klakson na znamení svého příjezdu. Zvukové signály se mnohonásobnou ozvěnou rozletěly úžlabinou.

„Karle, chlapče, z tebe se stal opravdový muž,“ řekla baronesa Magda objímajíc syna. „Pojďme rychle domů, čekám tě už od oběda.“

Karl ucítil na tváři jemnou vláhu, ale nevěděl, zda to byly kapky večerní rosy, nebo radostné mateřské slzy.

Baronesa usadila syna do křesla u krbu a sama si sedla naproti.

„Kde je můj synovec?“ zeptal se Karl. „Už spí,“ odpověděla matka a zazvonila na komornou.

„Heleno, připravte prosím panu baronovi večeři,“ požádala ji. „A ty povídej, Karle. Zajímá mě všechno, co je spojeno s tvým životem.“

Baronesa žila v prvním poschodí bývalého pastorova domu, přízemí postoupila k obývání služebnictvu a pracovníkům na statku.

Studený a pochmurný zámek byl přenechán na starost netopýrům. Na půdě se usídlila rodinka sýčků, jejichž duté noční houkání nahánělo zdejším obyvatelům hrůzu a probouzelo v nich zvláštní tíživý stesk.

„Hned zítra vylezu na půdu a postřílím je,“ řekl Karl. „Sténají jako plačky nad nebožtíkem. Jak tu, maminko, můžete strpět takové sousedy.“

„Je mi milejší poslouchat houkání sýčků a výrů než vytí sirén při leteckém poplachu. Tady je ticho a klid a na sýčky jsem si už zvykla. Neudělali nikomu nic zlého.“

3

Když se Karl vrátil po krátkém pobytu u matky zpět do Berlína, měl za sebou dobrou polovinu dovolené. Teď už mu zbývala jediná starost – jak co nejzábavněji a nejplněji užít posledních dnů a urvat si od života potěšení, kterých byl zbaven na frontě.

Dům na Wittenberském náměstí ožil, jako by se probudil z dlouhého spánku: před vjezdem často klapala dvířka automobilů přivážejících hosty, drnčel domovní zvonek, zvonily telefony, všude se rozléhaly rozjařené hlasy důstojníků a jejich společnic. Většina jeho předválečných přátel se pohodlně zašila do velkých štábů nebo sloužila u protivzdušné obrany.

„Poslyš, Karle,“ řekl mu při jednom setkání Fritz Jeschonnek, bratranec náčelníka štábu vojenského letectva. „Ty ses rozhodl, že si z nich uděláš pestrobarevnou kolekci?“ dotkl se řádových stužek na Karlově uniformě. „To máš ale smůlu, našeho maršála stejně nepřetrumfneš. Jestli chceš, řeknu bráchovi a on ti zařídí převelení k protivzdušné obraně Berlína. Bude mi líto, jestliže se naše parta zase po tvém odjezdu rozpadne.“

„Určitě budu, Fritzi, o tvém návrhu přemýšlet,“ odbyl ho Karl a hned převedl hovor na jiné téma. Byl přesvědčen, že jeho kariéra se vaří na Východě.

Několik dnů před koncem dovolené, kdy vrcholily Karlovy světské radovánky, zaslechl v rozhlase válečného komentátora generála Dietrichse, jak nezřetelně brumlá do éteru cosi o ruské protiofenzívě u Moskvy a o „zkrácení linie fronty“ německých vojsk. Karl se tím však nijak nezatěžoval. Ve válce přece se stává ledacos. Dočasné neúspěchy wehrmachtu se vysvětlovaly nástupem nepříjemného „generála Mráze“, který svého času obrátil na útěk vítěznou Napoleonovu armádu.

Několikrát se však přistihl při myšlence, že ujel na dovolenou právě včas, což je znamenité, neboť teď nemusí řešit problém, jak rychle vyklidit letiště zaváté sněhovou bouří, k němuž se blíží ruské tanky.

Ať si to vyžerou bez nás, myslel si spokojeně. Až se tam zase vrátíme, fronta se stabilizuje. Rusové nevydrží dlouho s dechem.

V neděli přišel na návštěvu Erwin Stimmermann a Doris s Ilsou. Erwin měl správnou „dovolenkovou“ náladu. Sotva překročil práh domu, zahlaholil:

„Dlužíš mi dvě láhve rýnského za to, že jsem objednal takové dvě kočky s dodávkou přímo do domu.“

Doris a Ilsa, kypící životním elánem a zrůžovělé mrazem, vypadaly vskutku roztomile.

„Za tak milé překvapení, Erwine, si zasloužíš daleko lepší odměnu.“

Karl s potěšením políbil ruku své dávné přítelkyni.

„Opět jsme se neviděli celou věčnost,“ koketně nakrabatila nosík Doris, „doufám, že se ti stále ještě líbím.“

Doris kapánek ztloustla a vypadala ještě půvabněji. Ostatně sama to dobře věděla a otázku položila čistě řečnicky,

Za Karla odpověděl Erwin, který Doris neustále provokoval:

„Ale, srdíčko moje, ty přece víš, že připomínáš kouzelnou flétnu, na níž by si každý mužský k smrti rád zahrál aspoň jediný tón.“

„Ty jsi dřív nebyl takový nevychovaný protiva, Erwine, ta východní fronta tě definitivně zkazila.“

„Jen jdi a věnuj se svému příteli,“ Erwin ji zlehka přistrčil ke Karlovi. „V drážďanské junkerce ho učili galantnímu chování k ženám, ale já jsem se dostal mezi poručíky z poddůstojnické zálohy. Mám v tomto směru značné mezery.“

„Už buď zticha, ty šašku, nebo si čti japonské verše, než se vážně pohádáme.“

Karl pozval hosty do svého kabinetu.

„Mein Gott,“ vydechla nadšeně Doris. „Tady je tolik krásných věcí, docela jako v muzeu. A ty kožešiny na zemi jsou prostě fantastické.“

Zdrženlivější Ilsa se obdivovala bronzovému nádobí a porcelánovým vázám.

Doris klesla na tygří kůži a hladíc ji, šibalsky mrkla na Karla:

„Celý život jsem si přála poležet si na kožišině. Z těch oranžových pruhů dýchá teplo jako z krbu.“

„Tvoje přání je rychle uskutečnitelné,“ nevinně usoudil Erwin, rozkuřující doutník. „Podle všeho soudě, její majitel nebude proti a určitě ulehne vedle tebe.“

„Cyniku,“ zatvářila se uraženě Doris, „kdybys nebyl můj starý kamarád, dala bych ti pár facek.“

Když se hosté dost vynadívali na exotickou výzdobu kabinetu, Karl se zeptal:

„Co byste odpověděli člověku, který vám chce nabídnout pravou brazilskou kávu?“

„Že je mág a kouzelník, jinak to není možné,“ zajásala Doris.

„Nepamatuji se, kdy jsem naposledy ochutnala něco takového,“ povzdechla si Ilsa. „Pořád se napájím odpornou náhražkou z cikorky a žaludů.“

Karl zatáhl za šňůru zvonku.

„Friedrichu, buď tak laskav a připrav nám kávu z toho sáčku, co přivezl Hugo.“

Sluha se mlčky uklonil a zablýskal holou lysinou, kterou se snažil pečlivě překrýt dlouhými prameny vlasů rostoucími na zátylku. Celým svým vzezřením dával mladému pánovi najevo, že není příliš nadšen jeho hosty. Zkušeným okem okamžitě odhadl, že dámy rozhodně nepatří k berlínské lepší společnosti.

Karl zmáčkl tlačítko na zdi. Vedle ohromného přijímače Telefunken se otevřela dvířka a žárovka ozářila obsah baru, který byl vestavěn do stěny obložené mořeným dubem. Hostitel nahlédl dovnitř a nabídl: „Co si dáte? Mám tu martell, řeckou metaxu, ruskou vodku, armagnac, českou slivovici a Erwinovo oblíbené rýnské.“

„Dnes zradím své zvyky,“ zavrčel Erwin, „a dám přednost armagnaku.“

„A my jsme, prosím, chtěly jít na stadión bruslit,“ prohodila Ilsa.

„Stadión nám neuteče, ale armagnac může zmizet, jakmile k němu zasedne Erwin,“ namítla Doris.

Poprvé zacinkaly křišťálové skleničky na společné setkání, podruhé – na úspěchy wehrmachtu. Pili na führerovo zdraví, na zdraví všech přítomných.

Když starý Friedrich přinesl kávu, hostitel i hosté se už přestěhovali na zem, na měkké kožišiny. Vesele se bavili, pili a líbali se.

Sluha pohrdlivě přejel očima odhalené nohy dívek. Co by tomu řekla baronesa Magda, zamumlal si pro sebe a šikovně sebral na podnos nedopitou láhev koňaku. Aspoň pro dnešek si mohl být svou Gretou jistý.

„Co si budete ještě přát?“

„Díky, Friedrichu, zatím nic nepotřebujeme.“

V kuchyni rozlil zbytek koňaku do sklínek a zavolal:

„Greto!“

Z vedlejšího pokojíku vyšla jeho „neteř“, a když spatřila nalitý koňak, sedla si Friedrichovi na kolena. Z kabinetu mladého pána zaslechla ženský srních.

„Tak se napijem i my, tatíku,“ řekla zlostně a jedním hltem vyprázdnila skleničku.

Kapitola šestá

1

Ukázalo se, že v době všeobecného úprku na západ není tak docela snadné najít svou jednotku. Karl von Ritten a Erwin Stimmermann se jako slepá koťata dlouho motali po vojenských správách a štábech leteckých útvarů, než konečně zastihli svou eskadru v Mogilevu.

Na východní frontě se dělo něco naprosto nepochopitelného a dosud nevídaného. Zdálo se, že pověstný německý pořádek, který po celá staletí kultivovali a jímž se tak holedbali jejich předkové, se hroutí jako domek z karet pod mocnými údery ruských armád. A to, co rozhlas a noviny servírovaly Němcům jako „pružnou obranu“, nebo „vyrovnávání linie obrany“ či ještě „rozmary generála Mráze“, nebylo nic jiného než ústup, nebo lépe bezhlavý útěk. Armády skupiny Mitte, rozdrcené u Moskvy, se valily zpět na západ za cenu obrovských ztrát živé síly, techniky i výzbroje.

Jejich stíhací skupinu rovněž neminuly těžké ztráty. Teď byla rozmístěna jižně od Mogileva, na letišti vzdáleném tři sta kilometrů od místa, z něhož odjížděli na dovolenou.

Neskladný spojovací letoun s namontovanými lyžemi je dopravil na polní letiště, uválcované na kraji lesa, který se prostíral až k starobylému městečku s těžko vyslovitelným názvem – Propojsk. Na stojánkách spatřili všehovšudy šest strojů bez ochranných povlaků a pokrytých silnou vrstvou jíní. To bylo všechno, co zůstalo z letadlového parku jejich skupiny.

Byla to smutná podívaná. A rozhovor s plukovníkem Kellenbergem, který následoval, když mu ohlásili svůj příjezd, v nich vyvolal skleslou malomyslnost.

Teď vlastně velitel letecké skupiny velel jen neúplné letce. A přitom stroje, které se mu téměř zázrakem podařilo sebrat Rusům před nosem, neměl kdo obsluhovat, a také nebylo čím. Prostředky spouštění, zahřívání, cisternové vozy s palivem a jiná speciální vozidla se značnou částí pozemního personálu se staly kořistí jezdeckých oddílů generála Dovátora, podnikajících výpady do německého týlu. Ruští kozáci zajali i nadporučíka Sachse, který nestačil doběhnout k letounu s těžkým kufrem nakradených drahocenností. Nadporučíkův osud v nikom nevyvolával žádné pochybnosti – Rusové ho určitě zastřelili za marodérství. Ostatně Karl ani Erwin necítili nad smutným koncem svého druha žádnou lítost.

Oba přátelé se ubytovali v čisťounké podkrovní světnici roubeného domku. Feldwebel, vykonávající povinnosti ubytovatele, vykázal hospodyni s dvěma dětmi k obývání mrňavou kuchyňku. Chlapci úkosem pohlíželi na nezvané hosty.

V noci letce vzbudily výbuchy a nedaleká střelba. Štěrbinami okenic pronikaly do světnice zneklidňující záblesky požáru.

Karl s Erwinem na sebe rychle naházeli uniformy, připravili si pistole a vyšli z chalupy. Hořelo někde u letiště. Zášlehy plamenů ozařovaly krajinu a přisvětlovaly nízká mračna, hnaná větrem. Odtamtud také doléhal zvonivý rachot schmeisserů a rychlé brebentění kulometů Spandau.

Erwin, choulící se před pronikavým větrem, zamyšleně řekl:

„Myslím, že bude lepší, když se vrátíme zpátky. Kdybychom narazili na partyzány, budou nám ty naše poplašňáky na pendrek.“

Proseděli celou noc až do svítání oblečení a s odjištěnými pistolemi u ruky, raději si ani nezapálili petrolejku. Zdálo se jim, že užuž někdo zaklepe na dveře a rusky řekne: „Rychle ven na ulici!“

Ráno se dozvěděli výsledky partyzánského přepadu. Stráže byly v tichosti zneškodněny a všech šest messerschmittů, vyhozených do povětří tritolovými náložemi, se proměnilo v haldy ohořelého zčernalého kovu. Střelba, kterou hlídky spustily, byla vedena do prázdna. Partyzáni zmizeli jako duchové, zanechali za sebou pouze sotva viditelné šlápoty mířící do lesa.

Tak přišla Kellenbergova skupina o všechny letouny a musela být odeslána do týlu k přeformování. Z kdysi proslaveného stíhacího útvaru zůstalo jen číslo a desítka letců. Junkers 52 zvířil za sebou sněhový závoj a zvedl se ze špatně upraveného letiště. Zamířil na jihozápad. Dole zůstalo běloruské městečko Propojsk s vyhladovělými obyvateli, zcela utopené ve sněhu. Pod křídlem proplouvaly chmurné lesní masívy, odkud na ně nevraživě hleděli partyzáni a litovali, že nemají čím prásknout po té třímotorové obludě.

2

Ve Vídni je opět uvítala železná disciplína a jejich srdcím tak milá německá akurátnost, přesnost a věcnost. Za tři dny byla stíhací skupina doplněna lidmi na plné stavy a na stojánkách továrního letiště je očekávalo třicet šest Messerschmittů 109, už zalétaných zkušebními piloty. Letouny byly maskovány zcela nezvykle – žlutou a hnědou barvou. Každý už měl svého mechanika, který se stal příslušníkem skupiny.

„Proč je proboha tak zmalovali?“ divil se Rudi Schmidt, když procházeli kolem stanovišť. V duchu si už vyhlížel pro sebe mašinu.

„To se spletli,“ vážně opáčil Erwin. „Měli takhle nabarvit jenom jeden kus speciálně pro tebe. Pokud vím, tak sis už balil kufry, že pojedeš do Afriky pomáhat Mussolinimu. No a při objednávce to někdo zvrtal, a tak pro jistotu na-maskovali pro boje na jihu všechny.“

Otázka vybavení letadlového parku skupiny byla vyřešena bryskně, zato příprava nového leteckého personálu všechny znervózňovala. Kellenberg si samozřejmě nemyslel, že mu pošlou dvacet hotových ostřílených pilotů, ale to, že mu podstrčili z výcvikového střediska samé osmnáctileté bažanty, kteří si ani nečichli k prachu, ho zcela vyvedlo z míry. Dokonce se rozjel do štábu 4. letecké armády a odtud poslal telegrafickou stížnost přímo polnímu maršálu Milchovi.

Milch ho uklidnil slibem, že po přeformování už nepošle stíhací skupinu zpět do Ruska, nýbrž na jiné válčiště.

Rudi Schmidt mrkl do letových deníků svých nových podřízených a otráveně se obrátil ke Karlovi:

„Pane kapitáne, už jste viděl jejich letové charakteristiky?“

„Zrovna se koukáme,“ lakonicky odpověděl Erwin, listující v dokladech.

„Teda, já snesu erzactabák, erzackafe, erzacděvku, jestli se taková vůbec vyskytuje, ale erzacpilot, to je pod vší kritiku. Vždyť se pobijou sami mezi sebou při první akci, ani k tomu nebudou potřebovat nepřítele. Na bojových letounech to má prosím nalétáno dvacet, slovy dvacet hodin ve výcvikovém středisku. Žasnu, jak se za tu dobu může někdo naučit pilotáži, skupinové slétanosti a taktice vzdušného boje. Hauffe je proti nim úplná hvězda.“

„Nezapomínej, Rudi, že je válka. Tebe připravovali v mírových dobách, proto byla i nalétanost větší. Nedá se nic dělat, musíme nahrazovat ztráty,“ snažil se mu vysvětlit Karl.

„No jo, ale já jsem si s daleko větším počtem nalétaných hodin celý rok ještě honil triko ve skupině, než mě pustili do boje. Co s nima budem v Rusku proboha dělat?“

„Bez obav, Rudi, velitel mi dnes říkal, že nás už na Východ nepošlou.“

„Tak kam?“ zajímal se Schmidt.

„Podle všech indicií ke Středozemnímu moři. Tam mají ti kluci ještě šanci od tebe hodně pochytit. Ale je fakt, že v Rusku by to byla děsná otrava mít na krku takové mistry.“

Generál Milch nezapomněl na svůj slib. Kellenbergova skupina obdržela rozkaz přesunout se hned po vánocích do nového prostoru bojové činnosti.

3

Počasí v den odletu přišlo jak na objednávku. Na trase Vídeň – Terst bylo nebe takřka bez mráčku. Přelet byl naplánován po letkách. Každou letku vedl bombardér Ju 88. Pozemní personál a letecké vybavení odvážely vojenské dopravní letouny.

Jako první vzlétla letka, kterou vedl Kellenberg. Von Ritten se svými svěřenci startoval druhý. Po vzletu se Karl připojil k junkersu, ubral plyn a čekal na ostatní piloty své letky. Za čtvrt hodiny byli všichni pohromadě. Bombardér zamířil podél železniční tratě do Štýrského Hradce. Zprava a přímo na kursu vyrůstaly horské masívy Alp. Ten den doletěli do Livorna. Na druhý den nabrali kurs na Neapol, kde přistáli, rychle doplnili nádrže palivem a opět se vznesli.

Při přeletu do Catanie, města na jihu Sicílie, se však začalo kazit počasí. Karl se svou letkou ještě stačil dosednout, než se nebe zatáhlo hustými mraky. To už meteorologové předali Kellenbergovi varovné hlášení. Blížila se okluzní fronta, vítr zesílil na 18 metrů za sekundu a přeháňky přinášely zhoršenou viditelnost na kilometr. Podle všech pravidel měl velitel poslední skupinu vrátit nebo ji nechat sednout na záložní letiště. Blížila se však už k Messině a palivo jí zbývalo jenom do Catanie.

„Umožněte mladým pilotům, aby provedli přistání první,“ vydal Kellenberg příkaz rádiem.

Když se poslední letka přiblížila k letišti a dala si rozchod na přistání, začalo pršet. Tři mladí letci ještě hladce přistáli, a vzápětí se déšť změnil v prudký liják. Ostatní se už netrefili na dráhu a museli opakovat okruh. Toho dne ztratili první letoun. Jeden z mladých bažantů nezvládl situaci a po třetím marném pokusu byl letoun bez benzínu. Kopcovitý terén nedovolil pilotovi dosednout na břicho, a tak musel seskočit padákem.

Špatné počasí je zabetonovalo na letišti v Catanii nadlouho. Celé tři dny dřepěli v hotelu a poslouchali, jak hustý déšť vytrvale bubnuje do oken.

„Kdyby se to zkazilo aspoň o kapku dřív,“ brblal Rudi Schmidt. „Seděli bychom v Neapoli, tam jsou holky jako obrázek. Ale co tady? Venkovská díra, Zapadákov obývaný polodivochy. Jenom se k některé přitočíš, můžeš čekat kulku nebo kudlu do zad. Je to tu samej bandita, jako v Rusku.“

„Ale, Rudi, ty jako vždycky přeháníš,“ zarazil jeho výlevy Hans Henske. „Jsme tu přece jako spojenci duceho, jsme pod jeho ochranou a pod ochranou krále Viktora Emanuela. Jsi milý host italského národa. Jen si vyjdi na procházku. Dívky na tebe čekají na chodnících. Málem si už vykroutily krky, jestli už nejde nadporučík Schmidt.“

„Dávno už jsem zjistil, že jsi držka plechová, a nech laskavě těch blbých keců.“

„Veliteli, a proč nás vlastně ženou do té Afriky? Co jsme si tam zapomněli?“ zeptal se Bittner Karla.

„To je vysoká politika, a my jsme obyčejní vojáci. Naší povinností je bít se s Angličany. A kde, to už záleží na okolnostech.“

„Promiň, Karle, ale to je odpověď, s kterou se může spokojit akorát tak vesnický blb,“ vmísil se do hovoru Erwin. „Rád bych si v tom udělal taky trochu víc jasno. Pokud vím, Hitler prohlásil, že Němci vedou válku na sever od Alp a Italové na jihu. Tak proč nás sem kruci posílají, když je to v rozporu s Hitlerovým prohlášením? Nebo führer mluví do větru?“

„Něco o tom vím od Huga von Eckarta. Führer skutečně neměl v úmyslu vměšovat se do italských záležitostí. Duce také velmi bolestně prožívá všechno, co se týká naší politiky na Středozemním moři. Už dávno si ho uzurpoval a prohlásil za své moře. Ale fašismus nebyl s to udělat z Italů vojáky schopné hrdinských činů. Tomíci dali starému maršálu Grazianovi citelně na frak. Ztratil skoro celou Libyi a přes sto třicet tisíc vojáků, kteří se vzdali do zajetí. Tak führerovi nezbylo než mu poslat na pomoc Rommelův expediční sbor. Zpočátku se Rommelovi dařilo, ale pak musel ustoupit a vyklidit území, které vybojoval na Britech. Teď přešel do obrany a hromadí síly, aby vtrhl do Egypta a zmocnil se Suezu. A my ho máme chránit před pumovými údery Anglánů, kteří jsou tu prý jaksepatří dotěrní. Už kapíruješ?“

„Ale jo, jenže líp mi z toho není. Dovedu si představit, jak to v tom zapadlém koutě bude vypadat se zásobováním. A o podmínkách pro bojovou činnost a odpočinek ani nemluvím, když nás už tady na Sicílii pěkně sekýrujou.“

Erwin byl otrávený, protože ráno dostal od Kellenberga napomenutí kvůli tomu, že chtěl spunktovat sedánky u slámou opleteného demižonu italského vína, a navíc mu jej zabavil.

„Zato tam bude větší klid,“ utěšoval ho Henske. „Aspoň od partyzánů budeme mít pokoj.“

Třetího dne kolem poledne se začala oblačnost rozpouštět a chvílemi vykouklo teplé slunce. Cyklón se přesunul na severovýchod nad Balkán a Černé moře.

Teď skupinu čekal nejtěžší úsek cesty – přelet ze Sicílie do Afriky, na libyjské letiště Uilus. Obtíže nespočívaly jen ve značné délce letu, ale i v tom, že na trase na ně číhala „nepotopitelná letadlová loď Angličanů“ – ostrov Malta. Britští stíhači z La Valetty jim mohli hezky zkomplikovat život: kdyby se nevyhnuli vzdušnému boji, nebude jim stačit benzín. A nikdo neměl zájem se vykoupat ve Středozemním moři, i když v něm byla voda teplejší než v berlínských jezerech.

Proto polní maršál Kesselring rozhodl vyčlenit skupinu Junkersů 88, která v době přeletu Kellenbergovy skupiny přes moře, měla zasadit na Maltu pumový úder. Hurricany budou mít plné ruce práce a nechají je na pokoji.

Do Uilusu přiletělo čtyřiatřicet stodevítek. Pilot na čísle nadporučíka Singera, který uzavíral sestavu, beze stopy zmizel. Tragédie se odehrála v několika vteřinách.

„Vždyť pořád letěl vzadu vpravo,“ vysvětloval nešťastný Singer, „Když jsem se otočil, byl na místě. Jenom jsem se mrkl na palivoměr, na mapě odhadl vzdálenost a znova jsem se otočil, ale už tam nebyl. Volal jsem ho rádiem, ale marně.“

„Ještě jsme nezačali bojovat, a už máme dva letouny v tahu,“ vrčel Kellenberg a pátravě se zahleděl do tváří nastoupených mladých pilotů. Vyzařovala z nich nejistota, neboť kdokoli z nich se mohl ocitnout na místě zmizelého četaře. Bylo to o to horší, že neznali a už se nikdy nedovědí důvod havárie. Co se stalo? Selhaly přístroje, nebo ho měl na svědomí nepřátelský stíhač, nebo v tom bylo ještě něco jiného? Když začali v německých leteckých fabrikách pracovat zahraniční dělníci, prudce vzrostl počet záhadných havárií letounů.

Dejme tomu, že je to přirozený výběr, uklidňoval se v skrytu duše Kellenberg. Ztráta letounu i pilota se zapíše do seznamu bojových ztrát. Táhl to už třetí válku a viděl tolik smrtí, že ho každá další nechávala úplně lhostejným.

4

V Uilusu je čekal život v tvrdých polních podmínkách, který se nedá nazvat zrovna příjemný. Za denních veder bylo ve stanech jako v sauně a ráno se po studené noci třásli zimou a vlezlým vlhkem od spadlé rosy.

Několik dní se letci aklimatizovali a seznamovali s prostorem budoucí bojové činnosti.

21. ledna roku 1942 přešel Rommelův expediční sbor nenadále do útoku a Kellenbergova skupina dostala za úkol podporovat útok pozemních vojsk údery na označené cíle.

Sluncem rozžhavená, plochá žlutohnědá poušť jako by neměla konce kraje. Nejenom tanky a terénní vozidla si nepotřebovaly příliš vybírat cestu, ale i letectvo tu mělo naprostou svobodu manévru. Rovných plošin pro vzlety a přistání tu bylo co hrdlo ráčí. Ale zato maskování, možnost ukrýt se v terénu holém jak mnišská tonzura, bylo téměř marné.

Rommelova vojska, střetávající se s organizovaným odporem Angličanů, postupovala vpřed průměrnou rychlostí 40 kilometrů za den.

A Kellenbergovy mezky slídily nad pouští a útočily na všechny cíle, které jim přišly pod ruku; ať to byla kolona automobilů, obrněný transportér, nebo osamělý motocykl. Nejvíce cílů jim nabízela jediná silnice, vedoucí podél mořského břehu.

Asi za měsíc přiletěla ke skupině dvojice messerschmittů s červenými kryty a listy vrtulí – což bylo barevné označení sousedního útvaru. Z letounů vystoupili polní maršál Kesselring a jeho favorit major Marsel, který se proslavil v leteckých soubojích nad Belgií, Francií, Anglií. Velitel 2. letecké armády se rozhodl navštívit Kellenberga a jeho piloty a pohovořit si s nimi.

Polní maršál byl mladistvě vyhlížející muž a na jeho protáhlém obličeji v jednom kuse zářil thymolinový úsměv.

„Tak jak bojujete?“ zeptal se Kellenberga.

„Snažíme se,“ odpověděl skromně velitel skupiny.

„Dokud nepřítel nezvýší bojovou aktivitu, pokračujte v bitevní podpoře a volném stíhám. Ochranu pozemních vojsk si vezmou na starost skupiny Marsela a Toggenburga. Stačíte to bez nich?“ obrátil se k Marselovi.

„Pokusíme se,“ odpověděl kuse major.

Na závěr rozhovoru Kesselring prohlásil, že se bude osobně zúčastňovat bojových vzletů společně s Marselovými stíhači.

„Co mu proboha chybí?“ žasl Rudi. „Copak má zapotřebí jako polní maršál lézt hrobařovi na lopatu? Má sedět na štábu armády na Sicílii a nevystrkovat nos.“

„On si třebas myslí, že je tu v naprostém bezpečí,“ namítl Henske, „Flaky tu skoro žádné nejsou a hurricany na naše stodevítky nestačí. A navíc se mu neplácá na chvostu takový nemehlo jako tobě, ale sám Marsel, který má na kontě dobrou stovku vzdušných vítězství. Je to přece jediný německý letec, který byl vyznamenaný zlatou italskou medailí Za statečnost. S takovou ochranou se dá v pohodě lítat.“

„Myslím, že Marsel není moc rád, že se mu dostalo takové cti. Kdyby se maršálovi něco stalo, tak z něho sederou kůži na buben.“

„Ale zato jaká kariéra ho čeká,“ toužebně vydechl Rudi. „Já bych to za něj docela vzal.“

A několik dnů nato Kesselringa sestřelili v souboji, ale podařilo se mu nouzově přistát. A za týden musel seskočit padákem z hořícího stroje.

Avšak nezdary nezchladily Kesselringův nadšený zápal a znovu a znovu lezl do nových bitek.

„Stíhač,“ komentoval tyto události Rudí, „stejně jako boxer může být dobrý akorát do pětatřicíti. Pak už by se měl poohlížet po klidnější technice. Tohle nikdo neoddiskutuje. A Kesselring už je na to starý. Ani Marsel ho nemohl ochránit.“

Čas rychle míjel. Když se jednou vraceli z akce, ozval se Karlovi ve sluchátkách Erwinův hlas:

„Veliteli, podívej se vlevo. Vidíš, jak tam tomíci muchlají makaróny?“

Karl zapátral očima a spatřil divokou řež. Skupinu fiatů, zastaralých italských dvojplošníků s pevnými podvozky, mlátilo osm hurricanů. Dva Italové už čoudili na zemi a sedm ostatních se točilo na místě a doslova jako psi kousající se do ocasu se snažili uniknout zpod dávek „colt browningů“, systému kulometů instalovaných na hurricanech.

„Útočíme,“ zavelel Karl do éteru.

„Mám palivo na dně,“ zavrčel Erwin. „Kvůli těm zatraceným Taliánům to nedotáhnu na letiště.“

„Jenom jednu zteč z chodu,“ uklidnil ho Karl a dotáčel letku na cíl.

Mesouny nabraly výšku a vrhly se na britské stíhače, zcela uchvácené bojem. Tři z nich sundali hned při prvním náletu. Hurricany nechaly Taliány být a pustily se do boje s Karlovou letkou. A fiaty se jako poplašení vrabci rozletěly na všechny strany.

Za pomoc spojencům v boji vyjádřil Kesselring von Rittenovi a jeho podřízeným poděkování.

Po této Kesselringově pochvale se přezdívka Honicí psi přenesla na celou Kellenbergovu skupinu. Velitel proti tomu nic nenamítal a nařídil namalovat psí tlamy na všecky letouny.

5

Pošta ze zámoří přicházela nepravidelně. Jednou Karl dostal asi patnáct dopisů a hromadu novin. V posledním čísle Völkischer Beobachter spatřil fotografii Ernsta Udeta ve smutečním rámečku a tučným písmem vysázenou noticku: „Generálplukovník Ernst Udet tragicky zahynul při zkušebním letu.“

Ze světa odešel Karlův idol, pilot, kterého se snažil ve všem napodobovat. Jak se zdálo, smrt se nevyhýbala ani takovým velmistrům leteckého umění, jako byl Udet.

Za několik dní zaroloval na stojánku Junkers 52. Mezi jeho pasažéry byl i plukovník von Eckart. Hugo vypadal sklesle a vyčerpaně a vedle Karla, jehož tvář byla vyčiněná dohněda africkým sluncem a větrem, zjevně ztrácel glanc. Zdržel se velmi krátce, jen co letoun natankoval palivo. Stačil však ještě Karlovi pod slibem mlčení povědět, co bylo příčinou Udetovy smrti.

„Byl jsem Udetovi na pohřbu,“ vyprávěl, zahalen oblakem cigaretového kouře. „Víš přece, že jsme byli dobří přátelé. Nikdo kromě hrobníka neviděl mrtvolu. Pohřbívali ho, jako se letci obvykle pohřbívají, v uzavřené rakvi. Až později jsem se dozvěděl skutečný důvod jeho smrti. Ernst si totiž vpálil kulku do spánku. Byl zodpovědný za zásobování luftwaffe technikou, a oni z něj udělali obětního beránka za všechny naše hříchy a neúspěchy. Div ho neobvinili z toho, že vyzradil všechna naše tajemství Rusům. A nejvíc samozřejmě řádil Milch. Jako první Göringův zástupce měl v době maršálovy nepřítomnosti otevřené dveře k Hitlerovi. Využil toho a intrikoval proti Udetovi, jak se dalo.“

„A kam hleděl říšský maršál? Proč se ho nezastal?“ zeptal se nechápavě Karl.

„Hermann se je zpočátku snažil usmířit, ale bylo to marné. A potom, Udet svou smrtí nakonec ospravedlnil ve führerových očích i jeho. Kolují pověsti, že na Ernstově psacím stole byl nalezen Milchův dopis, v němž prý stálo: Vaše oficiální odvolání z funkce by bylo trumfem v rukou nepřátelské propagandy, což nelze dopustit. Z řady vojenskopolitických důvodů jste se stal pro luftwaffe a říši nepřijatelný. Proto se dovolávám vaší cti.“

„Pane bože! Taková podlost! A já je považoval za lidí hodné následování!“

„A kdybys byl, Karle, viděl na pohřbu ty truchlivé tváře, Hermannovu a hlavně Milchovu. Vlastně proč ne, vždyť to přece byli staří přátelé z války… A ty chvalozpěvné projevy… O mrtvých se nemluví nikdy špatně. No dobrá. Dost. Nikomu se o tom, prosím tě, nezmiňuj.“

Hugo odletěl na Sicílii a Karl se ještě dlouho nemohl vzpamatovat z této názorné lekce.

Copak je vůbec možné, snažil se přesvědčit sám sebe, že by všemocný naci číslo dvě jenom kvůli své prestiži neuchránil před smrtí kamaráda z fronty? Copak je možné v honbě za nejvyššími poctami a posty dočista ztratit smysl pro čest a jako krysy ve sklenici se požírat navzájem?

A proč on, Karl von Ritten, riskuje svou kůži při každém letu? Kvůli velikému Německu, pohádkovému ráji pro Němce s režimem a způsoby pruských kasáren?

Karl sice v takové pohádky moc nevěřil, ale dokud držel wehrmacht iniciativu v rukou a štěstí mu přálo, příliš se podobnými úvahami, s nimiž by se nesvěřil ani Hugovi, ani Erwinovi, nezatěžoval.

Nastal duben a letci se celé dny váleli pod slunečníky na břehu zálivu. Kdyby je sem tam nenavštěvovali britští průzkumníci, klidně by uvěřili, že válka skončila.

„To by bylo prima, kdyby na nás velení zapomnělo,“ zasněně prohodil Erwin. „Ať bojujou jiní. Já bych už do konce života nedělal nic jiného, než si hřál takhle pupek na sluníčku.“

Ale zanedlouho blahé časy skončily. Velení na ně nezapomnělo.

Už se stmívalo, když se Karl s Erwinem vrátili z pláže na letiště. U vchodu do polní jídelny potkali naštvaného Henska, z něhož páchl šnaps.

„Co je s tebou, Hansi?“ zeptal se udiveně Erwin.

„Ale, máme se připravit k přesunu do Evropy.“

„Třeba se nám podaří dostat se do Francie,“ chtěl ho utěšit Karl.

„Vím nabeton, že nás zase nemine východní fronta, nedělejte si zbytečné naděje, pánové.“

„Co nám zbývá, jsme vojáci,“ těžce si povzdechl Erwin. „Na naše přání se nikdo neohlíží.“

A sluncem rozpálená letadla se opět vznesla do žhavého vzduchu pouště. Byl teprve konec dubna, ale teploměr vyšplhal na slunci na šedesát stupňů. Kovové předměty v kabině pálily do rukou, bez rukavic se knypl nedal udržet. Kombinézy byly skrz naskrz promočené a do očí, ukrytých pod brýlemi, stékaly kapky potu. Teprve ve výšce čtyř kilometrů letci pocítili závany chladnějšího vzduchu.

V modravém oparu jim navždy zmizely z dohledu ploché africké břehy.

Kapitola sedmá

1

Letní vedra vysušila trávu i půdu na kámen. Po spuštění motorů rozvířily vrtule chuchvalce dusivého prachu. Když Karl vyjížděl ze stojánky, ohodil prachem strážné v rozžhavených přílbách, umučené horkem. Snažili se uchránit před ohromným oblakem prachu za kulometným hnízdem, obloženým pytli s pískem. Podle pohybu úst Karl poznal, že ho posílají do horoucích pekel. Docela je chápal, protože na zpocené obličeje prach přilínal s obzvláštní ochotou a stékal z nich ve špinavých čůrcích.

Kvůli čerstvému východnímu větru start vytyčili tak, že vzlétali nad Azovské moře. Rozbouřené vlny hnané větrem kalily u hlinitých břehů vodu do barvy bílé kávy. Dále od pobřeží mělo moře matně bělavý odstín a ani trochu se nepodobalo ultramarínovým vodám Středozemního moře. Voda v Azovském moři je zřejmě modrá jenom na mapě, pomyslel si Karl, když se mrkl na planžet. Těžko naložené junkersy se jako hlemýždi plazily nad Karkinitským zálivem směrem od Skadovska. Messerschmitty se k nim připojily shora a zezadu.

Zanedlouho se pod nimi objevila linie fronty, kde přešlapovaly od října jedenačtyřicátého roku Mansteinovy divize. Dva útoky na „černomořský Verdun“, které podnikly v říjnu a prosinci, se zahltily ve vlastní krvi. Nebyly nic platné ani tvrdé führerovy represe vůči velení. *)

*) Hitler obvinil velitele sboru generála Sponecka, bojujícího na Krymu, z hrubých operačních chyb a zanedbání velitelských povinností. Vojenský tribunál, jemuž předsedal Göring, odsoudil Sponecka k trestu smrti.

Ruští vojáci a námořníci kladli nevídaný odpor, nepovolili ani o píď a bili se do posledního dechu. Teď se německá vojska chystala k třetímu útoku a příprava trvala už pět měsíců. Přisunovali k Sevastopolu nové posily, těžká obléhací děla.

Rusové zvedli do vzduchu všechno své stíhací letectvo rozmístěné na letišti na Chersonéském mysu, aby odrazili nálet junkersů. Nad Severním zálivem a přístupy k němu začalo být těsno. Desítky junkersů a messerschmittů se promíchaly s ruskými jaký, I-16 a rychlými MiGy-3. Tento boj se Honicím psům příliš nepovedl, nebo alespoň neprobíhal podle osvědčeného německého scénáře.

Z hrůzyplné rvačky, na kterou bylo lepší nevzpomínat, se už všichni zpátky nevrátili a doprovázené junkersy utrpěly citelné ztráty.

Karl nedosedl na zem se stíhacím letounem, ale s létajícím řešetem, což bylo dílem několika nepříjemně dotěrných útoků sovětských letců. Mechanik si prohlížel ze všech stran letoun a usouženě kroutil hlavou. Viděl, že si bude muset jaksepatří máknout.

Na letiště přifrčel nasupený Kellenberg, jemuž velitel eskadry právě zvedl mandle za nevyhovující ochranu bombardérů. Zalezl na velitelské stanoviště a hlasitě za sebou bouchl dveřmi.

„Za dobu naší nepřítomnosti se Rusáci naučili bojovat,“ rozhořčeně řekl Karl, utíraje si obličej propocenou trikotýnovou kuklou.

„Tak mám pocit, veliteli, že je tu větší horko než v Africe,“ shrnul své zážitky lakonicky Erwin, který si stahoval kombinézu, přilepenou na zádech k tělu. „Už jsem odvykl takovým řežím.“

„No, ať je to jak chce, začátek nevypadá moc slibně…“ Karl chtivě kouřil už druhou cigaretu. „To už nejsou ti staří Rusové. Všiml sis, že ve vzduchu bylo víc jaků a že začali létat ve dvojicích a ne ve trojicích jako dřív?“

„Jo, a taky nechali zbytečných parádiček se zatáčkami a mnohem častěji přecházejí na vertikálu.“

Přiběhla spojka.

„Pane kapitáne, podplukovník prosí letce, aby se dostavili na velitelské stanoviště k rozboru bojového letu.“

„Tak jdem,“ povzdechl Karl a cvrnknutím vystřelil cigaretu z prstů. „Dnes nám připomene nejenom dnešní, ale i minulé hříchy.“

2

V létě dvaačtyřicátého roku propukly úporné boje na jihu Ruska. Německá vojska přešla do útoku u Charkova a na Krymu. Převahu ve vzduchu si nadále udržovala luftwaffe. Sovětští letci se však bez ohledu na její početní převahu snažili dělat všechno možné a nemožné, aby ulehčili kritickou situaci obléhaným obráncům Sevastopolu.

V těchto dnech nedopřávali Honicím psům pokoje ani na zemi. Jakmile vyšlo najevo, kde mají své letiště, zamotali jim hlavu nočním náletem dálkových bombardérů DB-3. A hned nato je ve dne poctili návštěvou letouny Pe-2. Pak se častými hosty staly iljušiny. Tyto silně pancéřované stroje nemilosrdně mandlovaly střelbou z kanónů a kulometů letouny na stojánkách i letištní bunkry a úkryty. Nebo odpalovaly reaktivní střely, které budily mezi vojáky zalezlými v zákopech zděšení a paniku. A v noci jim zase pro změnu cuchaly nervy lehké, tiché U-2, které nad nimi visely od červánků do červánků a bez milosti shazovaly pumy třeba na ohýnek cigarety. Rozzuření Psi je poctívali hanlivými přezdívkami á la chromé vrány, létající traktory nebo hlídací frajtři. Ale moc jim to nepomohlo. Rusové jim nedopřávali klidu a otravovali jim život ve dne v noci.

Na Krymu se Karlovi přilepila smůla na paty. Jako by se Štěstěna, která mu byla až dosud příznivě nakloněna, k němu obrátila zády. Jeho letka za týden odepsala čtyři stroje a tři letce, a přitom sama zneškodnila jenom dva nepřátelské letouny. A to v době, kdy se jim po boku bila jedna z nejslavnějších leteckých jednotek pod velením generála Moelderse.

Navztekaný a nevyspaný Karl šel otráveně na štáb pro nový bojový úkol na letový den. Dnes neměl pražádnou chuť setkat se s velitelem skupiny. Ten už několik dnů chodil jako lev v kleci a zuřil kvůli ztrátě těch šesti bombardérů, které neuchránili při prvním náletu na Sevastopol, protože mu zarazili povýšení na plukovníka. Za hlavního viníka toho, že mu naplivali do duše, považoval von Rittena, který nedokázal odrazit útok ruských stíhačů.

Před vchodem do štábu potkal Erwina Stimmermanna, který se zrovna vrátil z Askanii Novy, kde mír předali Železný kříž 1. stupně. Ten byl pochopitelně v povznesené náladě.

„Upřímně gratuluji,“ řekl Karl, když spatřil na kamarádově hrudi nové vyznamenání.

„Díky. Ale zato ty vypadáš pošramocené, jako by ti v úkrytu spadl na hlavu trám ze stropu při ruském bombardování.“

„Ale ne. Spadlo na mě něco horšího. Dostal jsem se do nemilosti u vrchnosti.“

„Teď už chápu, pane kapitáne, odkud se bere na vaší tváři ten světoborný výraz.“

„Mám všeho akorát tak po krk a jsem unavený. Proto se nediv, že mám náladu pod psa…“

Třetí útok na Sevastopol začal druhého června. Za cenu těžkých ztrát a značného úsilí německého letectva spolu s dělostřelectvem se podařilo zlikvidovat jediné letiště u obleženého města – na Chersonéském mysu. Tak koncem června zůstali obránci Sevastopolu zcela bez letectva.

Ve chvíli, kdy boje o ruskou námořní základnu vrcholily, zcela nečekaně přemístili Kellenbergovu skupinu na Ukrajinu k Charkovu, kde probíhaly těžké boje.

3

Za zimní kampaně roku 1941-1942 byla německá vojska na jednotlivých úsecích fronty vržena zpět až o čtyři sta kilometrů. Německé armádě se však stále dařilo držet rževsko-vjazemské nástupiště, hluboce vklíněné do obrany Rudé armády na moskevském směru.

Při hodnocení situace, jak se vyvinula na frontách k dubnu dvaačtyřicátého roku, vrchní velení Rudé armády stanovilo jako hlavní střední směr. Na základě toho byla střednímu směru věnována větší pozornost. Proto u Moskvy byly soustředěny hlavní síly a strategické zálohy Rudé armády.

Vrchní velitelství wehrmachtu však v direktivě č. 412 z 5. dubna 1942 stanovilo svým vojskům jiné úkoly: Všechny síly, jež byly k dispozici, soustředit na jižní úsek fronty s cílem zničit nepřítele západně od Donu, zmocnit se naftových oblastí na Kavkazu a překonat kavkazský hřbet. Na jihozápadním směru bylo dislokováno asi sto divizí, přes tři tisíce tanků a kolem tisíce dvou set letadel. Vojska Jihozápadního frontu, která nestačila obnovit svou bojeschopnost po nezdařených bojových operacích, nedokázala udržet obranu…

V horkém létě dvaačtyřicátého roku Rusko tonulo v krvi a dále jako jediné pokračovalo v boji proti Německu a jeho satelitům.

Anglosasové ignorovali své sliby, nespěchali s otevřením druhé fronty v Evropě. Velitelství wehrmachtu využívalo pasivity a váhání ruských spojenců, rozvíjelo svůj úspěch a neustále přiživovalo sílu úderu. Počátkem července byly na jihu Ruska soustředěny čtyři polní armády, dvě tankové a navíc tři armády německých spojenců: italská, rumunská a maďarská. Ze všech těchto armád byly vytvořeny dvě skupiny: „A“ – útočící směrem na Kavkaz a „B“ – působící v prostoru středního toku Donu.

Německé letectvo mělo ve vzduchu stále převahu a podnikalo hromadné útoky na ustupující sovětská vojska, aby jim znemožnilo zaujmout dlouhodobou obranu. A jakmile si skupina armád „B“ vytvořila citelnější převahu v živé síle, udržovala operačně strategickou iniciativu a rozvíjela úspěšný útok na Voroněž. A v patách za postupujícími vojsky se stěhovala na východ z letiště na letiště i stíhací eskadra Horst Wessel.

4

Čoudily vznícené tanky a automobily, jasně plápolala dozrálá pšenice. Černé skvrny požářišť se jako nákaza rozlézaly mezi zlatem nesklizených polí. Nad pochodovými proudy vojsk se zvedal do výšky několika set metrů prach z cest a zde se mísil s trpkým dýmem spáleného kovu a nepokoseného obilí. Aby se dalo zjistit, čí vojska se pohybují v neproniknutelné mlze prachu a kouře, museli piloti klesat až do přízemního letu. Vlastní jednotky Karl von Ritten rozpoznával podle tupých čumáků náklaďáků Büssing, maskování tanků P-IÍI a P-IV a podle hlídek jedoucích na motocyklech v čele kolon.

A jestliže v pohybujícím se proudu nebyly takřka vidět tanky ani motocykly, ale zisy a fordy a po okrajích cest se v celé délce táhly povozy s utečenci, traktory a houfy skotu – byla to sovětská vojska. Kupila se u donských přepravišť, a to pak přišly na řadu junkersy…

První citelnější protiúder zasadila útočícím německým útvarům vojska Brjanského frontu. Dobře se opevnila na východním břehu řeky Voroněže a zastavila jejich postup.

Tady u Voroněže Karl poprvé spatřil ze vzduchu na vlastní oči salvy sovětských kaťuší. Z okraje lesa vyrazily nesčíslné jazyky plamene a prudce se nesly k německým postavením. Místo, na něž dolehl úder gardových raketometů, vzplanulo a zatáhlo se kouřem. Když se dým rozplynul, objevilo se tam několik hektarů spálené země a kostry zničené německé techniky.

Nad předpokládaným postavením oddílu kaťuší zakroužily letouny dělostřeleckých návodčích, ale veškeré jejich snahy byly marné: raketoví dělostřelci stačili rychle změnit palebné postavení a spolehlivě se zamaskovat před vzdušným pozorováním.

Jakmile německé divize obsadily západní část starobylé Voroněže, obrátily se k jihu a zaútočily podél pravého břehu Donu na Bogučar a Kantěmirovku. Na jihozápad cd těchto měst už začínala Stalingradská oblast.

Od té doby, co Kellenbergova stíhací skupina přibyla k Charkovu, se kolem letců neustále točil nevzhledný mužíček s liščí tlamičkou, který měl ze zvyku strkat ji, kam se dalo. Byl to chlápek z ministerstva propagandy, kterého doktor Goebbels vybavil rozsáhlými pravomocemi. Čiperný kratinožka, ověšený fotoaparáty, blesky a s kapsami naditými poznámkovými bloky, stačil všechno – i předletovou přípravu i poletový rozbor. Karl se jenom bál, aby mu se svým foťákem nevlezl omylem pod podvozek při startu nebo aby ho nerozmašírovala vrtule některého letounu. Hoši mu zpočátku nadšeně pózovali, ale pak je omrzel a přestali mu věnovat pozornost.

Když byly zahájeny boje na přístupech ke Stalingradu, reportér se v tichosti vypařil a zanedlouho se v ilustrovaných časopisech Adler a Luftwelt rozzářily usměvavé obličeje Kellenbergových pilotů vyvedené na pozadí letounů, na jejichž kapotáži byly namalovány psí tlamy s vyceněnými tesáky. Hlavním hrdinou byl samozřejmě Karl von Ritten – neohrožený „staffelkapitan“ proslavené letky Honicí psi. Na jedné fotografii se s Erwinem umývají ve vědru u studny a vyšívané ručníky jim podává Elsa, servírka z důstojnické jídelny, nastrojená do ukrajinského kroje. Na druhé sedí pod křídlem a pochutnávají si na plástvích medu, který ukrajují noži z kotlíku. A na jiné straně časopisu je Karl vyblýsknutý v kabině své stíhačky s cigaretou v ústech a tadyhle se zrovna vrátil z bojového letu v skrz naskrz propocené kombinéze.

„No jo, náš sysel se pochlapil,“ nadšeně komentoval svou fotku v Adleru Rudi Schmidt, „udělal nám správnou reklamu.“

Čím více se německá vojska stáčela na jihovýchod, tím méně ruských letounů bylo ve vzduchu. Za Rossoší už bombardéry ani nepotřebovaly ochranu stíhačů. Donská přepraviště byla chráněna jenom protiletadlovými bateriemi. Na středním toku Donu měli letci naprostou svobodu při provádění akcí. Honicí psi teď chodili do vzduchu jenom na volný lov. Usilovně slídili nad zadonskými vesnicemi a stanicemi a vyhledávali spojovací letouny U-2 nebo dopravní douglasy či TB-3, ploužící se těsně nad zemí.

Jednou Karl div nepřišel o krk při útoku na bezbranný lehký bombardér U-2, kterému říkali „ruská překližka“. Unikl mu dolů ostrou zatáčkou a napálil to k vysoké zvonici červeného cihlového kostelíku, stojícího uprostřed vesnice.

A začala honička kočky s myší. Ruský pilot dokonale využíval mrštnosti svého dvojplošníku a chránil se před oerlikony cihlovými zdmi zvonice, Karl se svým číslem Büttnerem se ho snažili za každou cenu sundat: stoupali do výšky a útočili na něj střemhlav jako na pozemní cíle. Ale Rus jim na to neskočil, vždycky se mu podařilo, aby měl mezi sebou a messerschmitty tlusté cihlové zdivo.

Pět nebo šest útoků nevedlo k ničemu a rozzuřený Karl to přehnal: tak se soustředil na zamíření, že vytáhl stroj ze střemhlavého letu doslova několik centimetrů od pozlaceného kříže věnčícího zvonici.

Vztekle zasakroval a zeptal se Büttnera:

„Na jak dlouho ti ještě vystačí palivo?“

„Asi na patnáct minut,“ odpověděl Büttner. „Obrátíme to domů. Však si na něj ještě posvítíme někde dál od kostela.“

V Rossoši poctil jejich skupinu návštěvou velitel 4. letecké armády generál von Richthofen. Zde, přímo na letišti, předal řády a medaile vyznamenaným letcům.

Karl si vysloužil německý kříž ve zlatě a na rukáv prýmek za Afriku. Kromě toho byli veteráni skupiny vyznamenáni medailí Za zimní kampaň roku 1941-1942 na východní frontě, kterou němečtí vojáci značně neuctivě překřtili na Řád mraženého masa nebo vypasených vší.

„Vzpomínáte si, barone, jak jsme kvůli vašemu mládí odmítli vaši kandidaturu a nevzali vás do legie Condor?“ von Richthofen se zasmál a poplácal Karla po rameni. „Dnes bych vás samozřejmě vzal bez váhání.“

Karl byl polichocen. Dokonce i Kellenberg, jak se Karlovi zdálo, ho po velitelových slovech vzal na milost a odpustil mu špatnou ochranu junkersů nad Sevastopolem.

5

Několik dnů poté – když Honicí psi skončili denní bojovou činnost a nasedli do autobusů – objevil se z ničeho nic nad letištěm osamělý letoun. Všichni okamžitě poznali ruského lavočkina pětku. Německé flaky vyštěkly několik dávek, taktak že ho nedostaly. Letadlo se otřáslo blízkým výbuchem granátu a vzápětí vysunulo podvozek. Pilot tím dával najevo, že má v úmyslu přistát. Stroj dosedl dlouhý, poskočil jako kozel dva metry vysoko a naklonil se na křídlo. Okrajem však zachytil o zem, prudce se stočil a sjel z přistávací dráhy. Letec se sice snažil udržet směr seč byl, ale lavočkin se ukázal být přísným učitelem, který nepromíjí hrubé chyby. Když se za několik sekund rozplynul oblak prachu, Karl i ostatní spatřili už jenom trosky letounu se zohýbanou vrtulí a vzpěrami podvozku, které prolezly křídly.

„Pěkně zřídil mašinu, mamlas jeden,“ prohodil Erwin. „Nemá cenu to ani opravovat.“

Ale to ještě nebylo všechno. Bůhvíproč se vzňalo palivo tryskající z proražených nádrží. Než ke stroji doběhli vojáci, uhasit ho už nebylo možné.

Z kabiny stačil vyskočit blonďatý mladík v pilotce bez hvězdičky a ve špinavé, umolousané uniformě. Vyjeveně hleděl na plameny požírající dolámaný stroj. Zbraň při sobě očividně neměl, přesto však letci, kteří se vyhrnuli z autobusu, vytáhli revolvery.

Neznámý pilot zahlédl přibíhající důstojníky a vykročil jim vstříc. Podle distinkcí poznal, že Karl má nejvyšší šarži, proto se obrátil rovnou k němu. Zvedl ruku k čepici a představil se nejčistší berlínštinou.

„Nadporučík Franz Siebert. Abwehr. Prosím, abyste mě dovedli k vašemu veliteli.“

„No a co vznášedlo?“ zajímal se Rudi Schmidt, který ukápl do otázky několik kapek jedu.

Nadporučík na to nereagoval. Tvářil se, že neslyší. A možná že opravdu neslyšel, zahlušený výčitkami svědomí. Měl také důvod. S takovými obtížemi uniknout Rusům s letadlem, o které se zajímala německá rozvědka, a tak nemožně ho rozsekat při přistání. Jak teď zdůvodní nadřízeným ztrátu letových návyků?

Když se podařený pilot vykoupal, oholil a oblékl do důstojnické uniformy, zavedli ho do Kellenbergovy pracovny, kde na něj čekala večeře.

„Posaďte se, nadporučíku,“ řekl Kellenberg a potřásl mu rukou.

„Mohu si zakouřit, pane plukovníku?“ zeptal se zpravodajec, jakmile zahlédl na stole cigarety. „Přes rok jsem se dusil jenom machorkou a už ani nevím, jak chutná dobrá cigareta.“

„Jen si poslužte a kuřte podle chuti.“ A jako správný hostitel nalil do pohárků koňak. „Na váš… návrat!“ Málem řekl šťastný, ale včas se zarazil, neboť si vzpomněl na vyhořelou kostru lavočkinu.

Po třetím koňaku nadporučík zbrunátněl a stal se sdílnějším.

„Povězte mi,“ zajímalo Kellenberga, „jak se vám podařilo zmocnit se letadla?“

„No, nebylo to zrovna jednoduché. Zpočátku jsem pracoval jako opravář, a když byl pak při jednom náletu těžce zraněný mechanik, dostal jsem se na jeho místo. A dneska při kontrole motoru jsem nepodložil kola špalky, dal plný plyn a vzlétl rovnou z úkrytu. Zvládl jsem to bleskově a bylo to tak nečekané, že mi v tom nikdo nebyl s to zabránit. Nejvíc jsem měl nahnáno, aby mě nesundali naši. Neměl jsem totiž padák. Sedadlo jsem si podložil celtovým povlakem na kabinu.“

„Na jakých typech letounů jste před tím létal?“

„Na všelijakých. Na messerschmittech taky.“

„A jaký je váš názor na nový ruský letoun?“

„Ve vzduchu je výborný, i když je hůř ovladatelný než naše stodevítka. Ale při přistání mi to bohužel nevyšlo. Co chcete, naposledy jsem seděl v letadle víc než před rokem.“

„A jak vypadá ruské letecké uskupení, které stojí proti nám?“ Kellenberg chtěl získat informace z první ruky od muže, který jedl a spal společně s nepřítelem.

„Rusové přecházejí na nové početní stavy. Ve stíhacích a bitevních plucích zvýšili počty letounů z dvaceti na třicet. Ale pochopte, já jsem tam byl samozřejmě v roli zcela nenápadného človíčka, proto mé informace o 8. letecké armádě nemohou být úplné. Vím, že Rusům je teď dost těžko. Byli donuceni zničit téměř všechny sklady materiálně technického zásobování na levém břehu Donu. Navíc při přepravě přes Don ztratili spoustu automobilů a traktorů. Ke všemu mají také značný nedostatek letecké a automobilové pryže, kompresorů, speciálních vozů a kyslíkových stanic. To pochopitelně snižuje jejich bojovou aktivitu. Ale lítají božsky, to nikdo nepopře…“

„Ještě poslední otázka.“ Kellenberg opět nalil plné pohárky. „Letectvu u Stalingradu velí Chrjukin, nemýlím-lí se?“

„Ano, generálmajor Chrjukin.“

„Znám ho už dlouho. Ve Španělsku jsem jeho SB-2 proháněl na heinkelu jedenapadesátce. Bohužel mi unikl, měl jsem malou rychlost. A teď mi unikl podruhé – pro změnu v hodnosti.“

Kapitola osmá

1

Ke Stalingradu se blížilo třicet německých divizí podporovaných 4. leteckou armádou, aniž narazilo na silný organizovaný odpor…

Vrchní velitelství wehrmachtu nemělo nejmenších pochybností o úspěchu operace – rychlém dobytí města, a proto změnilo směr útoku 4. tankové armády generála Hotha ze stalingradského směru na Kavkaz. Takže na Stalingrad zaútočila pouze 6. polní armáda. Její velitel generálplukovník Paulus byl natolik přesvědčen o své neporazitelnosti, že bez váhání dal souhlas ke snížení početního stavu své armády z dvaceti divizí na čtrnáct s tím, že šest divizí bude staženo do zálohy.

Informace abwehru, že na směru útoku 6. armády byl vytvořen Stalingradský front, zahrnující pět vševojskových a jednu leteckou armádu, ho taktéž nikterak neznepokojila. Paulus věděl, že reálné nebezpečí pro něj představují pouze dvě armády – 62. a 63., které byly vysunuty ze zálohy, a že 28., 38. a 57. armády, pocuchané v předchozích bojích, mají místo plnokrevných pluků a divizí útvary, které si zachovaly jen svá čísla a bojové zástavy. Stavy některých divizí nepřekračovaly tři sta aktivních bodáků. A 64. armáda z Tuly ještě ke Stalingradu nedorazila.

Německé divize 6. armády naplněné podle tabulek válečných počtů měly patnáct až sedmnáct tisíc mužů. Úderná síla kterékoli z nich se plně vyrovnala čerstvému ruskému sboru. Podle pečlivě ověřených operačních údajů měla 6. armáda u Stalingradu převahu – v živé síle jedenapůlkrát větší, v tancích a dělostřelectvu více než jedenkrát větší, ve vzduchu byla suverénním pánem 4. letecká armáda, trojnásobně převyšující sovětské letectvo co do počtu i modernějšího vybavení letadlového parku.

Generálplukovník Friedrich Paulus, jeden z tvůrců plánu Barbarossa, byl vojenským stratégem do morku kostí. Jako ctitel pruské vojenské školy si příliš nevážil sovětských vojevůdců stojících proti němu. Později jeho pruská nadutost kapku poleví. Ale tohle prozření nastane až později. Nejdřív musí přijít ruský „Verdun“, obklíčení, katastrofa, zajetí…

V té době Paulus svatosvatě věřil slovům Hitlera, že se 6. armádou je možné dobýt samotné nebe – a jeho vlastně čekal jen násilný přechod opadlého Donu.

První srážky útočících německých útvarů s ruskými oddíly, vysunutými do předpolí obranných postavení, se udály 17. července. Tento den se stal počátkem největší bitvy, jakou dějiny lidstva dosud nepoznaly.

2

Kellenbergova stíhací skupina, posunující se za útočícími vojsky, přiletěla na letiště v Millerovu. To bylo do posledního místečka přecpáno letouny nejrůznějších typů.

Von Rittenovi se tohle nakupení letecké techniky ani trochu nelíbilo.

„Mám pocit, že naše velení, opojené úspěchy, už úplně přestalo počítat s ruským letectvem,“ poznamenal podrážděně k Erwinovi.

„Milý veliteli,“ opáčil s notnou dávkou ironie Erwin, „copak ty nevěříš doktoru Goebbelsovi? Říšský ministr přece v posledních dnech už třikrát udělal kříž nad sovětským letectvem. Bal si kufry, brzy pojedeme domů! Nemáme tu už co pohledávat. Berlín čeká na návrat vítězů…“

„Ty vtipálku,“ přerušil jeho řečnické výlevy Karl. „Abys míň kecal, zítra poletíš hned s první skupinou a já si aspoň trochu pospím.“

Z Millerova Honicí psi několikrát vzlétli na ochranu střemhlavých bombardérů, které pomáhaly prolamovat obranu na řece Čir. Vzdálenost k linii fronty byla značná, proto se messerschmitty zpravidla vracely bez kapky benzínu v nádržích. A když pak Sověty vytlačili až k Donu, doplatil na to roj Rudiho Schmidta, který musel nouzově přistát s prázdnými nádržemi. Nemohli už dotáhnout stroje o dvacet kilometrů dál na mateřské letiště.

Rozčilený Kellenberg nejprve vynadal štábistům z eskadry Horst Wessel do mizerných sviní a neváhal zavolat jejímu veliteli:

„Excelence,“ prohlásil, „bohužel nemohu dále pracovat z Millerova. Copak je myslitelné doprovázet junkersy víc než dvě stě kilometrů? Dnes byl roj nadporučíka Schmidta donucen nouzově přistát na poli, protože zůstal bez paliva.“

„Poslyšte, Hansi,“ ze sluchátka to zavanulo chladem, „vám ještě nedošlo, že tomu velí naprostí idioti? Neznám o nic hůř než vy optimální vzdálenost rozmístění stíhacího letectva od linie fronty. Už dávno bych přesunul vaše Psy do Tacinské nebo Morozovska, ale ti sráči z Körnerovy letecké skupiny zachrápali dvojici ruských snajprů a ti ďábli rozbombardovali sklady paliva. Copak jste si nevšiml, že tam už druhý den hoří?“

„Prosím o prominutí, Excelence,“ pokusil se ukončit rozhovor Kellenberg, ale generála z ničeho nic přešel hněv a milostivě dodal:

„Tak dobrá, Hansi, dejte svým lidem několik dnů oddech, dokud nezajistíme dovoz paliva na letiště blíž k přednímu okraji.“

Ale žádný odpočinek se ani tentokrát nekonal. Za hodinu uvedli celou eskadru do plné bojové pohotovosti. Do nitky zpocení piloti, čekající ve sluncem rozpálených kabinách na příkaz ke startu, proklínali celý svět.

Z hlásek protivzdušné obrany a velitelských stanovišť protiletadlových baterií rozmístěných v přifrontovém pásmu hlásili, že na území obsazené německými vojsky pronikla velká skupina sovětských bombardérů Pe-2 a pokračuje v letu západním směrem. Pravděpodobným objektem jejich pumového úderu by mohlo být letiště v Millerovu.

První skupiny stíhačů, které zvedli do vzduchu na přepad bombardérů, se rozplynuly v bezoblačném nebi.

Karl seděl v kabině svého letounu a pozorně odposlouchával éter. Z intenzívní rádiové korespondence se dalo usoudit, že útočící mesouny narazily na hustou obrannou palbu ruských bombardérů. Dvě stíhačky už byly v pánu, ale sestavu petljakovů se narušit nepodařilo.

Karlova letka dostala povolení ke startu opožděně, což zavinila neobvykle velká rychlost ruských bombardérů. S petljakovy se proto setkali, když nabírali výšku. Kolem tří pětic dvoumotorových letadel se svislými ocasními plochami se rojily mesouny jako vosy. Petljakovy odrážely jejich útoky a neodvratně se blížily k letišti, nabitému leteckou technikou.

Vznikla situace podobající se prvnímu dnu války s Ruskem, jenže tentokrát si obě strany vyměnily role.

Karlova letka byla o celých tisíc metrů níž než nepřítel, a tak už nemohla zabránit bombardování. Zbývalo jim jediné: co nejrychleji vyklidit bojový kurs petljakovů, aby se nestali další obětí jejich úderu.

Rusové svrhli pumy při prvním náletu a hned obrátili zpátky. Takový cíl, jakým bylo Millerovo, se dal jen těžko minout. Pumy explodovaly mezi letouny, nahuštěnými těsně vedle sebe. Asi dvě desítky strojů už byly v jednom ohni.

Teď bych se tam nechtěl octnout ani za milión, pomyslel si Karl, když hleděl dolů. Ale ve vzduchu to nebylo o nic lepší. Odlehčené petljakovy, zbavené těžkého nákladu, zvýšily rychlost. Dohnat je nebylo tak jednoduché, dokonce ani pro messerschmitty. Bombardéry letěly v sevřené sestavě a zadní polosféru bránily palbou třiceti obyčejných a velkorážných kulometů.

Za celou dobu války se Karl ještě nesetkal s tak nebezpečným a těžko napadnutelným cílem. Jakmile se útočící Psi přiblížili na vzdálenost mířené palby, čelně do nich udeřily snopy svítících střel. V éteru se ozvalo Henskovo sakrování a jeho letoun zakutaný dýmem se propadl pod sestavu.

„Co se stalo, Hansi?“ zeptal se Karl.

„Prostřelili mi olejový radiátor,“ odpověděl, „jdu na zem.“

Na druhou zteč doplatilo Stimmermannovo číslo a Erwin měl prostřelený překryt kabiny a vodní chladič. Jeho messerschmitt se zahalil párou jak lokomotiva, Erwin se okamžitě odpojil od sestavy a nabral kurs na letiště.

„Zezadu na ně nemáme,“ řekl Karl rádiem, „jdeme do výšky a dostaneme se před ně.“

Třetí nálet provedli shora z boku na střetně se křížících kursech. Tento útok byl konečně úspěšný. Dva sovětské bombardéry, zachvácené plameny, vypadly ze sestavy. Vtom jasně vzplanul také deštník padáku, který se otevřel příliš blízko u hořícího letounu. K smrti odsouzený pilot padal k zemi jako kámen. Dva další letci otevřeli padáky s prodlevou – až těsně u země.

Mezitím se na místo vzdušného boje přihnala další skupina mezků a zaútočila na petljakovy zezadu. Bylo zřejmé, že Rusové, kteří při plnění svého bojového úkolu odrazili hezkou řádku ztečí německých stíhačů, zůstali bez střeliva. A to už na ně osmělené mesouny začaly nebezpečně dotírat.

V těsné sestavě bezbranných petljakovů se začaly objevovat trhliny. Sestava jako by se schoulila a snížila rychlost téměř o polovinu. Na zemi, doslova jako víchy vyznačující kurs sovětských strojů, stoupal do výše kouř dohořívajících trosek letounů.

Vtom zcela nenadále, zřejmě na rozkaz vedoucího skupiny, se formace Rusů rozpadla: některé letouny zatočily ostře vlevo nebo napravo, jiné unikaly sestupem, nebo naopak do výšky.

Karlova letka ostře vyrazila za nejbližším petljakovem, který prudce stoupal nahoru. Karl se už chystal na něj zaútočit, když ruský pilot provedl souvrat, vysunul brzdicí klapky a přešel do střemhlavého letu. Tak se on i jeho piloti dostali před petljakova a ztrátu výšky museli vyrovnat bojovou zatáčkou. Tím na chvíli ztratili ze zorného pole ruský letoun, pilotovaný stoprocentním šílencem, který prováděl s bombardérem neuvěřitelné kousky.

Když von Ritten opět petljakova objevil, ten už byl daleko. Hnal se na východ rychlostí kolem sedmi set kilometrů, kterou nabral při prudkém sestupu. Ke všemu zjistil na kursu skupinu sovětských stíhačů, a tak odvolal své Psy z boje.

Po přistání se letcům naskytla smutná podívaná: sedmadvacet junkersů, heinkelů, focke-wulfů se proměnilo v haldy očazeného nepotřebného železa a na letiště přivezli třiadvacet prázdných rakví, aby pohřbili „padlé za führera a Velkoněmeckou říši“. A to nikdo nepočítal messerschmitty sestřelené ve vzdušném boji.

„Pohrdání nepřítelem je dobré jenom v malých dávkách,“ poznamenal Karl při rozboru bojového vzletu. „Konkrétním poučením je dnešní nálet Rusů.“

„V životě bych neřekl,“ kroutil hlavou Rudi Schmidt, „že se s bombardéry dají dělat takové kejkle.“ Před nosem mu totiž ufrnkl jeden petljakov půlvýkrutem. „Náš junkers by se pří takovém manévru rozletěl na kusy.“

Tehdy ještě nevěděli, že Pe-2 byl ve své první variantě konstruován jako těžký stíhací letoun a byl dimenzován na desetinásobné přetížení.

3

Boje ve velkém meandru Donu dostoupily vrcholu. Za celé své dlouhé dějiny, bohaté na krveprolévání, nepamatovalo Dikoje pole nic podobného. Země se chvěla otřesy výbuchů a řinčením tankových pásů jako v horečce. Z dobělava vyrudlého nebe padalo pravé asijské vedro. Po vršcích a úžlabinách se široko daleko rozlévaly požáry: hořelo všechno, vyprahlá stepní tráva, nepokosené obilí i nízká křoviska s chomáči loňského šateru latnatého, který v nich uvízl. Místy dokonce hučící jazyky plamene obrátily zpět na útěk tankové prapory jedoucí do útoku.

Richthofenova letecká armáda pracovala na plné obrátky. Z každé čtveřice letounů, která se zvedla do stalingradského nebe, byly tři německé. Bez nadvlády luftwaffe ve vzduchu by se mohla útočná, operace pozemních vojsk zarazit. Rusové doslova a do písmene plnili Stalinův rozkaz „ani krok zpět“ a bili se jako lvi. O každou bezvýznamnou výšinu museli Němci zoufale bojovat a zneškodnit všechny obránce do jednoho. Boj nevzdávali ani těžce ranění – vyrazit někomu zbraň z rukou dokázala jedině smrt.

„Střílejte do nich, jak se vám namanou“ naléhal Kellenberg. „Rusů se musí zmocnit panika a děs, jenom jak zahlédnou černé kříže a psí tlamy. Už samotný zvuk našich daimler-benzů musí paralyzovat jakýkoli jejich pokus o odpor. Musíte je bít všechny hlava nehlava. Zakazuji vám vracet se s plnými zásobníky. Mezi Donem a Volhou je pro vaše oerlikony a kulomety cílů ažaž.“

A Honicí psi se snažili seč byli. Tři až čtyři bojové vzlety denně se pro ně staly běžnou normou.

Málo početné sovětské stíhací letectvo se převážně využívalo k doprovodu bitevních letounů a k ochraně donských přepravišť. A protože se vzlety často obešly bez střetnutí se vzdušným nepřítelem, Honicí psi beztrestně řádili nad obrannými liniemi sovětských vojsk a v jejich nejbližším týlu. Zato se rádi zdaleka vyhnuli přeletům nad železničními tratěmi, nad osadami a sídlišti, kde je mohla chytit palba protiletadlových kanónů obrněných vlaků a baterií protivzdušné obrany Stalingradu,

V prostoru osad Ligopolovskij – Vency – Osinovka začalo velení 6. armády soustřeďovat útvary 14. tankového sboru k výpadu za Don.

Ovšem tankový sbor není jehla a donská step kupka sena, v němž by se mohl ztratit. Nebyly proto nic platné úžlabiny porostlé hustými křovisky ani zakopávání tanků nebo maskovací sítě. Ruská rozvědka rychle odhalila místo soustředění úderného uskupení, které se připravovalo k násilnému přechodu Donu, a sovětské bitevní letecké divize přemístěné ke Stalingradu začaly bombardovat skrumáže tanků a motorizované pěchoty.

V posledních červencových dnech nastaly stíhací eskadře Horst Wessel těžké časy. Dostala rozkaz chránit prostory soustředění vojsk, a tak všichni viseli ve vzduchu od rána do večera a odráželi nepříjemné nálety iljušinů a petljakovů. Navíc je samozřejmě nenechaly na pokoji dotěrné jaky a laggy, které bitevníky doprovázely.

Nad Ligopolovským vyvstávala souvislá hradba trhajících se granátů a hustě létajících střepin. Na ruské letouny pálili ze všech druhů zbraní. Ne všem se podařilo proniknout, ale ty, které dokázaly vyhnout se smrti, sypaly na fašistické tanky pumy, chrlily raketové salvy, dávky z kanónů a kulometů na automobily a vojáky, kteří se snažili spasit v úkrytech.

Za protiletadlovou clonou pak číhaly messerschmitty. A tak se na tento bohem prokletý kousek stepi jako podzimní listí snášely letouny. Avšak ani smrt nemohla smířit nepřátele: těžká křídla iljušinů s rudými hvězdami i na zemi drtila kusy německých trupů se svastikou na ocasních plochách.

4

Osmého srpna zahájil 14. tankový sbor postup k Donu a z chodu násilně překonal vodní překážku. V té době zůstala v celé eskadře Horst Wessel ani ne polovina létajícího personálu a kolem patnácti provozuschopných letounů.

Z neustálého nervového vypětí ztratil Karl chuť k jídlu, v noci se mu zdály děsivé sny a probouzel se vykoupaný v potu. Neopouštěla ho mizerná nálada, v jednom kuse byl podrážděný a vzteklý. Dokázala ho naštvat sebemenší hloupost.

Po dvou nezdařených střetnutích s novými sovětskými stíhačkami La-5 začal Karl ztrácet sebejistotu.

„Poslyš, Erwine,“ přiznal se jednou večer, když se ukládal ke spánku na polní lůžko, „čertví, co se to se mnou děje. Při každém letu mám pocit, jako by vedle mě seděla ta s kosou a jenom číhala, až provedu nějakou blbost.“

„Brr, nepříjemná společnost,“ otřásl se Erwin. „O nic lepší než vrazit prsty do očních důlků v lebce vlastní prababičky. Jsi prostě přetažený. Myslím, že máme nejvyšší čas dát si pohov. Co se povídá nahoře o našem přeformování? Už by nás co nejdřív měli odsunout do týlu.“ Erwin se začal hrabat ve svém zavazadle. „Hele, tohle je moje spolehlivá obrana před strachem a nepříjemnými myšlenkami, když mi lezou do hlavy.“ Zatřepal placatou lahví dvojité žitné. „Méně emocí a více prozíravosti, kamaráde,“ nalil pálenku do termoskových kelímků. „Jsem si jistý, že jestli tebe nebo mě někdo zrovna nenachytá na hruškách, vykroutíme se ze sebelítější řeže. A přestaň se už trápit, stejně je to houby platné.“ Erwin mu podal pohárek. „Zatím jsme ještě pořád spolu.“

Zdálo by se, že to byl nicotný rozhovor, ale ve chvíli duševní skleslosti znamená vědomí, že vedle tebe je člověk, o něhož se můžeš opřít, velmi mnoho. V přátelském rozhovoru vyprázdnili láhev do dna. Té noci Karl spal klidně a beze snů, a když se ráno probudil, zjistil, že se mu vrátila ztracená sebejistota.

Zanedlouho povolili vyčerpaným Psům odpočinek. Nahradili je letci z čerstvého útvaru, který sem přesunuli ze skupiny armád Mitte.

„Cejtím až v žaludku,“ radostně komentoval tuto událost Rudi Schmidt, „že nás vaterland už čeká s otevřenou náručí.“

„Nebylo by špatné, kdybychom se po doplnění dostali zase do Francie,“ zadumaně dodal Hans Henske, který si mimoděk vzpomněl na svou přítelkyni Nicole, s níž se seznámil v nemocnici po svém nešťastném seskoku.

Karl s Erwinem si vzali ručníky a šli se vykoupat k nedaleké říčce Modré. Vyhledali skryté místečko za keři, přímo u tůňky, a svlékli se donaha. Slunce je příjemně oblažovalo hřejivými paprsky, až oba usnuli, ani nevěděli jak.

Karla probudilo hlasité povykování vojáků a poddůstojníků čvachtajících se v řece. Bylo jasné, že si už stačili pořádně přihnout šnapsu. Jeden z vojáků sedících na břehu vytáhl foukací harmoniku a začal vrzat nápěv Lili Marlen. Přisedl si k němu další, objal rukama kolena a polohlasně prozpěvoval:

„U svíčky v seníku

sedím takhle navečer

a hledám veš,

která mé mučila celý den

a nic mi neřekla o blitzkriegu.“

„Nech toho,“ zarazil zpěváka kterýsi z přátel. „Jestli uslyší tvou novou Lili Marlen nějaký nácek, pofrčíš šupem do přední linie. A tam…“

„Slyšel jste, pane barone, jak promluvili vojáci luftwaffe?“ zeptal se Erwin a obrátil se na záda.

„Hovada,“ zahučel Karl, „kdybych nebyl líný se zvednout, v tu ránu bych je všechny pozavíral, až by zčernali…“

„A za co, prosím tě?“ užasl Erwin. „To bys musel posadit za mříže i mě. Mám blitzkriegu taky zrovna až po krk. Táhne se už druhý rok. Myslel jsem, že po Krymu, Charkovu, Voroněži a Severním Kavkazu budou Rusové knokaut a hodí do ringu bílý ručník. To se však nestalo. Měli dost síly a vůle se z toho debaklu dostat. Čas pracuje pro ně. Taky doufám cítíš, že se ze šoku vzpamatovali. Třetí týden přešlapujem před Donem a jenom ztrácíme techniku a lidi.“

„Když ne dnes, tak zítra generál von Wietersheim určitě překoná Don,“ prohodil Karl a vtom se pozorně zaposlouchal do narůstajícího hukotu.

„To vypadá na Rusáky,“ řekl Erwin a vyskočil na nohy.

Pětice dvojplošníků, v nichž letci rozpoznali zastaralé I-153, se přízemním letem vynořila těsně nad stromy. Nabrala výšku a vypálila reaktivní střely na stanoviště letadel skupiny, která sem nedávno přiletěla. Messerschmitty, pro něž se ještě nestačily vybudovat úkryty, byly přikryty jenom maskovacími sítěmi. Úder dvaaosmdesátimilimetrových střel byl zamířen přímo na ně. Stojánky se zatáhly dýmem. Zatímco I-153 stoupaly do výšky na druhý nálet, vzpamatované flaky zahájily prudkou palbu. Levý krajní pilot na čísle vletěl do rány oerlikonu a zřítil se do křovisek nedaleko místa, kde se opalovali Karl s Erwinem. Ruské čajky skončily ostřelování mesounů z palubních kulometů a zmizely za křídovými útvary obklopujícími letiště. Vzápětí za nimi vyrazily startující messerschmitty.

„Pojď, podíváme se na spadlého ivana,“ navrhl Erwin.

Přátelé se oblékli a pospíšili k místu katastrofy.

Trosky čajky už očumoval hlouček vojáků.

„Taktak jsem stačil uskočit,“ vyprávěl jeden z nich a ukazoval na cípek ručníku, čouhajícího zpod trupu zříceného letounu.

Několik vojáků vyprostilo z roztřískané kabiny letcovo tělo a položili je na trávu. Karl s Erwinem přistoupili blíž. Chlapecký obličej mrtvého nebyl zohaven: okamžitá smrt ho zastihla v zápalu boje a on zřejmě ani nepocítil bolest.

Měl na sobě sepranou a skoro doběla vyrudlou bavlněnou uniformu a na nohou keprové boty se širokými holenicemi. Podle dvou rudých trojúhelníčků na modrých výložkách měl hodnost četaře.

Přichvátal feldwebel a vytáhl z kapes blůzy padlého dokumenty: rudoarmejskou knížku, komsomolský průkaz, v němž byla založena fotografie okaté dívky, dva trojúhelníkové dopisy a složený výstřižek z armádních novin, v ohybech už nečitelný, s fotografií usmívajícího se četaře.

V kapsách kalhot měl nepříliš čistý kapesník, otřepaný notýsek, stařičkou peněženku s jedinou červenou bankovkou v hodnotě třiceti rublů.

„Ubohé dědictví,“ rozčarovaně pronesl feldwebel, když skončil prohlídku mrtvého pilota. „Za takový peníz se nekoupí ani džbánek mléka. Zakopejte ho někam,“ nařídil vojákům.

„Pojďme odtud,“ navrhl Erwin, „bůhví proč mi toho kluka přišlo líto. Určitě ho nic dobrého v životě nepotkalo. Takový cucák. Kolik mu mohlo být? Osmnáct?“

„To sis našel objekt pro svou lítost,“ odfrkl Karl. „Podívej se na jeho dílo.“ Ukázal rukou ke stojánkám, kde hasicí vozy proudnicemi polévaly kouřící krabice vyhořelých strojů.

Vrátili se zpátky k řece a usedli na staré místo. Karl zamyšleně vyrýval proutkem do písku složité meandry.

„Víš, Erwine, neleze mi do hlavy, co donutilo Rusy zaútočit na nás těmi předpotopními kafemlejnky. Ve dne je to přece hotová sebevražda. Teď už si je nabeton vychutnaly naše mezky. Co je vedlo k tomu, aby se vrhli smrti rovnou do chřtánu: peníze, sláva hrdinů nebo povýšení?“

„Ne,“ odpověděl Erwin. „Jsem přesvědčený, že nejde o prachy ani o slávu. Všiml sis přece, že v portmonce měl jedinou bankovku, a jakou měl ubohoučkou výstroj. Rusová nerozmazlují své piloty dovolenými ani čokoládou a přesto se rvou jak smyslů zbavení. Nic jiného jim nezbývá.“

5

Naděje Honicích psů na odpočinek ve vaterlandu se nesplnily. Tady u Stalingradu je teď potřebovali daleko víc než v týlu. A tak otázka doplnění eskadry Horst Wessel byla tentokrát řešena zcela neobvyklým způsobem.

Letci berlínské protivzdušné obrany jim přivezli šedesát Messerschmittů 109. Jen co letouny dorolovaly na stojánky, přistály dopravní Junkersy 52 a z nich se vysypalo asi padesát hulákajících erzacpilotů. To byly nové doplňky, které jim poslala drahá vlast. Hoši byli vychováni v nejlepších tradicích hitlerjugend: drzosti a kohoutího naparování v nich bylo mnohem víc než správných letových návyků.

A zatímco staří mazáci drezírovali nováčky v prostoru letiště, esům z berlínské PVO milostivě povolili provést několik bojových vzletů.

V důsledku „stáže“ na východní frontě se berlínská protivzdušná obrana nedopočítala desítek nebeských obránců říšské metropole, kteří složili své kosti v meziříčí Volhy a Donu.

Kapitola devátá

1

Houževnatý odpor Sovětů u Stalingradu, který zmařil všechny termíny útočných operací Paulusovy armády, si vyžádal dodatečné opravy v plánech vrchního velitelství wehrmachtu. Bylo nezbytné urychlit pád města, proto sem byla ze Severního Kavkazu znovu přisunuta 4. tanková armáda. Generál Hoth teď útočil z jihu, podél železnice Tichoreck – Stalingrad.

Hothova hlavní úderná síla, 48. tankový sbor, byl od Kotělkinova systematicky napadán ruskými bitevníky Il-2. Jeho vzdušnou ochranu měla zajistit Kellenbergova stíhací skupina, proto ji neprodleně přemístili na letiště Aksaj, právě obsazené rumunskými vojsky.

Na letišti už očekával velitele skupiny letoun Fieseler Fi 156 „Storch“, kterého pro něj poslal velitel 48. tankového sboru. Kellenberg byl pověřen řízením systému ochrany přímo z velitelského stanoviště tankistů. Předal von Rittenovi velení Honicím psům a nastoupil do prostorné kabiny vzdušného automobilu. Fieseler storch se téměř bez rozjezdu vznesl a těsně přilepený k terénním vlnám odrachotil na severovýchod.

Mechanici ani nestačili naplnit nádrže messerschmittů pohonnými látkami, když Ritten dostal od Kellenberga radiogram k okamžitému bojovému vzletu. „Sovětské bitevní letouny beztrestně bombardují tanky útočící na Abganěrovo. Je třeba tomu učinit přítrž,“ stálo v radiogramu.

Karl okamžitě vyhlásil pohotovost ke vzletu a už kráčel ke svému letounu, když na něj zavolali z velitelského stanoviště.

„Pane kapitáne, prosí vás k telefonu velitel rumunské divize.“

„Teď na něj nemám čas, ať zavolá za hodinu,“ odpověděl neochotně a spěchal k letounu.

Karl vedl tak velkou skupinu letadel do boje poprvé. Měl radost z projevené důvěry a chtěl splnit bojový úkol co nejlépe.

Dvacet pět Me 109 letělo ve třech skupinách. Údernou skupinu, která šla níž, vedl Erwin Stimmermann. Karl letěl s letkou výš a kousek vzadu. Nad těmito dvěma řadami opalizoval ve slunečních paprscích roj krytí horní polosféry. Byla to tradiční bojová sestava, která se osvědčila v mnoha leteckých soubojích.

Když dosáhli tenké nitky železničních kolejí vlekoucích se šedohnědou stepí, skupina zatočila doleva a nabrala kurs na Abganěrovo. Zanedlouho se dole začeřily černé čtvercové krabice, táhnoucí za sebou vlečky prachu. To se blížily k Abganěrovu Hothovy tanky. Karl se zadíval pozorněji a zjistil, že místy znehybněly a nad některými stoupají sloupy dýmu. Kolem čelních tanků se vzdouvala mračna výbuchů a pokrývala krajinu mlhou kouře a prachu.

„Pozor!“ ozval se ve sluchátkách známý Kellenbergův hlas. „K přednímu okraji se blíží skupina Il-2 chráněná stíhačkami. Zaútočte na ně!“

„Jawohl!“ odpověděl Karl a bedlivě si prohlédl iljušiny provázené asi deseti Jaky-1.

„Erwine, vezmi si je do parády, já se postarám o stíhačky.“

Iljušiny zcela ignorovaly přítomnost silné skupiny messerschmittů a zaútočily na tanky. Tři dvojice jaků zůstaly s bitevníky a čtveřice vyšplhala do výšky a ztratila se ve slunečních paprscích.

No tak tyhle dostaneme jako malinu, pomyslel si Karl a pro jistotu ještě obhlédl přední polovinu vzdušného prostoru, nejsou-li tam další stíhačky.

Dvojici jaků, která se na ně vyřítila ze strany slunce téměř po vertikále, objevili, až když Leo Fischer, pravé číslo ze čtveřice von Rittena, padal k zemi zachvácený plameny. Jak s červeným čumákem a trupem posetým spoustou hvězdiček vyšel z útoku velkou bojovou zatáčkou. Asi sto metrů za ocasem se mu zuby nehty držel pilot na čísle.

Karl přitáhl za ohvězdičkovanou stíhačkou, ale vtom zahlédl, že se k místu boje blíží další párek jaků.

„Rudí, vidíš Rusy zleva?“

„Ano!“

„Tak si je vezmi na mušku.“

Karl odvrátil pozornost jen na dvě tři vteřiny, ale to úplně stačilo, aby ten hvězdný ďábel se svým číslem, co sklepli Leo Fischera, zmizeli v nedohlednu.

Na nebi se strhla pořádná mela. A navíc se sem ještě připletla skupina Ju 87, která měla za úkol umlčet sovětské dělostřelectvo.

Asi za minutu Karl znova objevil červený čumák letounu, který právě vylétal z útoku na vedoucího junkerse. Zasažený letoun shodil pumy a šel na nouzové přistání na ruské území.

Rudimu se nepodařilo upoutat bojem všechny nepřátelské stíhačky. Dvojice jaků proklouzla k junkersům a začala je kropit palbou. Zmatené štuky se bleskově zbavily nákladu a obrátily na západ. Hvězdný ďábel se chtěl za ně zřejmě zavěsit, ale když viděl, že Erwinova dvojice útočí na roj iljušinů vylétajících z boje, prudkým obratem se přitočil k ocasu Maxe Bauera. Ten byl právě cele zaujat mířením a jeho ohnivé trasy už štípaly dřevěný trup jednoho iljušinu, když krátká dávka z hvězdičkového jaku roztříštila překryt kabiny jeho messerschmittu.

Karl se pokusil zamezit útoku ruského stíhače, ale stačil už jenom napálit dávku do čadícího letounu jeho druha.

Ruský ďábel byl všudypřítomný a zdálo se, že je začarován před kulkami a granáty. To, co ve vzduchu prováděl, nebyl normální vzdušný souboj, ale cirkusová akrobacie pod modrou kupolí nebe. Kdyby do dáli nezářilo červené vajíčko jeho vrtule a trup posetý hvězdičkami, snadno se dalo podlehnout klamu, že takových jaků je tu několik.

Karl pronásledující ďábla spatřil, že ten nezačal střílet na Henska, jenž právě zaútočil na jeho číslo. Podle všeho měl už všechny zásobníky prázdné.

„Hansi,“ křikl Karl, „ten červený čumák je bez munice. Zkusíme ho dostat dolů živého. Je vidět, že to není jen tak obyčejný ptáček.“

„Jawohl,“ ozval se Henske a prudce ubral plyn.

Stíhačka prolétla a ocitla se v sevření Henska a jeho parťáka. Za několik vteřin byl už u nich Rudi Schmidt se svým číslem. Teď byl Jak-1 s dvaceti hvězdičkami na trupu ze všech stran zablokován a mohl letět jenom tam, kam ho tlačily messerschmitty. Hnaly ho před sebou jak pastevci práskající biči kulometných tras. „Vědem ho na přistání,“ ohlásil Hans. To byla jeho poslední slova, neboť v tom momentu se jak vyřítil na Henskův letoun. Z úlomků dvou střetnuvších se strojů vypadl pouze jeden parašutista. Podle čtvercového tvaru vrchlíku se dalo usoudit, že tím šťastlivcem, snášejícím se k zemi, je ruské eso, které v jediném boji sestřelilo čtyři německé letouny. Ubohý Hansi, napadlo Karla. Co teď napíšu tvojí mámě?

Pokusil se spikovat na kupoli padáku a napálit do ní dávku, ale to už kolem pilota uzavřela kruh čtveřice jaků, která skončila boj.

Pro Rusy zřejmě v této chvíli, kdy iljušiny už opustily bojiště a vracely se domů, nebylo nic důležitějšího než zachránit život svému kamarádovi.

Na poletovém rozboru, který vedl Kellenberg, dostali nos všichni. Dodržel však aspoň subordinaci a velitelům letek vynadal odděleně.

„Takže, pánové, musím konstatovat, že jste stanovený úkol nesplnili. Tanky utrpěly útokem bitevníků značné ztráty a celkový poměr při tak výrazné početní převaze našich stíhačů je tři ku pěti ve prospěch nepřítele. A přitom čtyři naše letouny sestřelilo jedno ruské eso!“

Kellenberg se na chvíli odmlčel a pak už pokračoval jiným tónem.

„Kdyby kdokoli z vás dokázal něco podobného, co ten Rus, rázem bych všeho nechal, sedl a napsal návrh na Rytířský kříž.“

Po krátké době se Honicí psi dozvěděli jméno pilota ohvězdičkovaného jaku. Leták vydaný politickou správou Stalingradského frontu vyzýval všechny bít se s nepřítelem tak, jako se bije letec nadporučík Michail Baranov, hrdina Sovětského svazu.

2

Už přes měsíc rachotily žernovy stalingradské bitvy a drtily ocelové trupy tanků a děl, krájely poddajná lidská těla. Lidé nenalézali záchranu ani za silným pancířem, ani v okopech…

Čím víc se blížily k městu německé divize, tím silněji se stlačovala pružina sovětské obrany. Pevnou zarážkou, o niž se opírala, byla Volha.

Zdálo se, že každý další nápor wehrmachtu přetne tuto mohutnou vodní tepnu. Rusové však měli rozkaz „Ani krok zpátky!“ a sami si uvědomovali, že o osudu Ruska se rozhoduje u Stalingradu. Zbabělce a panikáře, kteří opouštěli zaujatá postavení bez rozkazu, postihovala tvrdá opatření… Za cenu těžkých ztrát se podařilo přesile 6. armády generálplukovníka Pauluse proniknout v prostoru Latošinka – Rynok k Volze a rozetnout Stalingradský front na dvě části. Pád města se zdál být velmi blízko. K urychlení jeho agónie dostal von Richthofen rozkaz zasadit hromadný pumový úder na vzdorující Stalingrad, který se nehodlal vzdát na milost vítězi.

23. srpna odpoledne byly všechny síly 4. letecké armády vrženy na obklíčený Stalingrad. Na obytné domy se snášely pumy všech ráží, včetně těch největších – německých pětisetkilogramových a ukořistěných francouzských trhavých pum, vážících tisíc osm set kilogramů. Za pár hodin se úpravné městské čtvrtě proměnily v ruiny a po zadonských stepích se valily černé mraky dýmu.

Sovětské letectvo a protiletadlové dělostřelectvo dělaly všechno možné a nemožné, aby přehradily cestu šikům junkersů a heinkelů. Nad městem se nepřetržitě odehrávaly vzdušné bitky. Hlavně protiletadlových kanónů byly rozžhaveny doruda.

Mnoho letounů i s osádkami se toho dne staly obětí vlastní smrště. Přesto však soustředěné údery luftwaffe na město trvaly až do konce srpna.

V září vzlétali Karl von Ritten se svým druhem téměř dennodenně na volný lov, kontrolovali ruská letiště za Volhou a pásli po letounech vracejících se z bojové akce. Naučili se je likvidovat při přistání, kdy se bezmocný stroj, rozčepýřený jako kohout, s vysunutým podvozkem a klapkami, snášel zvolna k zemi. Nenadálý přepad střemhlav ze strany slunce nebo z mraků, krátké dávky ze všech palubních zbraní a rychlý únik do vlastní zóny… Když se Karl ohlédl na výsledek svého díla, spatřil zpravidla na kraji letiště sloup dýmu. Jestliže Karlovu dvojici zjistili ruští stíhací, oba po anglicku zmizeli, aniž s nimi podstoupili boj. Nenadálost byla nejen jeho zbraní, ale zároveň i štítem – pomáhala mu, aby vyvázl živý. I když věděl, že zítřejší den mu nemůže zaručit ani pánbůh, stejně jako každému z dvou miliónů mužů bijících se u Stalingradu, budoucnost ho znepokojovala stále silněji…

Německému útoku došel dech poté, když se několika divizím podařilo probít k Volze a ostatním k ní zbývaly poslední metry. Pozice Rusů opevněných na břehu řeky v centru města už byly na dostřel ze všech druhů zbraní.

Na pobřežní úseky obrany hustě pršely granáty a miny, zabodávaly se trasy kulometných dávek, ale ruští vojáci se rvali o každou sutinu, o každý kráter země, vyvržené naruby.

A po nocích se plavily přes Volhu nové posily, které měly doplnit prořídlé řady obránců města. Během dvou zářijových nocí, ozařovaných výbuchy a plameny požárů, se podařilo pod hustou palbou přepravit na vlečných lodích a obrněných člunech na pravý břeh Volhy celou gardovou divizi. Jakmile se vojáci vylodili, z chodu šli do boje.

A za Volhou se budovala nová letiště. Karl jich napočítal kolem čtyřiceti. Co čeká Honicí psy, jestliže se na ně vrhnou čerstvé letecké pluky? O tom bylo lepší nepřemýšlet. Už v září se totiž německá převaha ve vzduchu stávala stále přízračnější iluzí.

3

25. září se Karl blížil k letišti jako obvykle přízemním letem a stoupavým výkrutem signalizoval všem své další vzdušné vítězství.

Když doroloval na stojánku, zjistil, že se tam shromáždili všichni piloti jeho letky.

Copak se zase přihodilo? pomyslel si neklidně. Rychle vyskočil z kabiny, připravený vyslechnout nějakou nepříjemnost, ale podle spiklenecky sešklebeného Erwinova obličeje a úsměvů ostatních poznal, že je v tom něco jiného. Letci stojící v řadě se rozestoupili a za nimi Karl uviděl barel od benzínu, přikrytý bílým ubrouskem, a na něm kytku aster a dvě láhve francouzského šampaňského s hrdly obalenými blýskavým staniolem.

„Kristepane,“ vyhrkl, když si potřásal rukama s gratulanty. „Jako na smrt jsem zapomněl, že mám dnes pětadvacet.“

„Kellenberg nám dal pro zbytek dne volno,“ oznámil mu Erwin příjemnou novinu.

„Sežeňte někde pohárky!“ vykřikl Karl.

Ty se však na letišti nenašly, a tak pili šampaňské z vojenských hliníkových hrnků. Šumivý nápoj vzkřísil v paměti slavné vítězné dny léta čtyřicátého roku. Z veselého tlachání vyrušil letce opel-kapitán velitele letecké skupiny, který přijížděl ke stanovišti.

„Bacha!“ zvolal Karl, a když viděl, že z vozu vystoupil generál Richthofen v doprovodu Kellenberga, vypálil:

„Pozor!“

„Dejte nástup!“ nařídil Kellenberg Stimmermannovi, „a vy, von Rittene, pojďte sem!“

„Tuto dobu k návštěvě vaší skupiny jsem zvolil úmyslně,“ řekl von Richthofen úvodem a pokynul hlavou adjutantovi, aby mu podal malou plochou krabičku. „Za bojové zásluhy o říši a německý lid führer udělil Karlu von Rittenovi Rytířský kříž. Je mi potěšením, že mu mohu vyznamenání předat v den jeho narozenin.“

Richthofen uvázal Karlovi kolem krku černo-bílo-červenou stuhu, na níž visel kříž – větší a mohutnější než železný.

„Přeji vám, von Rittene, abyste ho brzy ozdobil dubovými listy,“ dodal generál a stiskl mu pravici.

Tento velkolepě začatý den Karl s Erwinem skončili v důstojnickém kasinu, které bylo zřízeno v bývalé vesnické škole.

A nazítří opět vypukla na začouzeném a smrtí nasyceném stalingradském nebi tvrdá dřina.

Posledního zářijového dne vletěl von Rittenův messerschmitt do vějíře střepin protiletadlového granátu. Karl byl raněn do nohy a do ramene. Zalitý krví si uvědomil, že jediná šance na záchranu ho čeká na nejbližším letišti. Jenom tam se může dočkat pomoci. Seskočit padákem by se rovnalo sebevraždě, protože by vykrvácel. Kdoví kdy by ho našli sběrači raněných. Téměř po paměti dostal svůj proděravělý stroj na zem. Už při výběhu mu zahalila vědomí šedá clona tupé lhostejnosti a vzápětí se propadl do bezedné propasti.

Probral se z bezvědomí v nemocnici teprve poté, když do něj vlili dva litry krve. A tady, v tichém pokoji, si uvědomil, jak je nervovým vypětím posledních dnů se silami na dně. Jak je vidět, válka ve velkých dávkách udolá k smrti i sebezdatnějšího nibelunga.

První dopis, který z nemocnice poslal, byl adresován Luise. Odpověď na něj čekal tak netrpělivě, jako by na ní závisel celý jeho osud. A když se dopisu nakonec dočkal, potěšil ho víc než zvěst, kterou mu sdělil Kellenberg při své návštěvě: byl navržen k povýšení na majora.

Zranění, která utržil, nebyla sice vážná, ale velká ztráta krve a nervové vyčerpání vyžadovaly delší rekonvalescenci. Ani Karl sám příliš netoužil opustit útulek chráněný nemocničními stěnami. Měl tady zaručeno to nejdůležitější, čeho si naučil vážit u Stalingradu – klid a bezpečí.

Po několika týdnech se Rittenovo zdraví utužilo a byl poslán na doléčení na Krym.

4

Po snídani se Karl vypravil k moři. Už druhý den se obešel bez berlí, nahradila je hůl s gumovým koncem. Ruská střepina, která roztrhla stehenní svalstvo, naštěstí nezasáhla kost. Rána už byla téměř zahojená, ale našlapovat na nohu bylo nepříjemné, což musel překonat, neboť lékaři doporučovali hodně chodit. Dvě střepiny, které chirurg vyňal z ramene, nebyly o nic větší než broky na zajíce a jenom zpočátku způsobily hojné krvácení. Teď už o tom ani nevěděl. Horší bylo, že se celkově necítil dobře. Závratě a pocity slabosti, které se často opakovaly, ho stále ještě poutaly k posteli. Dnes se však cítil lépe než navečer. Možná k tomu přispěl i další dopis od Luisy.

Zvolna se vydal cypřišovou alejí. Zahradník, Tatar, který poléval záhony pestrobarevných aster, postavil konev na zem, přiložil ruku k hrudi a hluboce se Karlovi poklonil.

„Salám alejkum, efendi major.“

„Dobrý den,“ odpověděl Karl a v duchu se zarazil, odkud zahradník zná jeho novou hodnost, když má na sobě koupací plášť.

Na Krymu se už ujal vlády „sametový podzim“: teplé moře, hřejivé slunce, hluboká akvamarínová modř bezoblačné oblohy, voňavý vzduch, protkaný stříbřitými nitkami babího léta, a lehký smutek podzimního uvadání.

Na pláži si vyhledal lehátko stojící opodál halasné společnosti důstojníků hrajících skat.

Karl si svlékl koupací plášť a vystavil slunci bledé tělo. Začal listovat v ilustrovaném časopise, který si vzal s sebou. Z obálky se na něj usmívali horští myslivci z divize Edelweiss, kteří vztyčili prapor třetí říše na zasněženém vrcholku Elbrusu. Také následující stránky hýřily úsměvy; od ucha k uchu se šklebili pěšáci v přílbách, se schmeissery v opálených rukou. Rukávy vojenských košilí měli vyhrnuté po lokte, límečky rozepjaté a za nimi čoudily kostry ruských tanků. Na další stránce se na palubě ponorky culili vousatí mladíci, kteří se právě vrátili z bojové akce. Fotoreportéři nezapomněli ani na záhadně vyzývavé úsměvy krásných ošetřovatelek v bílém, které se skláněly nad raněnými hrdiny s povinně nadšenými škleby na tvářích.

Kaleidoskop úsměvů, sladký medový kýč se lil ven ze všech stran. Ale přitom k takové radosti nebyly žádné důvody: Útok skupiny armád A a B se zastavil. Pevně uvázly před Stalingradem a v předhůří Kavkazu.

Karl znechuceně odhodil časopis a zavřel oči. Pokojné moře sotva slyšitelně pleskalo o břeh. Blízkost překrásného věčného živlu zvolna zaplašila jeho neklid. Nepozorovaně se pohroužil do spánku. Zdálo se mu o Luise, Rauschenu, o mírových dnech, kdy ještě netušil, že se z něj stane vrah.

Když procitl, nemohl si hned uvědomit, kde je a co se s ním stalo. Ale sotva otevřel oči, skutečný svět mu nelítostně vtrhl do vědomí. Zřejmě ho vzbudil hlasitý hovor dvou pilotů, kteří se usadili nedaleko.

„No, ještě tak měsíc dva a válka skončí,“ prohodil zrzavý nadporučík k svému druhovi s rukou na pásce.

„A potom nám führer za odměnu slíbil na východě půdu.“

„Dovedeš si představit, mít tady na Krymu usedlost obnášející asi tak dva hektary půdy?“

Nenapravitelní optimisté, uvažoval Karl. Než válka skončí, nebudou mnozí z nás už žádnou půdu potřebovat, leda tak na hrob.

Začátkem listopadu pustili Rittena z krymské léčebny. Dostal dovolenou na rekonvalescenci po zranění a odjel do Berlína. Hleděl z okna vlaku a snil o tom, jak celý měsíc stráví jenom s Luisou, ale myšlenky se stále úporně vracely ke krátkému rozhovoru s popáleným pilotem, kterého položili na jeho bývalé lůžko. Letce přivezli odtamtud – přímo od Stalingradu.

„Jak to tam vypadá?“ zeptal se ho Karl, když se před odjezdem přišel rozloučit s pacienty na pokoji.

„Mizerně,“ zněla odpověď. „Tak špatně nám ještě nikdy nebylo.“

Skeptické předtuchy, které ho přepadaly, když byl ještě sám u Stalingradu, se začaly zlověstně naplňovat.

A vagón ho houpavě unášel stále dál a dál od vyprahlých volžských stepí, kde se rozhodovalo o osudu třetí říše.

ČÁST ČTVRTÁ

Krach briliantového psince

Kapitola první

1

Podzimní Berlín dvaačtyřicátého roku se pramálo podobal úpravnému hlavnímu městu, jak jej Karl znal z dřívějška. Válka do něj vypálila svá znamení, proměnila ho v zachmuřené číhající město, ukryté v neproniknutelné tmě a bázlivě naslouchající výhružnému jekotu sirén. Nálety Angličanů a Rusů je sice nijak zvlášť nepoškodily, ale časté poplachy vyhlašované při každém zjištění strategických bombardérů nad německým územím udržovaly Berlíňany v neustálém strachu a nervovém napětí.

Dům von Rittenů zůstával nadále poloprázdný. Baronesa Magda žila trvale na rodinném statku při Wernigerode.

„Propána, pane barone, vy jste ale zhubnul,“ užasla pokojská Greta, která Karlovi otevřela.

„To nic, o dovolené se zase spravím,“ ujistil ji Karl a poplácal po zadečku, vystupujícím z těsně obtažené sukně.

Karl hned zavolal Luise do bytu. Telefon zvedla sama:

„Karle, drahoušku, jsem tak ráda, že tě opět slyším.“

Domluvili se, že na ni bude za hodinu čekat před jejím domem.

Luisa také trošku zhubla, a tím se její oči zdály ještě větší.

„Už jsem si myslel, že zůstaneš v tom Švýcarsku navždycky.“

„Otec o to usiloval, ale nedovolili mu změnit státní příslušnost. Moc se nám nechtělo vracet se z míru do války.“

„Povečeříme v Katakombách,“ navrhl Karl, „tam se ještě vaří jako za starých dobrých časů.“

Luisa nic nenamítala. Vůbec vypadala nějak smutná a se všemi návrhy souhlasila bez zvláštního nadšení a radosti.

„Víš, že Gerhard je v ochranné vazbě?“ začala z ničeho nic. „Nejprve ho obvili z vyhýbání se vojenské povinnosti a pak mu přišili rasovou méněcennost. Jeho otec ještě stačil ujet do Švýcarska. Teď dělá, co může, aby Gerharda pustili,“ Luisa si povzdechla. „Dostala jsem zprávu, že je údajně zavřený v Sonnenburgu. Nemohl bys využít svých známostí, abychom se něco dozvěděli o jeho osudu?“

Karl se zamyslel.

„Snad by se dalo Goldbergovi nějak pomoci. Je sice pravda, že když se budu otevřeně zajímat o osud vězně, můžu si pěkně polepit vlastní kariéru. Ale pro tebe to udělám.“

„Díky,“ Luisa ho políbila na tvář. „Je mi Gerharda moc líto, byl to talentovaný člověk a moji rodiče ho obdivovali.“

„A ty?“

„Já? Mezi námi byl úplně jiný vztah. Měla jsem ho ráda jako staršího bratra.“

Večer Karl zatelefonoval Lottě. Byla doma.

„Nazdar, ty ztracená existence, chci tě vidět,“ hlaholila do sluchátka. „Přijeď zítra odpoledne do Lustgartenu na výstavu Sovětský ráj. Budu na tebe čekat ve správní kanceláři.“

O zahájení této protisovětské výstavy četl Karl ve Volkischer Beobachter ještě na frontě. Pavilóny pro ni zbudovali vojáci SS a ti také dodali příslušné exponáty.

Na druhý den cestou do parku se Karl doslechl novinku: v severní Africe se vysadil anglo-americký desant. Rommel se teď bude mít co otáčet, pomyslel si, ale vzápětí na to zapomněl. Afrika byla daleko, a on měl své starosti a nepříjemné poslání, které nemohl Luise odmítnout.

„Oho, ty už jsi dostal Rytířský kříž,“ všimla si Lotta řádu, který visel Karlovi na šíji. „To už žádná Němka takovému hrdinovi neodolá. Možná proto jsi tak bledý a vyčerpaný.“

„Ale ne, Lotto, mám zdravotní dovolenou po zranění.“

„Ale božínku, to je mi tě ze srdce líto, nebožáčku. Ti ruští barbaři ti nic neustřelili, doufám?“

Karla sice štval Lottin gestapácký cynismus, ale nezapomínal na cíl svého setkání s ní.

„Slyšel jsem samou chválu na vaši výstavu, chtěl bych si ji prohlédnout,“ snažil se změnit téma hovoru.

„Samozřejmě, jsem dokonce ochotna provést tě pavilóny sama.“

Exponáty byly vybrány tak, aby přesvědčily návštěvníky, jak jsou národy sídlící v Rusku primitivní, barbarské a chudé. Byly tam rovněž vystaveny ukázky ukořistěných zbraní a maketa sovětského města Minsk. Ulice byly plné čerstvých hrobů s kříži, chalupy pokryté slámou a přímo na chodnících se povalovaly hromady smetí. Ze zemědělského nářadí tu byly vystaveny srpy a dřevěná rádla. A na skupinových fotografiích ruští vojáci se sekyrami v rukou…

Doktor Goebbels usiloval o to, aby každý, kdo výstavu zhlédl, odcházel s přesvědčením, že německý voják plní vlastně v okupovaném Rusku humánní poslání a předodvrací hrozbu vpádu divokých dobyvatelů z Východu.

Lotta cupitala vedle něj, bez ustání štěbetala, vysvětlovala, ukazovala na exponáty, ale Karl ji téměř neposlouchal.

„Přivezl jsi mi z Ruska nějaký dárek?“ zeptala se najednou.

„To má být překvapení,“ odpověděl a rychle uvažoval, co by jí mohl věnovat.

„Jestlipak si ještě vzpomínáš, že mám pozítří narozeniny?“

„Jistěže, jak bych mohl zapomenout,“ zalhal. Stále nevěděl, jak má nakousnout nepříjemný rozhovor o Goldbergovi.

„Sejde se u mě několik přátel. Někteří přijdou i se ženami, doufám, že neodmítneš mé pozvání.“

„Rád ti přijdu pogratulovat.“

„Co děláš dnes večer?“

„Jsem objednán k profesoru Rosenthalovi, abych mu předvedl své bolístky.“

„Co se dá dělat. Tedy pozítří. Čekám tě večer o sedmé.“

„Ach, málem bych zapomněl. Lotto, nemáš náhodou nějaké známé v Sonnenburgu?“

„Proč to chceš vědět?“

„Ale, zavřeli tam jednoho mého známého, studenta, který je neschopen vojenské služby. Rád bych věděl, nakolik je to vážné.“

„Naše kancelář takové informace neposkytuje,“ usmála se a přitiskla se k němu. „Tak dobrá, bude u mě na návštěvě zástupce velitele Sonnenburgu. Seznámím tě s ním, a jestli se ti podaří z něj něco vytáhnout, to už je tvoje věc.“

„Díky, miláčku,“ Karl ji políbil.

„Tak pozítří na viděnou,“ řekla Lotta. „A utři si rtěnku.“

Z výstavy jel rovnou do hotelu, kde měl domluvenou schůzku s Fritzem Jeschonnekem, který mu přislíbil pomoc při převodu do berlínské protivzdušné obrany.

V hlavním štábu luftwaffe, kam Karla pozvali hned po jeho příjezdu do Berlína, mu předali rozkaz k převelení. Po dovolené měl odjet k letecké stíhací skupině rozmístěné u Bogučaru na funkci zástupce velitele. Karlovi se však moc nechtělo rozloučit se svými Psy, s nimiž bojoval od začátku války. A už vůbec netoužil vrátit se do Ruska.

2

Na Karlovo zazvonění přišla otevřít dveře Lotta.

„Zdravím oslavenkyni a přeji jí, aby zůstala věčně mladou a krásnou.“ Karl vytáhl z pouzdra smaragdový náhrdelník a pověsil jej Lottě na krk. „Báječně se hodí k barvě tvých očí.“

„Och, Karlíčku, ten je nádherný. Tisíceré díky.“

Mlaskavě ho políbila na tvář a běžela k zrcadlu, u něhož zrovna stál statný mladý muž v uniformě SS a upravoval si vlasy.

„Martine,“ požádala ho Lotta, „nech mě, ať se podívám, i bez toho jsi neodolatelný. Běž a seznam se s mým přítelem z dětství, Karlem von Rittenem.“

Karl si svlékl plášť a přistoupil k věšáku, u něhož stál stolek zavalený černými lakovanými opasky a blýskavými pouzdry s pistolemi.

„Dobrý večer,“ pozdravil kolohnát, kterého k němu poslala Lotta. „Hauptsturmführer Martin Dippel, zástupce velitele Sonnenburgu,“ představil se.

Karl řekl své jméno. Tak přece plní svůj slib, pomyslel si a pozorně si Dippela prohlédl. Na jeho uniformě se blýskal Železný kříž. Byl zřejmě taky na frontě, blesklo mu hlavou. Stužka za zranění a odznak účastníka boje zblízka s konečnou platností rozptýlily všechny pochybnosti na toto téma.

„Těší mě, že se mohu seznámit s frontovým vojákem. Kde jste bojoval?“

„Skončil jsem u Jelni. Tam mě jeden ivan pocuchal víc, než bylo zdrávo.“

Karl otevřel stříbrnou tabatěrku s bulharskými cigaretami.

„Prosím. Kouříte?“

„Děkuji,“ Dippel si vzal cigaretu a přičichl k voňavému tabáku. „Lotta mě poprosila, abych tě představil hostům, ona se musí totiž věnovat šéfovi.“

Cestou do jídelny se Dippel zajímal:

„Ty jsi ten von Ritten, o němž departement doktora Goebbelse pěje oslavné ódy jako o novém Siegfriedovi?“

Karl zaražený familiárností svého novopečeného známého jenom pokrčil rameny.

Ale Dippel dotíral dál.

„Tak co, jsi opravdu takový hrdina, jak se o tobě píše, nebo jsou to všechno jenom kecy?“

Karl se rozhodl, že bude upřímný.

„Podle mého asi trochu přehánějí.“

Esesman se rozchechtal a dal Karlovi přátelskou herdu do zad.

„Ty jsi mi, kamaráde, docela sympatický. Jdem, představím tě našim.“

Čert mi nakukal, abych sem jezdil, zlobil se na sebe Karl, když chvíli naslouchal těžkopádnému primitivnímu vtipkování členů „černého bratrstva“.

Necítil se ve své kůži mezi těmi na míru šitými černými uniformami s oslepivými blesky na výložkách, jejichž majitelé shlíželi na svět s bojechtivou povýšeností. A z očí přítomných dam se dal vyčíst pohrdlivý výsměch, pod-barvený jemným soucitem. Další Lottin nápadník? Chudák, taky naletěl. Vždyť ona ani neví, kolik jich má.

Hostitelka seděla v čele stolu se svým šéfem standartenführerem Fegeleinem a jeho blonďatou přítelkyní.

„Fegeleinova nevěsta Greta je sestrou Evy Braunové,“ zašeptal Martin Dippel Karlovi. „Náš šéf vyšplhá hodně vysoko. Taky by mi docela bodl takový švagr.“

Hosté, kteří se sešli na oslavu Lottiných narozenin, se ani trochu neupejpali. Obsluhující dívky v naškrobených zástěrkách a krajkových čelenkách ani nestačily nosit pohoštění na stůl.

Když byla zábava v plném proudu, Fegelein se zvedl s omluvou, že má mnoho práce, a opustil i s nevěstou společnost první. Po jejich odchodu bylo všeobecné veselí ještě nenucenější. Jakýsi obersturmführer chtěl přehlušit opilecký halas a začal vyřvávat známou vojenskou odrhovačku:

„Anno Marie, ty ne a ne si najít muže…“

Na zpěváka však zasyčeli starší a on zmlkl.

„Je ještě moc brzy, Paule,“ zavolal na něj přes stůl Dippel, který seděl vedle Karla.

V jídelně zatím uvolnili prostor pro tanec. Karl splnil svou zdvořilostní povinnost, zatančil si s Lottou blues, a hned se zase vrátil k Dippelovi. Ten celý večer do sebe lil šnaps jak do sudu. Měl však neuvěřitelnou výdrž, a tak jenom zvolna bledl. O půlnoci se začali rozjíždět první ochmelkové, kteří sotva stáli na nohou. Dippel setřepal z klína mladou číšnici a mrkl na Karla:

„Pojď, dáme si ještě panáka.“

„Už mám dost,“ snažil se odmítnout.

„Blbost. Vždyť jsme ještě ani nezačali. To byla teprve rozcvička.“

Karl jenom celou dobu přemítal, jak má nakousnout hovor o Goldbergovi.

„Půjdem na balkón nadýchat se čerstvého vzduchu, to ti pomůže,“ navrhl Martin.

Nadzvedl křeslo s chrápajícím esesmanem a odsunul ho stranou, aby uvolnil balkónové dveře.

„Ty máš ale páru, Martine,“ zalichotil mu Karl; „Jak ses octl u SS? Byl by z tebe prvotřídní stíhač. Máš dost odvahy a bojovnosti, což jsou vlastnosti, bez kterých je stíhač úplná nicka.“

„Máš naprostou pravdu,“ rozplýval se samolibostí Martin. „A právě proto, že mám hrozně rád rvačky, jsem se dal k SS. Ty jsi nikdy nebyl na tancovačce ve Witzlebenu?“

„Ne, mám to do Witzlebenu trochu daleko.“

„Ve Witzlebenu a Charlottenburgu jsem býval králem tanečních sálů. Jejich majitelé nám platili odstupné. Jinak bych jim tam všechno se svými kumpány rozmlátil na cimprcampr. A to si každý rozmyslel. Sice jsme se museli šábovat s policajtama, ale i tak nám zůstalo na pivko a na holky.“ Dippel se otřásl zimou. „Pojďme raději dovnitř, nebo se nachladíme.“

Nalili si pro změnu sklenici rýnského a Dippel plácal dál:

„A pak jsem se svou partou začal pomáhat chlapům z úderných oddílů rozhánět schůze komunistů, socialistů a vší té verbeže. Tehdy jsem ještě nebyl ve straně a pral jsem se s komouši ne kvůli idejím, ale za prachy. Jednou jsem ve rvačce píchl nožem jakéhosi socdemáka. Začalo to smrdět kriminálem, no a vylámali mě z toho hoši z SS.“

„Vidím, že jsi starý harcovník.“

Dippel polkl návnadu i s navijákem.

„A co sis myslel? V pravý čas mi došlo, že mi padne líp černá uniforma než hnědá. Když jsme v čtyřiatřicátém likvidovali Röhma a jeho smečku, byl se mnou Walter Buch moc spokojen. Jenomže ten šílenec Jagwitz si usmyslel, že nastřílí do své jagdtašky víc divoké než já,“ pokusil se zavtipkovat.

„A proč SS už přestává nosit černou uniformu?“ zeptal se Karl, aby obrátil hovor od nebezpečného tématu. „Nepřerušuj mě,“ nespokojeně se zamračil Dippel. „To je přece jasný, že jenom v Evropě se dalo bojovat v parádních mundúrech a bílých rukavičkách. V Rusku jsme se museli oblíct do khaki a maskáčů.“ Dippel si ucucl vína a znovu se vrátil ke svému námětu.

„Samozřejmě že tu nejkvalitnější vysokou neulevil frajírek Jagwitz,“ ušklíbl se, „ale Walter Buch. Osobně oddělal Röhma ve věznici Stadelheim. Víš, Buch je formát, moc se mu obdivuju.“

Martin přitáhl Karla k sobě a zašeptal mu do ucha:

„Taky Hitler s velkým zájmem sledoval jeho práci. Walter se jí zhostil perfektně. Od té doby je nejvyšším soudcem strany.“ Martin třískl pěstí do stolu, až poskočilo několik pohárů a převrhlo se. „Führer mu důvěřuje víc než našemu Himmlerovi.“

Natvrdlý Dippel vykecával tajemství, která neměl von Ritten právo znát… Proto se zatvářil, že je totálně opilý, a položil si hlavu na ruce.

„Karle, Karle, posloucháš mě? Nechrápej!“ Dippel mu zatřásl ramenem. „Chceš, dám ti prášek, ten ti vyčistí mozek?“

„Ne, ne, to přejde…“

„Blbost. Proč by ses měl mučit? Polkni tyhle dvě tabletky a budeš se cítit jak v ráji.“ Dippel si strčil do pusy několik pilulek a zapil je vínem. Karl následoval jeho příkladu a s úžasem pocítil, jak otupělé opojení pomíjí.

„Hele, Martine, o čem jsme spolu mluvili? Mám okno. Aha, tak proč ses vlastně nechtěl dát k letcům?“

Dippel se pátravě na Karla zahleděl a jeho vyjasněný mozek zvažoval, jestli si pamatuje, co on sám naplácal před pěti minutami.

Avšak Karl dál mlel svou:

„Ale fakt, Martine, jsi pitomec, že ses nedal k letcům. V SS si nevysloužíš ani čtvrtinu metálů, které by se ti snesly k nohám u luftwaffe.“

„Já se ti můžu, kamaráde, na ty tvý metály a slávu, zvysoka vykašlat. Já ochraňuju jednotu a rasovou čistotu německého lidu před úklady a rejdy světového židovstva. Eses jsou führerova pravá ruka, nemilosrdně trestající nepřátele říše. V našem „černém řádu“ přece slouží výkvět naší vlasti.“

„Máš pravdu, ale u luftwaffe jsou taky jenom čistokrevní árijci.“

Dippel nalil do prázdných pohárů vodku. Zdálo se, že nemůže uhasit plamen, spalující jeho nitro.

„Já bych nemohl sloužit u ochrany,“ prohodil Karl po chvíli. „Prosím tě, jaká potěšení máš z toho, že jsi bachařem v kriminálu? Každý den vidět před sebou neoholené ksichty všelijaké zločinecké chamradě a dýchat smrad, který produkujou. Dám na to krk, že je každý den na koupání nevodíte, zato při tom dennodenně makají a potí se jako negři.“

„Karle, ty houby víš, o čem mluvíš. U nás v táboře skoro žádní zločinci nejsou. A těch pár muklů, co tam zůstalo, dělá pomocníky vězeňské správy. V blocích našeho Sonnenburgu sedí v ochranné vazbě tisíce ideových nepřátel říše. Díky vězeňskému režimu jich je každý měsíc míň a míň. Ale uvolněná místa na palandách nezahálejí. V jednom kuse nám posílají lidi, kteří nemají právo vegetovat mezi německým národem, kverulanty, kterým se nelíbí nový režim, bývalé socialisty, židy.“

V jídelně zaměnily taneční hudbu řízné vojenské pochody. Pak někdo pustil desku s písní Horsta Wessela. Několik opileckých hlasů se hlasitě přidalo, aniž vzalo v úvahu, že je hluboká noc a okna otevřená dokořán.

„Ať to je jak chce, Martine, musí být v tom tvém úřadu děsná nuda. U luftwaffe je aspoň zábava – vzlety, vzdušné souboje. A každá bitka ti hezky polechtá nervy. A navíc se u nás taky cení čistý vzduch na letišti i na nebi…“

„Jdi s tím do háje, jseš ale fajnovka. Na, chlastej.“ Dippel strčil Karlovi do ruky sklenici s vodkou.

Z Dippela už definitivně slezla patina jakés takés civilizovanosti. Teď seděl vedle Karla ožralý surový žalářník, opájející se svou mocí.

„My jsme opora třetí říše a život jejích nepřátel je v našich rukách. Každé vězeňské číslo dobře ví, že jeho další osud je uzavřen v zásobníku mé pistole. Jsi úplné štěně proti mně, majore, se všemi svými metály. A hned se neurážej,“ dodal, když spatřil Karlův zachmuřený obličej. „Tvoje moc se vztahuje jen na tvé podřízené a navíc je omezená řády. Já vládnu svým číslům mocí neomezenou. Proto si sem tam dovolím se svými hochy nějaké to povyražení. Třeba namalujem našim odsouzencům k smrti generálské nárameníky a lampasy a dva tři dny jim vzdáváme náležité pocty. Salutujou jim dokonce oficíři. Vidíš, mám právo jmenovat je generály a pak zatnout Jejich Excelencím tipec. Pojď sem, broučku,“ Martin si stáhl na kolena číšnici a sevřel ji ve svých železných tlapách. „Co tam máš pořádného k pití? Vidíš, že jsme dopili. Přines ještě láhev vodky, ale hoď sebou.“

Vyplašená dívka vypískla jak vrabec, vytrhla se z Dippelova objetí a zmizela v druhé místnosti.

Karlovi bylo značně odporné chvástavé řečnění namol opilého Dippela, ale musel čekat na vhodnou chvíli, aby mohl splnit Luisino přání. A tak nechtěně nahlížel za pootevřenou oponu, kam měli přístup jenom příslušníci „černé elity“. Karl se otřásal hnusem.

„Nebo taky pořádáme mezi vězni kohoutí zápasy,“ pokračoval ve vychloubání Dippel. „Víš, co to je?“

„Nemám nejmenší ponětí.“

„Někdy tě na ně pozvu. Velká sranda jsou taky koncerty a tance smrti za doprovodu karabáčů. A tuhle jsem jednoho židáka sochaře donutil uplácat Venuši z exkrementů. Víš, takovou tu bezrukou, jako na obrázku z učebnice dějepisu. A co si myslíš. Povedlo se. Ale musel jsem mu povolit, dát do těch sraček trochu hlíny, aby mu to líp drželo na skeletu. Chceš, dám ti ji na památku?“

„Díky, Martine, raději ne. Nejsem sběratel takových uměleckých děl. Poslechni, a pamatuješ se, jak se ten sochař jmenoval?“

„Ten žid? Goldberg, Proto se taky v tom ‚zlatě‘ hňácá.“

„A křestním jménem Gerhard?“

„Jo, jmenoval se tak, než se stal vězeňským číslem 803658. Vidíš, jakou mám geniální paměť?“

Ubohý Gerharde, tak takový úděl ti připadl? pomyslel si Karl a vzpomněl si na jeho krásně tvarované ruce se silným zápěstím a jemný oduševnělý obličej.

„Dřív jsem ho dobře znal, ale nevěděl jsem, že je žid.“

„Napolovinu.“

„Jaké nebezpečí, prosím tě, může tenhle člověk pro říši představovat? Má přece nemocné srdce. Proto ho ani nepovolali na vojnu.“

„Je to simulant. Koupil si doktory. Mimochodem, ti taky sedí v mém táboře. Důvodů k ochranné vazbě čísla 803658 je požehnaně: vyhýbání se službě ve wehrmachtu, protiválečné štvaní, nepříznivě ovlivňující okolí, a židovský původ. To poslední mluví za všechno!“

„Chceš, Martine? Dám ti jeden nápad na počest našeho přátelství.“

„Nevěřím na žádné přátelství,“ odsekl Dippel.

„Tak jako zálohu. Kdoví, možná se i já někdy dostanu k tobě za ostnatý drát. Slib mi, že mě nebudeš nutit plácat z exkrementů človíčky.“

Dippel zaržál uspokojením.

„Tak dobrá, ty mi budeš slepovat koníky,“ a setřel si z očí vytrysklé slzy. „No dobrá, Karle, tak ven s tím tvým nápadem.“

„Toho sochaře bys mohl využít jako odrazový můstek pro svou kariéru.“

„Prosím tě, jak?“ Dippel zaslechl slovo kariéra a rázem jako by vystřízlivěl.

„Já bych na tvém místě toho talentovaného sochaře Goldberga…“

„Neexistuje žádný Goldberg,“ zlostně mu skočil do řeči Dippel, „pouze vězeňské číslo 803658.“

„V tvém táboře se nenajde žádný jiný materiál kromě lidských výkalů? Třeba mramor nebo žula?“

„A proč?“

„Já bych to tvé číslo donutil zvěčnit do kamene führera, Himmlera a ostatní představitele říše. Dovedeš si představit, jak budou polichoceni, když dostanou k narozeninám od Martina Dippela takový dar? Každý by si pomyslel jak je možné, že tento schopný člověk ještě není sturmbannführer.“

„Páni, Karle, ty jsi chytrá hlava. Tvůj nápad stojí za úvahu.“

„A taky bych si u něj objednal svou bustu, být tebou. Z mramoru. V antickém stylu. V tóze, jakou nosili staří Římané. Mohutné torzo, nordické rysy. Až z tebe nezbude ani prášek, tvé poprsí bude stát v muzeu hrdinů třetí říše. A co všechno by ještě mohly stvořit šikovné ruce tvého vězně! A ty sis, troubo, nic lepšího nevymyslel, než aby se patlal ve výkalech.“

Dippel se pohroužil do sebe s pohledem tupě upřeným na jedno místo.

„A určitě tam u tebe za mřížemi nesedí jenom jeden takový. Dej jim do ruky dláta, kladiva. Ať vytesávají busty, anděly na náhrobky. To je v dnešní době velmi žádaný artikl. Zlatý důl.“

Dippel popadl Karla do náruče.

„Pojď, ať tě obejmu, ty můj kluku. Ten tvůj nápad musíme zapít.“

„Díky. Já už mám dost. Jinak netrefím domů.“

„Prosím tě, jaké domů? Vychrápeme se u Lotty, tady je místa pro rotu vojáků. A pak, doufám, že tě nenechá spát s Kingem. A mně se docela šikne tahle kočička.“ Kývl na číšnici.

„Myslím, že se to nehodí.“

„Blbost. Lotta teď vyhodí všechny hosty a bude s náma nasávat až do rána, dokud se nenaleje jako ta poslední coura z Witzlebenu.“

Dippel se hlasitě zachechtal, plácl Karla po rameni a poslal servírku pro další láhev.

Kapitola druhá

1

19. listopadu začal útok sovětských vojsk u Stalingradu. Když Karlovi skončila dovolená, děkoval nebi za to, že se nemusí vrátit do Pitomniku, kde se smažila ve vlastní šťávě Kellenbergova skupina, neprodyšně uzavřená kruhem sovětských vojsk. Nový útvar, kam byl převelený jako zástupce velitele skupiny, byl rozmístěn na středním toku Donu, mezi Bogučarem a Kantěmirovkou.

Seděl v prázdném sále důstojnické jídelny, popíjel horkou kávu a neklidně naslouchal vzdálenému bubnování dělostřelecké palby. Dobře věděl, co to znamená, protože před dvaceti minutami se odtamtud, z bojiště, vrátil. Na vlastní oči viděl, jak ruské tanky násilně překonaly Don po nepevném ledu a prolomily obranu 8. italské armády.

Sovětské tanky na pravém břehu Donu! Živě si představoval, jak se čtyřiatřicítky, maskované nabílo křídovým roztokem, ženou vpřed a víří za sebou prachový sníh. Tento obrázek v něm nevyvolával zrovna příjemné pocity; letiště bylo od Donu vzdáleno asi dvacet kilometrů.

Zadrnčel telefon. Servírka Greta zvedla sluchátko.

„To je pro vás, pane majore.“

Volal ho velitel skupiny plukovník Wichmann.

„Barone, porozhlédněte se, kde jsou teď Rusové. Od těch prašivých Taliánů nemůžu vyrazit žádné informace. Ó, Neapol! Ó, Sicílie!“ pitvořil se. „Není vyloučeno, že se budeme muset odsunout na západ. Slyšíte ten hukot?“

„Dobře,“ odpověděl Karl, „podívám se.“ Odložil sluchátko do vidlice.

Do jídelny vešel vysoký, mírně nahrbený letec. Svlékl si kožešinovou bundu a zamířil ke Karlovu stolu, zimomřivě si mnul promrzlé ruce. Byl to jeho pilot na čísle, nadporučík Heinz Tragmüller.

„Dovolíte, pane majore, abych si přisedl?“

„Nač tolik okolků, Heinzi, posaďte se.“

„Kde se vzal ten psovský mráz. Vždyť zima teprve začíná. A na teploměru je dvaatřicet pod nulou. Ti makaróni zmrznou v zákopech na kost.“

„Mám pocit, že jim dnes Rusové jaksepatří zatopí. Greto,“ zavolal Karl servírku. „Honem doneste nadporučíkovi horkou kávu. Za čtvrt hodiny jdeme do vzduchu.“

„Žádný spěch, pane majore. Mašiny ještě nejsou připraveny.“

„Jak to?“

„Díky té sibiřské morně nefunguje ani jeden cisternový vůz. Technici doplňují benzín ručně.“

Greta donesla kávu a postavila ji před nadporučíka. Ten zlehka objal její štíhlé boky a zažadonil:

„Zahřej mě, miláčku, před startem, vaterland ti tvůj dobrý čin nezapomene.“

Greta se koketně usmála a zvolna se vysvobodila z jeho objetí.

„Brrr, máte studené ruce, pane nadporučíku.“

„Zato v hrudi mi tluče žhavé vojácké srdce.“

Karla se nepříjemně dotkla bezostyšná familiárnost podřízeného, který si dovolil flirtovat v jeho přítomnosti, ale ovládl se a nedal najevo svou nelibost. Nemělo smysl kalit vodu před bojovým letem.

Už přes měsíc sloužil Karl ve Wichmannově skupině, ale do kolektivu nezapadl. Piloti ho uvítali naježeně a měli se před ním na pozoru. Kdosi totiž roznesl fámu, že von Ritten je oblíbenec a protežé říšského maršála. Zřejmě jeho ustanovení do funkce udělalo někomu škrt přes rozpočet. Všichni se ho báli, dokonce i velitel skupiny, nenapravitelný sprosťák Wichmann. On však den ze dne očekával rozkaz o přeložení k berlínské protivzdušné obraně. Věděl, že je tam dočasně, proto se ani nesnažil získat si přátele. Jeho velitelská autorita byla značně vysoká. Rytířský kříž a jiná vyznamenání svědčily o tom, že si už přes své mládí čichl k prachu a nezašíval se v týlu, a to mu stačilo.

Karl dopil kávu a zapálil si cigaretu. Nad budovou jídelny se rozlehly tlumené rázy leteckých motorů pracujících na nízké otáčky. To šly na přistání messerschmitty vracející se z bojové akce.

„Pospěšte si, Heinzi. Já jdu provětrat mechaniky. Ti moulové se už skoro tři čtvrti hodiny párají s tankováním. S takovou další vzlet už za světla nezvládnem.“

Oblékl si kožešinovou bundu a přílbu a zamířil k východu. Jeho nové kožešinové holiny s elektrickým ohříváním neslyšně našlapovaly po kobercovém běhounu. Strčil nohou do vlhkem nabobtnalých tapecírovaných dveří a zmizel v klubkách mrazivých par. Greta se zachvěla zimou. Měla na sobě lehkou průsvitnou halenku, která v tomto zimním období a drsném ruském klimatu působila jako pěst na oko.

„Mein Gott! Co bude dál? Zmrznu tu na rampouch.“ Vzala ze sporáku konvici a přistoupila k Tragmüllerovi.

„Dejte si ještě kávu, pane nadporučíku.“ Když nalévala tekutinu do porcelánového šálku, dotkla se jakoby náhodou pevným ňadrem jeho ramene.

Ale letec se na ni podíval nepřítomným pohledem a roztržitě poděkoval. Kdyby tak někdo věděl, jak se mu dnes nechce sednout do mašiny. Poprvé za celou válku by dal půlku života za to, aby nemusel do vzduchu.

„Greto,“ svěřil se dívce. „Dal bych nevím co, kdybych tady mohl sedět s tebou a nemusel letět do toho pekla. Jenže bohužel…“

Tragmüller vstal, oblékl si bundu, shrábl kuklu a vyšel za svým vedoucím.

Proti nim kráčela skupina letců, kteří se právě vrátili z boje. Tihle šťastlivci to už měli pro dnešek za sebou.

Piloti, vzrušení čerstvými zážitky, živě debatovali o podrobnostech střetnutí s ruskými jaky.

„Chudák Franz,“ zaslechl Tragmüller útržek hovoru, „ani se nepokusil otevřít překryt…“

O kterém Franzi mluví? pomyslel si. O Lehmkovi, nebo Elnerovi? Jestli je to Lehmke, pak je všechno v tahu, protože mi visí sto dvacet marek, které prohrál v kartách.

Chtěl letce zastavit, aby se dozvěděl jméno nebožtíka, ale vtom k němu dolehl zlostný Rittenův hlas, který vyhrožoval komusi, že ho předá vojenskému tribunálu. Netoužil po tom, aby slízl od podrážděného majora napomenutí, že se opozdil, proto rychle zamířil ke svému letadlu, na jehož trupu se mezi černo-bílým křížem a číslem skvěla křížová dáma. Cisterna byla zřejmě stále mimo provoz, protože mechanici plnili benzínové nádrže dále z kanystrů.

Očima přimhouřenýma před bodavým jiskřením sněhových vloček Tragmüller sledoval, jak mechanik stojící na křídle odebíral neposlušnýma rukama přinášené kanystry a převracel je do hrdla nádrže, zakryté jemným kovovým sítem. Teplé rukavice měl už skrz naskrz promočené rozlitým benzínem, který se na vzduchu rychle odpařoval a odebíral rukám poslední zbytky tepla. Když už byla zima naprosto nesnesitelná a prsty znecitlivělé, mechanik nechal kanystr kanystrem, sundal rukavice a ohříval si ruce v otevřeném poklopci vatovaných kalhot.

Mráz dával pořádně zabrat i zbrojířům. Většina vojáků mela omrzlé obličeje. Pilotky měli naražené hluboko přes uši a v jednom kuse podupávali v na kost zmrzlých holínkách. Tenké podrážky okované železnými podkovami měnily nohy v kus ledu. A mrazivý větřík pronikal až na kůži šedomodrými plášti z lehkého erzacsukna. S obtížemi zasouvali nábojové pásy do otevřených tlam zásobníků kanónů oerlikon a kulometů a zanechávali na kovu kousky přimrzlé kůže.

Tragmüller se nemohl dočkat, až tankování skončí. Za takového mrazu je příjemnější sedět v kabině, kde není vítr a je zapnuto elektrické vyhřívání.

Von Ritten přijal hlášení, že letouny jsou připraveny, a odešel k telefonu do nejbližšího úkrytu, aby požádal o dovolení ke vzletu.

Zčistajasna se z bezoblačného nebe ozvalo rovnoměrné brumlání ruských motorů. Kdosi vykřikl: „Černá smrt!“ a mechanici bleskově zmizeli v úkrytech poprášených sněhem.

Von Ritten se ohlédl a zaslechl, že Tragmüller spustil motor. Zprvu se chtěl také rozběhnout ke svému stroji, ale to už se nad letištními objekty ukázala šestice I1-2, letící těsně nad zemí.

Bitevníky se seřadily do kruhu a po jednom se snášely střemhlav na stanoviště letadel. Poslední, co stačil Karl ještě zaznamenat, než padl obličejem dolů na dno starého kráteru, kam si chodili vojáci ulevovat, byla oblaka sněhu zvířená za ocasem vzlétajícího messerschmittu.

Tragmülerovi se podařilo odlepit od země právě v okamžiku, kdy na letišti začaly vybuchovat první pumy. Studený motor několikrát zakašlal, jako by chtěl zdechnout, ale pak se rozehřál a začal pracovat pravidelně.

Tragmüller zasunul podvozek, převedl stroj do stoupavého letu, a když letoun nabral výšku, ohlédl se. Iljušiny už uzavřely kruh a ničily cíle kanóny a reaktivními střelami. Na stojánkách se černaly čerstvé krátery, lemované vyvrženou hlínou. Ve slunečním jasu hořely messerschmitty matným plamenem. Kouř stoupal do výše, kde se mísil s obláčky výbuchů protiletadlových granátů, které pokaňkaly nebe nad letištěm. Tragmüller získal potřebnou výšku a otočil se směrem k letišti. Nehodlal však zaútočit na bitevníky, když po nich pálily flaky. Neměl nejmenší chuť stát se obětí vlastních granátů. Vyčkával, až iljušiny skončí svou práci a opustí zónu protiletadlové palby.

Konečně Rusové roztrhli obranný kruh, zformovali se do rojů a zamířili na východ. Byly to letouny prvních sérií, jednomístné, které neměly palebné krytí zadní polosféry, proto se Tragmüller rozhodl na ně zaútočit, nehledě na jejich početní převahu. Strmým střemhlavým letem vyrovnal letoun těsně nad vršky přidonského lesa. Když měl iljušiny asi ve vzdálenosti pěti set metrů, zvedl čumák svého mezka a usměrnil kříž zaměřovače na poslední letoun. Teď už německý pilot jenom vyčkával, než se vzdálenost mezi nimi zkrátí na sto metrů, aby zmáčkl spoušť.

Byl to klasický útok zdola po střemhlavém letu.

Piloti v iljušinech neměli o jeho přítomnosti ani tušení. Úspěšně zpracovali německé letiště, šťastně překonali linii fronty a teď už letěli nad vlastním územím. Bojový zápal, nervové vypětí a zostřený pocit nebezpečí vystřídalo uvolnění. Byla to přirozená reakce lidí, kteří měli za sebou těžkou práci.

Ze čtveřice letounů letících směrem k frontě sice útočící letoun zahlédli, ale bylo pozdě. Tragmüller už zmáčí spoušť.

Messerschmitt se otřásl jako obrovitá sbíječka a vyplivl naráz půl stovky střel a granátů, které prošily trup posledního letounu skrz naskrz. Ze stroje létaly třísky a cáry perkálu.

Když vylétl z útoku, ostražitě se rozhlédl kolem sebe. Dostal se na sovětské území a nejméně ze všeho si přál setkat se s nepřátelskými stíhačkami. Podle vlastního pravidla, které si stanovil už dávno, po prvním útoku vždycky opouštět bojiště, ať byly jeho výsledky jakékoliv. Stejnou zásadu dodržoval i jeho nový vedoucí von Ritten. Nenadálý prudký útok obyčejně přinášel vítězství a okamžité odpoutání od nepřítele zaručovalo bezpečnost.

Zasažený rusky stroj, navzdory všem zákonům aerodynamiky, se kolébal z křídla na křídlo, ale přesto to táhl dál na východ.

Bylo pošetilé a nepředložené zaútočit podruhé, a Tragmüllerova touha dorazit toho oškubance a zapsat si na své konto další vítězství byla silnější, tím spíš, když se za každý sestřelený letoun dal vydělat slušný peníz.

Formace ruských bitevníků náhle klesla níž, čelně se rozestoupila a zvětšila vzdálenost mezi jednotlivými stroji. Tragmüller se dovtípil, že se iljušiny připravují k provedení obranného manévru, ale to už nalétal do druhého útoku.

Když se přibližoval k poškozenému kouřícímu ruskému letounu, který ztratil rychlost, zahlédl koutkem oka, jak dva bitevníky dotočily jeho směrem a na vstřícně se křížících kursech hrozily sevřít jeho mezka do kleští.

Vypadalo to dost beznadějně, ale lačnost a zápal náruživého hráče, vědomí převahy jeho Me 109 nad lenošnými stroji Rusů zapudily přání vyhnout se boji.

To už však Il-2, těžce se převalující z křídla na křídlo, zaclonil téměř celé čelní sklo Tragmüllerovy kabiny. Teď byla chybná rána vyloučena. Pal! vydal si v duchu povel a zmáčkl rukojeť spouště. Poškozený bitevník zadýmil ještě víc a bez vysunutí podvozku šel na nouzové přistání. Ale to už Heinz Tragmüller neviděl: na jeho letounu se zkřížily ohnivé trasy křídlových kanónů dvou iljušinů. Nadporučík ucítil silné údery, jako by několik těžkých perlíků roztříštilo na tisíc kousků překryt kabiny. Dovnitř se vedral sveřepý proud vzduchu, spalující svým chladem, a vmáčkl pilota do sedadla. Střepiny granátu, který vybuchl na přístrojové desce, se mu zasekly do hlavy a do prsou. Žhavá bolest mu zakalila vědomí.

Když se pilot probral z krátkého bezvědomí, jeho stroj se řítil s levým náklonem dolů. Země už byla kousek pod ním. Jasně zahlédl suché klobouky slunečnic na nesklizeném zasněženém poli a zachvácený předsmrtnou hrůzou zavřel oči…

2

„Kde ti Rusáci vzali najednou tolik letectva?“ z ničeho nic třískl pěstí do stolu kapitán, který celou večeři nepromluvil ani slovo. „Bijem je hlava nehlava od jedenačtyřicátého roku, a je jich čím dál víc.“

Karl nereagoval. Co také mohl na to odpovědět, když věděl, že kapitán včera ve vzdušném souboji ztratil mladšího bratra.

A navíc měl pravdu. V mrazivém nebi nad středním tokem Donu visely od rána do večera letky ruských pancéřovaných bitevníků a střemhlavých dvoumotorových bombardérů Pe-2.

Rusové je vytlačovali od Donu na Donbas. Těžké boje pokračovaly i v prostoru Stalingradu. Tam se vedlo německým vojskům ještě hůř.

Vojenské dopravní letectvo, zformované do úderné pěsti a posílené bombardéry He 111, nebylo s to přepravit ani pětinu nákladu, který byl nezbytný pro obklíčené Paulusovo uskupení.

Značné poruchy v zásobování se projevovaly i ve Wichmannově skupině, a zvlášť mizerná situace vyvstala s benzínem. Z heinkelů a junkersů, které jen velmi zřídka navštívily jejich letiště, vycucali stěží plné nádrže pro čtyři messerschmitty. A co se dá podniknout se čtyřmi stroji na nebi rozbouřeném sovětskými motory?

Kantěmirovka… Lisičansk… Copak může von Ritten někdy zapomenout tahle nezvykle znějící slovanská jména? Kaleidoskop vyčerpávajících leteckých bitev; spěšný ústup pod údery sovětských tankových sborů. Dlouhé několikakilometrové zástupy zajatců: Italové, Němci, Rakušané, Maďaři, Rumuni. Jako obrovské šedozelené housenky se plazily po zasněžených cestách do ruského týlu. Pro ně už válka definitivně skončila.

Karl se přehnal nad jednou takovou kolonou přízemním letem. Němečtí a maďarští vojáci se bleskově zavrtávali do sněhu. Teď už hleděli lhostejně na letouny s rudými‘ hvězdami, ale propadali panice a klaněli se k zemi, jakmile se objevily černé kříže. Zvláštní paradox – Němci se báli Němců…

Pocuchaná Wichmannova stíhací skupina, která v bojích ztratila téměř veškerý letounový park a přes tři čtvrtiny výkonných letců, byla odsunuta do týlu do Tacinské.

Podle zvěstí, které prosákly do Tacinské ze štábu 4. letecké armády, měli být odesláni do Německa k přeformování. Na letišti potkal Karl jednoho známého důstojníka, který mu vyprávěl, že do Německa už odsunuli i zbytek bývalých Kellenbergových Honicích psů. Plukovník Kellenberg padl v Gumraku počátkem ledna třiačtyřicátého roku a pohromu přežil jenom Erwin Stimmermann, Rudi Schmidt a několik mladých pilotů z posledních posil. Zpráva, že Erwin je mezi živými, Karla uklidnila a těšil se, že se s ním brzy setká v Berlíně.

Zároveň ho však znepokojovalo, proč tak dlouho nepřichází rozkaz o jeho převelení k protivzdušné obraně. Co se s tím Fritz Jeschonnek tak dlouho párá? Nasliboval mu hory doly, sám ho přemluvil, a teď si v klidu hoví někde v teple. Jenom nedej bůh, aby musel znova do Ruska.

Kapitola třetí

1

Tento Karlův příjezd do Berlína se časové kryl s návštěvou Huga von Eckarta. Neviděli se už málem rok. Švagr se opět zakulatil, a kdyby nebylo volné generálské uniformy, jíž se mu podařilo zastřít svou tloušťku, každý by ho považoval za dobře prosperujícího byznysmena. Díky Göringově přízni a přátelským stykům s vysokými hodnostáři luftwaffe se Hugovi podařilo prosedět téměř celou dobu v Kesselringově štábu a nevytáhnout paty ze středomořského válčiště.

„Nazdar, slavný Siegfriede!“ objímal Karla a poplácával ho po rameni. „A jak ses mezitím olepil metály! Půjč mi pět kousků, abych se taky mohl naparovat před dámami. No jo, dal jsi starému švagrovi na frak. A dokonce Rytířský kříž na krku!“

„Ano,“ zachytil nahrávku Karl, „ale copak se můžu vyrovnat Jeho Excelenci? Přece se vůbec nehodí, abych panu generálovi tykal. Budu muset svého švagra a přítele od nynějška oslovovat Vaše Excelence.“

Hugo vrkal spokojeností. Ani ve snu nezapomínal, že je generálem.

„Přece tě nebudu nutit, abys mi doma vykal,“ vzal jeho slova vážně. „Aspoň vidíš, že nebojujete jenom vy v Rusku a že nejenom vás nadřízení zahrnují poctami a přízní.“

„Jak se daří Evě? A co děti?“

„Děkuji, dobře. Ve Francii je teď klidněji než v Německu. Tomíci nás tak neobtěžujou nálety.“

Než Friedrich prostřel k večeři, probrali své společné známé a plácali o všem možném. Když starý sluha odešel, začali mluvit otevřeně.

„Pojď, Karle, napijem se na naše vítězství a na tvůj šťastný návrat odtamtud. Tys vzal z Ruska roha v pravý čas.“

„Copak je tam opravdu tak zle?“ zatvářil se udiveně Karl. „Každý den poslouchám rádio a Paulus se prý drží. Vždyť přece 6. armáda přežila obklíčení v děmjanském kotli, nebo ne?“

„Totální porážka Pauluse je dílem několika dnů, dokonce hodin. Mansteinův pokus o odblokování se nezdařil, a už není člověka, který by je z toho dostal. Führer jim vydal rozkaz držet se do posledního muže.“

Zmlkli. Beze slova se napili. To, o čem přemýšleli, bylo lepší si nechat pro sebe.

„Málem bych zapomněl, Hugo,“ Karl vstal z křesla, „přivezl jsem vám nějaké dárky.“

Za chvilku se vrátil a držel v ruce sobolí límec a dvě láhve s nevábnými vinětami. Podával kožešinu Hugovi.

„Koupil jsem to náhodou v komisionářství v Charkově za okupační prachy, takříkajíc za babku.“ (Dárek byl určený Luise, ale ta byla s rodiči ve Švédsku.) „A tohle je pravá ruská vodka. Ještě předválečná, takovou teď neseženeš. Našli jsme ji v jednom pobořeném skladu.“

„Pšeničná vodka,“ slabikoval Hugo oživeně nápis. „Vždyť jsem ji už jednou pil. To bylo v Rusku kdysi dávno před válkou. Byl jsem tam tehdy na mimořádné služební cestě. To je velkolepé pití. Hned jednu načneme.“ A s pohledem znalce foukl do kožešiny. „Eva Marie bude nadšením bez sebe.“

„To věřím. Tahle kožešina zvlášť sluší blondýnkám.“

Obrátili do sebe stopku vodky. Zrůžovělý Hugo si s požitkem zapálil cigaretu.

„Vzpomínáš si, Karle, na náš rozhovor v Paříži?“

„Ovšem, a několikrát jsem už měl možnost litovat, že jsem nepřijal tvou nabídku.“

„Tak dnes ti chci dát jinou. Část stíhacích útvarů, mezi nimi i žalostné zbytky Kellenbergovy skupiny, budou po přeformování předány protivzdušné obraně říše.“

„To jsem nevěděl. Ale mladý Jeschonnek mi už dávno slíbil, že mi pomůže přejít k PVO.“

„S ním moc nepočítej. Jeho brácha a nebožtík Udet byli s Milchem na kordy. Proto generální inspektor luftwaffe nebude nijak žhavý, aby dopřál sluchu Jeschonnekovým prosbám. Dobře víš, že kádry, organizace a kompletace letectva jsou zcela v jeho rukou.“

„A ty bys mi mohl být nějak nápomocen?“

„Pokusím se. Do protivzdušné obrany se v současné době hrnou ti nejzkušenější letci. A jiné taky neberou. A proč se všichni můžou najednou přerazit?“ Hugo zvedl palec: „Za prvé, rychlý služební postup. Právě se zakládají speciální stíhací útvary.“ Hugo zvedl ukazovák: „Za druhé, relativní bezpečnost stíhačů při noční bojové činnosti ve srovnání s rvačkami na Východě. A nakonec,“ zvedl ostatní prsty, „naprosté pohodlí na letišti, kousek domů k rodině a vyšší platy.“

„Hugo, já ti věnuji ještě tohle,“ Karl vytáhl ze stolní zásuvky stříbrnou tabatěrku s vypouklým emailovým obrázkem velké hlavy, před níž nehybně strnul jezdec s kopím, a tři balíčky papiros Naša marka. „Moc tě prosím, abys nás s Erwinem Stimmermannem opět svedl dohromady.“

„Lacino si kupuješ generála,“ zasmál se Hugo a otevřel balíček papiros s nezvyklými kartónovými náustky. „Tak dobrá, tvůj švagr je slušný člověk, ať je po tvém.“

2

Německo se zahalilo do černého flóru. Zbytky stalingradského uskupení kapitulovaly. Namísto řízných pochodů se z rozhlasových přijímačů linuly teskné melodie Schubertovy a Schumannovy.

Když si Karl s Erwinem vyposlechli komentář rozhlasového zpravodaje generála Dietrichse, z hoře se zlili jako zvířata. Všechno bylo v háji. Všechna ta nadlidská dřina a oběti byly k ničemu. Vymetli je od Volhy, z Kubáně, od Donu i Donbasu. Elitní divize říše našly svůj konec v mrazivých, spalujícími větry sfoukaných prostorách Divokého pole. Karl si vzpomněl, jak za letní ofenzívy viděl ze vzduchu ženoucí se ocelové laviny německé techniky: tanky, obrněné transportéry, automobily, děla různých ráží. To všechno už patří Rusům.

„Děsivé, nenahraditelné ztráty lidí a techniky,“ ztěžka převaloval jazyk Karl a místo do pohárů rozléval víno po ubruse a Erwinových kalhotách.

„I kdybychom teď, Karle, nastokrát rozřezali Eiffelovku na kusy a dali dohromady všechny nočníky, co jich je v říši, nebudem s to nahradit ztracenou ocel u Stalingradu.“

Definitivní vítězství a konec války mizely v nedohlednu. Zdály se být přízračné a nedosažitelné jako hvězdy za tlustou peřinou mraků.

3

Polní maršál Milch jim stanovil přijetí k osobnímu rozhovoru na druhý den po ukončení národního smutku.

Karla s Erwinem nastávající setkání s Milchem tak rozrušilo, že neměli stání a vyrazili z domu o dvě hodiny dřív a nečinně bloumali po ulicích.

Atmosféra velkého štábu jim byla naprosto cizí. Za tři léta na frontě zcela odvykli štábnímu pohodlí, uctivému poklonkování před hodnostmi, stejně jako typické eleganci tamějších šviháků, plenících srdce generálských dcerek i bohatých osamělých vdov.

Tady bylo království zbrusu nových uniforem s hedvábnou podšívkou, naškrobených sněhobílých límečků, kordů s pozlacenými jílci v podobě lvích hlav, lakýrek a melodického pocinkávání ostruh.

V obnošených uniformách, nestřižených v prvotřídních berlínských salónech, bez kordů, ostruh a bílých rukavic se oba mezi vševědoucími adjutanty a pracovníky genštábu necítili zrovna ve své kůži. A ti na ně hleděli s tak povýšenou shovívavostí, že Karl vzteky a urážkou až zezelenal.

„Uhni!“ zavrčel a bezohledně vrazil do hloučku štábistů postávajících na chodbě. Na tváři se mu objevil výraz, jaký míval v kabině letounu. „Podívej se, kolik si ti hovniválové nahrabali metálů,“ řekl nahlas Erwinovi a hleděl důstojníkům zpříma do očí. „Jeden by řekl, že bojovali společně s námi a nešoupali si kalhoty na kancelářských židlích.“

Karl kráčel po chodbě, nikomu neustupoval z cesty, nedbale vrážel i do vyšších šarží nebo se jim snažil přišlápnout patu.

Z toho bude kupa nepříjemností, myslel si Erwin, ale Karla nezarazil. Bylo by to také zbytečné.

Prudce odstrčili dveřmi jakéhosi podplukovníka, kterého jejich drzost naprosto uzemnila, a vešli do Milchova předpokoje.

„Nazdar, Gottfriede,“ důvěrně pozdravil Karl adjutanta generálního inspektora luftwaffe, svého nedávného kamaráda z posledního mejdanu. „Ohlas polnímu maršálovi, že jsme tady.“

Důstojníkům sedícím v předpokoji vyrazila neomalená nestydatost dech.

„My také čekáme na přijetí,“ zaprotestoval jakýsi podplukovník.

Gottfried však s přehledem zvládl situaci. Mrkl do notesu, který měl položený na stole a řekl:

„Moment, prosím. Jste ohlášeni na jedenáct čtyřicet a teď je teprve jedenáct třicet šest.“

„Tak dobrá, my tedy ty čtyři minuty počkáme,“ nabídl velkomyslně Karl a bez dovolení si vzal cigaretu z Gottfriedovy krabičky. „To je u vás pořád tak narváno?“ zajímal se a lhostejné se rozhlédl kolem. „A v Rusku je chronický nedostatek létajícího personálu.“

Milch, hlavní intrikán luftwaffe, je přijal velmi laskavě. Potřásl jim rukama a usadil do křesel. Pak přistoupil ke svému stolu, nasadil si brýle a otevřel jakousi složku. Karl se dovtípil, že jsou to jejich osobní spisy.

„Jak dlouho už bojujete na frontě?“ zeptal se.

„Od prvního dne války,“ odpověděl Karl za oba.

„To znamená, že máte dostatek bojových zkušeností. A kolik vzdušných vítězství máte na svém kontě?“

„Já čtyřicet šest a Stimmermann třicet devět.“

„To není špatné. A kolik máte nalétáno hodin na Messerschmittech 110?“

Na konci pětiminutového rozhovoru vypadal Milch s odpověďmi obou pilotů zcela spokojen.

„Dobře, to mi stačí,“ řekl. „Na jaře očekáváme nový letecký útok Anglosasů na Německo. Za účelem posílení protivzdušné obrany převádí se k ní část stíhacích skupin říše,“ Milch znovu nahlédl do lejster ležících před ním na stole a sundal si brýle. „Mezi nimi je i bývalá skupina plukovníka Kellenberga. Rozhodli jsme se, že jejím velitelem ustanovíme vás, von Rittene.“

„Dekuji vám, Excelence.“ Karl vyskočil z křesla a stoupl si do pozoru.

„A vy, kapitáne…,“ Milch si přiložil k očím brýle a podíval se do papírů, „Stimmermanne, budete Rittenovým zástupcem.“

Erwin se rovněž zvedl z křesla a mírně se uklonil. „Děkuji za projev důvěry, pane polní maršále.“

„Zatím budete létat na stodesítkách. Později dostanete nové přepadové letouny Me 210 a Me 410. To je věc nejbližší budoucnosti. Do té doby vám přeji hodně bojových úspěchů starých, dobrých stodesítkách.“

„Heil Hitler!“ zvolali jedním dechem oba piloti, provedli čelem vzad a vzorným pořadovým krokem zamířili ke dveřím.

Těsně na prahu je Milch zastavil.

„Málem jsem vám zapomněl říct jednu příjemnou novinu. Jakmile bude připraven rozkaz o vašich ustanoveních do funkcí, budete samozřejmě navrženi k povýšení.“

Ale v předpokoji jako by do Karla opět vjeli běsi.

„Koukej, Gottfriede,“ plácl adjutanta přátelsky po zádech, „ať se tady nikde neválejí naše návrhy na povýšení. Nemám už nejmenší chuť srážet kufry před těmi štábními krysami,“ kývl směrem k důstojníkům čekajícím na přijetí u Milcha. „Doufám, že se opět brzy spolu setkáme na Charlottenburgerchausee.“

„To je ale drzoun,“ zasyčel za ním jak vyplašená husa onen podplukovník, kterému Karl dveřmi málem urazil hlavu.

„Kdo je ten rabiát?“ zeptal se čísi podrážděný hlas, když Karl s Erwinem už byli za dveřmi.

„To není žádný šplhounský nýmand,“ laskavě mu vysvětlil Gottfried, „ale baron von Ritten, jedno z největších es na ruské frontě.“

V přijímací kanceláři se rozhostilo ticho. Ruská fronta vzbuzovala úctu dokonce i ve hlavním štábu luftwaffe.

4

Těžká vzdušná situace neumožnila von Rittenovi doplnit leteckou skupinu na plné stavy. Jakmile jim však dodali letouny, okamžitě je zapojili do systému bojového hlídkování protivzdušné obrany říše.

Jednoho březnového dne, kdy mlha a nízká oblačnost spolehlivě přikryly všechny objekty třetí říše a „pevnosti“ i lancastery seděly bezmocně na letištích, naložili von Rittena, Stimmermanna a ostatní Honicí psy do autobusu a odvezli je do Treuenbrietzenu nedaleko Postupimi. Měli se zde seznámit s činností velitelského stanoviště nočního letectva.

Velitelské stanoviště bylo umístěno v podzemním bunkru, jehož železobetonové stropy nemohla prorazit žádná trhavá puma. Tady se shromažďovala hlášení o všech letounech, které se objevily na německém nebi. Letcům přidělili jako průvodce staršího důstojníka, který měl ten den službu.

„Tak toto je sál řízení boje,“ řekl a otevřel masivní dveře, podobající se opancéřovaným dveřím sejfu. Uvnitř zabíral celou jednu stěnu obrovský planžet, osvětlený z protilehlé strany. „Na tabuli se upevňuje mapa Evropy ve velkém měřítku, na niž je v kódu zanesena celá síť protivzdušné obrany,“ tónem zkušeného průvodce vysvětloval major. „Když je vyhlášen letecký poplach, scházejí se tu generálové letectva a na základě vyhodnocení situace přijímají rozhodnutí a vydávají rozkazy stíhacím eskadrám.“

Když letci vešli do sálu, několik směnových planžetistek ze ženské pomocné služby zanášelo na mapu barevnými hyalografy údaje získané sítí hlásné služby. Dívky měly na sobě stejné bílé kalhoty na šlích a pestrobarevné halenky s krátkými rukávy.

„Elso, vy jste si opět vymyslela takový účes, že si ani nemůžete nasadit sluchátka.“

Dívka držící sluchátka u ucha nadzvedla v hraném úžasu nalíčené obočí a opáčila rozmarným tónem:

„Vždyť vy sám, pane majore, jste říkal, že mi ten účes moc sluší…“

„Páni, vy tu máte hotovou květinovou zahrádku,“ zahoroval Erwin. „Pipek co hrdlo ráčí, a kdykoli po ruce.“

„Když se to vezme z tohoto hlediska, opravdu netrpíme nouzí… Ale sloužit s vojáky je mnohem jednodušší. S ženskými jsou to pořád samé slzy, závist, stížnosti…“

Zavedl je k odděleným zvukotěsným boxům.

„Tady sedí spojovací důstojníci. Neustále udržují rádiové a telefonické spojení s určenými eskadrami. Tito důstojníci jim vydávají rozkazy ke vzletu a řídí jejich činnost ve vzduchu. Kromě nich tu ještě pracují naváděcí důstojníci.“

Na stupínku proti vertikálnímu planžetu seděli důstojníci a prováděli výpočty na přepad cílů, které se objevily nad Severním mořem. Byli tak zaujati prací, že vůbec nevěnovali pozornost skupince letců, která stála v jejich blízkosti. Cíle, aniž dosáhly Ruhru, se obrátily k La Manchi, kde shodily hliníkové proužky „Window“.

„Zajdeme do tamhletoho boxu. Ukáži vám, jak kontrolujeme vzdušnou situaci na obrazovce radiolokační stanice.“

„To je senzace,“ prohodil Karl k Erwinovi, když spatřil svítící obrazovku, na níž se sotva viditelně posunovaly světlé flíčky cílů a jako hvězdná mlhovina jiskřily záblesky hliníkové fólie shazované z letounů.

Major jim dopodrobna popsal práci radiolokátoru.

„Angličané je už měli k dispozici v létě čtyřicátého roku, když jsme sváděli bitvu o Anglii,“ podotkl Erwin.

„Sám jsem bombardoval takovou stanici na ostrově White,“ připojil se Karl. „A kdy se vlastně objevily u nás?“

„Před necelým rokem,“ odpověděl major. „V dubnu dvaačtyřicátého se v Tunisu rozbil anglický letoun Hudson – specializovaný stíhač ponorek. V troskách byly nalezeny součástky radarové stanice. Ale hlavní bylo, že do rukou našich vojenských odborníků se dostal magnetron, který do té doby nebyli schopni sami vymyslet. Rusové a Angličané, kteří vyvinuli magnetrony současné, drželi tyto přístroje ve velké tajnosti. Za čtyři měsíce po této – pro nás šťastné havárii – se objevily naše první radiolokátory.“

„Kdybychom tak mohli létat s touhle prima věcičkou,“ rozněžnil se Erwin.

„Zatím jsou instalovány pouze na nočních variantách Junkersu 88 a Messerschmittu 110.“

„Neboj, ještě si jí užijeme,“ ujišťoval Erwina Karl. „Hugo mi vyprávěl, že jsou v plném proudu zkoušky messerschmittu dvěstědesítky a že se brzy začne vyrábět sériově.“

5

Nehybná grónská níže, která dlouho visela nad západní Evropou, začala zvolna ustupovat. Na noc meteorologové předpovídali zlepšené počasí. Letci se při průzkumu počasí odvážili proniknout hluboko nad nepřátelské území a hlásili, že nad Anglií je bezoblačno.

„Dneska se moc nevyspíme,“ zamyšleně řekl Karl Erwinovi, když se koukl na synoptickou mapu. „Prověř pohotovost pilotů a já jdu na velitelské stanoviště. Řekni technikům, ať připraví i moji mašinu.“

Do určené zóny vyvedl Karl svou skupinu po přesném kursu a ve stanoveném čase. Sotva jí dosáhli, na západě se ozářilo nebe stovkami jasných záblesků. Protiletadlové baterie rozmístěné na pobřeží Severního moře zahájily palbu na blížící se mohutný val bombardérů. V éteru se naplno ozvala velitelská stanoviště a posílala do vzduchu jednu skupinu stíhačů za druhou.

„K boji!“ vydal povel Karl.

Za několik minut se na pozadí jasné záře explozí protiletadlových granátů vynořily siluety sterlingů, lancasterů, halifaxů. Čtyřmotorové strategické bombardéry letěly těsné vedle sebe, v minimálních rozestupech.

To je už pořádná porce, pomyslel si Karl, když hleděl na mihotavé rozsvěcování záře na nebi. Flaky ostřelovaly nové a nové skupiny bombardérů, blížících se ze západu. Byla jich aspoň pětistovka. Co z toho, jestli se nám podaří proříznout noční nebe plameny několika hořících anglických strojů, ostatní stejně dosáhnou svého cíle a zasypou jej tisíci zápalných a trhavých pum.

Nad Karlovou čtveřicí se na souběžně se protínajících kursech přehnala skupina rychlých stíhaček Heinkel 113, známých pod názvem „kočičí oko“. Velitelské stanoviště v Treuenbritzenu stahovalo do prostoru bojů další skupiny stíhačů, a to už bylo nutné mít oči na stopkách: střetnutí s vlastním strojem nebylo o nic zhoubnější než s anglickým bombardérem.

Na kursu před nimi vyšlehly svítící trasy střel z heinkelu.

„Připravit se k zatáčce!“ zavelel Karl rádiem.

Celá obloha, kam oko dohlédlo, byla poseta temnými skvrnami a tečkami. Toto byl jeho tří stý vzdušný boj. Ale stejně si na něco takového nikdy nezvykne. Srdce se mu rozbušilo, smysly zostřily.

„Go on!“ křikl Karl. První kolo jejich souboje se střelci RAF, sedících v blistrech blížících se letounů, začalo.

Kapitola čtvrtá

1

Muž s tvrdými, jakoby z kamene vytesanými rysy se rozmáchle podepsal. Dokument znovu potvrdil jeho obavy, že výběr objektů a zaužívané způsoby pumových úderů neskýtají žádoucí efekt: německé ponorky z Raederových smeček stejně jako dřív sveřepě řádí, v Porúří se nadále taví ocel a Krupp vyrábí svou smrtonosnou produkci.

Z nepříjemných úvah vytrhlo velitele Královského vojenského bombardovacího letectva Harrise zdvořilé zaklepání na dveře.

„Ano, ano, pojďte dál, pánové.“

Na poradu byli pozváni jen jeho zástupci a náčelníci operačního a průzkumného oddělení. Lehkým pokývnutím hlavy odpověděl na uctivé pozdravy a vybídl je, aby se posadili.

Maršálové a generálové letectva, kteří se shromáždili na poradu, dobře znali svého šéfa, než aby se jich nějak dotkla jeho nápadná strohost; dokonce i s lidmi, s nimiž se ve službě stýkal dnes a denně, byl přísně oficiální. Byl už takovým sucharem, když přijel za první světové války ze Salisbury do Londýna, aby se přihlásil na frontu jako letec dobrovolník. Zůstal nepřístupným pedantem, když pak velel bombardovací letce zámořského vojenského letectva a vedl trestné expedice proti vzpurným kmenům v Indii, Mezopotámii a Zajordánsku. Harris nepovažoval za nutné měnit svůj vztah k lidem ani teď, kdy stál v čele bombardovacího letectva. Třebaže ho tisk vynášel až do nebes a nazýval ho „Nelsonem ve vzduchu“, jeho podřízení ho rádi neměli. Na jeho rozkaz musely z letišť odejít téměř všechny zaměstnané ženy a dívkám z pomocné služby div nenasadili pásy cudnosti.

Přistoupil k ohromné mapě Evropy, visící přes celou jednu stěnu, a odhrnul neprůhledný závěs.

„Stratégové ze štábu vojenského námořního loďstva nás půldruhého měsíce nutili konat zbytečnou práci. Provedli jsme přes dva tisíce bojových letů na Brest, Saint Nazaire, Lorient, La-Pallis a ztratili přitom přes dvacet osádek. A čeho jsme dosáhli?“ Harris vytáhl ze složky dokument, „přečtu vám opis hlášení admirála Dönitze Hitlerovi: ‚Saint Nazaire a Lorient byly srovnány se zemí, avšak ponorkové bunkry zůstaly nepoškozeny.‘“

„Náš průzkum, sire, hlásil totéž,“ ozval se náčelník průzkumu.

„Naštěstí,“ pokračoval Harris, aniž věnoval pozornost poznámce náčelníka průzkumného oddělení, „nám dohoda v Casablance rozvázala ruce. *) Od nynějška si budeme vybírat objekty pro naše lancastery sami, srovnáme se zemí loděnice, kde se budují německé ponorky, a ne betonové bunkry, od nichž naše pumy odskakují jako kroupy od dláždění. Hromadné nálety na Porúří dokázaly, že kvůli našim nedokonalým bombardovacím zaměřovačům nejsme schopni splnit stanovené úkoly. Porúří nadále zůstává hlavním arsenálem říše.“

*) V lednu roku 1943 se v Casablance konala porada prezidenta USA premiéra Velké Británie k otázkám dalšího vedení války.

Harris se odmlčel, zapálil si cigaretu a ukazovákem se dotkl tří modrých skvrn na mapě.

„Co si, pánové, myslíte o těchto třech objektech? Nejsou vodní přehrady na řekách Möhne, Sorpe a Ederu Achillovou patou Porúří? Kdybychom vyhodili tyto přehrady do povětří, vyvoláme záplavy nejen v údolí Ruhru, ale zkomplikujeme zásobování obyvatelstva a průmyslových závodů vodou a zároveň snížíme možnost výroby elektrické energie.“

Harrisův návrh přítomné zaujal. I když si všichni uvědomovali, že jeho realizace bude značně složitá.

„Náčelníku průzkumu, podejte prosím charakteristiky cíle číslo 267.“

Holohlavý generál otevřel složku s nápisem „Cíle“.

„Přehrada na řece Möhne slouží k regulaci hladiny řeky Ruhr. Kapacita vodní nádrže činí 130 miliónů kubických metrů, rozloha 10 kilometrů čtverečních. Hloubka až 35 metrů…“

„Prosím podrobněji k samotné přehradě.“

„Přehrada… je postavena z vápencového kamene a betonu. Tloušťka základů 37 metrů, na vrcholu 8 metrů.“

„Oho,“ vyklouzlo náčelníkovi štábu. „Čím ji budeme bořit?“

„Firma Wickers-Armstrong nám přislíbila výrobu speciálních min,“ odpověděl Harris.

Na poradě bylo dohodnuto zformovat bombardovací letku ke splnění tohoto úkolu a náležitě ji na to připravit.

„Letku převezmete pod svou kontrolu,“ obrátil se Harris k jednomu ze svých zástupců. „Termín pohotovosti – 10. května. Dovoluji vám vybrat si nejlepší osádky. Budete podávat hlášení jednou za dva týdny.“

„Rozumím, sire.“

2

Podplukovník Gibson, který byl ustanoven velitelem 617. bombardovací letky, nově zformované na letišti Scampton, zpočátku naprosto ničemu nerozuměl. Místo aby létali s náklady pum na Kolín a Duisburg, téměř každou noc prováděli cvičné lety v malých výškách a strefovali se pumami na cíle malých rozměrů. Jenom za jediný měsíc nalétal se svými šestnácti osádkami lancasterů přes dva tisíce hodin a shodil dva a půl tisíce cvičných pum. 10. května oznámil nahoru, že program přípravy byl ukončen.

Osádky Gibsonovy letky se naučily za jasné noci ničit cíle z výšky dvaceti metrů a s odchylkou ne víc než osm metrů. O takových výsledcích se v Královském letectvu nikomu ani nesnilo. 16. května zavěsili na pumové nosiče letounů podivné miny. Letci už byli seznámeni s bojovým rozkazem.

Po setmění dostala 617. letka povolení ke vzletu. Na přehrady zaútočili ve třech vlnách. První vlnu vedl sám Gibson. Tvořily ji tři roje po třech letounech. Nejdříve měl bombardovat přehradu na Möhne a posléze provést úder na Eder. Druhou vlnu vedl jeho zástupce. Jejich cílem byla přehrada na řece Sorpe. Trojice lancasterů třetího sledu tvořila zálohu a měla dokončit dílo na nejméně poškozeném objektu.

Celý let se uskutečnil v malé výšce. Kanál překonali pod dolní hranicí pracovního sektoru německých radiolokátorů rozmístěných na pobřeží.

Na nebi vzešel plný měsíc a ozářil krajinu tak jasným světlem, že letka mohla přejít do přízemního letu. Z navigátorů lil pot, neboť museli udržet přesnou trasu letu. Při malé výšce, omezené viditelností orientačních bodů, rozvětvené síti řek a kanálů na území Belgie nebyla navigace jednoduchou záležitostí, a oni museli přivést své osádky přímo nad Ruhrskou pánev.

Na hranici Porúří se lancastery dostaly do silné protiletadlové palby mohutných baterií. Zachránilo je jen to, že prolétaly zónou efektivní palby pouze krátkou dobu. Ale přesto byly ztráty. Byl sestřelen jeden bombardér z Gibsonovy trojky; při dopadu na zem ozářil okolí zábleskem přízračného výbuchu.

„Veliteli! Porúří!“ oznámil letovod hovorovým zařízením a určil nový kurs.

Osm lancasterů se hnalo těsně nad hladinou řeky a přímo před očima jim vyrůstala vysoká zeď. Pět mohutných výbuchů otřáslo přehradou a prorazilo v ní hluboké trhliny, do nichž se nahrnuly prudké proudy vody, strhující s sebou vše, co jim přišlo do cesty.

3

Noc připlouvala zdola. Ve výšce bylo ještě jasno. Asi třicet kilometru na sever bylo celé nebe žíhané kondenzačními stopami. Prolétla tudy nevelká skupina bombardérů, kterou na velitelském stanovišti v Treuenbrietzenu považovali za demonstrativní skupinu, jež měla odpoutat pozornost, a proto se ani nenamáhali vyslat proti ní síly stíhacích eskader chránících Porúří. Jakmile začaly hromadné nálety na Essen, Duisburg a ostatní města, přesunuli von Rittenovu skupinu sem, aby posílila stíhací letectvo generála Schumachera.

Osm Me 110, které vedl Karl, nabíralo výšku na západ, kde se měly každou chvíli objevit lancastery. Blížila se další bitva s nočními piloty.

Kouř z továren, zahalující porúrská města, byl prosvětlován zdola rudými záblesky. V metalurgických závodech se tavila ocel. Copak tady může být k něčemu světelné maskování? blesklo Karlovi hlavou. Proplouvala pod ním památná místa, shora neviditelná. Tady měli letiště ve čtyřicátém… Zdálo se, že to bylo teprve nedávno, ale jak se tu všechno změnilo. Po zničení přehrad Ruhr změlčil. Přes čtyři milióny obyvatel a spousta továren trpěly značným nedostatkem vody. Asi tisíc dvě stě lidí zahynulo při záplavách. A Angličané málem týden co týden prováděli kobercové bombardování měst, přičemž protivzdušná obrana zjevně nestačila na své úkoly.

Takové myšlenky vyvolávaly skličující stesk a Karl je od sebe odháněl, seč mohl. Všechno vypadalo příliš nepravděpodobně a beznadějně. Každý bojový let mohl být jeho posledním. Vlastně to tak bývalo i dřív, ale on nad tím nikdy neuvažoval. Teprve až pominulo opojení vítězstvím a dostavila se těžká kocovina, přepadaly ho podobné myšlenky stále častěji, ale nikomu se s nimi nemohl svěřit, ani Erwinovi, i když ten ho nejednou vybízel k otevřenosti.

Teď, když letci létali nad troskami měst nebo četli v novinách seznamy padlých, přestali se už považovat za vyvolence ozbrojených sil. Z krásné sebevědomé orlice luftwaffe vytrhali spojenci skoro všechno peří.

Kapitola pátá

1

Britský premiér Winston Churchill a německý führer Adolf Hitler byli zcela různí lidé. První – přímý potomek vévodů z Marlborough, jemuž už jenom šlechtický původ otvíral cestu na kapitánský můstek britského impéria. Druhý – malíř pokojů z Braunau, který si za první války taktak vysloužil frajtra a kterého vynesla do kancléřského křesla kalná vlna nacionálního socialismu. Různily se také jejich politické názory,

Hitler – největší antisemita v dějinách – považoval za konečné vyřešení „židovského problému“ naprosté vyhlazení synů Izraele.

Naopak Churchill byl zastáncem myšlenky na vytvoření národního židovského státu a chytře využíval podpory židovské obce při volbách do parlamentu. Příznačné například bylo už to, že Nathan Laski, prezident židovské kongregace, prohlásil jednou zcela otevřeně: „Každý žid, který hlasuje proti Winstonu Churchillovi, je zrádcem společné věci židovstva.“

Jedno však měli oba muži společné: z hloubi duše nenáviděli všechno, co zavánělo komunismem. V počátcích Hitlerovy kariéry na postu hlavy třetí říše Churchill nešetřil na jeho adresu komplimenty. Aby ne, nacismus totálně zadusil dělnické hnutí v Německu a celou zemi pokryl sítí vězení a koncentráků.

Jako zkušený politik však Churchill mnohem dříve než mnozí členové anglického kabinetu vytušil nebezpečí, které Británii hrozilo ze strany třetí říše, a všechen svůj um, řečnické schopnosti a energii zaměřil proti rostoucí germánské rozpínavosti.

Byl však zároveň zapřisáhlým antikomunistou a protisovětsky orientovaným politikem, a když po první světové válce dočasně promarnil všechny hlasy svých voličů, odešel z vlády. Dostal se do vládní opozice a začal vyslovovat střízlivé myšlenky; hájil například zapojení Sovětského svazu do systému evropské bezpečnosti. Proto se Winston Churchill stal právě tím mužem, který se mohl postavit do čela britského kabinetu ministrů v letech druhé světové války.

Po zahájení bojové činnosti proti Anglii se vzájemné nesympatie mezi Hitlerem a Churchillem změnily v otevřenou nenávist. Ulice německých měst byly zaplněny propagandistickými plakáty s Churchillovým portrétem a stručným nápisem: „Nepřítel číslo jedna.“

Když se Hitler dozvěděl o Churchillově vystoupení na konferenci v Casablance, kde britský premiér vznesl návrh na bezpodmínečnou kapitulaci Německa, chytil ho zběsilý vztek. Himmler a Canaris, kteří byli tehdy přítomni, poprvé spatřili svého führera v tak nepříčetném stavu. Čas skvělých vítězství německých zbraní pominul a Hitler intuitivně cítil, že se blíží odveta. Pobíhal po kanceláři, hrozil pěstmi, vykřikoval vyhrůžky, až mu od úst stříkaly sliny. Po chvíli se trochu uklidnil a nařídil:

„Zlikvidovat! Neprodleně zlikvidovat! Okamžitě odstranit ze scény toho yorkshirského tlusťocha, dokud nám nenatropil ještě víc zla!“

Vražda jako politický prostředek vzkvétal v Německu od středověku, ne zřídka se ovšem používal i ve dvacátém „osvíceném“ století. Tak byli například zavražděni vůdcové dělnického hnutí Rosa Luxemburgová, Karel Liebknecht a mnozí jiní.

Po nástupu Hitlera k moci se v nacistické praxi stala politická vražda zcela obyčejným jevem. Stačí vzpomenout čistku ve straně neboli tzv. desinfekci, jež se odehrála v noci na 30. června roku 1934: jenom ve Wiessee byly pobity téměř dvě stovky Röhmových „hnědých kosili“ a celkem zahynulo přes pět tisíc mužů, příslušníků úderných oddílů. Později byla tato operace, zaměřená proti Hitlerovým odpůrcům, nazvána „nocí dlouhých nožů“.

Provedení akce k fyzické likvidaci britského premiéra bylo svěřeno do rukou vysoce postavených specialistů na mordy. Projektem se zabývaly dva úřady – sicherheitsdienst, bezpečnostní služba, a abwehr, vojenská rozvědka. Od té doby začal doopravdický hon na Churchilla. Anglická kontrarozvědka nestačila odzbrojovat a posílat na šibenici německé agenty, kteří se s odjištěnými walthery ochomýtali u premiérovy rezidence v Downing Street, nebo bloumali po čerstvých londýnských ruinách, které měl Churchill ve zvyku navštěvovat po každém náletu.

Ostatně, gestapo a abwehr neměli na mušce Jenom Churchilla. Jejich dlouhé ruce sahaly k politickým a vojenským činitelům všech zemí antihitlerovské koalice.

Jednoho takového „lovu“ se zúčastnila i stíhací skupina Honicích psů Karla von Rittena. Samozřejmě že neměli ani tušení, o jakou „vysokou“ půjde. Nikdo nepovažoval za nutné zasvětit je do všech detailů supertajné operace, jíž se dostalo kódového označení „Skok jaguára“.

31. května roku 1943 spěšně přemístili jednu letku ze skupiny Honicích psů na malé polní letiště v Saint Nazaire, nedaleko ústí Loiry do Biskajského zálivu. Jak se zdálo, šlo o něco velmi důležitého, neboť bylo nařízeno, aby oddíl vedl samotný von Ritten. Přelet v malé výšce se odehrál v naprosté tajnosti, bez jakéhokoliv rádiového spojení.

„Rád bych věděl, co je v tom zase za čertovinu,“ zabručel Karl spíš pro sebe než ke střelci radistovi, který právě vyskočil ze zadní kabiny jeho stodesítky.

Dráha, na níž přistáli, měla značně neupravený vzhled. Letiště připravovali k jejich příletu ve velkém spěchu: byl hotový jen přistávací pás, táhnoucí se uprostřed pokosené louky, pojížděčky se právě urovnávaly těžkými válci a vojáci pokládali přenosné světelné zařízení.

Když dosedl poslední letoun, letci se shromáždili kolem von Rittena.

„Co tady máme co dělat, pane podplukovníku?“ zeptal se Rudi Schmidt. „Podle všeho nás tu moc nečekají…“

Vtom od stojánek prudce vyrazil dvoumístný sportovní automobil. Ozvalo se zaskřípění brzd a vůz zastavil u hloučku letců. Mercedes se blyštěl niklováním a černým lakem. Střecha kabrioletu byla zvednutá. Uvnitř seděli dva důstojníci, jejichž havraní uniformy se stříbrnými doplňky ladily s barevnými tóny vozu.

„Kdo z vás je von Ritten?“ úsečně se zeptal esesman sedící za volantem.

Karl si ho pozorně prohlížel. Tvář tohoto muže mu byla neznámá. Podle stříbrného copánku na jediném nárameníku a tří spletených čtverečků na levé výložce poznal, že důstojník má hodnost sturmbannfűhrera, která v podstatě odpovídala hodnosti majora. Mám vyšší hodnost, pomyslel si Karl, a on se ani nenamáhá vylézt z vozu. Čeká, až přistoupím k němu a představím se. Cítí se zde být pánem a náležitě mi to dává najevo. Asi k tomu má důvody… Nezbývá než se podřídit. Lidé z tohohle Černého řádu jsou tak rozmazlení svou mocí, že se považují za bohy. Se značným sebezapřením přistoupil blíž a představil se:

„Podplukovník von Ritten, velitel skupiny Honicí psi.“

„Jmenuji se Jagwitz,“ stručně houkl esesman, aniž se pustil do podrobností. Pominul všechny své tituly a funkce.

Tohle jméno jsem přece slyšel od Dippela, vzpomněl si užasle Karl.

Jagwitz mu nevěnoval ani pohled. Jednou rukou se hrabal v aktovce, kterou měl položenou na kolenou, a druhou – v černé rukavici – k němu natahoval z auta.

Ejhle, on se dokonce snížil k podání ruky, zuřil Karl, když spatřil napřaženou pravici v rukavici. To jejich hulvátství opravdu přesahuje všechny meze.

„Vy máte, pane sturmbannfűhrere, asi ekzém?“ zeptal se tím nejlíbeznějším tónem. „Mohu vám v Berlíně doporučit výborného dermatologa.“

Jagwitz stáhl ruku a zahleděl se na von Rittena. Zpočátku se jeho ledový pohled zabodl do Karlova obličeje, jako by si jej chtěl dobře zapamatovat, a pak nedbale sklouzl po Rytířském kříži, který mu visel na krku. Vysoké vyznamenání na něj neudělalo žádný dojem, třebaže on sám měl na prsou jenom stříbrnou svastiku – odznak za věrnou službu v ochranných oddílech.

„Od tohoto okamžiku je váš oddíl, podplukovníku, podřízen výlučně mně.“

„Jak můžete potvrdit tuto skutečnost?“ zeptal se Karl lhostejně, i když se taktak ovládal, aby neposlal tohoto hejska ve vyšperkované uniformě á la „Veselý Rogers“ ke všem čertům. Esesáčtí náčelníci nám tak ještě chyběli! K čemu nás můžou tihle andělé strážní potřebovat?

„Račte se prosím seznámit,“ ucedil Jagwitz a vytáhl z aktovky dokument natištěný na ručním papíře nejlepší kvality. Stálo v něm: „Sturmbannführer SS Klaus Jagwitz je osobně pověřen splněním přísně tajného rozkazu mimořádné důležitosti. Je žádoucí, aby všechny vojenské a státní orgány prokazovaly panu Jagwitzovi všestrannou pomoc a vycházely vstříc všem jeho požadavkům. Adolf Hitler.“

Když Ritten spatřil na papíru zlatem vyraženou orlici se svastikou a razítko „führer a říšský kancléř“, pochopil, že drží v rukou honební lístek – dokument skýtající jeho majiteli právo kohokoli uvěznit a bez soudu zastřelit podle vlastního uvážení.

„Heil Hitler!“ vyrazil ruku k nacistickému pozdravu. „Jsem vám k službám, pane sturmbannfűhrere.“

Jagwitz nespěchal, kochal se svou mocí, když strkal lejstro, které mu dávalo neomezené pravomoci, zpět do aktovky.

„Jaké úkoly stanovíte mému oddílu?“

„Zničení vzdušných cílů.“

„Nemůžete mi to upřesnit? Jakých konkrétně? Zdá se, že to bude něco méně obvyklého, jestliže nás podřídili vašemu velení a přesunuli sem tak tajně.“

„Radím vám, podplukovníku, abyste si tím lámal hlavu co nejméně. Vaším úkolem je dělat, co vám přikážu. Ostatní se vás netýká.“

Sturmbannführer vytáhl ze stříbrné tabatěrky vykládané černým emailem dlouhou francouzskou cigaretu, nasadil ji do ještě delší špičky a cvakl zapalovačem.

„Mě hlavně zajímá, kdy budete připraveni splnit úkol.“

„Po příletu našich mechaniků a doplnění letounů palivem.“

„Hansi, upřesni, kde je nyní dopravní junkers?“

Druhý esesman s hodností hauptsturmführera cvakl vypínačem přenosné radiostanice, instalované do přístrojové desky mercedesu. Pro radistu měl značně nevhodný hlas – chraptivý, jakoby nastuzený.

„Marion, zde nula jedna? Kde je nyní kočár?“

Ze sluchátek zasípalo: „Za pět minut bude u vás.“

„Jednejte, podplukovníku,“ řekl Jagwitz, „palivo právě přivážejí.“

Karl se ohlédl a spatřil, že ke stanovištím se blíží obrovská autocisterna.

„Nejpozději za hodinu,“ pokračoval Jagwitz, „začnete držet pohotovost v letounech. Ve čtveřicích a v okamžité pohotovosti ke vzletu.“

„Jak dlouho budeme držet hotovost?“

„Ve dne v noci, pokud to bude vyžadovat situace. Když to bude nutné, tak třeba celý týden.“

„To je, sturmbannfűhrere, pro piloty velmi náročné. Nebudou stačit dvojice?“

„Ne, čtveřice, prosím. Tak zní rozkaz. Jasné?“

„Jawohl. Ale v tom případě potřebuji místnost pro odpočinek hlídkujících osádek.“

Jagwitz se podíval na letecké hodinky na masivním platinovém náramku.

„Za čtvrt hodiny sem přistaví tři štábní autobusy a polní kuchyň. Doufám, že vaši Psi budou s bydlením a se stravou spokojeni.“ A pro sebe si pomyslel: Nějak se nám ti hafánci pod křídlem říšského maršála zhýčkali. Moc se s nimi párá. Slyšel na vlastní uši, jak Göring řekl Kaltenbrunnerovi: „Dám ti, Ernste, nejlepší honící psy ze svého psince.“

Jagwitz změřil pohledem von Rittena, který stál před ním a nedával najevo žádnou úctu. A tomu podplukovníkovi nezaškodí srazit hřebínek.

„Tak tedy, podplukovníku, za hodinu čekám hlášení o vaší pohotovosti. Pokud to ve stanovené lhůtě nezvládnete,“ sturmbannführer snížil hlas, „pak vám nikdo nepomůže. Ujišťuji vás, že ani říšský maršál nebude mít kdy se vás zastat.“ Udělal významnou pauzu. „Můj volací znak je Marion-1. Po startu řídí letouny naváděcí stanoviště Marion bez indexu. To je vše, von Rittene, dejte se do díla.“

Jagwitz nastartoval a bez rozloučení odpálil vůz, že motor zahřměl jak letadlo.

Rozhovor se sturmbannfűhrerem zanechal v Karlově duši varovnou sedlinu. Cítil, že se ho zmocňuje zvláštní napětí, jako před bouří.

Musím urychlit čerpání pohonných hmot, uvažoval, a co nejrychleji uvést první čtveřici do bojové pohotovosti. S tím frajerem, kterého seslal na mou hlavu samotný Belzebub, nebudou žádné špásy. Ale stejně asi má nervový ekzém. Sice jsem to řekl ze zlosti, ale strefil jsem se do černého. Je to zřejmě jeho nejbolavější místečko…

Sturmbannführerovi skutečně vystupovaly na tvářích a na krku růžové skvrny zanícené kůže, zakryté pudrem. Při jaké práci a ve kterém koncentráku si tak pocuchal nervy? Je přece ještě docela mladý, nebude mu ani třicet.

Při rozhovoru s Jagwitzem měl Karl jen matnou představu, s kým ho osud svedl dohromady. Dokonce i mezi hrdlořezy z nejbližšího Kaltenbrunnerova okolí vzbuzoval hrůzu a děs. Zbytečně mu o něm opilý Dippel nevyprávěl, jak se vyznamenal při likvidaci Röhma a jeho kompliců. Zcela opojený krví, surově postřílel spoustu Röhmových stoupenců, které zčistajasna překvapil v ložnicích jejich milenek. Stejně sadisticky řádil i o „křišťálových nocích“ roku 1938, kdy do výše šlehaly plameny podpálených synagog, a zvonilo sklo rozbíjených vitrín židovských obchodů. A od té doby si tento nacistický trhan zřejmě přestal vybírat prostředky.

Řemeslo profesionálního vraha mohou bez újmy na zdraví vykonávat jenom poloidioti, sadisté a nenapravitelní zločinci, kteří v sobě pozbyli všechno lidské. V Jagwitzovi přesto všechno zůstalo něco z homo sapiens, proto za svou profesi platil silnou neurasthenii, narušením látkové výměny a úplnou impotencí.

2

Den před odletem von Rittenova oddílu do St. Nazaire obdrželi v Berlíně důležitou zprávu. Německý agent v Alžíru radiotelegraficky sdělil, že tam přistál letoun z Washingtonu. Na jeho palubě byl britský premiér Winston Churchill.

Zanedlouho ležela dešifrovaná zpráva na stole náčelníka hlavního úřadu bezpečnostní služby obergruppenführera SS Kaltenbrunnera a její kopie byla předána náčelníkovi 2. oddělení abwehru generálovi Lahousenovi, který měl na starosti otázky diverze a sabotáže.

Oba promptně vydali potřebné instrukce a v tom momentě se roztočila kola složitých mechanismů gestapa a abwehru. Honba na anglického premiéra se dostala do nové, dynamické fáze. Její centrum se přeneslo z ostrova na pevninu.

Nacisté se cítili v neutrálním Portugalsku téměř jako doma. Ministerský předseda doktor Salazar se příliš nezpěčoval prosbě Němců a dal souhlas, aby byly v zemi rozmístěny radiolokační stanice a několik průzkumných výškových letounů Ju 86.

Počátkem čtyřicátého třetího roku se na nejzápadnějším místě Evropy – mysu Rokka – objevil neobvyklý objekt, obehnaný plotem z ostnatého drátu a s varovnými cedulemi Zakázaná zóna. Za ohradou pobíhali zuřiví ovčáci, přivázaní na dlouhých řetězech, a procházely se stráže. Avšak maskovací sítě nemohly ukrýt hřebenovité antény v podobě šibenic a obyčejné rádiové stožáry, připoutané k zemi ocelovými lany. Radiolokátory obsluhovali světlovlasí mladíci, kteří se v civilních oblecích cítili značně nesví. Ve dne v noci sledovali angloamerické lodě a letouny pohybující se na úrovni Lisabonu.

Ráno 31. května dostali rozkaz, aby věnovali zvláštní pozornost kontrole ve vzduchu. Údaje o každém letounu zjištěném nad oceánem měli okamžitě hlásit do Berlína.

Na radiolokační stanici pro navádění letounů zřízenou v blízkosti Saint Nazaire okamžitě poslali z Berlína dva důstojníky, kteří měli v protivzdušné obraně hlavního města pověst nejlepších návodčích na vzdušné cíle.

Toho dne byly od rána neustále ve vzduchu osádky Junkersů 86, které vzlétaly z portugalských základen. Když nabraly výšku pro anglické stíhačky nedostupnou, pendlovaly mezi Gibraltarem a Lisabonem a pečlivě prozkoumávaly vzdušný prostor nad oceánem.

Nad Atlantikem – od Brestu k Lisabonu – žehlily rovněž vzduch čtyřmotorové condory Biskajské eskadry.

Všichni měli jediný úkol – objevit letadlo letící z Alžíru do Anglie.

3

„Veliteli, probuďte se.“ Mechanik opatrně zaťukal kloubem prstu na překryt kabiny, pokrytý kapkami rosy.

Karl otevřel oči. Ukradl si, chvilku spánku, když seděl v letadle v pohotovosti prvního stupně.

„Co se děje?“ zeptal se rozespalým hlasem.

„Vystřídala nás další čtveřice.“

Karl vzhlédl k světlajícímu nebi. Rodil se bezoblačný klidný den. Někde zapípali probuzení ptáci. Konečně může jít do autobusu a pořádně se vyspat.

„Marion, Marion,“ zívl do vysílačky.

„Slyším vás,“ neochotně odpověděl z radiostanice ochraptělý bas.

Zřejmě se hauptsturmführerovi tuto noc také nepodařilo zamhouřit oko. A Jagwitz si určitě spí jako dudek, neřád jeden. Jenže Karl se mýlil. Sturmbannführer byl celou noc na nohou. Jeho kariéra a celá budoucnost byly v sázce.

„Tady dvanáctý, odcházím z příjmu. Přepojte se na šestnáctého.“

Karl seskočil z křídla na zem a začal si masírovat zdřevěnělé nohy. To budeme dneska zase celý den sedět v kabinách jak slepice na hřadu, vztekal se v duchu. Kde jsou ksakru ty slavné cíle sturmbannfűhrera Jagwitze? Už aby se co nejdřív objevily.

Záda a nižší partie ho bolely jako po výprasku otcovým řemenem. Pane bože, proč jsi mě neobdařil železným zadkem, to by bylo pro mě nejvyšším požehnáním, povzdechl si.

4

Ralph Greensland, vládní expert pro finanční otázky, jako by siru Winstonu Churchillovi vypadl z oka. Docela mu připadalo zábavné, když si ho pletli s ministerským předsedou.

„Poslechněte, Ralphe,“ zažertoval jednou Churchill. „Udělejte mi kvůli jednu laskavost: Buď zhubněte, nebo přestaňte kouřit doutníky. Bojím se, že vám brzy začnou nosit k podpisu moje papíry.“

Mr. Greensland byl od samého rána ve skvostné náladě, třebaže musel vstát dříve, než měl ve zvyku. Záležitosti s alžírskou pobočkou francouzské banky byly uspokojivě vyřešeny a on se vracel z africké pekelné výhně zpět do staré dobré Anglie. Ve stáří velmi ztloustl a organismus se už jen s obtížemi vyrovnával s vedry. Kdysi zamlada v Kalkatě, kde začínal jako koloniální úředník, to bylo jiné.

Byla to velmi časná linka společnosti British Overseas Airways, protože let do Londýna s mezipřistáním v Casablance trval bezmála celý den.

Ze Středozemního moře vyskočila rozžhavená plochá koule a ozářila vrcholky pohoří Tellského Atlasu. Na jihu, směrem k Sahaře, se válela žlutá prašná mlha.

V rolls-roycu, modelu roku 1938, seděli kromě řidiče a vládního experta ještě tři lidé: osobní tajemník Mr. Greenslanda a ředitel alžírské banky monsieur Joseph Doumure se svou sekretářkou, přitažlivou modrookou brunetkou, držící v ruce kytici růží. Oba mladí lidé mlčeli. To, co bylo třeba říci, si už řekli v bezesné noci před odletem. Jenom staří pánové mezi sebou nezávazně hovořili.

V závěsu za jejich rolls-roycem přijeli k budově letiště dva džípy. Vyskočilo z nich několik důstojníků, kteří se hned vydali za mistrem Greenslandem a jeho doprovodem.

Angličan si zapálil doutník, vzal pod paží ředitele banky a řekl mu:

„Tak, milý příteli, je čas se rozloučit. Děkuji vám za přijetí. Úmyslně vynechávám slovo ‚vřelý‘, protože se pro zdejší klima vůbec nehodí.“

„Váš příjezd, Mr. Greenslande, nás velmi potěšil. Doufám, že naše vzájemně výhodné kontakty teď budou ještě těsnější,“ opáčil monsieur Doumure, uctivě zavěšený do Angličanovy paže.

„Čert aby to vzal,“ neudržel se Greensland, když jeho pohled zabloudil na dvoumetrový teploměr, visící u vchodu do letištní budovy. „V sedm hodin ráno je třicet osm stupňů ve stínu. Nikoli, dámy a pánové, říkejte si o mlhách v Londýně, co chcete, ale já bych ho za Alžír nevyměnil. Podle mého je lepší sychravý chlad než tohle peklo.“

Právě procházeli kolem dvou Arabů, dřepících na koberečku ve stínu budovy, kteří měli kolem sebe rozloženy na prodej bronzové výrobky. Kdyby si jich Mr. Greensland všiml podrobněji, patrně by ho překvapilo, s jakým zájmem si ho jeden z nich prohlíží a napíná uši, aby slyšel něco z jejich anglického rozhovoru. Avšak lidé oblečení do bílých arabských hábitů nezajímali sira Greenslanda o nic víc než nádoby na odpadky, které stály na druhé straně vchodu.

Jakmile Greensland se svou suitou a důstojníci, kteří je následovali, zmizeli v budově, Arab se šrámem na tváři prohodil cosi polohlasem k svému průvodci a rozhlédl se kolem.

Všude byl klid. Řidič rolls-roycu nesl těžký kufr do zavazadlového oddělení a vojenští šoféři džípů pokuřovali ve stínu palem. Arab s jizvou se lehce zvedl ze země a loudavě odcházel kolem drátěného plotu ohrazujícího plochu letiště. Našel si výhodné místo, odkud bylo dobře vidět na letoun stojící u nástupiště, a znehybněl v trpělivém očekávání. Minuty ubíhaly, slunce pálilo čím dál víc, ale Araba jako by se to netýkalo. Stál jako solný sloup a neodtrhoval zraky od letounu: jenom pravá ruka se neznatelně pohybovala, přebírajíc tmavě modré kuličky růžence.

První vystupovali po schůdcích do letounu seriózně vyhlížející šedovlasý pán se ženou a třemi dětmi pod dohledem guvernantky. Pak nastoupila na palubu dáma s dvojčaty a za ní elegantně oblečená slečna v doprovodu mladého důstojníka v šortkách. Až nakonec se objevil postarší obtloustlý gentleman, který byl zobrazen na fotografii, již měl Arab ukrytou v záňadří. Důstojníci, kteří přišli ke schůdkům první, mu vzdali čest a uctivě ho propustili dopředu.

„Zase mě pokládají za Winnieho,“ s úsměvem řekl Greensland svému tajemníkovi.

Arab se nehnul z místa tak dlouho, dokud pilot nespustil motory, nepřezkoušel je, a než doroloval na vzletovou dráhu. Ale jen se linka odpoutala od země a zatáhla podvozek, vjela do něj nebývalá energie. Rozběhl se zpátky ke vchodu, dloubl do svého podřimujícího komplice, pomohl mu svinout kobereček a sebrat cinkavé bronzové výrobky do tašek z hrubého lněného plátna.

Pak všechny věci naházeli na zadní sedadla otlučeného renaulta. Za volant usedl obstarší arabský trhovec a mladík se šrámem se snažil rychle natočit klikou motor. Motor zakašlal, zahučel, mladý Arab vhoupl dovnitř a vůz se překotně rozjel směrem k městu, zanechávaje za sebou chuchvalce šedého dýmu z výfuku přivázaného měděným drátem.

„Rychle, rychle!“ naléhal na řidiče Arab s jizvou, i když se hnali po silničce, kolik jen rozhrkaný automobil dal. Přejeli most nad vyschlou říčkou a za ním zastavili. Mladík se šrámem spěšně vystoupil a propustil šoféra.

V moři, nedaleko ústí říčky, v níž se mezi kameny chlazenými bouřlivými jarními přívaly lenivě převalovala trocha vody, kotvila felúka. Na přídi seděl silný chlapík s červeným fezem na hlavě a zahloubané hleděl na nehybný splávek udice. Ryby podle všeho nebraly, ale rybář byl optimista. Od časného rána čučel na slunci: nezajímala ho totiž ani tak udice, jako silnice vedoucí podél pobřeží. Příjezd dýmajícího renaulta nezůstal nezpozorován. Muž s fezem projevil příznaky netrpělivosti. Zašil sebou, vytáhl naditou prkenici, odpočítal tenký svazek bankovek a odložil jej do jiné přihrádky.

„Hej, vy lenoši!“ zakřičel na dva polonahé mladíky, klimbající ve stínu palubní nástavby. „Spusťte člun a přivezte sem pana Alího Hasana.“

Arab se šrámem, kterého spatřil neúspěšný rybář, chvátal k moři a ztěžka se přitom brodil horkým hlubokým pískem pláže. Srdce mu bušilo až v krku. Ani ne tak z běhu, jako radostným vzrušením. Aby ne! Vždyť si dnes vydělal hromadu peněz: vyčmuchal odlet gentlemana, jehož fotografii mu svěřil efendi Hamíd, majitel felúky Zulfia.

„Salám alejkum, efendi Hamíde,“ uctivě se uklonil zjizvený mladík, když vystoupil na palubu.

„Alejkum a s-salám, Alí Hasane,“ odpověděl kapitán.

Podle arabských zdvořilostních obyčejů se teď slušelo poptat se na zdraví hosta a jeho rodiny (rozumí se jenom mužů), na zdraví dobytka, promluvit si o počasí, vypít šálek kávy, a teprve potom přistoupit k věci. Avšak na to nebyl čas, proto Hamíd nechal stranou všechny požadavky arabské etikety.

„Vy jste, Alí Hasane, viděl toho Brita, jehož fotografii jsem vám dal?“

„Ano, efendi viděl jsem ho, tak jako vidím vás. Prošel kolem mě, když nastupoval do letadla, a pak s ním odletěl.“

„Byl sám?“

„Ne, pane. Doprovázeli ho nějací civilní efendi, mladá dáma a vojáci, kteří s ním přijeli ve dvou džípech.“

„A čím přijel ten Angličan?“

„Takovým vozem, jako má náš guvernér.“

„Výborně, Alí Hasane,“ kapitán začal Arabovi tykat, „dostaneš své peníze. Jenom mi nejdřív vrať tu fotografii.“

Alí vytáhl z hábitu pomačkanou fotku Winstona Churchilla. Hamíd cvakl zapalovačem a přiložil k ní ohýnek. Zapálil ji a počkal, až úplně zčernala, zuhelnatěla, popel rozmělnil v dlani a sfoukl ho do moře.

„Teď zapomeň na všechno, co jsi viděl a slyšel. Nic nebylo kromě balíku franků, za které můžeš nakoupit své Fatimě na bazaru sladkostí, co hrdlo ráčí, a ještě ti zbude, aby sis obstaral věci potřebné pro muže.“

Hamíd vytáhl portmonku a strčil Arabovi do ruky tenký svazeček bankovek, který měl odložený stranou.

Alí protáhl zklamaně obličej.

„Ty snad nejsi spokojen, Alí Hasane?“

„Děkuji,“ odpověděl Alí a strčil si peníze do záňadří.

Věděl sice, že Hamíd je držgrešle, ale nečekal, že odměna bude tak mizerná.

„Měj na paměti, Hasane, že jestli se někdo dozví o našem obchodu, přijdeš o krk. A nemyslím si, že bys tak spěchal od své mladé ženy do náruče anděla smrti Azraela.“

Majitel felúky zabouchal nohou do paluby a z útrob lodi vykoukli dva námořníci.

„Saide, odvezeš váženého Alího Hasana na břeh, a ty Mohammede, spusť motory. Zvedáme kotvy.“

Když alžírské břehy zmizely v dálce a nad vodou se tyčily pouze modravé hory Atlasu, námořník Mohammed, sedící u motoru, zavolal na majitele felúky.

„Pojď, Hamíde, vystřídej mě!“

Majitel vysekl námořníkovi uctivou poklonu a usedl na jeho místo.

Mohammed zručně vyhodil lanko antény na stožár felúky a zapnul vysílačku. Zatímco se lampy rozehřívaly, pečlivě si vypsal z tabulky tři sloupce pětimístných čísel.

Nejprve si dalekohledem vypůjčeným od Hamída pozorně obhlédl moře, pak si nasadil sluchátka a vzal do ruky šifrovací klíč. Hlasitá morseovka sršící v odpověď na jeho výzvu nasvědčovala, že příjemce se nalézá někde nedaleko. Mohammed bleskově vyťukal text telegramu.

Podivné metamorfózy nebyly ve válečných letech žádnou zvláštností: kapitán a majitel felúky byl sluhou svého polonahého námořníka a ze smavého pologramotného námořníka, který nebyl na první pohled schopný odlišit alif od hamzy a sluneční souhlásky od měsíčních, se vyklubal rozvědčík a snajper éteru.

„Hotovo,“ řekl Mohammed, když skončil seanci, a ukryl vysílačku do tajné skrýše.

„Teď, Hamíde, plnou parou zpátky ke břehu, dokud nás nezasekne nějaká strážní loď. Ať si Angláni myslí, že tu navázala spojení německá ponorka.“

Za tři hodiny po startu letadla z Alžíru četli Kaltenbrunner a Lahousen rozšifrovaný text telegramu odeslaný z felúky pana Hamída.

„Churchill odletěl z Alžíru v 7.48 dopravní linkou British Overseas Airways Corporation. Andreas.“

Po startu letadla sir Greensland nejprve pozoroval vzdalující se pevninu a při zatáčce zahlédl téměř na úrovni křídla vrcholek hory Lala-Chadídža. Byla sice pod nimi dobré půldruhé stovky mil, ale v průzračném jitřním vzduchu se zdála téměř na dosah. Letadlo zanechalo za sebou vycházející slunce a podél železniční tratě, vinoucí se mezi nízkými hřebeny Malého Atlasu, zamířilo na severozápad. Rovnoměrný hukot motorů ukolébal sira Greenslanda do dřímoty. Jeho tajemník už dávno spal. Vtom finančního poradce britské vlády probudil hrůzný sen. Ve spánku znovu zažil děsivé okamžiky, které se udaly před mnoha lety při tornádu v Bengálském zálivu. Vyplašeně otevřel oči a vzápětí se uklidnil. Iluminátory pronikalo ostré slunce a tajemník vyspával klidně dál. Podřimovala většina cestujících, jenom na vedlejším sedadle hrála dvojčata nějakou jemu neznámou stolní hru. S letounem to čas od času pořádné hodilo a zřejmě tohle propadání mu ve spánku vyvolalo vzpomínku na onu smrtící bouři. Proč to s námi tak hází, jsme přece dost vysoko, pomyslel si a podíval se z okénka: zdola na ně cenil své špičaté zuby hřbet Středního Atlasu. Pochopitelně, nad horami je vždycky houpačka.

Do Casablanky přiletěli šťastně, i když někteří pasažéři odnesli houpání mořskou nemocí. Zvlášť trpěla mladičká Miss, kterou obětavě ošetřoval opálený poručík v šortkách. Obočí měl sluncem a větrem vyšisované doběla a nos se mu loupal v drobných šupinkách. Určitě slouží někde na jihu, dovtípil se Greensland. Skutečně, černý čtvereček se žlutým velbloudem, našitý na rukávu blůzy, byl znakem pozemních vojsk v prostoru Perského zálivu.

Na letišti v Casablance se zdrželi asi dvě hodiny. Než letoun natankoval palivo a technici provedli zběžnou kontrolu, cestující v klidu poobědvali v letištní restauraci.

Mladá dáma, jmenovala se Mary, a poručík obědvali u jednoho stolu s panem Greenslandem a jeho tajemníkem. Slečna Mary se na pevné zemi rychle zotavila z nevolnosti a oba mladí lidé se s chutí pustili do jídla. Ale finanční poradce se jen tak rýpal vidličkou v talíři.

„Pane bože, jak poletím dál,“ švitořila Mary, labužnicky pořádající svou porci roastbeefu. „Myslela jsem, že na poloviční cestě do Casablanky nastane má poslední hodinka.“

„Nebojte se, slečno Mary,“ uklidňoval ji tajemník. „Nad mořem bude let klidnější.“

Hned po startu nabral letoun kurs nad oceán.

„Mami, ukaž nám Gibraltar,“ žadonila zvědavá dvojčata.

„Gibraltar není odtud vidět,“ vysvětloval jim poručík s velbloudem na košili. „Francii a Španělsko oblétáme stranou.“

Rozčarovaní chlapci, toužící aspoň ze vzduchu spatřit slavnou skálu s pevností, kde se kdysi odvážně bil baron Münchhausen, se zase vrátili ke své hře.

Mr. Greensland opět zavřel oči, ale usnout se mu už nepodařilo. Tak se stal nechtěným svědkem rozhovoru, který nebyl určen jeho uším.

Poručík a slečna Mary, kteří seděli před ním, se naivně domnívali, že hluk motorů přehlušuje jejich hlasy. Klidný let bez houpání vzkřísil životní elán mladé dívky. Poručík, citově vyprahlý pohyblivými písky Arábie, se zamiloval na první pohled. Vyznání lásky se neodvratně blížilo – jak západ slunce.

Bože můj, kolik let už mě dělí od takového vyznání, pomyslel si Mr. Greensland. Ano, už je tomu přes čtyřicet let. Opravdu se jeho život chýlí ke konci a on už nikdy neřekne nikomu ona slova, která splývají ze rtů opáleného poručíka? Možná by si měl obstarat takovou sekretářku, jako měl monsieur Doumure. Ale copak to bude láska…?

„Podívejte se, focke-wulf!“ hlasitě vykřikl jeden z cestujících.

V letounu to zašumělo.

„Kde?‘’ zeptal se ryšavý kapitán v letecké uniformě a otočil se. Už také zřejmě zažil ve vzduchu horké chvilky, protože mu hruď zdobily dvě řady barevných řádových stužek.

„Na patnácti hodinách, kousek výš.“

„Aha, vidím ho. Je to opravdu condor, dálkový námořní průzkumný letoun.“

Greensland si nasadil brýle a rovněž spatřil černý čtyřmotorový stroj, který mezitím vyrovnal rychlost a visel na paralelním kursu.

„Co po nás chce ten Němec?“ vyděšeně se zeptala slečna Mary.

„Nebojte se, slečno,“ uklidňoval ji ryšavý kapitán. „Je to průzkumný letoun, který vyhledává válečné lodě. Letouny nechává na pokoji.“

„Dámy a pánové,“ oslovila pasažéry letuška natěsnaná do modré uniformy, v níž vynikaly její kypré tvary. „Německý letoun nám neublíží. Často se s nimi nad Biskajským zálivem setkáváme. K dopravním linkám British Overseas Airways Corporation neprojevují nikdy žádné nepřátelství.“

Uběhla více než hodina, ale zlověstný černý letoun se nehodlal od nich vzdálit. Znepokojená letuška všechny požádala, aby si navlékli záchranné vesty.

„K čemu nám budou?“ zajímal se šedovlasý gentleman, obklopený svou rodinou.

„Pro případ nouzového přistání na moři. Kapitán letadla už vyslal nouzový signál a požádal o ochranu stíhači.“

„Taková ochrana je nám na houby,“ zavrčel kapitán letectva a odmítl záchrannou vestu. „Od Gibraltaru jsme daleko a k Anglii jsme se nepřiblížili ani o píď. Jsou to ještě dobré dvě hodiny letu.“

V blízkosti německého průzkumného letadla se objevily čtyři černé tečky. Focke-wulf už na ně navedl stíhače.

„Třeba jsou to naši,“ s nadějí v hlase se zeptala matka dvojčat tisknoucí chlapce do náruče.

Nikdo jí neodpověděl. Černé tečky se přiblížily a získaly siluety dvoumotorových stíhaček Me 110.

Mr. Greensland přelétl zrakem vyplašené cestující.

„Bože, pomoz nám, ochraňuj nás…,“ modlila se hlasitě matka dvojčat.

Messerschmitty se přiblížily, snížily rychlost a zaujaly výchozí postavení ke zteči zleva shora, aby je slunce neoslepovalo.

Ryšavý letec už nevydržel nečinně sedět, vyskočil z křesla a běžel do pilotní kabiny.

Jak může pomoci nebohým pilotům linky, hořce si pomyslel Greensland.

Před západem slunce mořská hladina potemněla a nabyla chmurné ocelové barvy. Na nebi nebylo ani mráčku, kam by letoun mohl uniknout před vzdušnými piráty.

Mr. Greensland zavadil pohledem o svého tajemníka. Jeho tvář byla tak znetvořena předsmrtnou hrůzou, že ho vůbec nepoznával.

„Pane bože!“ zasténal tajemník a zakryl si obličej rukama. Teď trpce litoval, že se ulil ze služby v armádě. Bylo by lepší, kdyby seděl někde v zákopu pod dělostřeleckou palbou.

„Nechci umřít! Nechci! Nechci!“ zmítala sebou v hysterickém záchvatu Mary. Zmatený poručík ji nešikovně uklidňoval.

K Maryiným výkřikům se připojil pláč žen a dětí.

Ani já nechci umřít, uvažoval Greensland. I v šestašedesáti je hrozné umírat. A při myšlence, že teď začnou bezvládně padat do moře z tříkilometrové výšky, se mu srdce sevřelo nevýslovným žalem. Aby neviděl hystericky řvoucí ženy a děti, odvrátil se a upřeně hleděl do iluminátoru.

První mesoun zajiskřil průhledným překrytem a vrhl se střemhlav na bezbrannou linku.

Vtom se rozeřvaly motory převedené na vzletový režim, stroj se naklonil na levé křídlo a provedl prudký obrat na útočícího Němce. Určitě letoun pilotuje vojenský letec, prolétlo Greenslandovi myslí, když ho přetížení zamáčklo do sedadla.

Z mířené střelby nebylo nic. Svítící náboje proletěly mimo. Messerschmitt, na jehož přední části trupu byla namalována psí morda s vyceněnými zuby, se mihl asi deset metrů napravo.

Sir Greensland měl dokonce dojem, že zahlédl tvář německého pilota. První zteč se nezdařila. To už se však na linku střemhlav řítily mesouny na číslech. Na tenkém duralovém povrchu stroje zarachotily výbuchy leteckých granátů.

Za deset minut bylo všechno skončeno. Bílý krasavec s jasně červenou šipkou podél trupu a nápisem British Overseas Airways Corporation se zřítil do moře a vzal s sebou do hlubin osmnáct lidských životů.

Po úspěšném útoku messerschmitty obrátily na východ a condor klesl do malé výšky a několikrát zakroužil nad místem dopadu. Měl rozkaz zneškodnit hlubinnými pumami tonoucí lidi, kdyby se objevili na hladině.

5

Čtveřice messerschmittů, která vzlétla ke splnění úkolu, se dotkla země po západu slunce. Z kabiny prvního letounu dorolujícího na stojánku vyskočil rozzářený Rudi Schmidt.

„Pane podplukovníku, hlásím, že úkol byl splněn. Zpracovali jsme ho jaksepatří. Jenom třísky lítaly.“

„Podejte hlášení srozumitelně, kapitáne.“ Von Ritten nasadil oficiální tón. „Jaký cíl byl vámi sestřelen?“

„Dvoumotorový letoun bez rozpoznávacích znaků. Podle mého to byla dopravní letecká linka. Byl na něm nápis British Overseas Airways Corporation.“

„Idioti,“ vzkypěl Karl, „toho že jste sundali?“

„Navedl nás na něj condor,“ dotčeně se hájil Schmidt. „Koho nám přikázali sestřelit, toho jsme sundali.“

„Jestli je to tak, Rudi, pak vůbec nechápu, z čeho máš takovou radost? Z tvého hlášení je mi na zvracení. To přece nebyl bojový vzlet, ale vražda bezbranných. To je stejné jako vzít schmeisser a našít celý zásobník do houfu ženských s dětmi.“

Rudi se zamračil jako Škaredá středa. Velitelova slova se mu velmi nezamlouvala.

„Jsem voják, pane podplukovníku, a splnil jsem svou povinnost. Hnali nás dvě stě kilometrů nad moře a já neměl kdy uvažovat, kdo letí v tom letadle. Daleko víc mě vzrušovalo, jestli mi bude stačit benzín na zpáteční cestu, A konečně, kdybychom ho nesundali, co by vám řekl sturmbannführer Jagwitz?“

„Dobrá, Rudi, odpusť. Máš pravdu. Kdybych byl na tvém místě já, nejednal bych jinak. My Němci jsme disciplinovaný národ. To ze mě promluvil bezuzdný vztek, že jsem tak bezmocný. Tušil jsem už dávno, když nás spřáhli s těmi černými ďábly, že budeme muset odvést špinavou práci.“

Von Ritten si zapálil cigaretu, pohlédl vzhůru na nebe obsypané hvězdami a uklidňoval sám sebe. Nemá smysl se tím dál trýznit. Je to za námi. Jagwitz měl pravdu, když řekl, že naše věc je letoun sestřelit a víc o tom nepřemýšlet. S prázdnou hlavou se žije na světě lehčeji: za prvé nikdy nebolí a za druhé se z výčitek svědomí člověk neosype vyrážkou jako náš esesák.

Na Karla zavolali od štábních autobusů:

„Pane podplukovníku, vás i piloty, kteří se zúčastnili akce, zve k sobě sturmbannführer.“

„Svolej, Rudi, své Psy. Půjdeme si – samou radostí celí pryč – potřásat rukama s esesáky. Díky dokonale součinnosti různých druhů zbraní bylo dosaženo vynikajícího úspěchu. Třeba nám ti slavní válečníci z gestapa prozradí, koho jste vlastně poslali rybám na hostinu.“

„To sotva, pane podplukovníku. Jak co, ale držet jazyk za zuby, to umějí. Ti si ho raději nechají i s hlavou uříznout. A proč jste na ně tak namíchnutý? Přece odvádějí dobrou práci.“

„Dělali by ji i bez nás. Vás, Rudi, nenapadlo, že je to vlastně druhá Athenia? *) Můžeme se těšit, že nepřítel u nás rozpoutá ještě krutější teror vůči civilnímu obyvatelstvu než dosud.“

*) Osobní anglický parník potopený německou ponorkou 4, 9. 1939, kdy zahynulo 112 lidí, Tento fakt podnítil zahájení neomezené ponorkové války.

„To není moje starost. Jsem voják, tedy řadový vykonavatel cizí vůle.“

Opravdu je Rudi tak tupý, že nechápe zcela prosté pravdy? pomyslel si von Ritten. Když nás poženou k zodpovědnosti za všechna ta zvěrstva, co jsme napáchali, tohle rozhodně nebude polehčující okolnost. Nene, Rudi je chytrý ptáček a stejně jako já si nepřipouští myšlenky o porážce a odmítá uvažoval o důsledcích.

Karl ovšem věděl, že Rudi není ten pravý, s nímž by se dalo mluvit otevřeně. Proto pronesl nahlas:

„Dobrá, Rudi, vykašleme se na všechno a zapomeneme na tenhle rozhovor. Úspěšně jste se vypořádali s velmi složitým úkolem, na který stačí jenom ostřílení piloti,“

Rudi sezobl návnadu, pochopil ji jako výraz díku.

„Heil Hitler!“ scvakl podpatky a vyrazil ruku k pozdravu.

Jagwitz je čekal ve svém soukromém autobusu. Seděl za stolem pokrytým plexisklem, pod nímž ležela mapa pobřeží s modrajícím se Atlantským oceánem. Na mapě byla vyčerchovaná trasa sestřeleného letounu. Karl to usoudil z křížku, který označoval místo jeho pádu, a doby zničení, poznamenané nad ním.

„Vedoucí čtveřice, povězte mi podrobnosti o splněném úkolu.“

Jagwitz si zapálil svou dlouhatánskou cigaretu. Odpověď kapitána Schmidta vyslechl mlčky a přitom upřeně civěl na prodlužující se váleček popílku na konci cigarety. Rudi vyprávěl květnatě, se všemi podrobnostmi. Bylo vidět, že mu moc záleží na tom, aby se vyznamenal. Jagwitz ho nepřerušoval. Ale ze znuděného obličeje nebylo těžké poznat, že je o všem už informován z jiných zdrojů. Zároveň však nebylo vyloučeno, že to je jeho způsob naslouchat podřízeným.

Když Rudi skončil, položil mu jedinou otázku: „Nemohl někdo vyskočit z letadla padákem?“

„To je vyloučeno, pane sturmbannfűhrere. Provázel jsem padající letoun téměř až k hladině. Úlomky stroje létaly na všechny strany, ale vrchlíky padáků vidět nebyly.“

Jagwitz sklouzl očima po ostatních letcích.

„Přesně tak,“ dušovali se. „Žádní parašutisté nebyli vidět.“

„Sotvakdo zůstal z té linky naživu,“ uzavřel Rudi. „Spotřebovali jsme veškerou zásobu munice pro šestnáct oerlikonů.“

Nikdo kromě Rittena nezaznamenal, jak se Jagwits nespokojeně zamračil.

„To je vše, podplukovníku,“ obrátil se k von Rittenovi, „tím je vaše poslání skončeno. Můžete se vrátit na domovské letiště. Ještě jednou vám důrazně připomínám, že naše operace byla přísně tajná,“

Naše…? Ano, naše…, unaveně si pomyslel Karl.

„Doufám,“ poznamenal na závěr esesman, „že říšský maršál Göring bude s vámi spokojen. Heil Hitler!“

6

Na druhý den vysílal říšský rozhlas zprávu, že nad Biskajským zálivem bylo sestřeleno nepřátelské dopravní letadlo. Hitler netrpělivě očekával smuteční hlášení z Londýna, ale místo toho slyšel z rádia hlas samotného Churchilla. Premiér sděloval Angličanům výsledky své zámořské cesty.

Z Alžíru, kde se zastavil cestou z USA, aby se setkal s Anthony Edenem, dal přednost vrátit se do vlasti strategickým bombardérem Lancaster. Pohodlí v něm sice bylo pramálo, zato zásoby paliva umožnily vyhnout se nebezpečným břehům Evropy za hranicemi akčního rádiusu německých stíhaček.

Když Churchilla informovali o tragickém incidentu dopravní linky společnosti British Overseas Airways, okamžitě pochopil motivy, jež vedly Němce k sestřelení letounu.

„Ubohý Ralph,“ povzdechl si polohlasně premiér, „proč neposlechl mou radu a nepřestal kouřit doutníky?“ A okamžitě nařídil: „Dejte celou záležitost na starost kontrarozvědce. Němečtí agenti si určitě spletli Ralpha se mnou.“

Operace Skok jaguára nepřinesla žádnou slávu organizátorům ani vykonavatelům. A navíc – Hitler projevil značnou nelibost nad neprověřeným a ukvapeným hlášením o Churchillově smrti. A vypukla řetězová reakce… Vysocí hodnostáři sicherheitsdienstu a abwehru zepsuli své podřízené podílející se na operaci. A ti si samozřejmě sadisticky vychutnali nižší instance.

Za několik dní se na palubě felúky Zulfia odehrál následující rozhovor.

„Poslechni, ty synu šakalův, koho jsi nám podstrčil namísto pána z fotografie?“

Jizva na tváři Alího Hasana se nalila krví.

„Přísahám při Alláhovi, že to byl ten anglický efendi. Zbytečně mě urážíte, vážený Hamíde.“

„Lžeš, ty toulavý pse, to nebyl on. Za co jsem ti zaplatil hromadu peněz?“

„Není třeba křičet efendi Hamíde,“ řekl Mohammed, který se objevil za Hasanovými zády. „Tohohle mezka hledá policie. Všimli si ho, když celou hodinu trčel na jednom místě všem na očích a sledoval odbavení letadla.“

„Jestli ho zavřou, tak je to náš konec,“ zasténal Hamíd a oběma rukama se chytil za červený fez.

„Nezavřou ho, na to nebude čas,“ tiše pronesl Mohammed.

Bleskovým pohybem, natrénovaným pod vedením Otty Skorzenyho na zámku Friedenthal, udeřil Alího Hasana hranou dlaně do krční tepny. Alí sebou těžce praštil na podlahu.

„Přivažte mu k noze něco těžkého,“ poradil Mohammed a zmizel v podpalubí.

Kapitola šestá

1

Po stalingradské katastrofě a vyhlášení „totální války“ německý tisk a rozhlas vzbuzoval v Němcích naději, že brzy bude použita nová zbraň, která zajistí brzké vítězství.

Nové typy tanků a útočných děl – tygrů, pantherů, ferdinandů – nedokázaly odvrátit porážku německých vojsk na kurském oblouku. Čím více se však „zkracovala“ linie fronty, tím hlasitěji vyhrožovali Hitler a Goebbels novou „superzbraní“.

Hitler horečně naléhal na fyziky, pobízel generála Dornbergera, náčelníka výzkumného raketového střediska v Peenemünde, požadoval od Messerschmitta a Heinkela, aby urychlili sériovou výrobu proudových letounů.

Inteligence Service dělala všechno možné, aby odhalila tajemství superzbraně. Průzkumné spitfiry a mosquita, létající nad Peenemünde, často přivážely letecké snímky objektů raketového střediska. Na některých fotografiích byly jasně vidět připravené rakety, odpalovací zařízení.

V srpnu roku 1943 nejvyšší vojenská rada Velké Británie nahlédla, že dozrál čas k zasazení pumového úderu na Peenemünde. Generální štáb zahájil přípravné práce na operaci pod kódovým názvem Hydra.

2

Nad Peenemünde zavládl dusný srpnový večer. Úplněk rozesílal stříbrnou cestičku na klidnou hladinu Baltu. V zakouřeném sále důstojnického klubu by se vzduch dal krájet, ale jelikož se dodržoval příkaz zatemnění, byla okna neprodyšně zatažena hustými závěsy.

Generál Dornberger a hlavní konstruktér Wernher von Braun ten večer hostili vzácnou návštěvu – známou letkyni a rekordmanku Hannu Reitschovou, ženu generálplukovníka letectva von Greima.

Strůjkyní oslavy, stopadesátiprocentní nacistce se zlatým stranickým odznakem na límci temně modrého kostýmu bylo horko. Měla jsem si raději obléci lehké šaty, litovala se paní Greimová, stírajíc si zpocený obličej zavlhlým kapesníkem.

Společnost se rozcházela kolem dvanácté. Dornberger popřál dobrou noc „slavné dceři říše“, rozloučil se s von Braunem a ostatními a zvolna vykročil pustou alejí ke svému bytu. S požitkem vychutnával tichou svěží noc a snažil se nemyslet na zítřejší starosti. Hitler velmi naléhal na urychlení pokusů s odpálením rakety V-2, ale ta se nijak nehodlala podřídit führerovým přáním a uchystávala jim jedno překvapení za druhým. Nestačili odstranit jednu závadu a už se ve složitých systémech balistické rakety zrodil na svět další defekt. Stávalo se, že V-2 vypadla z kursu a místo na stanovený cíl zamířila do Švédska nebo Generálního gouvernementu.

Dornberger byl už u vchodu do budovy, když zaslechl těžký hukot a výbuchy, které se rychle přibližovaly. Vtom se tlakovou vlnou vysypala skla z oken budovy technického personálu. Opožděně se rozječela siréna. Generál vrhl pohled nahoru a spatřil, jak se po černém nebi plazí desítky čtyřmotorových bombardérů, zastiňujících jasný svit měsíce, a dal se na útěk k nejbližšímu protileteckému krytu.

3

V předvečer operace Hydra stanovil Harris osádkám šesti set bombardérů, které se měly zúčastnit náletu na Peenemünde, tyto úkoly: zničit technický personál základny, vyřadit z provozu cechy vyrábějící rakety a zničit závod na výrobu tekutého kyslíku.

Jak bylo u Angličanů zvykem, nejprve se nad základnou přehnali rychlí stopaři – mosquita. Jejich trupy a křídla, vyrobené ze dřeva, se odrážely na obrazovkách radiolokátorů jen velmi nezřetelně a operátoři je na pozadí různých rušivých jevů a jasně svítících terénních předmětů snadno ztráceli z očí. Proklínali tyto létající šifonéry, jak mosquitům říkali, do horoucích pekel.

Než se mosquita přiblížila k Usedomu, už nad Dánskem prozíravě shodila aluminiové pásky. Jakmile piloti z výšky zahlédli obrysy ostrova, zalitého jasnou měsíční záři, odeslali šifrovanou zprávu, že podmínky k práci jsou ideální. Letouny splnily svůj hlavní úkol – poslední průzkum cíle a vzaly kurs na Berlín, aby zmátly velení protivzdušné obrany. V nula padesát šest první mosquito z demonstrační skupiny zapálil nad říšskou metropolí první „vánoční stromeček“.

4

Téhož dne zasadily létající pevnosti pumový úder továrně na výrobu ložisek ve Schweinfurtu. Velení protivzdušné obrany očekávalo opakování úderu i v noci, proto sem stáhlo skupiny nočních stíhačů z Porúří, Holandska a Belgie. Kromě toho bylo rozhodnuto posílit obranu tohoto vzdušného prostoru pětapadesáti denními stíhačkami Focke-Wulf 190.

Karl von Ritten se zvedl do vzduchu se svým pilotem na čísle v jednu hodinu v noci. Když dosáhl určeného prostoru přepadu, v němž nepřítele neobjevil, byl naveden na Berlín. Nad hlavním městem, krčícím se pod pláštěm temné noci, vířily stovky světlometných kuželů. Ve vzduchu se dělo něco naprosto nepochopitelného. Takový bengál viděl Karl snad poprvé za celu dobu války. Stovky nočních stíhačů létaly zmateně ve všech sledech v neuspořádaných kursech a snažily se vyhledat nepřítele.

První se do toho daly denní stíhačky. Spousty ohnivých tras čáraly nebe – focke-wulfy štepovaly ze všech hlavní messerschmitty, které si spletly s mosquity. Ty jim pochopitelně nezůstaly nic dlužny, protože je pro změnu považovaly za tuponosé thunderbolty. A do tohoto galimatyáše se ke všemu ještě vložily flaky. Protiletadlovým dělostřelcům ujely nervy a zahájili hustou palbu. Stíhače v podstatě zachránilo jenom to, že dělostřelci měli dovoleno střílet pouze do výšky šest tisíc metrů. Stíhačky hlídkovaly výš. Karl věděl, že cíle osvětlené světlomety by mohl objevit, jen kdyby klesl níž. V jeho výšce se nepřítel neukázal. Podle všeho lancastery letěly dole, tam, kde zuřila protiletadlová palba. Karl nezapomněl na tento zákaz a nenechal se unést bojovým zápalem jako někteří méně zkušení piloti, kteří riskovali a stali se obětí vlastních flaků.

A dělostřelci vedli palbu dál hlava nehlava, aniž vzali na vědomí signály palubních světel letounů a žluté světlice, které znamenaly „jsem vlastní letoun“.

Polní maršál Milch, který se té noci zdržoval v Berlíně namísto Göringa, neboť ten odjel na své pruské sídlo Rastenburg, telefonoval říšskému maršálovi i do Hitlerova hlavního stanu a žádal o okamžité zastavení protiletadlové palby. Bohužel však Göring, ani náčelník generálního štábu vojenského letectva generálplukovník Jeschonnek, který byl ve „Vlčím doupěti“, ba ani nikdo z velení wehrmachtu neznal skutečnou situaci a netroufl si vydat takový rozkaz.

Dvě hodiny se nad berlínským nebem odehrávala zlověstná bitka, kdy se Němci mlátili navzájem.

Až k ránu vyšlo najevo, že hlavní úder zasadily anglické bombardéry na Peenemünde – na objekty, v něž Hitler vkládal své největší naděje.

Lancastery a sterlingy plně využily nepřítomnosti stíhaček a svrhly na Peenemünde kolem dvou tisíc tun tříštivých a zápalných pum. V raketovém středisku byla zdemolována většina obytných budov a ubikací, v nichž bydleli technici a dělníci. Mezi stovkami mrtvých byl i hlavní odborník na raketové motory doktor Thiel. Hlavní úkol se však Angličanům stejně nepodařilo splnit. I když byly vyřazeny z provozu elektrárna a závod na výrobu tekutého kyslíku a byla zcela zničena konstrukční kancelář a zkušebny, dílny, v nichž se rakety montovaly, utrpěly jen nepatrně.

Göring, kterého té noci probudili ze spánku podruhé, aby mu sdělili velmi nepříjemnou novinu, se rozzuřil jak raněný býk. Okamžitě zavolal Jeschonnekovi:

„Vezměte na vědomí, že hlavním viníkem za zničení Peenemünde jste vy! Jenom díky vaší nepředstavitelné tuposti se naše stíhačky honily nad Berlínem a sundávaly se navzájem. Ještě nikdy, generále, nebyly prostředky protivzdušné obrany použity tak hanebným způsobem. Hitler vám zničení Peenemünde nikdy neodpustí.“

Ráno zavládl v hlavním štábu vojenského letectva obvyklý pracovní ruch: drnčely telefony, klapaly psací stroje a v přijímací kanceláři generála Jeschonneka čekali návštěvníci.

Na zdvořilé ťukání svého sekretáře náčelník štábu neodpovídal. Teprve, když se dostavil důstojník z operačního oddělení s neodkladnými dokumenty k podpisu, odvážil se tajemník vejít do šéfovy pracovny.

Jeschonnek ležel na koberci v tratolišti krve. Vedle něj se válel walther a lístek papíru, na němž stálo: „Nemohu už pracovat s Göringem. Heil Hitler!“

Tajemník, bledý jak stěna, se vrátil do přijímací kanceláře. Na dotazy přítomných nereagoval ani slovem, jenom roztřesenou rukou vytočil číslo zplnomocněnce říšské bezpečnostní služby.

5

V onu Valpuržinu noc, kdy se ďábelský sabat čarodějnic přestěhoval z hory Brocken na berlínské nebe, Karl přistál s mrtvým střelcem v zadní kabině. Kterýsi osel do nich napral granát z oerlikonu a desátník Axel se v tichosti odebral na onen svět.

Na druhý den byl stroj opraven, ale žádný ze střelců nechtěl usednout na nebožtíkovo místo. Teprve za tři dny, až přijely ke skupině nové posily, o místo střelce v Karlově letounu požádal četař Klaus Sommer, který měl za sebou dva roky v Rusku, nejprve jako mechanik a potom jako střelec radista. Karla potěšilo, že na palubu jeho mezka přišel mladík s bojovými zkušenostmi a vyznamenaný Železným křížem druhé třídy. Avšak Sommerovy těkající oči a roztřesené ruce vzbuzovaly podezření.

Co se dá dělat, řekl si Karl. Vytáhnu ho nahoru a uvidíme, co dokáže.

Když se Klaus dozvěděl, že velitel letecké skupiny Honicí psi létá stejně často jako druzí letci, schlípl.

„Myslel jsem, že si trochu odpočinu od věčného strachu. Už mám stejnak tři díry v těle. Teď jenom čekám, až vypustím duši jako ptáčka z klece…,“ prohodil k ostatním.

„Sommere, co je s vámi?‘’ zarazil ho Karl před nástupem do letadla. „Nelíbí se mi váš výraz.“

„Všechno je v pořádku,“ odpověděl Sommer a pokusil se o úsměv. Ale z jeho očí zíral potlačovaný strach. „Malé rodinné nepříjemnosti… Rodiče mi napsali z Kolína, že rozbombardovali náš dům.“

„Zítra mi připomeňte, abych vám dal dovolenou z rodinných důvodů.“

„Děkuji vám, pane podplukovníku,“ lhostejně reagoval Sommer. Jeho nepříčetný výraz se vsak nezměnil. Zítra, blesklo mu myslí, Do zítřka budu muset nejdřív dožít…

Po návratu z dovolené začal Sommer létat ještě neochotněji.

„Poslechněte, Sommere,“ řekl mu po týdnu Karl, „každý den vás pozoruji a to, co vidím, se mi vůbec nelíbí. Po každém letu se tak rychle ztrácíte na záchod, až to ve mně vyvolává nepříliš lichotivé úvahy.“

Střelec mlčel se sklopenou hlavou.

Zanedlouho Sommer simuloval onemocnění a překazil bojový let. Rozzuřený Ritten ho div nepředal polnímu soudu. Na poslední chvíli ho zachránila přímluva Erwina Stimmermanna.

„Odpusť mu pro jednou tu malomyslnost. Copak ty jsi neměl nikdy chuť se na všechno vykváknout a aspoň chvilinku si poležet v polním špitále? Přiznám se bez mučení, že mě se takové tužby zmocňují stále častěji.“

Toho večera před vzletem byl Sommer neobyčejně veselý a křečovitě se smál při každé příležitosti.

Že by byl opilý? napadlo Rittena, ale ze Sommera alkohol nebyl cítit. V oblačnosti, když Karl nabíral výšku, rozštěkal se v zadní kabině velkorážní kulomet. Sommer odrážel zteč. Koho tam spatřil? nechápal Karl.

„Co se děje, Sommere?“ zeptal se střelce.

„Yankeeové sem lezou jak vši! Já jim dám!“ ozval se Sommer a opět zmáčkl spoušť.

„Okamžitě zastav palbu, pitomče!“ zařval Karl, ale kulomet zmlkl, až byl u konce plný palebný průměr.

Když Karl vystoupal nad oblaka, rozhlédl se kolem. Byl zcela sám. Jeho pilot na čísle zmizel někde v oblacích.

Asi ho opravdu sestřelil, domyslel se Karl a trpce zalitoval, že toho psychopata nepředal polnímu soudu. Dobrota se nevyplácí.

Mezitím Sommer zmáčkl tlačítko radiostanice a začal na celé kolo vyřvávat písničku:

„Jsem kukačka osamělá,

samotinká žiju

každý slyší zdaleka

moje ku-ku, ku-ku, ku-ku.“

Do krátké pauzy mezi vytím pomateného střelce vnikl Erwinův hlas:

„Který osel se tak hloupě baví a roztahuje se v celém éteru?“

„To je sólový zpěv mého střelce,“ uspokojil jeho zvědavost Karl.

„Co je s ním?“

„Myslím, že dostal hydraulický šok,“ chmurně zažertoval Karl. „Moč mu stoupla do hlavy.“

Tentokrát už bylo nepravděpodobné, že by Sommer simuloval. Válečné neurózy se staly velmi častým a rozšířeným jevem. Nezbylo než obrátit letoun na přistání. Nepříčetně se chechtajícího Sommera odvezli s pouty na rukou do vojenské nemocnice.

Za dva týdny sdělili z psychiatrického oddělení Karlovi, že četař Klaus Sommer zůstane u nich na léčení z důvodu hlubokého narušení nervového systému.

Kapitola sedmá

1

Karl ani nestačil obracet listy v kalendáři, čas rychle kvapil, poháněný hrůznými událostmi, a na všech stranách bylo vidět, že už přestal pracovat pro Němce. Začínalo se naplňovat prorocké přísloví – Kdo seje vítr, sklízí bouři. V prostředí nacistických bonzů se ujalo heslo: „Užívejte si války, mír bude příšerný,“

Bouřlivý vír událostí, který zahltil Karla, ho stahoval až na samé dno, a on se tomu neprotivil, nechal se nést proudem. A co by se bylo stalo, i kdyby začal veslovat proti proudu? Na kterém břehu by ho čekala záchrana?

Honicí psi se počátkem čtyřiačtyřicátého roku proměnili v docela obyčejné voříšky, v noční hlídače, které drželi na řetězu. Karl neustále na sobě cítil obojek s připoutaným řetězem, který ho dále než na velitelské stanoviště, do kabiny letounu a do postele pro neklidný denní spánek nepouštěl. Zátěž letců byla neúnosná. Jen málokterá noc se pro ně, včetně Karla, obešla bez bojového vzletu. Obvykle nabral kurs do zóny severně od Berlína a tam číhal v léčce, až se směrem ke kontinentu potáhnou kosoúhlé sestavy čtyřmotorových bombardérů. Čekat musel dlouho – hodinu, půldruhé. Když se nad mořem válela neproniknutelná mlha a on pilotoval stroj podle přístrojů, maně se mu vynořil z paměti biblický citát: „Země však byla pustá a prázdná. Tma byla vůkol a Duch Boží se vznášel nad vodami…“

Duch se mohl snadno vznášet nad vodami – byl beztělesný. Karlovi se však vedlo mnohem hůř: měl smrtelné tělo a hodně nepřátelských střelců by ho rádo proděravělo skrz naskrz.

Nakonec, naprosto vyčerpaný nočním bděním, které zcela vykolejilo jeho organismus z normálního biologického rytmu, požádal o dovolenou.

Nejprve zamířil do Berlína. Ale metropole říše už nebyla oním místem útěchy, kde se frontoví vojáci, unavení neustálou hrou na kočku a na myš se smrtí, mohli aspoň na chvíli utéci od pohledu na krev a mrtvoly svých kamarádů. Časté letecké poplachy a nálety spojenců proměňovaly Berlín v obyčejné přifrontové město, kde se mohla duše rozloučit se svou tělesnou schránkou zrovna tak lehce jako na frontě.

Převážnou část prvního dne dovolené strávil Karl ve sklepě domu upraveném na protiletecký kryt. Když pak vyšel s přimhouřenýma očima na světlo, okolí nepoznával. Obklopovaly ho haldy zřícených domů, ve vzduchu páchla spálenina a poletoval červený cihlový prach.

Zanedlouho přijela obrněná auta, ze kterých vyskákali domobranci. Uzavřeli zbořeniště kordonem a pracovní oddíl s lopatami a krumpáči začal uvolňovat zasypaně kryty. Mezi troskami opatrně pojížděly sanitky a pátraly po zraněných. Zdravotníci sbírali zároveň i mrtvé.

Tak to mi úplně stačí, pomyslel si Karl a navečer odjel do Wernigerode k matce. Baronesa Magda od počátku války pouze velmi zřídka pobývala v Berlíně, jen když nebylo zbytí a teď, jakmile se berlínské nebe začalo hemžit Anglo-Američany a Rusy, nedala se tam vylákat, ani kdyby jí někdo nabízel zlatý poklad.

2

Počátkem léta čtyřiačtyřicátého roku opustila německá vojska pod tlakem Rudé armády většinu okupovaného území Sovětského svazu. A na jihu útvary 2. ukrajinského frontu překročily státní hranici s Rumunskem, spojencem říše.

Mimo východní frontu musela vést německá vojska ještě bojovou činnost v Jugoslávii a Itálii a k tomu potlačovat hnutí odporu v okupovaných evropských zemích,

6. června téhož roku se v Normandii vylodila angloamerická vojska, což situaci Německa ještě zhoršilo. Použití věhlasem opředené „zbraně odplaty“, V-l a V-2, nesplnilo očekávané naděje. Balistické rakety často klouzaly z kursu, anebo padaly jak hrušky daleko od Londýna. A křídlaté rakety V-l se naučili brzo sestřelovat jak londýnští protiletadloví dělostřelci, tak stíhací letectvo.

Blížila se krize. Jedním z jejích symptomů byl nezdařený atentát na Hitlera, provedený jednorukým hrabětem plukovníkem von Stauffenbergem. Spiklenci chtěli vyvést Německo se slepé uličky války. Důstojníkům a generálům, kteří atentát připravovali, bylo jasné, že dokud je Hitler naživu, nikdo s Německem jednat nebude.

Následovala vlna krvavých represí. Útvary SS a SA měly plné ruce práce. Hitler nařídil nemilosrdně zlikvidovat každého, kdo měl sebemenší podíl na vzpouře. Na reklamních sloupech visely dlouhé seznamy těch, které lidové soudy odsoudily k trestu smrti zastřelením.

Zanedlouho do Karlovy kanceláře vtrhli bez zaklepání tři důstojníci SS.

„Odevzdejte zbraň!“ nařídili mu.

„Co se děje,“ zeptal se Karl, když jim podával pistoli.

„Hned pojedete s námi,“ prohlásil neznámý obersturmbannführer, schovávaje revolver do aktovky.

Cestou Karl zcela marně v duchu pátral po možné příčině svého zadržení, ale na nic nepřišel.

V pracovně, kam ho esesmani přivedli, seděl jeho starý známý Martin Dippel, který mezitím povýšil na sturmbannfűhrera.

„Posaďte se, von Rittene!“ ukázal rukou na křeslo stojící u stolku.

Karl se posadil.

„Doufám, že si mohu zakouřit?“ zeptal se s hranou samozřejmostí.

„Kuř,“ broukl Dippel a otevřel jakousi složku s papíry.

Když si Karl zapaloval velkým zapalovačem položeným na stolku, všiml si, že se Dippelovi třesou ruce. A uvědomil si, že zřejmě vletěl do nepříjemné bryndy:

„Vy jste se znal s plukovníkem hrabětem Schenkem von Stauffenbergem?“ začal s výslechem.

Tak odtud vítr vane, zachvěl se Karl, ale snažil se odpovědět co nejklidněji.

„Když jsem studoval v pěchotní škole reichswehru v Drážďanech-Neustadtu, vídal jsem junkera von Stauffenberga. Byl příslušníkem jiné roty, proto jsme se blíž neznali.“

Dippel zapsal odpověď do vyšetřovacího protokolu.

„Scházeli jste se se Stauffenbergem často?“

„Ne… Opakuji, že jsme spolu studovali v Drážďanech. Znal jsem ho málo a neudržoval jsem s ním přátelské styky.“

„Kdy jste se s ním setkal naposledy?“

Karl se zamyslel.

„Naposledy jsme se setkali,“ odpověděl po dlouhé pauze, „v lednu devětatřicátého roku ve šlechtickém klubu na banketu pořádaném na počest osmdesátých narozenin Viléma Druhého. U slavnostní tabule jsme seděli náhodou vedle sebe,“

„O čem jste spolu hovořili?“

„O zcela obyčejných světských věcech. Zajímal se o to, kde sloužím. Po vyřazení jsme byli každý odveleni do jiných posádek. Vzpomínali jsme na společné známé. Pak už jsem se s ním neviděl. V té době jsem už byl letcem a hrabě zůstal věrný pěchotě,“

„Z toho tedy vyplývá, že jste se od devětatřicátého roku nesetkali. A neučinil hrabě Stauffenberg žádný pokus, aby obnovil vaše styky, řekněme třeba dopisy?“

„Ne!“ rezolutně opáčil Karl.

„Prověříme si to. Tady se podepište,“ ukázal prstem na spodní okraj protokolu a zaklapl složku. „A jak jde život?“ zeptal se, dávaje tím najevo, že úřední rozhovor je u konce.

„Život? Jen jsem vstoupil do tvé kanceláře, hned jsem si vzpomněl, jak jsi mi sliboval, že mě donutíš plácat koníky z lidských výkalů.“

„Tak tys nezapomněl?“ zasmál se Dippel a vytáhl z psacího stolu buclatou láhev. Nalil koňak do pohárů. „Kdepak, Karlíčku, jakmile zjistíme, že jsi v tom byl jenom trochu namočený a měl jsi se Stauffenbergem sebemenší spojení, nebude to zapáchat jenom lidskými výkaly…“

Dippel zmáčkl tlačítko zvonku. Do dveří nakoukl obersturmführer, který Karla přivezl.

„Vrať podplukovníkovi jeho zbraň,“ nařídil.

„Tak co, dáš si ještě frťana na cestu?“

„Nalej!“ Karl se ještě vzpamatovával ze šoku. Nevěřil, že o fous unikl gestapu ze spárů. „A jak se daří naší společné známé, slečně Lottě?“ zeptal se, aby překlenul nepříjemné mlčení.

Dippel se zarazil, nad čímsi uvažoval a potom ze sebe neochotně vymáčkl:

„Před týdnem zahynula při autohavárii.“

„Hmm,“ povzdechl smutně Karl. „Smrt si, jak je vidět, nevybírá.“

A v duchu dodal: Nebohá Lotta. Věděla příliš mnoho, než aby mohla umřít na stařecké neduhy.

3

„Kdes to, prosím tě, všechno schrastil?“ žasl Erwin a s požitkem si zapaloval bulharskou cigaretu.

„Ze skladu týlové správy,“ usmál se Karl.

Erwin si prohlížel obal čokolády.

„Hmm, ukořistěná. A mně vydali sójové bonbóny, mizerný salám a erzaccigarety, ve kterých není špetka tabáku, zato papírek nasycený nikotýnem.“

„Seber to svinstvo a hoď jim ho pod nohy. Seznámím tě se svým nejlepším přítelem. Udělá i pro tebe všechno na světě.“

Byl to jeden z těch vzácných dnů, který měli zcela pro sebe. V Erwinově letounu vyměňovali motor a Karlovi lékař zakázal vzlety kvůli nachlazení.

Měli před sebou noc, kterou nestráví ve vzduchu, ale v betonovém bunkru velitelského stanoviště, daleko od přesné mušky anglických střelců z lancasterů. Což Karla zcela bezděčně uvádělo do libého rozpoložení. A Erwin měl chuť filozofovat.

„Řekni mi, Karle,“ pohlédl na přítelovu uniformu, přehozenou přes opěradlo židle, „po čem může bažit osmadvacetiletý podplukovník vyznamenaný Rytířským křížem? Nemáš pocit, žes to i tak dotáhl dost daleko a že je nejvyšší čas zmírnit tempo, aby sis zachránil holou kůži? Čeho chceš dosáhnout? Kam se chceš vyšplhat?“

Karl se ponořil do úvah.

„Nemusíš spěchat s odpovědí, ale chci od tebe slyšet pravdu.“

„Pravdu? Dobrá, tobě můžu říct i pravdu… Tak za prvé, chci si, jak ses vyjádřil, zachránit svou kůži, a nepocuchanou. Ale jenom to nechci dělat za cenu útěku ze hry. Víš, Erwine, objevil jsem v sobě ďábelskou ctižádostivost a toužím po tom, aby si mě vážili aspoň tak jako Rudela, kterému Hitler sám upevnil Rytířský kříž s briliantovými dubovými listy… Za druhé bych si přál, aby i na ostatních Honicích psech zářily brilianty… Velitel ‚Briliantového psince‘ lahodí sluchu mnohem líp než velitel Honicích psů… A za třetí mi budou moc slušet bílé klopy na plášti. Jednou jsem si zkusil generálský plášť Huga von Eckarta…“

„A to je všechno?“ zeptal se zklamaně Erwin. „Kde jsou vysoké cíle a ideály, jako například myšlenka světové nadvlády nordické rasy?“

„O ničem jiném jsem nikdy neuvažoval,“ přiznal se upřímně Karl.

„To nejsou zrovna originální tužby… A navíc se obávám, že je už nestačíš uskutečnit. Hitler není příliš štědrý na brilianty, rozhazuje jenom Železné kříže, už jich rozdal kolem čtyř miliónů, a brilianty shrábl jedině Rudel. Za druhé, tvé touhy se nemohou vyplnit také z jiného důvodu, a ten nemá se štědrostí našeho říšského kancléře co dělat. Ty nemáš pocit, že jsme se ocitli na Belsazarově hostině a ruka dějin už napsala ohnivým písmem ‚Mene tekel ufarsin‘?“*)

*) Aramejská slova, která znamenají: Spočteno, zváženo, rozděleno. Objevila se na stěně při Belsazarově hostině v předvečer pádu Babylonu,

„Mlč už, Erwine. Nechci o tom slyšet ani přemýšlet a tobě doporučuji totéž. Všechno je až příliš úděsné. Navíc mám v sobě ještě dost svěží dojmy z návštěvy u Dippela. Raději se budeme bavit o příjemnějších věcech.“

Do skladu zajeli po obědě. Voják, který vydával dodatečné příděly k leteckým dávkám, vyplašeně vytřeštil oči na důstojníky ověšené metály.

„Kde je Neubacher?“ zeptal se Karl.

„Pan hauptfeldwebel odpočívá.“

„Tak pro něj bleskově doběhni. Vyřiď mu, že s ním chce mluvit podplukovník von Ritten.“

Za dvě minuty se zezadu vynořil ochrápaný Neubacher. Jeho medvědí očička, zalitá sádlem, vyzařovala oddanost a radost ze shledání se starým známým podřízeným, který vyšplhal po služebním žebříčku tak vysoko.

„Vítám vás, pane podplukovníku.“

„Dobrý den, Neubachere.“ Karlovi ani nenapadlo, aby mu podal ruku. „To je major Stimmermann, můj nejlepší přítel, a tedy i tvůj. Nemá rád erzaccigarety a nepoživatelné salámy. Honem mu to všechno vyměň,“

„Jak si přejete, pane podplukovníku.“

„Poslyš, Neubachere, jak je možné, že nevidím na tvé uniformě žádný válečný řád? Vždyť jsi byl v Neustadtu renomovaným střelcem. A na Východě je stále velký nedostatek dobrých odstřelovačů.“

„Mám nemocné srdce, pane podplukovníku.“

„Ach, ano, jsi velmi skromný člověk. Ale stačí, abych se slůvkem zmínil někde nahoře, jaký výborný střelec bojuje ve skladu s myšmi, místo aby sloužil vlasti s odstřelovačskou puškou v zákopech na Východě. Jeho místo přece není za pultem ve skladu…“

Na tlustého Neubachera, stojícího v pozoru, byl žalostný pohled. Podbradek se mu třásl strachy, že von Ritten splní svůj slib. Karl se příjemně pásl na své malé pomstě tomuhle lumpovi.

Když už seděli v autě, Erwin se zeptal:

„Kde jsi vykopal toho strašáka? Mám dojem, že si strachy z fronty nalámal do kalhot.“

„To je můj bývalý roťák ze školy,“ ušklíbl se Karl. „Nikdo nenapáchal junkerovi Rittenovi tolik sviňáren jako tenhle bachratý orangutan. Ať se aspoň teď kapku povaří ve vlastní šťávě. Myslel jsem, že už dávno někde v Rusku krmí červy, ale Neubacher byl práskanější. Zašil se v týlu a k tomu na tak teplém místečku.“

Vtom automobil zabrzdil. Bylo to tak nenadálé, že se Karl udeřil do hlavy.

„Letadla!“ křikl šofér a vyskočil z vozu.

Karl s Erwinem vypadli za ním.

Nízko nad silnicí letěla čtveřice mustangů. Po krátkém strmém výstupu se vrhla na auta stojící na silnici. Zadní letoun vybral deset metrů nad zemí a Karl zahlédl obličej amerického pilota a jeho výsměšný úšklebek. Když se vrátili k autu, hořelo už jasným plamenem.

„Proboha, můj příděl!“ vykřikl Erwin a vrhl se k hořícímu vozu. Řidič se snažil uhasit plamen příručním hasicím přístrojem.

„To je ale zvíře,“ nadával Karl na adresu pilota. „Aby ti vletěla do vrtule vrána…“

4

V říjnu obdržel Erwin telegram, že mu zahynuli oba rodiče. Karl ho vyprovázel na nádraží.

„Nezdržuj se doma dlouho,“ prosil ho. „Doufám, že ti na všechno týden bude stačit,“

„Děkuji, Karle,“ lhostejně odpověděl Erwin, vzal si z Karlových rukou zavazadlo a celý shrbený nastoupil do vagónu.

Erwin se vrátil zpět po několika dnech. Když se o tom Karl dozvěděl, sebral láhev a vydal se za přítelem, aby mu vyjádřil svou účast.

Už na chodbě zaslechl londýnskou rozhlasovou znělku. Čtyři slavnostně znějící osudové tóny. Nato hlasatel BBC začal hovořit čistou berlínštinou:

„Hitler je politický dobrodruh, který v politické konjunktuře dokáže čichem odhadnout pro sebe výhodná taktická rozhodnutí. Je to sveřepý fanatik, disponující nebezpečným talentem demagogického propagandisty. A protože nemá ani soustavné vzdělání, ani historické myšlení, absolutně nechápe zákony společenského vývoje. A navíc je tento muž zcela prost cti, morálky, svědomí a sebekontroly…“

Karl vešel do místnosti a vypnul rádio.

„Řve ti tu rozhlas na celé kolo. Co je, jsi opilý?“

„O nic víc než obyčejně,“ zavrčel Erwin a s nechutí se zvedl z postele, na níž ležel oblečený a v botách. Vypadal přepadle, jako po přestálé nemoci.

„Odpusť,“ pousmál se Karl a postavil láhev na stůl, „nebudu ti říkat prázdná slova útěchy.“

„Jasně. Pojď, radši se napijeme.“ Erwin přinesl skleničky. „Už nespím kolikátou noc. Mám nervy nadranc.“

„Pohřbil jsi je?“

„Odevzdal zemi… Při kobercovém bombardování shazujou bomby tak hustě, že nepomáhají ani protiletecké kryty.“ Erwin se odmlčel, jako by na něco vzpomínal. „Úplně rozmašírovali našeho Adonise. Několik přímých zásahů velkých pum. Dosud se neprokopali ke sklepům restaurace, kde nálet přečkávala spousta lidí. Zašel jsem k Ilse a Doris. Sousedi mi říkali, že se nevrátily domů. Asi je to obě zasypalo.“

Mlčky popíjeli. Karl zvolna, drobnými doušky, Erwin do sebe obrátil vrchovatou sklínku na ex.

„Ty to do sebe leješ jako do palivové nádrže benzín,“ zamračil se Karl.

Ale Erwin ho neslyšel. Byl myšlenkami daleko.

„Kromě tebe už nemám na světě nikoho,“ prohodil tiše.

„Odpočiň si,“ Karl mu stiskl ruku nad loktem a odešel.

Erwin pil další dva dny. Na třetí den musel k němu zajít znovu.

„Tak ty nehodláš nastoupit do služby?“ zeptal se Erwina a ztišil londýnskou stanici, která mlela cosi o zavraždění Rommela esesáky za spoluúčast na atentátu na Hitlera.

Erwin se posadil a spustil nohy z postele. Tvář měl zarostlou zrzavými štětinami. V očích táhlý stesk.

„K čemu ti jsem ve službě? Abych přidal na své konto dalších dvacet třicet vdov a sirotků? Válku jsme prohráli. Ty to dobře víš sám, jenomže to nechceš přiznat. Schováváš hlavu do písku jako pštros. Ubohé Německo, kam tě zavedli zločinní lidé, kteří přišli k moci.“

„Nech toho, Erwine. Za taková slova tě můžou postavit ke zdi!“

„Mně je všechno úplně fuk. Lituji jenom jednoho – že jsem byl takovou dlouhou dobu naprostým idiotem. Měl jsem se už dávno vzdát do zajetí. Ale teď je na mých rukou příliš mnoho krve. Aby ne! Nositel Rytířského kříže!“

„Za každou tvou větu tě může lidový soud odsoudit k smrti.“

„Zvysoka na něj kašlu. Prosím, vyslechni mě do konce…“

„Ne, ne, Erwine. Jsi prostě mimo sebe. Dobře se vyspi a zítra nastoupíš do služby.“

Na prahu místnosti se Karl ohlédl – Erwin seděl, tvář zakrytou rukama, a kolébal se ze strany na stranu jakoby bolestí.

„Mám ti poslat doktora?“

„Potřebuju spíš kněze…“

Na druhý den Erwin na letiště nepřišel. Na telefon rovněž neodpovídal.

Co se přihodilo? myslel si Karl, když klepal na dveře. Byly zevnitř zamčeny na klíč. Nezbylo než je vylomit. Potvrdily se Karlovy nejhrůznější obavy. Erwin seděl v křesle zalitý krví. Na podlaze se válela pistole a průkaz člena NSDAP roztrhaný na cucky.

Po pohřbu Karl obdržel Erwinův dopis. Zřejmě se obával, že by se zpráva nemusela dostat k adresátovi, proto ji svěřil poště.

„Nevidím jiného východiska,“ psal Erwin. „Toto je jediný logický konec. Odplata za to, že jsem slepě sloužil krvavému maniakovi. Kdybych mohl, vzal bych s sebou i jeho. Ale nevadí. I tak se s ním v pekle brzy setkám. Odpusť, že odcházím dřív a nevyzývám tě, abys mě následoval. Přemýšlej o tom, jak si zachránit život. Bude tě zapotřebí pro nové Německo, až se skoncuje s tím chcípákem Hitlerem. Zapřísahám tě, odejdi od nich, dokud není pozdě.“

„Je pozdě, Erwine, bohužel,“ řekl Karl nahlas, jako by ho mohl Erwin ještě slyšet…

5

Za několik dní dostal Karl ještě jeden dopis, který trochu zmírnil jeho duševní muka, jež ho od Erwinovy sebevraždy neopouštěly.

Z krásné obálky se zpáteční adresou Stockholm, Esthermalmö 34 vytáhl několik listů růžového dopisního papíru, popsaného spěšným Luisiným písmem.

„Karle, miláčku, tolik toužím po Tobě a po domovu. Berlínští známí mi závidějí, že si tu žiji jako v ráji, daleko od světového vraždění. Možná mají pravdu, ale copak mohu být šťastnou a spokojenou, když Ty a ostatní blízcí lidé žijí pod neustálou hrozbou smrti? Asi se mi v hlavě polámala nějaká pružinka, na níž závisí logika myšlení. Jsem ochotna okamžitě provést nesmyslný kousek – třeba pěšky utéct k Tobě ze svého stockholmského ráje.

Ale drží mě tu dva vážné důvody. První je vědomí toho, že i kdybych se nastokrát ocitla v Německu, budeme stejně každý jinde. Já se svými city, strachy a hrůzou na jednom místě, a ty se svými letadly, bojovými lety na druhém, pro mě zcela nedostupném.

Druhý důvod je moje rodina. Otec nechce o odjezdu do vlasti ani slyšet… Nespěchám pod pumy lancasterů a létajících pevností, poznamenal nedávno. Dostali jsme také zprávu, že při posledním bombardování byl silně poškozen náš dům. Teď bych snad neměla v Berlíně ani kde bydlet. Vím, že na tom není nic zvláštního. Takových jsou teď tisíce,“ končila dopis Luisa. „Ale tak či onak, Karle, pošli mi telegram, jestli by se Ti podařilo dostat se do Berlína aspoň na několik dnů. Naštěstí letecká linka Stockholm – Berlín létá dosud pravidelně. Schválně jsem si zajela na letiště, abych se o tom přesvědčila. Podniknu všechno možné a nemožné, jenom abych Tě spatřila.“

Na samém konci dopisu, po rozloučení a pozdravu „Tvému příteli Erwinovi“, stála krátká douška: „O G. není nic známo. Nikdo neví, je-li naživu.“

Karl poznámce téměř nevěnoval pozornost. Po všech nedávných událostech ho osud bývalého soka příliš nezajímal. Navíc byl přesvědčen, že před rokem v rozhovoru s Dippelem udělal, co se dalo, aby Goldbergovi ulehčil jeho nešťastný úděl.

Kapitola osmá

1

O vánocích byl Karl povýšen na plukovníka. Málokomu se v devětadvaceti dostane takové cti, pomyslel si lhostejně, když si zkoušel novou uniformu. Měl jsem pohádkové štěstí, dosáhl jsem hodně. Ale jsem vůbec šťasten?

Zkoumavě si prohlížel svůj obraz v zrcadle: bledý obličej s temnými kruhy pod očima z únavy a nervového vypětí. Ne, sám by nikdy nehádal svému dvojníkovi dvacet devět let. Tak pětatřicet, čtyřicet, pomyslel si smutně, když hleděl na hluboké vrásky brázdící čelo a první šedivé vlasy. Takže, příteli, než se stačíš oženit, proměníš se v šedivou trosku obrostlou mechem.

Pod okny se ozvalo troubení automobilu: čekali na něj v důstojnickém kasinu, kde se shromáždili příslušníci letecké skupiny, aby společně oslavili Štědrý večer. Ve vzduchu byl klid: tomíci a Amerikáni také ctili svatou noc.

2

12. ledna pětačtyřicátého roku zahájila Rudá armáda viselsko-oderskou operaci k osvobození Polska. Tak upoutala na sebe německá vojska a pomohla svým západním spojencům vzpamatovat se po tvrdých bojích v Ardenách.

Fašisté vrhli na východní frontu své poslední zálohy, jenom aby zarazili útok sovětských vojsk. Válka se neúprosně blížila k hranicím říše. Protivzdušná obrana Německa byla už prakticky zbavena všech sil. Na východ bylo přesunuto přes pět set protiletadlových baterií – už jako protitankové dělostřelectvo – a čtyři stíhací eskadry. Do jedné z nich byla začleněna i skupina Honicích psů.

Karla povolali do štábu pro nové úkoly.

Při výjezdu z letiště na dálnici museli dlouho čekat, než projela směrem na východ dlouhá autokolona s technikou. Karl udiveně zíral, jak se kolem nich ženou bílé cisterny na mléko se zavěšenými protiletadlovými kanóny. V dalším proudu se flaky smýkaly za červenými vozy berlínských požárníků.

Karlův náčelník štábu, který seděl vedle něj, trpce pronesl:

„Veliteli berlínské PVO generálu Weissovi sebrali všechna děla. To jsou poslední flaky ze stacionárních baterií. Teď už zůstane Berlín při náletech zcela bez ochrany. Ani požáry nebude čím hasit.“

Kolonu uzavíraly automobily berlínské První pomoci. Desítky sanitek s červenými kříži na bocích vezly střelivo. Na místech řidičů seděli vojáci SS.

Není toho moc, co může říše nabídnout východní frontě, řekl si v duchu Karl, když pozoroval mašírující volkssturm – výrostky z hitlerjugend a staré muže, kteří se už dávno přehoupli přes povolávací věk.

Kvůli špatnému počasí přibyli Honicí psi na frontu až pátý den ruského útoku, když už byla na Visle prolomena obě obranná pásma.

Lodžské letiště, na které skupina přistála, leželo v přifrontovém týlu. Navečer Karl vyšel ze štábu, aby se chvíli před spaním prošel. Zítra zase vzlétne do vzduchu a bude bombardovat útočící tanky Rusů.

Nebe na východě ozařovaly světelné záblesky. Hřmění nedalekých bojů bylo normální, avšak tam na prostorách Ruska nebo v Africe ho téměř nevnímal. Ale tady, na prahu říše, mu rachot války neustále připomínal, že od Visly se blíží lidé, aby je, Němce, povolali k zodpovědnosti za všechno, co napáchali v Rusku i v jiných zemích. Ano, už jsou tady a buší ocelovými pěstmi na bránu Německa. Když viníci nesčíslných běd způsobených lidstvu zaslechli toto bušení, zachvěli se hrůzou: počínaje zlostnou štváčskou zříceninou, v niž se proměnil Hitler, a konče posledním esesmanem mrskajícím důtkami živé kostry vězňů v koncentračních táborech. Brzy Rusové poženou k zodpovědnosti za zničený Minsk, Voroněž, za Stalingrad i jeho, Karla von Rittena. A co jim odpoví? Že jako voják pouze plnil rozkazy svých nadřízených? A nebyl také členem hitlerovské NSDAP? Nesloužil vírou a pravdou maniaku Hitlerovi a zloději Göringovi?

Má jednat jako Erwin, dokud není pozdě? Karlovi vytanula na mysli slova z jeho dopisu „z onoho světa“. „Chraň svůj život pro nové Německo,“ žádal ho Erwin. Ale bude v tom Německu pro něho místo? Cítil, že když nezanechá takových úvah, přijde o rozum…

3

Po několika bojových letech z lodžského letiště se Karlova skupina musela přesunout do Poznaně, aby unikla obklíčení ruskými vojsky, rychle postupujícími k Odře. Měli těžké ztráty, ale o nějakém doplnění živou silou a technikou bylo zcela zbytečné uvažovat. A navíc dostali velitelé leteckých skupin rozkaz, aby během dvou dnů zformovali z pilotů, techniků a ostatních leteckých specialistů, kteří zůstali bez letounů, střelecké čety a odeslali je k letecké polní divizi.

Karl se chytil za hlavu – to byla u něj celá polovina skupiny.

„Krucifix,“ prohodil k náčelníkovi štábu. „Začíná agónie luftwaffe, když piloty neposílají na nebe, ale kopat zákopy na hranicích říše.“

Na druhý den vyškrábal horko těžko z celé skupiny čtrnáct provozuschopných strojů a vedl je zasadit pumový úder tankovým útvarům pronikajícím k Poznani. Byl mrazivý slunečný den. S ruskými letadly se potkali daleko před linií fronty. Nejvíc bylo mezi nimi petljakovů nebo bitevníků Il-2. Mezi spoustou ruských strojů se mihla proudová stíhačka Me 262. Pilot se už ani nepokusil na nepřítele zaútočit; buď mu došlo střelivo, anebo se prostě zbláznil z reaktivní rychlosti a s vytřeštěnýma očima se hnal tam, kam ho nesly turbíny.

Na vstřícném kursu se skupina Me 110 minula se čtveřicí aircober. Vzápětí se ve sluchátkách ozval rozčilený hlas návodčího.

„Achtung! Achtung! Pokrischkin in der Luft!“ Jméno slavného ruského letce němečtí piloti dobře znali. Teď byla na místě mimořádná ostražitost. Čert aby vzal ty ruské tanky! Kde vlastně jsou? Měli jediné přání – co nejdříve se zbavit čtyř pum zavěšených pod křídly; stejně pořádně komplikovaly i bez toho nízkou manévrovací schopnost stodesítky. Když se pustila do boje s lancastery, byla ještě stíhačkou, ale v souboji s jaky, lavočkiny, i aircobrami se snadno mohla stát jejich kořistí.

Když Karl prozkoumával zadní polosféru, málem nepostřehl osm lavočkinů. Chtěl se jim vyhnout, proto dal plný plyn a vytočil letoun doprava. Ale i tady byli Rusové. A shora ze slunce se na něj vrhly střemhlav Jaky-9 s ostrými čumáky a velkými gardovými odznaky na trupech.

Skupina byla obklíčena ze všech stran. Na polském nebi byli pány Sověti.

„Odhodit pumy!“ nařídil Karl rádiem a zmáčkl tlačítko, třebaže pod ním, jak se zdálo, byly vlastní letouny. Ale teď už to bylo jedno. Odlehčený letoun poslušně zvládl šikmý přemet. Karl chtěl napadnout ruské stíhačky palbou z čelních zbraní.

Jenže teď už nad ním nebyli ti neostřílení letci, s nimiž se utkával na počátku blitzkriegu. Při všech Karlových zkušenostech a umění, stejně jako jeho pilotů na číslech, měli Rusové převahu v manévru. Na místo očekávaného čelního střetnutí spatřil prázdné nebe: to znamenalo, že gardové jaky se jim už přilepily na ocasy. Ohlédl se a uviděl průzračný záblesk rotujících listů vrtule a kapotu motoru. Ze středu modrého krytu vrtule na něj zíral temný otvor, ještě vteřina a vytryskne odtamtud dávka z kanónu. Karl přitáhl, lámaje stroj v mezním přetížení. Ale ruský letec se držel ocasu jako přišitý a vůbec nevěnoval pozornost palbě jeho střelce. Všechno Karlovo letecké umění, vybroušené léty tvrdého tréninku a nesčetnými vzdušnými bitvami, bylo zcela bezmocné vůči kumštu toho zatraceného Rusa. Možná by se byl i vykroutil z nebezpečné polízanice, kdyby nedřepěl v té těžkopádné dvoumotorové rakvi. Už se ani neotáčel dozadu: je dost smutné na vlastní oči vidět, jak tě začnou sundávat.

Vtáhl hlavu mezi ramena, schoulil se za pancéřované opěradlo a táhl letoun do druhého přemetu. V horním bodu, kdy klesla rychlost, proštepovala letoun dlouhá dávka.

Těžké údery do trupu a jakoby zahlcené motory mu napověděly jediné východisko:

„Vyskočíme!“ vykřikl na střelce, odpoutal se z popruhů a shodil překryt. Když ve volném pádu otevřel padák a rozhlédl se, viděl, jak ruské stíhačky dorážejí jeho poslední dvojici. Na zemi, na místech, kam dopadly sestřelené stroje, plály ohně. To bylo všechno, co zůstalo z kdysi slavné stíhací skupiny Honicí psi.

Karlův padák unášel silný vítr na východ. Dopadl na zem velmi nešťastně. Bolest od úderu o zmrzlé hroudy tak silná, že ani nezpozoroval, jak se u něj octli dva samopalníci ve špinavých bílých polokožíšcích.

„Hände hoch!“ křikl jeden z nich.

Karl přemohl nesnesitelnou bolest a zvedl ruce nahoru.

Konec, to je všechno, blesklo mu hlavou, byl však tak vyčerpaný, že si hned neuvědomil, co to znamená…

Epilog

1

Stadión bouřil ovacemi. Na led se sypaly kytice růží a karafiátů. Taneční pár Pachomovová a Gorškov, vítězové mistrovství, se šťastně usmívali.

„Fantastické,“ prohodil muž k Rebrovovi. „Blahopřeji k Victoria russicher Sportler.“

„Danke,“ usmál se Rebrov a stiskl Němcovu napřaženou ruku.

Ten zvedl vzhůru palec a opětoval úsměv sovětského novináře.

„Jsem velice šťasten, že se mohu dívat na grossmeister Pachomovová und Gorškov.“

„Vy jste byl v Rusku?“

„Byl – to není to pravé slovo. Bojoval jsem tam a potom v zajetí jsem stavěl novou Voroněž. Jak teď Voroněž vypadá?“

„Krásné město. Teď byste ho nepoznal. Jestli vám činí potíže mluvit rusky, pane…“

„Doktor Karl von Ritten.“

„Sergej Rebrov, novinář.“

„Výborně,“ zaradoval se doktor a přešel na mateřštinu. „Už jsem nemluvil dlouho rusky. Dovolte, abych vás představil své ženě.“

„Bude mi potěšením.“

„Luiso, seznam se se svým ruským kolegou. To je Sergej Rebrov,“

Dáma sedící vedle doktora se zaujetím protáčela už aspoň druhý kilometr filmu ve svém kodaku. Zvedla hlavu od kamery, mile se na Rebrova usmála a podala mu ruku.

„Luisa Wallstadt, po muži von Rittenová.“

„Těší mě, že vás poznávám,“ srdečně opáčil Rebrov. O Luise Wallstadt-Rittenové, pokrokové západoněmecké novinářce, už něco slyšel. „Četl jsem vaše články v Neues Deutschlandu.“

„To jsou noviny, které rády otiskují mé statě, což nemohu říct o Springerově vydavatelství Die Welt.“

Vítězové vystoupili na schůdky. Zazněla hymna Sovětského svazu. Závody skončily a noví známí se zastavili u východu.

„Nezajdeme někam na skleničku piva na počest vítězství vašich sportovců?“ navrhl von Ritten.

„A co tomu řekne paní Luisa?“

Paní von Rittenová se vesele rozesmála:

„Já už dávno provázím muže na všechny jeho flámy.“

Rebrova tento manželský pár zaujal. Půvabná, mladistvě vyhlížející dáma a starší muž s vybranými způsoby a vojenským držením těla. Na rozdíl od chladných a občas i nepřátelských pohledů, které na sobě cítil, když se setkal s bývalými nacisty, byl pohled doktora Rittena přímý a srdečný.

Von Ritten se zajímal, kde byl Rebrov za války. Když se dozvěděl, že je bývalý pilot stíhač a že bojoval na jacích, začal se dopodrobna vyptávat, na jakých směrech létal a kdy.

„Proč vás to zajímá?‘ divil se Rebrov.

„Byl jsem velitelem stíhací skupiny Honicí psi,“ odpověděl Ritten zádumčivě. Jeho myšlenky bloudily ve vzdálené minulosti. „Existoval ‚Briliantový psinec‘, ve kterém sloužila samá esa.“

„Oh, teď se mi vybavilo vaše jméno. Víte, kdo vás sestřelil při vašem posledním vzletu?“

„Ovšem, setkal jsem se s tím ruským letcem po mém zajetí. Byl to mladý plukovník a vy mi ho čímsi připomínáte.“

„Ten plukovník byl můj starší bratr Andrej Rebrov.“

„To tedy znamená, že jemu jsem věnoval na památku zlatý odznak frontového letce stíhače? Váš bratr byl vynikající pilot. Povězte, je ještě naživu?“

„Ano. Žije v Moskvě. Generál letectva v záloze.“

„Byli jsme přibližně stejně staří. Kolik je mu let?“

„Šedesát.“

„Hmm. Jsem o rok starší. Pozdravujte ho ode mne a vyřiďte mu, že architekt von Ritten teď raději staví než ničí.“

„Karl se mohl také stát generálem,“ lišácky se usmála paní Luisa. „Kdybyste viděl, kolik nabídek dostal od Gallanda a Kammhubera. Když se vrátil z Ruska, Adenauer a Blank dávali dohromady letecké kádry jako základ pro západoněmecké letectvo. A von Ritten jim plně vyhovoval.“

Paní Luisa upila z vysokého štucu, rozpustile přivřela mladé oči a dodala:

„Já jsem ho k nim nepustila. Karle, že teď ani trochu nelituješ?“

„Jak bych mohl, drahá. Poslouchat tvé rady a plnit tvé přání mi dělá jenom radost.“

Paní Luisa pohrozila muži prstem:

„Ty starý chytrý lišáku. Teď na mně začne loudit cigaretu, a lékaři mu zakázali kouřit.“

„Ty bys měla to srdce mi jednu jedinkou nedat? Ne, já sám bych už k letectvu nešel,“ zvážněl von Ritten. „Za prvé, v té době jsem změnil názory na věci, a za druhé,“ doktor se opět usmál, „moje Luisa nemá příliš v lásce lidi v uniformách. Představte si, pane Rebrove,“ Ritten ukázal očima na ženu, „že odmítla vdát se za skvělého důstojníka v plném lesku a ověšeného řády, a souhlasila, že si ho vezme, když se vrátil z ruského zajetí, opelichaný a pocuchaný jak starý páv…“

Za půl hodiny se přátelsky rozloučili a vyměnili si navštívenky.

„Přijeďte do Moskvy,“ řekl z taxíku Rebrov. „Rádi vás s bratrem uvidíme.“

2

Doktor Ritten přidal plyn a předjel těžký náklaďák. Pohlédl na ženu. Luisa listovala v automapě.

„Poslyš, Karle, kam jsi mě to zavezl?“

„Minutku, Lu. Víš, to setkání s ruským novinářem mi nejde z hlavy. Už druhý den žiju minulostí.“

„A ty jsi mi o ní jen velmi neochotně vyprávěl. O tvých hrdinských kouscích vím ledacos z nacistických novin a časopisů, přestože je otec přísně zakázal nosit domů. Vidíš, kvůli tobě jsem riskovala, že mě vyhodí z domu.“

Doktor nechal jednu ruku na volantu, druhou přitáhl ženu k sobě, a aniž odtrhl oči od silnice, políbil ji na tvář.

„Chovej se za volantem slušně,“ ostrým tónem mu ze žertu vytkla žena. „Tak co? Je to nemístná skromnost, nebo máš na svědomí těžké hříchy?“

„Nikoliv, drahá. Ani to, ani ono. Bojoval jsem dlouho, ale zbabělcem jsem nikdy nebyl. Kariéru jsem také neudělal špatnou. Seznam mých válečných zásluh je úctyhodný. Jestli jsem zabíjel, pak se to stávalo jenom ve vzdušných soubojích. Ale mě se také pokoušeli zabít. Sestřeloval jsem nepřátelské letouny, a mě nepřítel sundal z nebe třikrát. V tomto ohledu je moje vojenské svědomí čisté. Já osobně jsem nikdy nestřílel do uprchlíků, žen a dětí, jako to dělali ostatní. Ani jsem nedrancoval cizí majetek; i když mnozí z mých Psů si toto potěšení neodpustili.“

Von Ritten se odmlčel a snížil rychlost, aby si přečetl nápis na silničním ukazateli.

„Prostě jsem pochopil, i když trochu pozdě, že věc, které jsem tak usilovně a horlivě sloužil, je hnusná a nelidská. Proto se také nerad šťourám v událostech těch let, i když na to nikdy nemůžu zapomenout.“

„Ještě jsi mi neřekl, kam mne vlastně vezeš.“

„Tady někde bylo naše letiště. Ale teď je to zde všechno úplně jiné. Vůbec to nepoznávám.“

„Není divu. Kolik let jsi tu nebyl?“

„Od ledna pětačtyřicátého roku… Podívej, přece zůstal celý,“ zaradoval se Karl, když spatřil známý orientační bod – šedou budovu s věžičkou, postavenou ve stylu středověkého zámku.

„Tenhle dům stával na východní straně letiště,“ pokračoval a zastavil mercedes na kraji silnice. „Nechceš se jít se mnou podívat, co zůstalo z našeho psince?“

„Samozřejmě, ráda.“

„Tamhle za tím kostelem byl hřbitov. Tam jsme pohřbívali letce z naší eskadry. Rád bych zašel k jejich hrobům.“

„Jak si přeješ.“

Hřbitov u kostela byl obestavěn novou betonovou zdí. Prošli otevřenou bránou do stinné aleje. Sevřené koruny topolů připomínaly klenbu gotického chrámu. Po obou stranách se táhly vyrovnané řady hrobů a náhrobků. Hřbitov se za léta rozrostl a byl k nepoznání.

„Kde je teď mám hledat? Že bychom se zeptali na hřbitovní správě? Ti mají určitě přesnou evidenci posledního potvrzení k pobytu bývalých občanů říše a Spolkové republiky,“ navrhl Karl, prohlížeje si nápisy na hrobech.

„Na to je už asi pozdě. Než si všecko zjistíme, bude tma. Řekni mi jména padlých letců,“ Luisa vytáhla z kabelky brýle, „pokusím se ti pomoci.“

„Vidíš, ani si už všechny nepamatuji. Ale s Rudim Schmidtem a Erwinem Stimmermannem jsme dlouho bojovali společně.“

Luisa začala prohlížet náhrobky v druhé řadě.

„Lu,“ zavolal na ženu doktor. „Podle mého jsme zabloudili na nesprávné místo. Tady, podle nápisů soudě, jsou pochovaní samí bezúhonní lidé. Musíme najít kout, kde pohřbívali lumpy. Při vší úctě k jejich udatnosti musím uznat, že skoro všichni byli notní grázlové, hlavně Rudi Schmidt.“

„Karle, o mrtvých se nemluví špatně!“

„Co mám dělat, když jsem jim to nestačil říct, když ještě žili. Bohužel jsem tenkrát nebyl o moc lepší než oni. Upřímně řečeno, chtěl bych najít jenom Erwinův hrob. To byl nejšlechetnější chlapec z celé naší psí smečky. Zabilo ho probuzené svědomí.“

Asi za dvacet minut trpělivého bloudění mezi náhrobními deskami, kříži a mramorovými sochami doktor našel zpustlý hrob za zrezivělou mřížovou ohrádkou.

O kovový kříž se opírala třílistá vrtule z Mr 110. Z povadlé trávy a plevele sotva vyčuhovala kamenná deska.

„Přišel jsem za tebou, Erwine,“ řekl Karl a překročil ohrádku.

Sňal klobouk. „Vidím, drahý příteli, že tě dosud nikdo nenavštívil. Všichni tvoji blízcí zahynuli, kromě mě.“

„Špatně pečují o hrob,“ rozhorlila se Luisa. „Vzpomínáš tenkrát v Rauschenu – jak jste mi pomohli?“

Karl vytrhal trávu a plevel. Luisa položila na hrob několik jedlových větviček.

„Tak, a teď už nevypadá tak zpustle.“

„Ty ses mi o Erwinovi vlastně nikdy nezmínil. Co se s ním vůbec stalo?“

„Nechtěl jsem o tom mluvit. Zastřelil se. Horko těžko jsem dosáhl toho, aby byl pohřben se všemi vojenskými poctami.“

Několik minut oba mlčeli. Vítr rozezníval kovové lístky věnce na vedlejším hrobě.

„Karle, podívej doprava.“

„Co je tam?“

„Vidíš nápis na tom černém mramorovém pomníku?“

Doktor se pozorně podíval a přečetl: Rudi Schmidt.

„A co se stalo s Rudi Schmidtem?“

„Rozbil se při nočním přistání za silného deště.“

Na černé mramorové kře seděl černý orel z téhož kamene. Památník zřejmě vytesal talentovaný sochař. Orel měl svěšenou hlavu v bezútěšném smutku, křídla bezmocně schlíplá. Celá silueta královského ptáka vyjadřovala jakousi bolestnou nalomenost. Pozlacené švabachové písmo hlásalo, že tu odpočívá pilot stíhač Rudi Schmidt, nositel Rytířského kříže a mnoha jiných vyznamenání: „Spi v pokoji, náš milovaný synu. Byl jsi čestný, statečný a laskavý. Vlasti jsi daroval to nejdražší – svůj život.“

„Zdá se, Lu, že jsem se spletl. Darebáci tu trouchnivějí vedle pořádných a slušných lidí. Obsah epitafů se zřejmě neshoduje se skutečným charakterem mnoha zdejších nebožtíků. Koukni, vedle Rudiho je pohřbený jakýsi scharführer SS, určitě bandita a vrah. Mimochodem, kdo vytesal ten náhrobek?“

Doktor si pomník pozorně prohlédl a na zadní straně spatřil sotva čitelné iniciály G. G. a číslo 803658. V paměti mu okamžitě ožila bledá tvář Martina Dippela s opilýma skelnýma očima. Jak je vidět, hauptsturmführer nepohrdl jeho radami.

„Luiso, víš, kdo modeloval ten náhrobek?“

„Skutečně?“ hned se dovtípila Luisa. „Jak jsi to zjistil?“

„Tady jsou jeho iniciály a číslo.“

„Ubohý Gerhard, zahynul prý v Osvětimi. Tento pomník si udělal pro sebe. Nalomený orel, to je sám Gerhard.“

Luisa se zahloubala do sebe. Karl pohlédl na hodinky.

„Musíme už jít, drahá. Slunce zapadá. Mohou zavřít vrata a nechat nás tu nocovat ve společnosti mých bývalých podřízených. A od Rudiho Schmidta ženy neslyšely nic jiného než oplzlé řeči.“

Zamířili k východu.

„Je tu pochováno hodně tvých letců?“

„Ani ne. Osm deset. Pozůstatky ostatních jsou roztroušeny mezi Vislou a Odrou. A hroby mnohých zůstaly neznámy. Tehdy jsme na to neměli ani pomyšlení.“

Celou cestu ze hřbitova až k budově připomínající zámek prošli mlčky.

„Opravdu těžko se dá to místo poznat,“ pronesl Karl a zastavil se. „Tam, kde teď stojí tovární haly, byla vzletová dráha. A tam, jak jsou ty čtyřpodlažní domy, byly hangáry a štáb skupiny.“

Odmlčel se a sledoval pohledem dravou siluetu fantomu klesajícího na vojenské letiště, které leželo nedaleko.

„Pane bože, jak dávno to všechno bylo, a přesto mám pocit, jako by se to odehrálo teprve včera.“

Slunce se ukrylo za mrak pokrývající horizont. Začalo se smrákat. V oknech osmipatrového domu, postaveného na tom místě, kde se jedné tmavé listopadové noci třiačtyřicátého roku zřítil čtyřmotorový sterling, kterého Karl sestřelil, se rozsvítila světla. Lidé se vrátili z práce a začínali se věnovat domácnosti. Žádnému z nich ani v koutku mysli nenapadlo, že základy jejich domu se zvedají nad hromadným hrobem osmi anglických letců.

Luisa ho vzala za loket.

„Už je pozdě, Karle. Musíme ještě najít někde slušný nocleh.“

Doktor si nasadil klobouk.

„Nadarmo jsi sem jezdil. Asi nemá cenu zbytečně oživovat minulost, zvlášť takovou, jako je tvoje.“

„Máš pravdu, drahoušku. Když se vracíš k troskám svého mládí, střetneš se tváří v tvář s Časem. Hledíš na zchátralé stavby, které v té době byly honosnými budovami, nebo na staré topoly, v něž se proměnily mladé stromky, a uvědomuješ si, že tvůj život se dostal do finišové rovinky. Teď jsem už jen střípkem vzdálené minulosti. A když si pomyslím, že nemám právo být hrdý na své mládí, je mi hořko u srdce. Naše oběti a činy byly položeny na oltář modly, kterou jsme si sami stvořili ze vzteklého maniaka, jenž nás otrávil ideami světové nadvlády. Když si to uvědomím, je mi jasné, že jsem starý, nikomu nepotřebný člověk, který okradl sama sebe.“

„Karle, ty jsi hnusný lhář a pesimista. Kdo ti dal právo takhle mluvit v mé přítomnosti?“

„Promiň, Lu. Když jsem si stěžoval na zapomnění, neměl jsem na mysli tebe, ale Huga, Evu, přátele z mládí, piloty, kteří se mnou sloužili a zůstali naživu.“

„Vaše cesty se rozešly, když jsi odmítl vrátit se do činné služby. A získal jsi nové přátele, sdílející naše názory. A takových přátel je rok od roku víc a víc. A vůbec, víš co, ty slavný ‚Honicí pse‘, jako trest za tvůj pesimismus mi dnes večer budeš vyprávět všechno, co jsi za války dělal.“

„Souhlasím. Ale za jedné podmínky.“

„A to?“

„V hotelu si zapálíme v krbu, čert to vem, že bude elektrický, rozžehneme svíčky, objednáme si lehkou večeři do pokoje a dvě láhve toho nejlepšího vína, jaké mají ve sklepě. A poslední – nebudeš vrčet, když vykouřím tři cigarety?“

„Jednu láhev a dvě cigarety.“

„Baroneso, nesmlouvejte, nejste na trhu. Mé slovo platí. Jinak, anděli, riskuješ, že se nic nedovíš o slavných hrdinských činech leteckého esa von Rittena.“

„Podmínka se přijímá,“ řekla Luisa a opřela si hlavu o rámě svého muže.

Před nimi pronikala tmou zář velkého města.

„Jak je dobře, že města blýskají elektrickými světly, že se člověk nemusí bát, aby mu na hlavu nespadla puma,“ zadumaně prohodil doktor, který se nemohl zbavit myšlenek na minulost.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai