Canso

Bohumír Krézek

(1993)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura česká, Romány válečné

Osudy čs. letce u kanadského letectva

© Bohumír Krézek

© Jindřich Drebota

IBSN 80-85280-12-4

Předmluva

Začalo to vlastně mobilizací v osmatřicátém roce. Byl jsem velitelem čety. Nejdříve jsme byli umístěni na Křivoklátsku, později v Doupovských horách na Karlovarsku. Tady jsem poprvé narazil na přímý odpor nacistických ordnerů. Několikrát vylákali pod různými záminkami vojáky našeho Smíšeného předzvědného oddílu, kteří se stali prvními oběťmi nacistické zvůle. V Brně, kde jsem žil a studoval, jsem se v předchozích letech stýkal s německými občany po celou dobu bez jakékoliv zábrany, a proto tento náraz zločinnosti na mne působil velmi neblaze.

Z několika spolužáků, s kterými jsem chodil do školy (s jedním, jmenoval se Andres, jsem nějaký čas bydlel), se najednou jakoby přes noc stávali Němci. Číšník od Zaufů, kde jsem se nějaký čas stravoval a bydlel, se sice jmenoval Novotný, ale najednou z něj byl stoprocentní Němec. Freda Horký – disponent Starobrněnského pivovaru, který s námi často u Zaufů vysedával, se také najednou objevil s hákovým křížem na klopě. Byla to zvláštní doba. Freda mi dokonce půjčil svůj vůz označený hákovým křížem, abych se mohl podívat do Předklášteří za matkou, když jsem se chystal odejít za hranice. Jeho chování se nezměnilo, ani když se dozvěděl, že jsem se zúčastnil potyček s německou mládeží v Brně na náměstí 28. října.

Němci vybírali do pokladniček příspěvky na vybudování a ošacení německých jednotek. Kasičky jsme jim sebrali, ale byla jich přesila – a tak po větší šarvátce, při níž jsme utrpěli oboustranně nějaké šrámy a poškození oděvů, se nám podařilo utéci.

Po Mnichovu a následném předávání našeho území v Čechách jsem byl koncem října 1938 přeložen na Slovensko. Tady jsem zažil další rozčarování. Všechny nás překvapily různé nápisy jako: „Čecha do mecha a mech do Dunaja“, drzé výroky Hlinkových gardistů a jejich chování k občanům české národnosti. Mně osobně se stal následující případ:

Seděl jsem v kavárně v Trnavě. Náhle do kavárny vtrhla skupina příslušníků Hlinkovy gardy a s pokřikem „Čehůni von!“ vyhazovala všechny české občany. Přišli i ke mně a s výrokem „Vraveli sme vám Čehůni, von“ doufali, že i já opustím místnost. Na opakovanou výzvu, kdo vlastně jsem, prohlásil jsem, že Moravák, načež se zarazili, poradili… a odešli.

Po propuštění z armády jsem se vrátil do Brna. Atmosféra už byla napjatá. Sem tam někdo zmizel, začalo se šeptat, že je zavřený nebo někam odvlečen.

Scházeli jsme se s přáteli hlavně v starobrněnské restauraci na Nové ulici, kterou vedla rukou pevnou a energickou paní Zaufová, jejíž jeden syn Miloš byl náš kamarád. Snažili jsme se vyrovnat se situací, dodávali si odvahy a naději, že všechno nakonec dobře dopadne. Spřádali jsme plány. Bylo mi skoro pětadvacet let a budoucnost nevypadala vůbec růžově.

Pak přišel 15. březen 1939. Hitler se objevil v Praze a dokonce i v Brně. Já i moji kamarádi jsme nemohli uvěřit tomu, co se okolo nás dělo. Všude jásání, německé odznaky a německé uniformy a na druhé straně pláč, nářek a vztek lidí, kteří zatínali pěsti a toužili po odvetě, ale byli bezmocní. Zůstávala pouze touha proti tomu zlu jít a nového jha se zbavit. Němci a jejich přisluhovači se projevovali zdánlivě loajálně, ale každému soudně uvažujícímu občanovi okupované republiky bylo jasné, že nebude jednoduché opět získat ztracenou svobodu. Že Němci o „novém pořádku“ nehodlají diskutovat, bylo zřejmé od prvních chvil. Na dokreslení bych uvedl drobnou epizodu, která se týkala motoristické praxe.

Jel jsem autem po Nové ulici, zastavil mě německý voják, stručně prohlásil: „Rechts fahren!“ přilepil mi na přední sklo nálepku a bez dalších slov mě přeřadil na druhou stranu vozovky. A od tohoto momentu jsem jezdil vpravo…

Týž večer jsem se sešel s kapitánem Štěrbou, profesorem Adlerem a jeho paní (byl jsem jim za svědka na svatbě) v kavárně Pasáž na Nové ulici. Profesor Adler byl výborný matematik, asi třicetiletý. Učil snad na obchodní akademii. Přestože byl profesorem, choval se kamarádsky a nezkazil žádnou zábavu. Jeho paní byla velmi milá a přátelská. Po válce jsem se s nimi už nikdy nesetkal…

Na hotelové toaletě mě zastavil německý voják a na jeho poznámku „ich bin Wiener“ odpověděl jsem: „Ich bin Briener, so was?“ Netušil jsem, jakou to bude mít dohru. Při odchodu z kavárny stáli u východu vojáci a doporučili nám, abychom svůj vůz nechali na ulici a jeli s nimi. Vystoupili jsme před tzv. Mozarteem, kde jsme uvnitř čekali, co se s námi stane. Teprve ráno se dostavil poručík wehrmachtu, paní Adlerovou propustili, později i jejího muže, avšak mne a Štěrbu pustili až za dva dny.

Vzhledem k tomu, že vše proběhlo bez zvláštního vyslýchání, dělalo to dojem, že poručík, údajně pruský šlechtic, byl na rozpacích, co s námi má vlastně udělat. Nedalo se mluvit o žádném přečinu, nebo dokonce zločinu, kterého bychom se dopustili. Při našem propuštění poddůstojník, který se choval velmi arogantně, hovořil o benešovské pakáži…

Začali jsme intenzívně uvažovat o odchodu za hranice. Zprávy o možnostech byly všelijaké. Stále jsme nemohli získat kontakty. Nakonec jsme se rozhodli, že odejdeme v květnu přes Beskydy do Polska. Dne 28. dubna 1939 mi však náhle zemřel otec, matka zůstala sama v domku v Předklášteří. Já jsem sice žil v Brně, ale přece jen jsem na neděli jezdil domů. Vzhledem k dalším problémům, které měli i Zauf a Štěrba, zůstali jsme prozatím doma.

Začal podzim. Bydlel jsem tehdy v Masarykově čtvrti u pana Herclíka, který z rasových důvodů musel opustit zaměstnání ve Škodovce a každá koruna mu byla dobrá. Události 17. listopadu 1939 všechno uspíšily. V Praze byly nepokoje, zatýkání studentů a v Brně pak rozruch okolo Kounicových kolejí. Všude zmatek a nejistota a úvahy co dělat a jak se zachovat.

Po dohodě se Štěrbou a Zaufem jsme se z Brna ztratili. Já jsem předtím prodal auto, Štěrba jezdeckého koně a rozhlásil jsem po známých, že jsem si našel nové zaměstnání v Praze. Z Brna jsem zmizel. Za prodanou Škodu 422 jsem si opatřil valuty a další cenné předměty, o kterých jsem myslel, že se mi na útěku budou hodit. Později v Maďarsku jsme se Štěrbou dopadli stejně – o všechno jsme přišli… Kapitán Štěrba byl dělostřelecký důstojník, sympatický, stále usměvavý, svérázně vtipný. Z Maďarska se mu podařilo dostat do Francie a Anglie. Prý se po válce vrátil, ale to už jsem se s ním nesetkal…

Sešli jsme se všichni až u profesora Hedvábného ve Veselí na Moravě na základě informací, které získal v Praze dr. Josef Sommr a předal je Zaufovi. Po krátké dvoudenní zastávce (spali jsme pro jistotu pod postelemi), jsme se s pomocí zaměstnanců dráhy dostali na Slovensko jako pomocníci strojvedoucího, vlastně jsme byli zakryti uhlím. Já jsem jel se Standou Halamou, Štěrba a Zauf jeli zvlášť. Halama byl sympatický společník, bývalý četař, polní pilot. Později při přesunu na Citadelu se mu podařilo uniknout. Dostal se do Anglie, kde vstoupil do Královského letectva. Při cvičném letu se srazil se Spitfirem F/Lt Stanislava Zimpricha dne 12. 4. 1942 a zahynul… Také Miloš Zauf se dostal do Anglie – přes Jugoslávii, Turecko, Sýrii a Francii. Stal se stíhacím pilotem 313. squadrony RAF. Nevrátil se z operačního letu 18. 3. 1942…

Po přejezdu hranic jsme se měli setkat u stanovené spojky. Čekalo nás však nemilé překvapení, protože spojku zatkli příslušníci Hlinkovy gardy spolu s četníky. I když jsem měl týž den narozeniny, vůbec mi to nepomohlo, jen četař Halama mi gratuloval ke „kulatému“ výročí. Bylo mi pětadvacet let. Hranici jsme překročili 23. 11. 1939.

Na dlouhé rozvažování, co dál, nebyl čas, a tak jsme se vydali na další cestu do Trnavy. Ve městě jsme se naštěstí setkali se Štěrbou, Zaufem a Sommrem. (Ten měl už jedno velké štěstí za sebou, protože jako člen desetičlenné studentské delegace se měl v listopadu dostavit do Prahy do Klementina. Shodou okolností měl vlak z Brna zpoždění, takže na setkání přijel pozdě. Vrátný ho varoval, aby po ostatních členech delegace nepátral a rychle zmizel. Tak si zachránil život, protože ostatní členové delegace byli gestapem zatčeni, odvezeni do Ruzyně a zastřeleni.)

V Trnavě jsme opět uvažovali o tom, co dál. Neměli jsme návaznost na žádnou jinou spojku – zůstali jsme bez jakéhokoliv plánu, jak se dostat do Maďarska. Nakonec zvítězil návrh, abychom odjeli do Spišské Nové Vsi, kde navážeme spojení s evangelickým farářem. To však nevyšlo, protože jsme se dozvěděli, že fara je hlídána a pastor nemá možnosti nám pomoci. Někdo si vzpomněl, že blízko Rožňavy bydlí náš spolužák z Brna, student techniky A. Dzinko. Rozjeli jsme se ho navštívit a po vzrušené debatě se nám podařilo kamaráda přesvědčit, aby nás převedl přes hory do Rožňavy. Dzinko se tak vlastně stal emigrantem proti své vůli. Nakonec se dostal do Anglie, kde vstoupil do čs. vojenské jednotky. Ještě jsem se dozvěděl, že po návratu do osvobozené vlasti pracoval jako inženýr v plzeňské Škodovce. Od našeho rozchodu jsem se s ním nikdy nesetkal…

Předpokládali jsme, že se v horách vyzná a že nás bezpečně převede. Museli jsme se samozřejmě vyhýbat vyšlapaným cestám, k tomu ještě napadl sníh a tak jsme zabloudili.

Teprve po dvou dnech bloudění v horách, (bez kompasu a mapy, oblečeni městsky jen v polobotkách a převlečnících) se nám podařilo zjistit, že jsme blízko Rožňavy. Nedaleko města nám způsobila spoustu starostí střelba z četnických karabin. Postupovali jsme velmi pomalu.

Ve městě jsme chtěli navštívit vikáře, na kterého jsme dostali doporučení. Měl nám pomoci dostat se do Budapešti. V jedné ulici bohužel požádal nějaký tajný Halamu o oheň a už bylo zle. Hned poznal, že nejsme ani místní, ani Slováci, o Maďarech ani nemluvě. Zapískal a měli jsme to za sebou. (Za zadržení uprchlíka dostal každý, kdo se o to přičinil, 30 pengö, což byla poměrně velmi slušná odměna.) Přiběhli policajti a odvedli nás na radnici. Tam nás bylo víc, neboť předtím pochytali i jiné kamarády z ČSR. Přivítání na strážnici bylo možno říci ukázkové. Úředníci se k nám chovali velkoryse. Ujistili nás, že po malých nezbytných formalitách nás zavezou na večeři, kterou údajně objednali na naši počest.

Opravdu nás zavezli do Miškolce, kde jsme bohatýrsky povečeřeli i vína popili, náš průvodce nám vykládal, že po přespání v hotelu nás převezou do Budapešti, kde se o nás už postarají na francouzském konzulátě. Po večeři nás však místo do hotelu zavezli na strážnici, respektive do obecní šatlavy s odůvodněním, že ubytování v hotelu nám nemohou zajistit…

Pro jistotu nám „odebrali“ všechny peníze a cenné předměty, poněvadž by se prý mohlo stát, že by nás spoluvězni obrali. Ráno nás opravdu odvezli vlakem do Budapešti, nikoliv však na francouzské vyslanectví, ale do kasáren Marie Terezia Laktanya. Umístili nás do jedné velké místnosti, kde byly jen dřevěné pryčny bez dek, zato s množstvím nejrůznějšího hmyzu. Strava byla velmi špatná, a pokud se týká stráží, museli jsme přeslechnout lecjakou ironickou poznámku, že to nic, to se spraví, jen co přijde souhlas z francouzského vyslanectví, aby si nás odvezli.

Je sice pravda, že nám doporučili kantýnu, kde bychom si mohli leccos koupit, včetně cigaret a vína, bohužel nám však „zapomněli“ vrátit peníze a ostatní zabavené věci. Po nějakém čase se nám podařilo navázat spojení s našimi zástupci, kteří byli po zrušení našich zastupitelských úřadů pod ochranou francouzského konzulátu. Díky jim jsme kromě slibů o našem uvolnění, občas obdrželi menší finanční podporu, takže se některým z nás podařilo navštívit v doprovodu strážmistra kantýnu (samozřejmě s nutným vysokým oceněním jeho ztráty času a rizika, které měl s opatrováním zadržených).

Strážní k nám nebyli nijak přívětiví, s oblibou nám dávali „paprikáše“ řádně ostré, což strážmistr vždycky doprovázel výrokem „Papula gurá“. Tento výrok byl námi nejvíce oceňován, protože vodu na pití jsme obdrželi jen občas a museli ji prakticky čerpat splachováním WC.

O laskavosti a štědrosti našich strážných svědčí i to, že k štědrovečerní večeři nám dali tlačenku… Samozřejmě bez chleba či jiné přílohy. Toto se několikrát opakovalo. Dostali jsme i velmi slanou slaninu, samozřejmě bez chleba. Taková „dieta“ nám většinou působila velké trampoty.

Po nějakém čase, díky velké příchylnosti strážných k vínu, se nám podařilo dostat zvenku noviny „Pester Loyd“, a dokonce i francouzskou učebnici. Umožnilo nám to učit se francouzsky, jelikož jsme byli přesvědčeni, že se nám nakonec přece jen podaří dostat se z této nepříjemné situace a odjet do Francie. Noviny pečlivě pročítal Sommr, měli jsme alespoň nějaký přehled o dění ve světě.

Zprávy o síle francouzské armády, o jejím vybavení a o zařazování našich kamarádů do armády se v různých obměnách dostávaly i do tak bezútěšných místností. Maďarům jsme samozřejmě tvrdili, že většina z nás jsou studenti, kteří mají v úmyslu dostat se do Francie, aby mohli dále pokračovat ve studiích, k tomu že se samozřejmě potřebujeme v této řeči zdokonalit. Přesto, že tato výmluva byla poměrně průhledná, Maďaři nám v této zábavě nebránili.

Kasárnám, kde jsme byli internováni, a která se podobala klášteru, jelikož všude byly sochy různých svatých, jsme pomalu přivykali. Stále jsme však čekali, že se situace změní, že nás odsunou pryč a umožní nám přechod hranice do Jugoslávie.

Náhle přišel rozkaz k nástupu. S osobními věcmi nás naložili na náklaďáky a odvezli do Budapešti. Místem našeho dalšího pobytu se stala „Budapešťská pevnost“, pověstná CITADELA.

Tady na staré pevnosti, která byla ve velmi sešlém stavu s celami bez jakéhokoliv nábytku nebo zařízení, pokračovala moje další anabase. Jediné hygienické zařízení byl záchod, kterému se říkalo „kolotoč“, poněvadž byl usazen nad štolou, sedadla byla umístěna do kruhu – samozřejmě bez dveří.

Spalo se na skromných slamnících pod tenkými přikrývkami. Na noc jsme si ukládali složené kalhoty pod sebe v bláhovém přesvědčení, že až nás pustí, musíme vypadat k světu… Po procházkách na nádvoří jsme byli hlídáni jako skuteční vězni. Volný čas jsme se snažili vyplnit různým způsobem. Ať už vyprávěním různých historek, recitací básní nebo zpěvem. Občas jsme se dostali k nějakým novinám.

V přednášení byl vynikající nadporučík Pelikán, který zpaměti citoval dlouhé pasáže ze Švejka, takže to vypadalo, jako by je četl. O kabaret se se mnou pokoušel Kozderka. Kapitán Lízálek, zpravodajský důstojník, nám vysvětloval vojenskou situaci a perspektivy dalšího tažení. Na Citadele nás byl větší počet, a tak jsme byli společnost různorodá.

Například plukovník generálního štábu Sklenovský (Bosý), profesor gymnázia Nigrýn s několika svými žáky, náměstek ministra Němec, major Prokeš, který prý provázel generála Klecandu po Jižní Americe, dále několik mediků a řada mladších důstojníků (např. Čeřenský, Martinec, Hendrych, Fajkus, lékaři dr. Plaňanský a Chvapil, syn generála Prchaly Vládíček, štábní kapitán Zahrádka, Šustr, Štěrba, Hejna a Šiška a spousta jiných. Ti, na které jsem zapomněl, ať mi odpustí).

V lepších místnostech byli ubytováni polští vojenští uprchlíci. Poláci měli určité výsady, pokud se týká jejich pobytu v Maďarsku. Byli shromažďováni v různých táborech ať už civilních nebo vojenských, kde čekali na další odsun na Střední východ nebo do Francie. Vzhledem k tomu, že ne všichni se smířili se životem v táborech, pokoušeli se o útěky. Některým se to podařilo, ovšem někteří byli chyceni. A to byli naši partneři na Citadele. Proti nám měli, jak jsem již uvedl, značné výhody. Např. navštěvovali je úředníci z konzulátu, duchovní a pracovníci Červeného kříže.

Zato naše situace se stávala stále více komplikovanější a naděje na regulérní odsun mizela. Rozhodli jsme se proto, že se také pokusíme o organizovaný útěk.

Pokud se týká finanční podpory konzulátu, podařilo se nám občas setkat se s jeho pracovníky v městských lázních, kam jsme po čase mohli v menších skupinách docházet (samozřejmě pod přísnou ostrahou), abychom se mohli alespoň občas vykoupat, jelikož na Citadele vodovod nebyl. Pro vodu, ať už pitnou nebo užitkovou, se muselo s kbelíky ke studni, která byla mimo pevnost, samozřejmě za doprovodu strážných.

Zima toho roku byla zvlášť tuhá, všude plno sněhu, takže i cestička ke studni byla úzká a slabě prošlapaná. Asi v polovině února jsem šel s nadporučíkem Martincem, Hendrychem a Fajkusem pro vodu. Vpředu byl strážný, já jsem shodou okolností byl poslední v řadě a za mnou šli další dva strážní. V zatáčce Hendrych a Martinec náhle odhodili kbelíky, povalili překvapeného strážného a podařilo se jim i s Fajkusem utéci. Mně se to bohužel nepodařilo a za „odměnu“ jsem dostal samotku. Byla to úplně holá místnost vedle strážnice. V noci jsem se probudil zavátý sněhem, který padal škvírou rozbitého okénka… Původně jsem měl být zavřený šest týdnů, ale nový velitel poručík Lisycký se nade mnou slitoval a vrátil mě mezi ostatní zpátky. Lisycký mluvil slovensky, zdál se nám být celkem nakloněn a pokoušel se mírnit náš problematický pobyt. Těm třem uprchlíkům, se kterými jsem šel pro vodu, se útěk podařil. Všichni se dostali přes Střední východ do Anglie, kde sloužili v čs. jednotce. Po válce jsem se setkal pouze s Fajkusem, který žije na Moravě ve Valašském Meziříčí.

Poláci měli každou neděli a svátek bohoslužby, kterých se zúčastňovali duchovní polského původu z města. Podařilo se nám navázat s nimi spojení a zúčastňovali jsme se bohoslužeb, což jsme si vymohli na veliteli Citadely.

Vrchní velitel pevnosti major Toth o nás dokonce prohlásil, že Poláci jsou zbožní, ale Češi to umí organizovat. Rád vzpomínám na kanovníka Petruška, alespoň tak se nám představil, který nám často přinášel zprávy, utěšoval nás a povzbuzoval.

Přípravy k hromadnému útěku pokračovaly, i když nám je ztěžoval fakt, že se téměř každý den objevil nějaký nový uprchlík. Akci jsme připravovali na Bílou sobotu v době Vzkříšení. Předpokládali jsme, že vojáci budou o velikonocích méně ostražití, že se nám je podaří v rámci svátků opít a pak hromadně utečeme. Podle příslibu nás na břehu Dunaje měly čekat prázdné kamióny. Avšak na Veliký pátek přišla pohroma. Z věznice Hogymezevasarhey dorazil transport 42 lidí pod velením majora Koblihy. Tento počet absolutně ochromil náš plán a nastalo velké rozčarování a zklamání. Pracovníky francouzského konzulátu jsme byli stále utěšováni, že nakonec vše dobře dopadne, že nás propustí po vyřízení formalit. O kolektivním útěku bylo vzhledem k našemu velkému počtu (bylo nás asi 138), zbytečné uvažovat. Nezbývalo, než se pokusit znovu prostřednictvím Poláků vyjednávat.

Maďaři se naštěstí o plánovaném útěku nedozvěděli a povolili nám dokonce delší procházku po hradební ploše (kicsi cetalny). Druhý den ráno nastal poprask, několik kamarádů se z procházky nevrátilo. Zůstali různě poschovávaní a v noci se jim podařilo přelézt osm metrů vysoké hradby a dostat se ven. Začalo se uvažovat o útěku jednotlivců. Například jestliže někdo onemocněl, poslali ho do nemocnice, ale odtud se už nevrátil. Údajně prý uprchl. Dva naši spoluvězni, poručík Rusek a nadporučík v záloze Doležal, byli také odvedeni, ale jak jsme se později dozvěděli, byli bohužel předáni gestapu. Po válce jsem se dozvěděl, že Rusek byl popraven a nadporučík Doležal přežil nacistický koncentrák. Škoda, že také s ním jsem se už nikdy nesešel, byl to moc hodný člověk.

Celková nálada nebyla pochopitelně vůbec růžová a vtom náhle přišel rozkaz, že budeme odvezeni a posláni zpátky přes hranice na Slovensko! Skutečně nás odvezli do okolí Fiľakova, k večeru nám ukázali hranice, postavili stráže a řekli, že každého, kdo se pokusí o návrat, zastřelí. O tzv. „šupování“ jsme byli všichni informováni, takže když došlo k vlastní akci, bez odporu jsme se vydali k hranicím, samozřejmě rozptýleni v rojnicích. Po ujití 100 až 150 kroků jsme začali pochodovat na místě, pomalu poklesávat v kolenou a snižovat tak svoji postavu k zachování zdání, že se vzdalujeme. Nakonec jsme si lehli a čekali, až se stráže vzdálí…

Asi ve dvě hodiny v noci strážní odešli a my jsme se pomalu po skupinách snažili o návrat. Byl jsem ve skupině se Sommrem, medikem Lintnerem a Mílou Dvořákem. Dostali jsme se zpátky a chtěli jsme se dostat k železnici. Byli jsme unavení a když jsme přišli k malému háječku, dlouho jsme se nerozmýšleli. Teprve ráno jsme zjistili, že jsme si vybrali malý lesíček uprostřed vojenského cvičiště…

Přes den se nedalo odejít, zahrabali jsme se proto do listí a v duchu se modlili, aby nás neobjevili vojáci nebo psi, kteří okraj lesíka používali z fyziologických důvodů. Po odchodu vojáků jsme se dohodli, že se Sommr pokusí prodat ve Fiľakovu zlaté zuby, které jsme vyjmuli Lintnerovi a Dvořákovi z chrupu s tím, že po setmění se setkáme na silnici od Fiľakova směrem k Budapešti. Dobrým ukazatelem byla pro nás věž kostela ve Fiľakovu.

Akce se zdařila, Sommr po osmé hodině večer zastavil v najatém autě za kostelem, který byl na kraji městečka. Postupně jsme nastupovali, abychom zbytečně nevzbudili pozornost. Vše bylo báječně připraveno, každý z nás dostal kus salámu a bílého chleba. Taxikář nám sdělil, abychom byli bez starosti, že za chvilku jsme v Budapešti. Mluvil slovensky, vykládal anekdoty, avšak najednou ze silnice zahnul… a byli jsme na četnické stanici. S úsměvem nás předal strážmistrům a odejel. Jelikož už jsme měli zkušenost, že Poláci jsou na tom lépe a my jsme dokumenty ani peníze neměli, prohlásili jsme se za Poláky. Sommr si dal jméno Topinka, Lintner Lípa, Dvořák Dvorský a já Zametzk, jelikož jsem měl z domova cigártašku, na které bylo jméno Zametzk. Velitel stanice se k nám choval velmi zdvořile, jeho manželka nás dokonce litovala, co zkusíme.

Mluvila pochopitelně slovensky, my jsme se snažili mluvit polsky co nejméně. Všechno mohlo dobře dopadnout, kdyby nepřijel nějaký vyšší důstojník četnictva a neprohlásil mezi řečí: „Co s vámi, nejlepší by bylo ráno vás zastřelit!“

Ráno nás chtěli odvést někam jinam, a proto jsem začal předstírat velké žaludeční křeče. Svíjel jsem se bolestí tak věrohodně, že paní strážníková prohlásila, že jsou všichni necitové, že se musím nejdřív uzdravit, než půjdu jinam. Nakonec mě zavezli na marodku do kasáren. Lékař mě začal zpovídat, kdo jsem, a jelikož uměl polsky, netrvalo dlouho a začal mě přesvědčovat, že nejsem Polák. Že mluvím spíše česky než polsky. Poněvadž jsem neměl žádné doklady, prohlásil jsem, že jsem Polák z Českého Těšína, že jsem chodil v Praze do školy a… Doktor mě nakonec plácl po rameni a řekl:

„Stejně jsi Čech, poněvadž máš v kapse kartáček na zuby – to by Polák nikdy neměl…“

Asi za dva dny mě šupem odvezli do Budapešti do tzv. Toloncházu, kde byla zavřena nejhorší spodina Budapešti a okolí. Vytrvale jsem tvrdil, že jsem Polák, jmenuji se Vlodiměř Zametzky a jsem z Českého Těšína. Navštívil mě polský kanovník Petruška a po menším výslechu mi sdělil, že mě pošle do polského tábora.

A skutečně, po několika dnech mě spolu s Lintnerem, Dvořákem a Sommrem poslali do polského rodinného tábora, který se nacházel na bývalém slovenském území u obce Garanyi u Sátoraujhely. V táboře nás přijali celkem přívětivě, a přestože poznali, že nejsme Poláci, zachovali naše inkognito. Jedna z pracovnic tábora mi rovnou řekla, že Zametzky se polsky píše Zamecki, a když se mě jeden z Poláků po prohlášení, že jsou z Těšína, ptal: „Či pan pozna Olšara?“ a já prohlásil, že zemřel, uvedená pracovnice (údajně hraběnka M. Gawlovská) rozhovor rychle ukončila. Potom nás odvedla do baráčku, který byl mimo hlavní budovu, a doporučila nám, abychom se pokud možno s nikým nestýkali, jelikož je na nás poznat že nejsme Poláci. Měli jsme se pouze zúčastňovat hlavních bohoslužeb. Kněz sloužící mši vždy při čtení evangelia totiž jmenoval ty internované, kteří měli být druhý den propuštěni z tábora. Poláci sice měli určitou volnost, ale nesměli opustit tábor bez vědomí maďarských úřadů.

Jelikož přicházeli stále noví uprchlíci, stavy se doplňovaly, a proto Poláci tajně odváželi mladé, vojenské služby schopné lidi do Budapešti a dále na Střední východ. Pro tento účel stál na dvoře vůz s fůrou sena, v kterém byl udělán ukrýt. Do něj jsme jednoho dne vlezli a kočí nás odvezl mimo tábor k nádraží, kde jsme vystoupili. Rozhodli jsme se, že navštívíme francouzský konzulát, navážeme spojení s našimi pracovníky na tomto konzulátu a vymůžeme si jejich pomoc ke konečnému odjezdu z Maďarska. Chtěli jsme se dostat do Jugoslávie, o které jsme věděli, že se chová k uprchlíkům z bývalého Československa nejlépe. Poláci nám ještě před odjezdem dali průkazní listy, jakési legitimace s jinými jmény. Já jsem měl papíry na jméno Adam Vlk z Budna…

Tentokrát jsme se šťastně dostali do Budapešti i na konzulát, kde nás tajně naložili do taxíku a odvezli na nádraží do Ujpešti. Pracovník z konzulátu nám ukázal na právě se rozjíždějící rychlík směrem na Nagy Kaniza a sdělil nám, abychom se pokusili rychlík chytit, že ve třetím vagónu čeká průvodce, který nás dopraví k přechodu na hranice, tedy přes hranice. Vlak jsme dohonili…

Jelikož jsme byli informováni, že průvodci se při přestupu do jiného rychlíku v Nagy Kanizi rádi „ztratí“ a nechají transportované na holičkách, rozhodli jsme ses Mílou Dvořákem tohoto chlapíka nepustit ani na chvíli z očí. Takže se nám podařilo k velkému údivu naší spojky na hranicích dorazit pozdě večer, ale kompletně, včetně průvodce a peněz, které pro nás měl k dispozici.

Po malém oddechu nás shromáždil Karel Kasal (dělal tehdy spojku na maďarsko-jugoslávských hranicích), nařídil nám absolutní ticho a rozdělil nás na menší skupinky. Ve tmě, pomalu jeden za druhým, jsme šli k řece Drině. Muselo se jít opatrně, abychom nenarazili na pohraniční hlídku. Přiblížení k vodě se nám podařilo, nasedli jsme na čekající čluny a plavili se do Jugoslávie. Jasně svítil měsíc, což nebylo zrovna příznivé. Nakonec se nám ale podařilo přistát na jugoslávské straně a dostat se do vesničky Terezianopolis. Tady nás srdečně přivítali a dali nám najíst a napít. Po krátkém spánku jsme přes Záhřeb jeli do Bělehradu. Cesta vlakem byla velmi příjemná, všude se k nám lidé chovali vzorně přátelsky, hostili nás jídlem a pitím. Bohužel jsme se nikde nemohli zastavit, já bych se velmi rád zastavil v Záhřebu a navštívil Zlatko Kovačiče, který se mnou chodil v Brně do nižšího gymnázia. Rozkaz je rozkaz, a tak jsme dorazili bez přerušení do Bělehradu.

Zde uprchlíci bydleli v celkem slušném pensionu. Dostali jsme nějaké peníze, abychom se mohli podívat po Bělehradě a nakoupit si nějaké osobní potřeby.

Zvědavost poznat večerní život v Bělehradě mě stála další nepříjemnost. Shodou okolností právě v pátek večer dělala pořádková policie razii a mě, jelikož jsem zrovna přijel a neměl jsem ještě žádné průvodní papíry, sebrala a zavřela.

Situace byla o to horší, že se v base v sobotu a v neděli pochopitelně neúřadovalo. Peníze na podplacení stráže jsem neměl, takže jsem strávil víkend v městské šatlavě. Všichni jsme byli připoutáni jeden k druhému, strážný občas zatáhl za řetěz, abychom se pootočili. Jídlo bylo mizerné a na jiné jsem neměl peníze.

V pondělí ráno se po několika mých protestech a odvolávání na to, že jsem Čech, rozhodl strážmistr poslat mě spolu s několika jinými delikventy k výslechu. Připoutali mně na nohu kouli, kterou, jsem musel držet v ruce a šli jsme. Cestou se mi stala neuvěřitelná věc. Zatímco truchlivě přemýšlím, jak mě vedou s koulí jako galejníka, najednou koukám a nevěřím svým očím. Přede mnou stál brněnský dopravní strážník, strážmistr Baďura… Mě a mého bratra velmi dobře znal, a tak divení bylo oboustranné. Hned se dal do hovoru se strážníkem, který mě vedl, nastalo velké potřásání rukou a nakonec mě strážník ze řetězu odemkl. Baďura mě pak dovedl za stálého vyptávání do pensionu. Později jsem se s ním setkal u naší jednotky na Středním východě a pak už nikdy… Když jsme přišli do pensionu, vedoucí, jemuž se říkalo vojvoda, mě uvítal projevem, na který dodnes nemohu zapomenout… Nařídil okamžitě mne odvést na francouzský konzulát k odvodu. Po odvodu jsem obdržel průvodní list (Laissezpasser) s datem 4. 6. 1940, který mě opravňoval k odjezdu na Střední východ. V úterý ráno jsem dostal na starost několik lidí, posadili nás do vlaku a jeli jsme přes Makedonii do Řecka.

Po malé zastávce v Soluni jsme pokračovali vlakem do Istanbulu. Zde nás čekal pracovník z konzulátu pan Kyselka, zařídil nám ubytování a prohlásil, že po vyřízení několika formalit pojedeme dál do Sýrie. V Cařihradě-Istanbulu jsme čekali asi týden. Je to nádherné město, kde se mísí kultura byzantská s muslimskou, žijí zde obyvatelé všech možných národností. To vše už ale popsali lidé povolanější. Město ve své evropské i asijské části nabízelo množství zábavy i poučení, jen kdybychom měli peníze. Asi po týdnu našeho pobytu sestavil pan Kyselka skupinu dvanácti osob, posadil nás do vlaku, připojil k nám nějaké Jugoslávce, svěřil mi velení transportu a už jsme jeli přes Ankaru směrem k Sýrii. Celkem pohodlně jsme cestovali až do Ankary, kde byla krátká zastávka. Na prohlídku města však čas nezbyl, pokračovali jsme dál, naším cílem bylo Aleppo. Cesta z Ankary už byla zajímavější, projížděli jsme pohoří Antitaurus a Taurus, což je krajina velmi divoká a pro nás Evropany velmi zajímavá.

V Aleppu nás ubytovali v kasárnách s tím, že budeme zařazeni do cizinecké legie. Naštěstí náš zmocněnec projednal náš odjezd z Aleppa směrem na Bejrút s tím, že náš odvod do legie byl prakticky symbolický, jelikož se mezitím vytvořila ve Francii naše armáda. Takže máme možnost bojovat ve svých vojenských jednotkách jako Čechoslováci a ne jako cizinečtí legionáři. Po cestě Balkánem jsem já i mí spolucestující uvítal Sýrii jako konec našeho běženeckého života. Po příjezdu do Bejrútu jsem dne 15. 6. 1940 obdržel tzv. Attestation d’Identité od vojenského zmocněnce a o tři dny později z našeho konzulátu Certificat čj. 2003/40, že jsem národnosti Tchécoslovaque na základě dokladu Acte d’Engagement pour la durée de Guerre (Titre Etranger).

Bejrút byl tehdy nádherným městem malebně rozloženým kolem moře. Díky Francouzům bylo město silně poevropštěné. Francie zde měla správní a vládní úřady, což silně ovlivňovalo jednání i vkus obyvatel. Dá se říci, že orientální vůně se tu silně smísila s evropskou, a Bejrút si proto vysloužil přirovnání „Paříž východu“.

Pro nás Čechoslováky byl Bejrút výchozí stanicí k odjezdu do Francie. Několika transportům se to také podařilo. Avšak vstup Itálie do války dne 10. června 1940 zasáhl do našich plánů přímo osudově. Cesta Středozemním mořem byla uzavřena. Zůstali jsme v Libanonu jako uprchlíci, kteří podle dohody, kterou dříve sjednal Čs. národní výbor, mohli v rámci náboru vstoupit do francouzského vojska – resp. cizinecké legie. Názor Francouzů na cizineckou legii, i když ji všude velmi potřebovali, byl jednoznačný. Nelze se proto divit, že se na nás jako na čs. uprchlíky dívali poněkud s despektem. A nebylo se na první pohled čemu divit. Poté, co jsme prošli různými kriminály, bylo naše oblečení patřičně ošuntělé. Osud běžence není nikdy záviděníhodný. Mužstvo, včetně poddůstojníků a rotmistrů, bylo ubytováno mimo město – v kasárnách pro koloniální vojáky… Důstojníci sice bydleli ve městě, ale v hotelích druhého řádu. Na pokojích jich bylo až šest.

Nikdo nevěděl, co bude dál. Němci obsadili Paříž a Pétain kapituloval. Byli jsme v pěkném městě, mohli se chodit koupat do krásného zálivu, podnikat výlety do nádherného horského okolí s velmi příjemným podnebím a dávnou kulturou… ale všude nás provázela nejistota, co bude dál. Navíc nám k tomu, abychom všechny krásy poznali, chybělo to nejdůležitější – peníze…

Francouzské kolonie kapitulovaly a půda v Sýrii pro nás začala být horkou. Hrozilo nebezpečí, že budeme vydáni Němcům, jestliže o to požádají…

Generál Mittelhauser jako velící generál pro Střední východ však prohlásil, že Čechoslováci podepsali přihlášku do cizinecké legie, takže v ní mohou sloužit, jelikož bude dále doplňována. Naštěstí Winston Churchill ohlásil, že Anglie dobojuje a vybojuje tuto válku i sama, že bude bojovat na moři a na souši ze všech míst, která patřila pod Anglii, až do konce. Pro nás v tom byla veliká naděje.

Anglický letecký atašé prohlásil, že Čechoslováci chtějí do Palestiny a ta, tehdy spravována Anglií, je přijme. Dne 29. června 1940 bylo na nábřeží přistaveno dvanáct francouzských kamiónů – 160 mužů, 45 důstojníků a 3 ženy odejeli do Palestiny.

Na palestinské straně, několik kilometrů od hranic blízko osady As Sumerrya pod starým římským akvaduktem, nás čekal první tábor. Byl stanový a velmi provizorní. Anglie čekala uprchlíky ze Sýrie, avšak místo předpokládaného proudu různého vojska jsme přijeli my – hrstka ošumělých, takřka polonahých civilistů, kteří tvrdili, že jsou vojáky a chtějí bojovat proti Hitlerovi.

Angličané nás přijali přívětivě a velmi zdvořile, avšak pro jistotu nám dali ozbrojený doprovod. Tábor, i když nebyl obehnán ostnatým drátem, se podobal táboru zajateckému. Anglický velitel rozestavěl stráže a ženy poslal do ženského sběrného tábora. Jen pomalu jsme se smiřovali s prostředím. Situace se podstatně změnila v náš prospěch tehdy, když jsme se odvážili vyzvat Angličany k fotbalovému zápasu. Přestože jsme byli nedostatečně vystrojeni, utkání jsme vyhráli.

Závěr byl typicky anglický – angličtí důstojníci pozvali české důstojníky na rundu whisky. Přestože jsme byli namačkáni ve dvou stanech, venku vyli šakali a hrozilo nebezpečí štípnutí od škorpiónů, začínal v nás sílit pocit, že konečně i pro nás začíná nový život.

Velitel tábora nám věnoval naši státní vlajku, kterou jsme vždy ráno po budíčku vztyčovali za zpěvu hymny Kde domov můj. Tábor se pomalu zabydloval. Do stanů jsme dostali slámu, dobrovolníci si začali společně vařit ve vlastní kuchyni. Přestože bylo stále dost nepříjemností (museli jsme si zvykat na mnoho věcí, např. na čaj s mlékem, na poušť, kde se nebylo kde schovat před červencovým sluncem, kde byl nedostatek vody, obrovské množství much atd.), nálada se nikdy nedostala tak hluboko, že by někdo z nás propadl obávanému amoku – záchvatu šílenství. Všechny nás potěšila zpráva generálního konsula J. M. Kadlece, který navštívil tábor a oznámil nám, že naše jednotky z Francie se podařilo zachránit a dopravit do Anglie.

Na to, abychom se i my stali skutečnými vojáky, jsme si museli ještě pár týdnů počkat. Nakonec jsme obdrželi vojenský stejnokroj (který sice byl bez čepic), ale hlavní byla zpráva, že přišel rozkaz k přesunu do Gedery.

VOJÁKY POUŠTĚ

Byl to vojenský výcvikový tábor, kde sice byly také stany, ale už dobře vybavené. Motorová čerpadla přečerpávala vodu z dalekých pramenů do vodní nádrže, byly tu jídelny, čítárny, koupelny, sprchy s teplou vodou a dokonce i záchod. Gedera byl vzorný tábor. Byl vybudován pro elitní anglické jednotky, jako byly Královský pluk pěchoty, Skotský pluk královny, Yorkshirští dragouni a První husarský. V těchto plucích vesměs sloužili i potomci rodové šlechty.

I večer v táboře oblékali angličtí důstojníci místo uniformy smoking, lakové střevíce a ve společenském styku zachovávali veškerou anglickou obřadnost. To bylo na počátku války. Za dva roky nato je bylo možno vidět v poušti bez veškeré obřadnosti. Místo koní měli tanky a místo smokingů a elegantních jezdeckých uniforem zamaštěné, špinavé overaly. Stali se z nich pouštní vojáci. Dnes po nich většinou zbyla jen jména a vzpomínky, jelikož tito vesměs skvělí důstojníci a vojáci zahynuli při bojích v Libyjské poušti. Jediní Čechoslováci měli s těmito elitními pluky společný tábor, nad kterým jsme měli vztyčený státní znak s heslem „Pravda vítězí“.

Cvičilo se usilovně, přestože byla veliká vedra. Díky okolním pomerančovým hájům voněly večery nádherným, lahodným vzduchem. Zvykali jsme si na stanový život. Stany byly buď okrouhlé (pro dva důstojníky), anebo velké čtverhranné, tzv. indické, pro dvanáct mužů. Dvojité plachtoví izolovalo vnitřek proti nesnesitelnému vedru a v noci proti nočnímu chladu. Cvičilo se s polními zbraněmi, konala se taktická průprava. Protože stany působily našim vojákům zpočátku potíže, přidělila nám anglická vojenská správa za instruktory seržanty, kteří dlouho sloužili v tropech a kteří si dokázali se stavbou stanů hravě poradit.

Po mnohaměsíčním strádání mi přišel relativní klid velmi vhod. Celkem rychle jsem si osvojil postoje Angličanů pro nadějnější nazírání na životní problémy – vyjádřené hesly „Keep smiling“ a „Take it easy!“. Říkal jsem si, minulost hoďme přes palubu, nač se dívat stále zpět, je třeba hledět vpřed a očekávat budoucnost a věřit s Komenským – „Věřím i já Bohu, že po přejiti vichřic, hněvu, vláda do rukou Tvých se navrátí, ó lidé český…“ Přiznám se, že jsem si velmi často opakoval tento výrok Komenského ať už na útěku, nebo v situacích, které nebyly takové, jak jsem si přestavoval. Opakuji si často, že tam v Gedeře bylo dobře. Ubytování slušné, strava velmi dobrá, zábavy všeho druhu víc než dost, i když ne s takovým nákladným přepychem jako měli Angličané nebo nedostižní Australani. Postupně jsme si opatřovali uniformy, vzhledem ke změnám teploty letní vycházkové a na večer normální. Učili jsme se zacházet s anglickými zbraněmi, které se částečně lišily od našich. Většinou žádný problém pro naše z domova vycvičené vojáky. Konali jsme časté pochody, abychom si zvykli na poušť a jiné povětrnostní podmínky, zkrátka abychom se aklimatizovali.

Učili jsme se anglickým předpisům a já byl pověřen překládat služební předpisy pro potřeby našich vojáků. Přestože mě poručík dr. Barányi nazýval „l’enfant terrible“, nebylo to se mnou tak zlé. Starší to vydrželi, mladší si museli zvyknout. Nějak jsme se v táboře zabavit museli. Já jsem všechno, mírně řečeno, bral na lehkou váhu, nedělal jsem ze všeho zbytečné problémy. Zkusil jsem dost špatného jako běženec, a tak jsem neviděl důvod, proč si dál znepříjemňovat život. Zvlášť když jsem byl vnitřně skálopevně přesvědčen, že všechno nakonec dobře dopadne. Pro nějakou poznámku či žert jsem nikdy neměl daleko, a to se občas panu Barányimu nezdálo. On přijel do odboje jako bývalý vyšší úředník údajně prezidentské kanceláře se sedmi kufry, kdežto já s nastavenou košilí… Přesto jsme spolu celkově vycházeli dobře. Pan poručík pocházel z Podkarpatské Rusi. Měl poněkud odměřené chování, ale i s ním byla občas legrace. Bohužel nečekaně zemřel ještě během našeho pobytu v Palestině…

Gedera měla velkou výhodu, že byla blízko Tel Avivu. Město (v překladu „pahorek jara“) bylo i tehdy půvabné, založili ho převážně mladí přistěhovalci židovské národnosti, kteří v době našeho pobytu byli již usedlí, vyhranění a udávali tón okolnímu prostředí. Bílé město s nekonečnou bělostnou pláží a nádherným pískem, kde byly plážové stany, lehátka a židle, s přepychovými hotely, kavárnami a nočními podniky, nás vítalo velkoměstským životem.

Tel Aviv byl nazýván Rivierou východu, byl to vlastně kus Evropy přesazený do orientálního prostředí na americkém základě. Jádro města bylo vybudováno z betonu, architektonicky velmi krásně řešené. Ulice a třídy vybudované do stejné výše, vyrovnané řady domů s plochými střechami, čisté ulice, zkrátka město, které v žádném případě neodpovídalo našim představám o historických městech Palestiny. Jeruzalém představoval tradicí a náboženstvím velikou minulost země, Tel Aviv přímo zářil přítomností, kulturou a zábavou všeho druhu. V restauracích a kavárnách vyhrávala hudba líbivé vídeňské melodie, které nás lákaly k příjemnému posezení a pobavení. Lákaly i Angličany a hlavně Australany, kteří byli zvlášť zajímavými hosty, hlavně pro velký žold a neuvěřitelnou bezstarostnost při utrácení.

Viděl jsem jednou, jak se dva Australani zastavili u dětského kočárku s miminem a maminkou. Jeden z nich vzal dítě do náruče, druhý vzal kočárek, rozbil ho o nejbližší kandelábr a vyděšené mamince a ostatním lidem okolo sdělili, že tak hezká maminka a tak roztomilé dítě si zaslouží kočárek lepší. Zašli do nejbližší prodejny, koupili přepychový kočárek, kompletní vybavení pro dítě a darovali vše šokované matce, načež za zpěvu Škoda lásky spokojeně odkráčeli. Australané si tuto píseň s pozměněným textem Roll out the Barrells – „vyvalte sudy“ velmi oblíbili. Zpívali ji při každé příležitosti s velkým elánem, zapíjeli dobrým pivem, a tak je pochopitelné, že byli velikými přáteli našich vojáků. Tel Aviv jsme navštěvovali velmi často, jelikož dopravu tam a zpátky nám vždy usnadnili britští důstojníci, kteří byli samozřejmě vozidly vybaveni více než my.

Vzhledem k tomu, že ve městě bylo několik dobře situovaných rodin pocházejících z Československa, měli jsme možnost blíže se seznámiti s místními obyvateli. Mladší dívčí generace nám byla zpočátku velmi nakloněna, ovšem až do doby, kdy vešlo ve známost nařízení velitele čs. vojenské mise v Jeruzalémě o zákazu uzavírání sňatku čs. vojáků po dobu trvání války a jejich pobytu na Středním východě.

Několik případů onemocnění vojáků různých národností a následná obava a strach z nakažení u ostatních byly nakonec silnější než snahy o sblížení s ženami pochybné pověsti.

V té době jsem se velmi skamarádil s MUDr. Chvapilem, s kterým jsme často jezdili do Tel Avivu a zúčastňovali jsme se různých party u Angličanů. Vzhledem k tomu, že jsme měli na náramenících velké pěticípé hvězdičky, docházelo často ke kuriózní situaci. Dávali přednost mně, jako poručík jsem měl totiž dvě hvězdičky, kdežto doktor Chvapil měl jako štábní kapitán „pouze“ jednu (sice v rámečku), ale to nikdo nebral v úvahu. Doktor Chvapil byl vojenským lékařem, byl to společensky založený člověk, uměl několik řečí, rád četl a miloval anekdoty. Specializací byl bakteriolog, a jestli se nemýlím, objevil nějaký symptom malárie. Zpočátku byl lékařem u naší jednotky, později, ač nerad, přešel s ostatními lékaři k Angličanům. Po válce byl v hodnosti plukovníka lékařem v Ústřední vojenské nemocnici v Praze, odkud musel jako politicky neúnosný odejít a přejít do civilního zaměstnání.

V Palestině zakládali přistěhovalci z Evropy, podporování americkým kapitálem, tzv. kibucy, což by se dalo přirovnat k našim zemědělským družstvům. Díky majoru Střelkovi jsme navštívili kibuc českých přistěhovalců, nazvaný podle prvního prezidenta „Masaryk Kibuc“, kde jsme byli podrobně informováni o jeho řízení a hospodaření.

V táboře časem proběhlo několik vojenských přehlídek. Zajímavá byla oslava svátku sv. Václava, která měla ohlas prakticky po celé Palestině. Slavnou mši sloužil převor českého kláštera na hoře Olivetské. Oslav se zúčastnili nejen krajané a hosté z celé země, ale i představitelé vyšších správních úřadů. Díky zájmu tisku byla naše přítomnost v Palestině všeobecně známa. Dne 17. října 1940 navštívil naši jednotku britský ministr Anthony Eden s vrchním velitelem spojeneckých sil v této oblasti, generálem Sirem Archibaldem Wavellem. O pár dní později, jak bylo napsáno v památkové publikaci „18 měsíců“, se „energii velitelů a pracovitosti mužstva podařilo, že jednotka oslavila již vojensky 28. říjen 1940, den prohlášení čs. samostatnosti přehlídkou a slavnostním pochodem před div. gen. A. Gakem a Vysokým komisařem Sirem Haroldem Mac Michalem. Překvapila svou jistotou a přesným výkonem. Rota za rotou… vždy tentýž obraz…“

Postupně přicházeli další dobrovolníci z Palestiny, přijížděli i bývalí čs. vojáci z různých končin světa, dokonce až z Číny, Japonska a Argentiny. Nováčci byli zařazováni do výcvikového střediska. Času na různé vycházky a výpravy do okolí pro ty zkušenější bylo poměrně dost. Občas se ale stalo, že se někdo někde zdržel, a pak následovalo domácí vězení. Jednou jel můj přítel doktor Hartmann navštívit kamarády do Jeruzaléma, nějak se zdržel a to mu vyneslo domácí vězení. Znamenalo to po jídle (po denním zaměstnání) zdržovat se ve stanu. Vyřešili jsme to tehdy jednoduše. Koupili jsme v kantýně NAAFI výborné kalifornské broskve, dobré červené víno, šlehačku a udělali si ve stanu malou seanci. Nedá se říci, že by velitel, když se to později dozvěděl, byl tímto nápadem zrovna nadšen, ale nějak to prošlo a bylo zase dobře.

Plukovník intendant Pelich vymýšlel stále nějaké novoty, co se týkalo našeho vybavení (málem, že nechtěl zavést novinky a podobně), což vzbuzovalo v důstojnickém sboru částečný odpor, nebo úsměvnou, ale spíš výsměšnou náladu. V zájmu nápravy milého plukovníka vymyslel lékař kapitán Plaňanský zvláštní recept. Vpustil do stanu plukovníka Pelicha živého osla… (Osel patřil Arabovi Alimu, který měl jakýsi stánek na kraji tábora a snažil se nám všem poskytovat různé služby: praní prádla, žehlení, vařil báječnou černou kávu, prodával chutný salám, který vypadal jako šunkový, ale byl velbloudí a různé jiné drobnosti.)

Rozespalý Pelich (stalo se to skoro o půlnoci) se pochopitelně vyděsil a hlavně nás mladší, kteří pro to měli pochopení, pobavil. Zprvu vykřikoval, že ho navštívil ďábel, pak se vzpamatoval a volal o pomoc. Než se mu jí dostalo, osel řádně pocuchal Pelichovi nervy i zařízení stanu. Nedá se říci, že by nápadem „Plaňana“ byli všichni úplně nadšeni a byl všemi hlasy schvalován, ale nakonec každé sebemenší vybočení z ustáleného běhu událostí bylo vítáno a velením celkem tolerováno. Stále jsme totiž nevěděli, co s námi bude, kam budeme zařazeni, zda na frontu, nebo někam do kolonií, kde budeme hlídat tábory a sklady. Byla nás přeci jen hrstka a není divu, že dohadů bylo hodně a panikářů také dost. A tak nám zkrátka a dobře ledacos prošlo… (Kapitán MUDr. Plaňanský byl vojenským lékařem letectva. Byl to trochu svérázný typ, vysoké postavy, se smyslem pro zvláštní humor. Po válce zůstal s manželkou v USA v Detroitu, kde se stal ředitelem ústavu pro choromyslné…)

Také naše oblečení bylo zpočátku dost bizarní. Měli jsme, samozřejmě zpočátku, fasované uniformy. V těch jsme většinou vypadali všelijak, přece jen jsme jako Středoevropané nebyli zvyklí na šortky a různé plátěnky. Pochopitelně jsme se snažili obstarat si uniformy šité na tělo, ale to chvíli trvalo (i z finančních důvodů).

Poněvadž Tel Aviv byl poměrně blízko, často jsme vypadli z tábora i v polním oblečení. Jednou jsme vyrazili s Plaňanem jak se říká „do ulic“, promenovali jsme se v „Tolouši“ po hlavní třídě a tu na nás najednou vybafl plukovník Koreš (velitel 4. p. pl.): „Pánové, pokud se pamatuji, máte vy dva zaražené vycházky!“ Plaňan však bez rozpaků prohlásil: „Pravděpodobně si nás, pane, pletete, my jsme od polského legionu…“ a rychle jsme zmizeli.

Naštěstí plukovník Koreš nebyl žádný pruďas ani mstivec, a tak i tato epizoda, daná k dobru večer při víně ve společenské místnosti, vzbudila jen trochu veselí, ať už pochopeného či ne.

Mimochodem, shodou okolností dostal tehdy doktor Plaňan návrh na přemístění do Anglie, takže je možné, že i tato okolnost přispěla při oceňováni jeho nápadů. Je sice pravda, že někteří pánové nebyli zrovna nakloněni zábavám tohoto druhu, ať už se týkaly posezení nebo různých vyražení, ale nakonec, všichni jsme měli nějaké starosti nebo problémy. Takže alespoň já jsem se řídil pokud možno podle textu jedné polské písně: Co užijeme to dla nás, za sto lat nebendže nás…

Gederská idyla, dá-li se to tak nazvat, skončila prakticky vytvořením 11. praporu východního a přesunem do judské pouštní prolákliny, která je o 392 m níž, než hladina Středozemního moře. Poušť nám hned ukázala, co umí a čím dovede překvapit. Přes den úmorné vedro, kdy vše sálá nevyslovitelným žárem (lze uvařit v písku vejce), v noci pak chlad, až cvakají zuby. Přechod mezi dnem a nocí je náhlý (začíná asi okolo páté v podvečer). Člověk náhlou změnu ani pořádně nezaregistruje a už je tu noc. Noc krásná, zvláštní a skoro tajemná, zvláště když svítí měsíc a vše vypadá jako sněhem zaváté.

Poněvadž jsme si měli zvykat na život v poušti se vším, co k tomu patří, a aklimatizovat se po všech stránkách, museli jsme nějak začít. Nedá se říci, že by to bylo zrovna moc příjemné po takřka přepychovém pobytu v Gedeře, ale co se dalo dělat. Začal skutečný sparťanský život.

Bydlení ve stanech, jídelna ve stanech, nedostatek vody, bez elektrického světla, (používali jsme svíčky, petrolejové lampy a dokonce i kahany). Čeho bylo dostatek, to bylo tropické ovoce – banány, pomeranče, vinná réva, citróny – vše nejlepší kvality. Všeho bylo hojně, a dokonce i od některých majitelů „pardesů“ zadarmo. Export ovoce byl v důsledku války zastaven, a tak byli majitelé rádi, když se ovoce spotřebovalo a nekazilo další úrodu…

V rámci výcviku proběhly aklimatizační pochody, při nichž jsme navštívili různá biblicky památná místa, například staré i nové Jericho (z toho starého zbyly už jen rozvaliny). Navštívili jsme i Mrtvé moře a osvěžili se v Kalii v moderním přepychovém hotelu s patřičným příslušenstvím a patřičnými cenami… Mrtvé moře je vlastně jezerem, v jehož trpce hořké, velmi přesolené vodě není viditelného života. Řeka Jordán přivádí sice do Mrtvého moře vodu, ale vypařování je silnější, než přítok. Voda je hustá, člověk se v ní nepotopí, pálí na kůži a leptá rty. Přesto jsme pochopitelně koupel zkusili. Bylo to zvláštní lehnout si na vodu a nepotopit se. Plavání bylo problém, potápění nebo čvachtání úplně odpadá. Byli jsme také upozorněni na skutečnost, že mnoho lidí, kteří se pokusili plavat do moře, svou nerozvážnost zaplatili životem. Sůl ve vodě takřka člověka oslepí, ten ztratí orientaci, a co je zvláštní, většinou místo ke břehu plave do moře. Nejlepší bylo kousek se povozit na vodě a vypadnout pod sprchu. A potom hurá do sympatické hotelové haly, draze se nechat obsloužit a bohatší o zkušenost a s chudší kapsou se vrátit do oblíbeného stanu…

Pro mne se stal skutečně „oblíbeným“ místem hlavně z toho důvodu, že hned zpočátku našeho pobytu v táboře v Jerichu jsem večer zaskočil za majora Střelku v kartách a měl jsem „štěstí“. Než se major vrátil, prohrál jsem gáži asi tak na tři měsíce dopředu. Vzhledem k tomu, že karty zásadně nehraji, bylo to opravdu trpké poučení. Dodnes je mi záhadou, co to bylo za hru a jak jsem se k tomu připletl. Asi to byl poker… A dobře mi tak… Abych ušel jízlivým poznámkám a různým radám a nápadům zkušenějších, rozhodl jsem se následovně: ve stanu, kde jsem bydlel s nadporučíkem Konrádem Šmahelem (mimochodem to byl synovec náčelníka vojenské mise v Jeruzalémě generála Gaka, k němuž se Konrád nijak zvlášť nehlásil), jsem vyvěsil tabulku, kde jsem si přesně stanovil umořovací splátky, z čehož vyplývalo, že půjdu do města mezi lidi, teprve až na to budu mít. Kupodivu se za pár dní našli lidé, kteří byli ochotni pomoci mi dluh umořit, jen abych už s nimi jel do Jeruzaléma. Byli to lidé, kteří beze mne nemohli žít (aspoň společensky), a tak po nějaké době, po přepočítání stanoveného tarifu jsem si odpočítal dávku na jednotlivý zájezd a nakonec přece jen jsem, jak se říká, vyrazil do ulic. Dluh jsem sice splatil poněkud později, ale absolutně bez cizí pomoci. Navíc s prohlášením, že čertovy obrázky do rukou v životě nevezmu.

Jeruzalém bylo docela něco jiného než Tel Aviv. Bylo to město tradice a památek. Stará část města, kde žijí Arabové, byla poměrně chudá. Poblíže Davidovy věže je známá Zeď nářků, zbytek Šalamounova chrámu zbořeného Římany v I. století našeho letopočtu, kde ortodoxní židé oplakávali zašlou slávu Sionu. Nedaleko odtud se rozkládalo nové město, moderní třída královny Mary, přepychový hotel King David, palác YMCY a rodinné domy Angličanů se zahradami a tenisovými kurty. Prostě kontrasty do nebe volající. Kristův hrob mám spojen snad s nejhorším zklamáním, jaké může člověk jakéhokoliv vyznání zažít. Chrám byl silně poškozen, léta se sice sbíraly pemze na jeho opravu, ale jak se říká, „skutek utek“. Dovnitř vedl uzounký vchod do malé umělé jeskyňky (hrob věnovaný k pohřbu Josefem z Arimathie) a zde byl pochován Spasitel světa. Hrob je přikryt žlutým mramorem. Celkem šest církví zápasilo o vládu nad místem posledního odpočinku našeho Pána Ježíše Krista… Getsemanská zahrada byla plná starých, pokroucených oliv, údajně pamatujících dobu, kdy se zde smrtelně potil za spásu lidstva Ježíš Kristus. Z vrcholku hory Olivetské byl nádherný pohled na množství kopulí a štíhlých minaretů.

I když celkově staré město nepůsobilo vábivě, měl Jeruzalém zvláštní kouzlo. Snad za to mohou dějiny, každá píď země znamená historii a události, které se dotýkají celého západního světa. Ať už jsou to zákoutí, kostely, kláštery, synagogy, muslimské mešity, zahrady, studny, prameny, brány, věže, schodiště – všude jsou stopy poutníků, kteří po staletí navštěvovali tato posvátná místa, aby se poklonili památce velkého Spasitele.

Dny plynuly celkem jednotvárně. Denní cvičení střídalo noční.

Nedá se říci, že bychom nějak moc zaháleli. Nový velitel praporu pplk. Karel Klapálek zahálce zásadně nepřál. Byl přísný, spravedlivý a až na menší střety, které přehlížel velmi velkoryse, vycházeli jsme spolu velmi dobře. Až do své smrti, vždy když jsme se na nějakém setkání uviděli, říkal: „Á, Krézková, jak se máme, jsi pořád ten hodnej kluk, jak jsi býval? Vy kluci, vy jste mi s tím Pazderkou ale dávali zabrat…!“ Tu přezdívku jsem si vysloužil za to, že jsem většinou při příchodu do společenských místností z legrace říkával: „Zdraví vás rodina Krézková“. A to „Krézková“ mi zůstalo…

Bylo, bylo. Teď už jsou všechno jenom vzpomínky, tak proč nevzpomínat jen na to, co bylo příjemné – o špatných a problematických situacích ať hovoří historici.

Vzhledem k tomu, že jsem se už v civilu zajímal o cizí jazyky a osvojil si určité znalosti angličtiny, byl jsem vybídnut, abych překládal služební předpisy. Je samozřejmé, že se náš výcvik lišil od anglického, zvláště pouštního, stejně tak se lišily zbraně a jejich používání. Proto bylo zapotřebí se vším seznámit příslušníky naší jednotky. Naší zvláštností bylo, že byly zřízeny jednotky tzv. nezařazených důstojníků. Měli jsme totiž málo mužstva, a tak se snažili vedoucí činitelé najít nějaké náhradní řešení (stejný problém, avšak v poněkud větším měřítku, byl i v jednotce v Anglii). Postupně se však tento stav měnil. Lékaři a ženisté přešli k anglickým útvarům, stejně tak zbrojíři, a dokonce i dragouni. Musel jsem se rozloučit i s několika dobrými kamarády – doktory Chvapilem a Hartmannem, ing. Golerem a dalšími. Tak už to ale na světě bývá. Mnohem horší to bylo později, když někteří, většinou velmi dobří kluci, odešli navždy…

Volný čas jsem tak jako většina z nás trávil v Jeruzalémě. Již v Gedeře jsem se seznámil s několika členy našich zastupitelských úřadů, např. s manžely Matějíčkovými a Sámovými, pánové pracovali na tamějším konzulátě.

Těsně před Štědrým dnem nám matka příroda ukázala, co dovede…

Žili jsme v údolí, kde kvetly růže a dozrávaly banány, pomerančovníky začaly zářit svými plody… a najednou, bez sebemenšího varování, se strhla písečná bouře. Na stěny našich stanů najednou začal s příšerným ječením, pískotem a hučením bušit vítr. A k tomu zvířený písek! Miliardy zrníček písku, který se cpe všude. Do očí, do uší, do plic, zasekává se do pokožky. Není před ním úniku. Co dělat? Vítr kácí stany, nezbývá než se do něčeho zabalit a čekat, kdy se bouře přežene. Naštěstí začalo k ránu drobně pršet, deštík pokropil písek a ten se pozvolna usazoval a měnil v mazlavé bláto.

Probrali jsme se do „božího dopuštění“ – stany pokácené, zásoby potravin a vody znehodnocené. Trvalo několik dní, než se vše dalo do obyvatelného stavu. Za pár dní však bouře přišla znovu, to už jsme ale byli lépe připraveni. Právě do období mezi oběma bouřemi přišly vánoce – druhé vánoce v cizině.

První jsem strávil ve věznici, druhé v Palestině, ve Svaté zemi, kde se narodil Ten, jehož narození nám právě vánoce připomínají. A poněvadž jsme byli ve Svaté zemi a Kristus se narodil v Betlémě, jeli jsme na půlnoční mši do Betléma. Návštěvu kostela, resp. účast na půlnoční mši nám umožnili naši přátelé Matějíčkovi, kteří nám obstarali vstupenky, jinak velmi těžko dosažitelné. Byla to pro všechny velká společenská událost, což potvrzovalo i velké množství automobilů, mezi kterými jsme i my směřovali do místa obřadu k oslavě narození Ježíše Krista.

Půlnoční mši sloužil emigrant, polský arcibiskup za účasti velkého počtu kněží všech hodností a v přítomnosti zástupců zastupitelstev a armád nejrůznějších států. Vše bylo v nejvyšším lesku a parádě, dámy ve společenských róbách. Pro ty, na které nezbyly očíslované vstupenky uvnitř chrámu, byla sloužena půlnoční mše pod hvězdnatou oblohou na kamenném nádvoří chrámu. Mnozí vojáci, pokud nebyli ve službě, trávili vánoce v kruhu známých. Vánoce vyvolaly vzpomínky a u každého touhu prožít je v příjemném rodinném prostředí. Vánoční náladu posílil i příjezd českého kněze pátera Longinusa z Jeruzaléma. Sloužil mši pod širým nebem, vánoční stromek vyrobili vojáci z drátů a zeleného papíru. Zpívaly se koledy i naše hymna, takže i v táboře byla sváteční vánoční nálada.

Palestinská idyla skončila dne 24. února. Jednotka byla vycvičena a prověřena anglickými útvary. Byli jsme připraveni k nástupu do bojových akcí. Brzy ráno zavelela trubka, naložili jsme náklad a nastoupili do autobusů. Směr Jeruzalém a potom země faraónů – Egypt.

S praporem, který odjížděl do bojové akce, se přišla rozloučit celá československá kolonie. Jeruzalémské nádraží náhle připomínalo naše venkovské nádraží, z něhož odjíždějí rekruti. Kytice, kytičky, dárečky, slzy, loučení, někdy bolestné (někteří se docela vžili do poměrů a takřka zdomácněli), většina však byla zvědavá, co nás čeká dále.

A jelo se do Egypta. Kdesi v Západní poušti se tvrdě bojovalo. Britská Wavellova armáda, ač početně i výbavou podstatně slabší, konala hotové divy. Čekaly se potíže s dobýváním nepřátelských pozic a zatím netrvalo ani tři týdny a 3. ledna 1941 Australané obsadili Tobruk. Město a přístav, do něhož kladl Mussolini velké naděje. Padly i další opěrné body – Bardia a Dema. Postupovalo se na Benghází. Bylo zapotřebí zreorganizovat celou armádu, včetně přísunů. Z Egypta se muselo dopravovat všechno – voda, střelivo, proviant… A bylo potřeba nových sil a nových vojáků, kteří by pomohli, nahradili unavené a padlé. Konečně byla řada i na nás. Vždyť podle hodnocení anglických velitelů byla naše jednotka na výši po všech stránkách. Jeli jsme vstříc prvnímu boji s nepřítelem.

Náhle konec zeleně a začátek pouště. Pouště, na kterou jsme se připravovali v Judské proláklině, ale která teď už začínala být zatraceně blízko. Jelo se v noci, bylo chladno, vagóny nebyly nijak zvlášť půvabné a útulné. A tak jsme se objevili v El Kanthaře. Na druhém břehu Suezu byla Afrika. A Suez? Nic moc, asi 150 metrů široký, žádný most, tedy alespoň ne v době našeho průjezdu.

Všechno se muselo překládat na pramice a v Africe na druhé straně průplavu z pramic opět na vlak.

Za zmínku stojí, že tehdy nepřítele vůbec nenapadlo napadnout a bombardovat tak vděčný a snadný (a po všech stránkách bohatý) cíl. Kromě min v průplavu nehrozilo nic. Nad zaminovanými místy nízko přelétávala britská letadla s velkým kovovým kruhem na spodku trupu, aby kov působil na magnetickou zápalku min a způsobil jejich výbuch.

Po překročení Suezu byl člověk v úplně jiném světě. Na asijské straně se nesmírná rozlehlost jeví ještě větší, jelikož je málo obydlená lidmi. Naproti tomu v Africe živo jako o pouti, plno lidí všeho druhu, národů a barev. Všude plno prodavačů, povalečů a chudáků, kteří za „bakšiš“ ochotně seženou a nabídnou všechno možné, včetně vlastní sestry.

Urostlí, černí a lesklí policisté – Sudánci s holemi anebo s důtkami – připravení kdykoliv zasáhnout, aby sjednali pořádek. Civilisté oblečení většinou do dlouhých košil, burnusů často původně bílých s černými pruhy, někteří na hlavách s turbany, zkrátka exotika na každém kroku. Na Nilu a v průplavech vyrostla bohatá země. Egypt zatím v tomto období nepociťoval válku, byla to válka cizinců. Válčili Britové, pomáhali jim Indové, Australané, Novozélanďané, Kanaďané a jiné národy. Zajatci byli zpočátku Italové, později i Němci. Britové podle úmluvy platili dobře, vojáci všech národností byli štědří, byla z toho pro Egypt konjunktura po všech stránkách. Samozřejmě nepostihla všechny, rolník zůstal i nadále chudý a žil nadále v těch nejprimitivnějších podmínkách.

Nás naložili do Pullmanových vozů a jeli jsme směr Alexandrie. Projížděli jsme zemí plnou protikladů. Tam, kde působil vliv Nilu, byl pás kypící životem. Dál byla jen ostře ohraničená, žlutavá, nedozírná, bezútěšná poušť…

K večeru jsme dojeli k oase Sidi Bishr, ležící asi dvacet kilometrů východně od Alexandrie, směrem k historickému Abu-Kiru.

Bylo sychravo, nevlídno, rozhodně ne tak, jak píší spisovatelé, básníci a konečně i prospekty. V Egyptě, kde si lidé léčí revma a astma, kde mají být co nejpříznivější klimatické podmínky, jsme „cvakali zubama“. Písek byl mokrý, moře bouřilo, vítr fičel a k tomu, aby se zvedla naše nálada, jsme se dozvěděli, že tři vagóny s našimi zavazadly a kuchyní někde na trati odpojili, takže se nyní toulají po Egyptě…

4. března se vagóny včetně kuchyně objevily, neztratilo se nic! Stačili jsme se sotva převinout a mírně dát do pořádku, když přijela vysoká návštěva, vrchní velitel Sir Archibald Wavell (pozdější místokrál Indie). Pro velícího vrchního velitele jsme byli ještě větší „novum“ než on pro nás.

Nadešel 7. březen, den výročí oslav narozenin prezidenta T. G. Masaryka. Oslavy to byly povzbudivé, naplňující nás všechny nadějí, že tak jako osvobodili Masaryk a jeho druhové národ z rakouského jařma, podaří se i nám dosáhnout požadovaného cíle – osvobodit vlast od německé nadvlády a být opět svobodnými. Velitel praporu, podplukovník Klapálek, nezapomněl ani na smutné výročí – 15. březen 1939…

V táboře se vše připravovalo pro naše válečné použití. Krátkým zpestřením byl výlet do Káhiry, pohled na pyramidy a jedno z nejkrásnějších měst světa Cairo. Válka je válka, zvědavost je zvědavost, já jsem se vždy snažil co nejvíce zažít (jednou dobrovolně, k druhému prožitku jsem byl často dost krutě přinucen – c’est la Guerre – jak říkají Francouzi…).

Přijel také velitel Egypta generál O’Connor, prohlédl si nás a zase jsme jeli – do Agami. Bylo to předměstí Alexandrie, dříve letovisko alexandrijských boháčů, a to velmi přepychové, nyní ovšem již kouzla zbavené, jelikož i sem již zasáhly válečné události. Pláž ale zůstala, byla krásně bílá, písek jemný, joj to by se vyvalovalo – nebýt války! Bydleli jsme v kabinách, ve stanech, ba dokonce i v několika vilkách. Na střechách byla kulometná hnízda, neboť tady už se občas objevily nevítané návštěvy, ať ze vzduchu nebo z moře.

Pro nás suchozemce stále překvapující podívaná – lodě vyjíždějící z přístavu v přesně vyřízeném útvaru a rozestupu s úkolem prorazit blokádu, aby dovedly zásobovací konvoj buď na Maltu, nebo zpět do Středomoří, směr Afrika. Loďstvo admirála Cunninghama stačilo na všechny úkoly a často se nepřátelům nepříjemně vnucovalo. Byla to podívaná, i když byla i zdaleka cítit nebezpečím a vyvolávala všelijaké myšlenky.

V Alexandrii byl nedaleko arabského hřbitova veliký zajatecký tábor. Bylo v něm asi patnáct tisíc Italů a jeden tisíc Němců z předvoje pozdějšího Rommelova „Afrika Korps“. Tyto zajatce svěřili Britové velkoryse nám, mimo to jsme hlídali i přístav. Byli jsme součástí protiletecké obrany přístavu, jehož hodnota byla nesmírná a pro Střední východ prakticky životní. Pro nedávné běžence to byla funkce velmi čestná, ale i odpovědná a nebezpečná. V přístavu bylo obrovské množství materiálu všeho druhu, zásoby, zbraně a střelivo, na co si člověk vzpomene a co válka potřebuje.

Trapně působily internované francouzské lodě, které se staly „neutrálními“ a doslova ležely, rezivěly v přístavišti, zatím co jich mohlo být při rozumné politice vichistické Francie použito ve prospěch válečného úsilí spojenců.

Strážní služba nebyla vůbec lehká, neustále hrozily nálety a poplach se mohl vyhlašovat jen tehdy, když byla naprostá jistota blížícího se náletu. Dělníci v přístavu by moc práce neudělali, kdyby se nemohli absolutně spolehnout na strážné. A stráž v případě náletů odcházela do krytů samozřejmě poslední. Zvykali jsme si na bezprostřední válku, na nálety i ostřelování z moře. Naštěstí, tato služba, i když nebyla bez nebezpečí, nám nepřinesla žádné ztráty na životech ani zranění.

Strážní služba v táboře byla poněkud lehčí, ne však tak zajímavá jako v přístavu. Tam bylo stále nač se dívat, co obdivovat, zvláště když mým klukovským snem bylo stát se námořníkem. (Ten sen mě vlastně nikdy neopustil, a kdykoliv jsem měl možnost navštívit nějakou loď, za všech okolností jsem se snažil co nejvíce se jí věnovat. Ovšem nikdy jsem se námořníkem nestal, i když jsem později nad mořem létal, až to pomalu nebylo zdrávo…)

Italští vojáci byli, jak se říkalo, „rození zajatci“. Zajetím pro ně válka skončila, a jak to vypadalo, Mussolini pro ně nikdy moc neznamenal. Rádi upravovali tábor, konali různé práce, zpívali a rozhodně nevypadali tak, že by trpěli tím, že nemohou dál válčit. Italští důstojníci byli zvláštní kasta. Zajetí pro ně bylo příjemnou změnou a v žádném případě se nechtěli zbavit pohodlí, které měli ve městě. (Britové a samozřejmě později i my jsme žasli nad přepychem, který je doprovázel při jejich válečném tažení v poušti.)

Němci byli úplný opak. Zajetí považovali za přechodnou událost, byli vyzývaví, stále pruští vojáci, jen s nimi vždy trhlo, když uviděli na rukávech našich vojáků označení CZECHOSLOVAKIA. A příležitosti k poznání této překvapivé skutečnosti jsme jim kupodivu poskytovali všichni velmi rádi a ochotně.

V této době se na moři a pevnině, vlastně v poušti, děly velké věci. Rommel, který mezitím převzal velení nad Italy a Němci, zahájil velkou ofenzivu. Vypudil Wavella z Cyrenaiky, obsadil Benghází, obešel Tobruk a hnal se k Egyptu. Tobruk udržel generál Alan Morhead se svou devátou australskou divizí a několika britskými prapory. Teprve u Bardie Rommel ztratil průbojnost, protože se mu linie přísunů nebezpečně protáhly. Tím, že neobsadil Tobruk, přišel o jediný výkonný přístav od Tripolisu až k Alexandrii.

Mezitím na Brity a spojence dopadala jedna rána za druhou. Padlo Řecko, neudržela se Jugoslávie. Wavell sice osvobodil Habeš a Eritreu, ale přišla další pohroma. Řecký ostrov Kréta, o kterém uvažoval Wavell jako o předsunuté záchytné stanici pro ústup a později jako nejdůležitější předsunuté základně (prakticky předpolí Suezu), která mohla kontrolovat a ovládat letecky námořní tratě ve východní části Středozemního moře – padla. I když byla hájena velmi statečně a úporně.

Německá letecká invase na ostrov, to bylo něco doposud neznámého. Obrana byla velmi slabá, nedostatečná, myslím po stránce vybavení, a proto i přes velkou udatnost obránců Kréta padla a ztráty byly veliké. Záchrana vojáků, kteří do poslední chvíle vedli zoufalý a nerovný boj, byla draze zaplacena ztrátami britského loďstva. Zní to paradoxně, ale způsob dobytí Kréty byl pro Brity a jejich spojence velkým varováním do budoucna.

V Alexandrii bylo naší jednotce svěřeno do ochrany hlavní letiště Deghejla. Název „letiště“ byl pořádně nadsazený. Byl to vlastně kus pouště o velikosti 4x5 kilometrů s povrchem upraveným pomocí pluhů. Vznikly tak dráhy pro starty a přistávání letadel. Přestože zde přistávaly pouze stíhací letouny (hlavně anglické Hurricany a americké Tomahawky), byla plocha tak rozježděná, že se po ní pomalu ani nedalo chodit, jak se do písku bořily nohy. Protiletadlová obrana byla velice chabá, v podstatě žádná. Místo protiletadlových děl byly nasazeny staré Hotchkissy. Podplukovníku Klapálkovi a celému praporu dalo hodně práce, něž se mohlo hovořit o trochu slušné protiletecké obraně.

Klapálek ještě nechal nasadit Brencarriery (lehké tančíky), které stále popojížděly po ploše a spolu s kulometčíky a vrhači granátů měly za úkol zabránit nepřátelskému výsadku, obsadit letiště. Polská brigáda měla na starosti zajištění obrany města (zákopy, minová pole apod.). Vědělo se o Hitlerově příkazu zmocnit se Egypta, a že jeho pověřenec Rommel bude chtít splnit rozkaz za každou cenu.

Opět se však ukázalo, že každé zlo je k něčemu dobré. Jako se Rommel vyčerpal před prahem Egypta, tak se Němci vyčerpali při dobýváni Kréty a nezbyly jim dostatečné zásoby pro původně plánované další fáze bojů. Pro Brity tak nastala určitá přestávka, kterou využili k obnovení sil pro další boje.

Ve volných chvílích jsme navštěvovali Alexandrii, kterou založil Alexandr Veliký, město které proslavilo Caesara, Kleopatru, Antonia, Napoleona, Nelsona, sv. Marka, biskupa Alexandra aj. Přestože okolo byla válka v plném proudu, zde vládla pohoda a přepych. Maxim nabízel báječné pochoutky francouzské kuchyně, Femina oplývala kráskami z celého světa, všude bylo hojně jídla i pití (horší to ovšem bylo s penězi).

Rychle nastalo pravé egyptské jaro. Teplo, slunce, mořské a sluneční lázně prospívaly všem. Zajatecký tábor byl zrušen, zajatci byli přesunuti z pochopitelných důvodů jinam a pro nás existoval jen stále usilovnější výcvik a příprava pro nasazení do boje.

Seznámil jsem se tehdy s několika polskými a jugoslávskými důstojníky, z nichž si jménem pamatuji pouze poručíka Jovanoviče, který letadlem dopravil krále Petara po pádu Jugoslávie do Egypta. Jihoslované byli prima kluci Jenže brzy odešli do Káhiry jako doprovod krále a zlatého pokladu, který se jim také podařilo z vlasti unést. Jeden z polských poručíků padl později po osvobození Tobruku při pronásledování nepřítele. Strávili jsme spolu několik příjemných chvilek, zvláště když se mohlo vyrazit do města. Jak jsem podotkl, přišlo jaro v plné egyptské kráse. Přešly chamsiny, kdy poušť sálá žárem, ve stínu je až čtyřicet stupňů tepla a jen v blízkosti moře je naděje, že se aspoň v noci trochu ochladí.

Situace na Středním východě tehdy nebyla v žádném případě růžová. Všude řádila „pátá kolona“. Němečtí agenti měli usnadněnou práci, jelikož se všude křížily zájmy francouzské a britské nebo dokonce arabské. Němci pochopitelně podporovali zájmy arabské, ať už penězi (často falešnými), hlavně ale sliby, a to velkorysými. Hlavně jim šlo o naftu a ta byla vážně ohrožena. Němci ji slibovali Turecku, syrská letiště byla od jara k dispozici německému a italskému letectvu.

Do tohoto zdánlivého zmatku a nevyjasněných momentů bleskla nečekaná zpráva: „Nacista Hess odletěl do Anglie“. A nastaly opět dohady – jde o poslání nebo signál, že se loď potápí?.

My jsme zatím dostali rozkaz k přesunu do Západní libyjské pouště. A zase jsme viděli jinou poušť.

Ta libyjská je šedá, kamenitá, krabatá, sem tam ostrůvky šedého křoví. Kam se hneš, všude spousty prachu. Prach tak jemný, že proniká sevřenými rty, do očí, do hodinek. Nelze před ním uchránit jídlo, ničí motory letadel a aut, mechanismy zbraní. Libyjská poušť je rozlohou čtyřikrát větší než naše republika. Nejsou zde řeky, chybí jakákoliv voda, zbývají pouze hluboké zářezy, jimiž protéká voda pouze za jarních lijáků a hned zase mizí (údolí se říká wádí).

A do této krásy nás vezl poměrně přepychový vlak, jehož pohodlí znepříjemňoval hlavně zmíněný pouštní prach.

Konečně stanice Marsa Matruh – nedaleko ní slavné lázně, kde prožíval svoje líbánky Antonius s Kleopatrou. Ten by se divil, jak to tady teď vypadalo. Z nádraží jsme statečně vyrazili na první pochod pouští do našeho nového domova – do zákopů. Nebyly to vlastně ani zákopy, jen narychlo vybudované kryty a kulometná hnízda. (Jméno Matsa Baggush bylo pouze orientační, nikdy předtím zde nic kromě pouště nebylo.)

Zařazeni jsme byli do 23. britské brigády. Její velitel A. Galloway byl typický koloniální voják, po všech stránkách sympaťák. O národnostní pestrost v brigádě nebyla nouze, kromě nás tu byli Angličané, Indové, skládající se z bojovníků z Paňdžábu, bradatí Sikhové (z náboženských důvodů neholení a neostříhaní) mongolští Ghurkové, Radžputové, Jaté a Haza Riualové.

Naše ubikace, to byly díry v písku vyztužené dřevem, obložené pytli s pískem, nad hlavou kusy vlnitého plechu a na nich nasypané pouštní kamení a písek. V předpolí španělští jezdci, minová pole, ostnaté dráty. Narychlo zřízená, naprosto primitivní a nedostačující obranná linie. Předehra skončila – hra začala.

Doposud jsme si jakoby na vojáky hráli. Teď to začalo, ta pravá pouštní válka. Jedlo se z konzerv, vodu – 3 litry na muže vozila cisterna a vydával ji tzv. vodák, který ručil za její nezávadnost. Byla teplá a čpěla chlórem. Vždyť ji také vozili ze vzdálenosti asi 25 km. Nakonec to ale přece jen byla voda.

Pohromadě jsme nezůstali, rozptýlili nás po rotách, abychom chránili letiště Fuka Main, Fuka Satellite atp.. Letiště byl opět název velmi vznešený, bylo to vždy kus pouštní plochy trochu upravené pro přistávání Hurricanů a později Tomahawků. Nebylo ani pozorovatelen ani protiletadlových děl. Kulomety byly opět staré Hotchkissy ještě z prvé světové války. Myslím, že Britové rádi přenechali Klapálkovi odpovědnost za organizování obrany letišť. V žáru červnového slunce to byla hotová balada. Písek a mouchy (a co jich bylo!), přes den pro pozvednutí nálady fata morgana, aby ji hrom vzal, zvlášť když se ve vzduchu zrcadlily vzdálené kraje s kouzelnými pobřežními scenériemi, se stromy, s bujným rostlinstvem, s potoky a jinými dráždivými krásami.

Hlavním nebezpečím byly podle teorie našeho velitele Klapálka hromadné seskoky parašutistů. Ti především způsobili katastrofu na Krétě. Vítanou pomocí proto byly dodatečně dodané tančíky, které prakticky stále jezdily po letišti a křižovaly dráhy s úkolem zabránit možnému seskupování vysazené nepřátelské pěchoty.

22. června 1941 rozhlas přinesl s napětím očekávanou zprávu, že německá vojska vpadla přes západní hranici do Sovětského svazu. Zpráva, od které jsme si slibovali všichni velmi mnoho. Příští den 23. června 1941 jsme dostali rozkaz ihned se přesunout do Sýrie. Generál Wilson totiž překvapil Němce a Italy na letištích v Sýrii tak, že se jim ani nepodařilo vzlétnout, a tím vlastně padla Sýrie do rukou Spojenců. Alespoň tak jsme si to představovali. Angličané, konečně i my všichni jsme předpokládali, že Francouzi se zvednou a půjdou s námi, jenže vláda ve Vichy, kde vládl maršál Pétain, byla jiného názoru. A tak místo toho, abychom si s Francouzi, s nimiž jsme před rokem v Cercle Dófficiers popíjeli, padli do náruče, šli jsme proti nim bojovat. Jak jsme se těšili na pobyt v Bejrútu a oni nám ho rošťáci zkazili, lépe řečeno poněkud odsunuli. Ale už to nebyl ten Bejrút, už to nebyla bohužel ta Sýrie, co jsme znali.

A jelo se znovu do Egypta. Zastavili jsme se nejdříve v Tahaku, kde byl nově zřízený tábor. K našemu milému překvapení již lépe zařízený než ty dřívější. Byla zde hlavně voda, sprchy, jídelna, NAAFI, zkrátka a dobře po poušti příjemná změna. Dostali jsme vozy Ford a Dodge. Dále jela polovina vlakem, druhá polovina po vlastní ose. Těžko říci, co bylo lepší. Já s mou četou jsme jeli vozem a mohu říci, že se mně to moc líbilo.

Znovu Suez, opět namáhavé překládání na pramice a na druhém břehu zpět na vagóny nebo na vozy.

A Palestina – země, na kterou si mnoho našich vojáků zvyklo, kde se, jak se říká, málem zabydleli. Jenže tentokrát už žádné výlety po různých rozptylovačkách, ať už v Tel Avivu nebo po jiných místech. Místo toho všeho vzhůru k Mozabitským horám (zde tancovala Salome a požádala krále Herodesa o hlavu sv. Jana Křtitele jako odměnu za tanec, jímž nadchla krále i celý jeho dvůr). Všude, kudy se projíždí Palestinou (dnešní Izrael), narážíme na místa a jména biblicky historická.

U Roš-Piny jsme překročili palestinské hranice a vstoupili na území Sýrie. Byla to cesta svízelná díky úmornému vedru. Kromě vojáků nepřítele hrozilo další zákeřné nebezpečí – malárie. Fasovali jsme sice sítě proti moskytům, rozprašovače a chinin, dostali jsme spoustu všelijakých rad a příkazů, jak se chovat, malárie se však ukázala jako velmi houževnatý protivník. Došlo i k přímému střetnutí s nepřítelem, s francouzskou cizineckou legií (s tou legií, do níž byli shodou okolností mnozí z nás přijati v Bělehradě i jinde.) Postupovalo se pomalu. Ve dne bylo nesnesitelné vedro, v noci zase citelná zima. Počátkem července 1941 se hlídky kapitána Svobody a poručíka Kruckého dostaly až do pásma cizinecké legie. Legionáři se tvrdě bránili a teprve po mohutné palbě a nasazení brencarrierů skončila akce naším úspěchem. Naštěstí jsme neměli žádné ztráty, ale to netrvalo dlouho. Postoj Francouzů byl pro nás vůbec dost nepochopitelný – jejich názor, aspoň většiny byl: „Válka pro nás skončila, tak, vojno, sbohem, jde se domů a do civilu…“

První obětí byl vojín Jiří Haas z Brna, několik dalších vojáků bylo zraněno. Haas je pochován na židovském hřbitově v Dan, a poněvadž byl českobratrského vyznání, hrob je označen křížem, který vytesali židovští osadníci, kuriozita, která se mohla přihodit jen ve válce.

Fronta procházela horami, stezky střežili Drúzové a tento kmen nemá rád žádné cizince. Angličané měli štěstí, že Drúzové nebyli nakloněni Francouzům. Nemohli jim totiž zapomenout krvavě potlačené povstání z let 1921 – 1924. Shodou okolností se území Drúzú stalo zemí nikoho. Obsadili jsme malé městečko – Mardžajun, plné zbytků po bojích. Mrtvoly lidské i dobytčí zůstaly neodklizené, k tomu červencové vedro, takže představit si tu vůni a lahodu pobytu nedá snad ani moc námahy. (Při noční průzkumné hlídce, kde bylo nutné se pouze plazit směrem k nepřátelské linii, jsem se zabořil rukou do břicha zdechlého koně… A po návratu – voda skoro žádná. Byl to nemalý problém očistit se a dostat do trochu přijatelného stavu.)

15. června 1941 se šeptalo, že je vyhlášeno příměří, jenže to jakoby neplatilo pro cizineckou legii. A k tomu ke všemu začala řádit malárie. Rapidně zvýšená teplota, třesavka a v několika minutách byl i nejodolnější vazoun vedle. Téměř nic nepomáhalo. Nijak zvlášť ani chinin. V té době ani celková situace a naše nálada nebyly zrovna na výši. Na Středním východě celkem nic zvláštního, ale co bylo horší, ze Sovětského svazu nepřicházely žádné potěšující zprávy. Němci postupovali.

Jen málo Francouzů, hlavně na Středním východě, projevilo ochotu připojit se k de Gaullovi. Bylo to divné, překvapivě divné. Snad skutečně příliš působila osobnost Pétaina – osobně si ale myslím, že Francouzi si říkali, pro nás válka skončila, ať vyvíjí činnost jiní. Samozřejmě nedá se říci, že takhle smýšleli všichni. Některým to ale trvalo pořádně dlouho, než pochopili, kde je jejich správné místo. Vyjednávání mezi Francouzi a Angličany bylo velmi zdlouhavé. Až koncem července se konala přehlídka našeho praporu, jehož činnost byla velícím generálem oceněna. K naší výměně došlo 4. srpna 1941.

Naše jednotka získala do svých řad po ukončení bojů několik cizineckých legionářů českého původu. Shodou okolností jich moje četa získala nejvíc. Musím se zmínit hlavně o četaři Donnerovi. V legii měl hodnost seržanta, pocházel z Citolib u Loun. Odešel údajně do první světové války jako mladistvý bubeník a po jejím skončení se nechal naverbovat do legie, se kterou prodělal různá tažení a masakry. Vystupování měl opravdu vojenské, spal vždy s puškou uvázanou k předloktí (údajně zvyk, resp. rozkaz být vždy a za každé okolnosti připraven, nenechat se překvapit). Byl mi přidělen jako můj zástupce, nemohl jsem si na něj stěžovat. Válčení a disciplíně rozuměl, když jsem byl ale odvelen do Tobruku, nenávratně zmizel – údajně zpět do cizinecké legie, a s ním zmizeli ze stavu mých vojáků i ostatní legionáři. I když to byly svérázné typy, byl jsem s nimi vždy spokojen a dost mě mrzelo, že „odešli“, když jsem byl služebně vzdálen, takže jsem se s nimi ani nerozloučil. Byli již příliš uvyklí na život v legii a doma by si velmi těžko zvykali.

Likvidace posledních zbytků odporu skončila a my jsme po nezbytné vojenské přehlídce (asi při 50°C) putovali dál k severu podél řeky Litani, stejnými místy, kudy kdysi pochodovaly římské legie. Památný Balbek jsme bohužel jen minuli, okolo Homsu projeli a nakonec jsme se zastavili v Idlibu. Z Idlibu mi utkvěla v paměti jedna epizoda. Po skončení operací jsme se shromáždili na poradu v jedné hotelové hale. Zásobovací důstojník mezitím objevil v jeho zásobách asi padesát lahví pravého plzeňského piva! No to byla po všech možných šťávách a nápojích událost! Kus domova a v místech, kde bychom ho nejméně čekali. Když jsme se věnovali tomu převzácnému moku, zaregistrovali jsme, jak po schodech v hale sestupuje velmi hezká, evropsky oblečená dáma. Samozřejmě jsme byli překvapeni a neodpustili jsme si nejrůznější poznámky v rodném jazyce. Vtom se objevil tehdejší vojenský přidělenec major Pátý a prohlásil: „Pánové, dovolte, abych vám představil svou paní…“ Překvapení bylo oboustranné a jen díky tomu, že jsme byli na frontě, skončilo vše s humorem.

Zkrátka, člověk nesmí zapomínat, že čeština je jazyk světový… Pokud se týká Idlibu, bylo to město zcela arabské, kde byly asi tři v evropském stylu postavené domy a citadela. Opravdu pěkně se na ní vyjímala naše čs. vlajka. A znovu slavnostní přehlídka, které se zúčastnili divizní generál Gak a poslanec Jožka David, předseda branného výboru Národního shromáždění. Dostali jsme i krátké dovolené, které jsme strávili v nedalekých horách, kde byly francouzské hotely a krásný cypřišový vzduch.

Sýrie se pod anglickou správou uklidnila. Náš prapor rozstrkali v prostoru asi jako Čechy a Morava. Já jsem byl poslán na bývalou francouzskou celnici. Francouzi samozřejmě odešli a my jsme kontrolovali hraniční přechod z památné Antiochie do Sýrie. Turci byli pěkně vyjevení, že Čechoslováci, které ještě před rokem zde na těchto stanicích Francouzi horlivě prohlíželi jako cizince, ne právě vítané, kteří přijížděli na společný pas z Bělehradu do Bejrútu, právě tady provádějí kontrolu. Zkrátka kolotoč. Včera oni – dneska my! Na stanici probíhala služba asi následovně. Když přijel nějaký „kamión“, musel jsem se předpisově obléci, stoupnout si na takový podstavec a sledovat, jak celníci (zde to byli Libánci) prohlížejí zboží. Následovala celní razítka, já jako představitel „moci úřední“ jsem dal souhlas a „kamión“ odjel. Služba fádní, nic se nedělo, okolo poušť sice skalnatá, trochu jiná než ty ostatní před tím, ale samota. Do Aleppa, kde bylo naše velitelství, bylo moře kilometrů. Sem tam přijel zásobovací vůz nebo kontrola, ať už od našich nebo od Angličanů. Nejlepší z Anglánů byl budoucí lord Cecil. Ten přijel, poohlédl se, pak vytáhl lahvičku whisky, připili jsme si, chvilku někdy i déle hovořili (nádherně, tak zvláštně anglicky koktal), pak prohlásil, že je vše OK a odjel. (Zvláštní způsob řeči, proložený většími pomlkami, po našem spíš koktání, patřil příslušníkům, kteří absolvovali Oxford. V každém případě zvláštní znamení, nakonec král Jiří „koktal“ oxfordsky taky).

Někdy přijel i lékař. V našem úseku sice malárie neřádila jako jinde, ale prevence je prevence. Za mnou přijížděli bývalí kamarádi, i když už sloužili u Angličanů jako lékaři.

Jednou zrána přijela nečekaně kavalkáda koní. Slavnostně oblečení Arabové na bujných koních a že s nimi musím jet na slavnost, jelikož jejich šejk se znovu žení. (Měl asi 45 žen a byl to prý potomek slavného šejka, který za první války učil slavného Lawrence, „nekorunovaného krále Arábie“, arabsky.) No, vzrůšo to bylo, koně byli krásní, divocí a jízda byla ještě hezčí. Dojeli jsme do osady a já s koně nespadl, takže jsem byl přijat, že jsem dobrý. Přesto jsem uvítal, když jsem se zpátky odvezl s anglickým styčným důstojníkem (Safety first).

Svatba to byla náramná. Seděli jsme okolo nízkého stolku, zkoušel jsem také sedět po turecku, ale celkem brzy jsem toho nechal, takže jsem tam, váleje se více méně z boku na bok, mírně řečeno ležel. Pozici lze těžko vysvětlit, to se musí zkusit a pár hodin, nikoliv dvě vydržet. Jídla byla spousta, samozřejmě pilaf – rýže s beraním masem. Na nádherné stříbrné míse přinesli celého berana obloženého rýží, pak šejk rukama „trhal“ kousky masa a s projevem nejvyšší úcty nám je podával.

Chlap měl určitě sto let, ruce vyzáblé jako smrtka, ale nedalo se nic dělat, muselo nám všem chutnat, byli jsme hosty a vlastně reprezentanty anglické správy. Ještě že se mě ujal styčný, dlouholetý koloniální důstojník, který celou proceduru dokonale ovládal. K pití samozřejmě žádný alkoholický nápoj, byli jsme u mohamedánů. Ženy jsme také neviděli, ani nevěstu. Zkrátka pánská jízda i při tanci. Pili jsme zato báječnou kávu a limonádu. Tanec venku, to bylo vlastně takové pohupování v kole a dokola. Káva byla silná (ahvé) a pila se z miniaturních hrníčků z nejnádhernějšího porcelánu, jaký si člověk dovede představit.

Po vypití několika káv má člověk pocit, že je více či méně toxikován – dizzy – jak říkají Angličané. Nakonec vše dobře dopadlo. Na návštěvě i na celnici. Sice mi bylo naznačeno, abych se podobných zábav nezúčastňoval, ale myslím, že v tom byla spíš mírná závist, než varování před nebezpečím. Obava byla zbytečná, neboť brzy nato přijel major Střelka a nabídl mi cestu do Egypta a potom ubytovatele v Tobruku. Major Střelka byl zástupcem podplukovníka Klapálka a jevil se mi jako kavalír postavou i povahou. Měl už určité zkušenosti z I. světové války i z dlouholeté aktivní služby. Tvrdilo se o něm, že se stal předlohou pro postavu četaře v Langrově hře Jízdní hlídka. A poněvadž změna je život, rád jsem přijal. Předal jsem vše zástupci, naložil zavazadla do služebního vozu pana majora a jelo se. Cesta pouští ubíhala celkem příjemně až do Aleppa. Poněvadž jsme měli údajně jet do Tobruku, bylo nutno vyměnit letní výstroj za zimní. V Aleppu, typickém arabském městě, bylo velitelství praporu na letišti. Vzhledem k žhnoucímu slunci se jeho obchodní a veřejný život uchýlil do rozsáhlých podzemních katakomb, tzv. sukků, do nichž lze vstoupit daleko v poušti mimo městskou oblast a v nichž má každý cech svou uličku. Arabové z pouště tam přicházeli i se svými stády, prodávali, nakupovali a odcházeli opět do pouště, aniž je kdo spatřil v ulicích města. Řemeslníci u svých stánků vypadali jako nějací fanatičtí tajní sektáři. Nebylo neobvyklé potkat vznešeného bradatého hodnostáře v šafránově zbarveném burnusu, vypadajícího jako starodávný prorok. Do sukků a do arabské čtvrti nebylo radno chodit bez domorodého průvodce…

Francouzská hotelová část byla pro změnu kouskem Paříže. V noci se žilo na terasách a plochých střechách hotelů. Východ a západ se předstihoval ve vymýšlení radovánek. Nad městem, na umělém kopci se rozkládala mlčící kasárna cizinecké legie. Jejich sláva skončila po obsazení Sýrie Angličany.

V Sýrii se nečekaně objevil nástupce generála Wavella, generál Sir Auchinleck. Bylo jasné, že nastane další pohyb. Dostali jsme na vybranou, Kypr nebo Tobruk? Všechno se utajovalo, ale nakonec, co se utají? Původní dohady – Kypr, Tobruk, nebo dokonce Habeš, vystřídala jistota – Tobruk!

Málem bych ve svém vzpomínání zapomněl na jednu událost, která se na Středním východě stala a která pořádně rozvířila hladinu našeho života. Zprávy týkající se našeho dalšího působení kolovaly různé.

Většina vojáků nebyla spokojena s tím, že se věnujeme jen dalšímu výcviku, strážím, nebo přehlídkám. Vždyť odcházeli za hranice proto, aby bojovali! To způsobilo, že se jednou skupina 24 vojáků, složená z rotmistrů, poddůstojníků a vojínů, rozhodla, že opustí jednotku a přejde do Sovětského svazu. Většina z nich byla před příchodem k jednotce příslušníky vojenské skupiny v Sovětském svazu. Tajně se shromáždili poblíž Aleppa, odcizili nákladní auto a se zásobou potravin se 24. září 1941 pustili směrem k sovětským hranicím. Snad ta jejich veliká touha po dosažení cíle i kus štěstí způsobily, že projeli pouští s hlídkami i územím různých kmenů bez potíží. Dorazili až do Iránu, kde byli zadrženi. Přechod do Sovětského svazu se jim nepodařil, většinou byli v lednu 1942 vráceni do výcvikového střediska v Agami. Nejdříve byli odsouzeni, později ale prezident Beneš vyhověl jejich žádosti a 25. června 1942 jim udělil milost. Odešli totiž od své jednotky s nejlepším úmyslem bojovat a připojit se k jednotce v SSSR. Osud, jak říkají Arabové – Fatma, zasáhl – stačilo, aby vydrželi pár dnů a mohli bojovat s námi u Tobruku.

Já jsem odjel s majorem Střelkou jako ubytovatel do Alexandrie. Všechno své jsem stále vozil s sebou, takže jsem neměl starosti jako ostatní, co odložit do péče vojenské mise v Jeruzalémě. V Alexandrii jsme pobyli několik dnů, zopakovali si návštěvu města, pak nás naložili 21. října 1941 na torpédoborce NAPIER a HEALTHY a plavili jsme se k Tobruku. Torpédoborce, připravené na možný střet s nepřítelem (my jsme vyfasovali záchranné pásy) se vyhýbaly nepříteli s dovedností námořních umělců. Večer jsme byli šťastně na místě, organizovaně jsme vystoupili a na naše místa na lodích nastoupili vystřídaní Australané. Podávali jsme si s neznámými ruce, byla skoro půlnoc, vůbec jsme na sebe neviděli, ale naše „Nazdar“ a jejich „Good luck“ znělo stejně srdečně a upřímně, jako bychom se znali odjakživa.

Tobruk, město, které se Mussolini snažil vybudovat podle svých koloniálních plánů, město bílých jednopatrových domů, jako takové zmizelo. Všechno bylo bombardováním rozbito a proměněno na hromady trosek.

Po Australanech jsme převzali jednoduché, do země zapuštěné kryty. Nad hlavou vlnitý plech a trochu hlíny.

Prakticky druhý den, vlastně noc, jsem se přesunul se svou četou do první linie (tzv. červené), a sice do pevnůstky S 15. Od nepřítele nás oddělovala průrva a spleť ostnatých drátů. Hluboké kaňonovité průrvy, sestupující kaskádovitě k moři, byly přirozenou překážkou proti nepřátelským tankům a samozřejmě dobrým východiskem pro polní hlídky do předpolí.

Stanoviště S 15 bylo sice poněkud vybetonované, zákopy však byly hluboké sotva čtvrt metru. Podkladem pro pevnůstku byla skála a našim předchůdcům Australanům se zřejmě nechtělo kopat, nebo spíše podceňovali nebezpečí, jak bylo jejich zvykem! Tak jsme si všechno museli vykopat sami. „Robo“ to bylo, jen co je pravda. Vytyčující plán obrany proti velmi pravděpodobným denním místním útokům nebo nočním výpadům nepřítele byl vydán 26. října.

Proti nám byli Italové, ale nejvyšší pahorek v kraji – Bir el Medauuar – drželi Němci. Měli nádherný výhled do kraje a hlavně na nás, takže se mohli velmi dobře zastřelovat, což také s oblibou činili. Angličané raději obětovali stroje, s lidskými životy však úzkostlivě šetřili, takže žádný pokusný výpad s úkolem dobýt pahorek se nekonal.

Další nepříjemnou záležitostí bylo, že Tobruk neměl letiště, kdežto nepřítel měl letouny tak blízko, že v některých částech perimetru bylo slyšet motory, rozehřívané před letem. Perimetr, jímž byl Tobruk obtočen od moře k moři, byla v obrovském polokruhu předsunutá soustava opevnění a pevnůstek, drátěných překážek, tankových pastí, zákopů, minových polí, kulometných a dělostřeleckých pozic. Vybudovat hloubkovou sestavu byl od Australanů velmi dobrý taktický nápad.

Z Tobruku, který jen z dálky vypadal jako město, čněla pouze věž kostela a štíhlý minaret se savojskou hvězdou místo půlměsíce. Bylo to neuvěřitelné, ale na půlkruhu, který se nacházel před ním a který se více podobal skládce odpadků, i přes drátěné překážky a oplocení žilo krtčím životem asi 20 tisíc lidí. Velitel Tobruku generál Mac Scobie náš prapor takticky přičlenil k polské brigádě Karpatských střelců. („Samodzielna brigáda strzelców karpackich“). Vycházel z názoru, že dorozumění a styk s Poláky pro nás bude po jazykové stránce snazší. Vyšlo mu to. Náš vzájemný poměr v Tobruku byl velmi přátelský a všem vyhovující.

Rommel se snažil Tobruk zdolat všemi možnými způsoby. Bombardování a nálety na přístav probíhaly jeden za druhým. Přesto byl Tobruk po celou dobu zásobován. Dostal i 80 tanků, tisíce tun materiálu a vlastní správkárenské dílny.

„Tobrucké krysy“ často prováděly výpady ze svých děr, sužovaly své oblehatele a ztenčovaly jejich přísuny. Název „Tobrucké krysy“ převzali obhájci Tobruku za vlastní a byli jsme na něj všichni, bez rozdílu národnosti, hrdí. Němcům to nevyšlo, stejně jako s „jejich“ písničkou Lili Marlén. Ta se zpívala i v poušti, o jedenácté hodině letěla zákopy na obou stranách. Pak dozněla a nastalo hrobové ticho, jako by ji poušť pohltila. Zpívala se i na jiných frontách, i u nás doma, jak jsme se o tom přesvědčili po návratu. Zvlášť v poušti podle mého názoru našla nejsilnější citovou odezvu a stala se písničkou pouštních vojáků. Poušť, to je něco zvláštního, neopakovatelného. Co člověk, to jiný názor na poušť. Pokaždé je jiná, ať už barvou nebo složením. Vždy ale působí tak nějak melancholicky, nutí k úvahám a zamyšlení…

V Tobruku veškerý život a činnost začínaly v noci. Jak a kdy – to řídil měsíc. S vnějším světem měl Tobruk styk jen za temných bezměsíčních nocí. Tehdy fungoval přístav. Muži se podobali přízrakům a převážně jen s pomocí sluchu se snažili proniknout nocí v přístavu, zachytit lano, které znamenalo, že se blíží loď, která potřebuje přistát. Loď, to byly zásoby válečného materiálu všeho druhu nebo lidé na střídám. Vše bylo temné, utajované, tajemné, jen loď s označením Červeného kříže plula osvětlená…

Tobrucké noci nebyly dobou odpočinku. Stráže, průzkumné hlídky, zásobování a pak milióny much a krvelačných blech, vši se na Středním východě vyskytovaly naštěstí jen zřídka.

Průzkumné hlídky nebyly žádnou procházkou. Ve skupině tří až pěti vojáků vedených velitelem bylo nutné dostat se co nejblíž k nepříteli. V cestě byly drátěné překážky a minová pole. Do země nikoho se bylo možné dostat převážně jen plazením. Přestože nebyl rozkaz vyhledávat přímý styk s nepřítelem, docházelo často k vzájemným přestřelkám. Sice se nám nepodařilo získat tzv. „jazyka“, jak se těmto zajatcům říká, ale některé hlídky k tomu měly opravdu blízko. Hlídce vedené nadporučíkem Snídalem dalo jednou pořádně zabrat dostat se v pořádku ze silné nepřátelské palby. Tahle „zábava“ se provozovala prakticky každý den. Vždy musel někdo hlídkovat na předem určeném úseku. Úspěch mohl mít i poručík Klein, který měl tu výhodu, že před válkou studoval v Itálii, takže italsky rozuměl. V akci ale museli použít granáty, bylo tam nějaké zranění a z toho velitel praporu moc nadšený nebyl… Hlídky totiž měly hlavní úkol průzkumný a ne útočný. Zjistit nové rozmístění, odhadnout sílu nepřítele.

Mimořádnou chladnokrevnost a odvahu prokázal jednou četař V. Kořínek. Zůstal sám v opuštěném italském bunkru celý den a vrátil se s mimořádně cennými informacemi. Mohl bych jmenovat i další příslušníky od naší 2. roty, Frantu Bajgara a Andreje Lopucha, kteří prokázali mimořádnou odvahu. Podobných případů ale bylo mnoho, bylo by to dlouhé vyprávění, ale to bych chtěl nechat povolanějším.

V Tobruku zůstalo dvanáct hrobů označených tabulkami s českými jmény. Je mezi nimi také můj zástupce, četař aspirant ing. Vašíček, který 19. února 1942 zahynul výbuchem miny v prostoru El Madauuer. Bylo mou smutnou povinností rozloučit se s ním za velmi nepříznivého počasí. Ani obřadník se nedostavil… Hřbitov byl uprostřed pouště, založili ho Australané poblíž silnice směrem na Bardii.

Oběti našeho prvního tažení v Tobruku jsou pochovány v hrobech obložených bílými kachličkami, které byly původně určeny k obkládání koupelen ve městě… Štěstí válečné je vrtkavé a každý, kdo válku přežil, se znovu narodil. Nepřítel chtěl Tobruk jako takový zlikvidovat za každou cenu. V prvé řadě šlo o to vyřadit přístavy. Po vystřídání v první linii jsem se shodou okolností dostal i k hlídání přístavu. Byl jsem hned poslán na služební návštěvu k přístavním pevnůstkám, kde byla pobřežní děla. Neměl jsem ani čas seznámit se s důstojníkem velícím úseku, když nepřítel zahájil prudkou palbu.

Velitel byl zasažen, druhý důstojník byl také zabit, a jak už to ve válce bývá, byl další postup hrozně jednoduchý. Z velitelství totiž přišel rozkaz: „Převezměte velení do vystřídání…“ A tak jsem se stal na kratší dobu snadno a rychle pobřežním kanonýrem. V téhle válce se snad každý, kdo se mohl pohybovat, hodil na všechno, co bylo právě třeba. Umíš, neumíš, však si zvykneš a naučíš se.

Velmi nás povzbudila a potěšila zpráva, že pan prezident Beneš si v relaci a pak i telegramem vzpomněl na vojáky v Tobruku v listopadu 1941, když nás ujistil, že i na „ztracené vartě“ kdesi v Africe jsme něco platní a že se o nás ví. Prospělo to v každém případě všem.

Nilská armáda se přeorganizovala na 8. armádu (pod velením Montgomeryho se nakonec stala nejpopulárnější z britských a snad i spojeneckých armád). Velitelem byl Sir Alan Cunningham. Podle slov britského premiéra Churchilla Velká Británie posílala na Střední východ „všechno, co jen mohla kde sehnat“, což byl opět jen důkaz toho, že Britové byli vždy více obchodníky než bojovníky. Přestože jsem vlastně absolvoval dvě válečná tažení, výstroj, myslím tím zbraň, jsem dostal vlastně až po odvelení do Tobruku. V Sýrii jsem měl jen osvětlovací pistoli a v Západní poušti starou flintu – mužstvo na tom nebylo o moc lépe. Zpočátku nebyli Britové ani ostatní spojenci vybaveni. Viděli jsme v Sýrii v roce 1940, jak byla vybavena slavná Weygandova armáda (převážně zastaralé zbraně z první světové války). U Angličanů to zpočátku nevypadalo lépe. V jarních měsících utrpěli Britové velké ztráty a ty musely být za každou cenu nahrazeny. Velká Británie a Spojené státy začaly dopravovat materiál a zásoby ve velkém množství. Proti Rommelovi měli Britové nevýhody v nepoměru dálek dopravních tras. Rommel, nazývaný „liška pouště“, se zásoboval přímo přes moře.

Jeho očekávaný útok na Tobruk pravděpodobně zhatilo počasí. Prudký vítr z pouště, chamsin, proměnil den v sinavou noc. Noci byly chladné, tmavé a větrné.

V mracích písku se nedalo ani dýchat. Najednou se nečekaně otevřela nebeská stavidla a spustil se tropický liják, který během několika minut zničil vše, co jsme si pomalu a postupně vybudovali. Proudy vody zaplavily během několika minut zákopy, zničily telefonní spoje, výzbroj a výstroj. Vše zavalilo mazlavé bláto, v které se proměnil jemný chamsinový prach. Byla i oběť na životě. Desátník Roznětinský, který byl na pozorovatelně před zákopy, byl běsnícími proudy vody stržen a jeho tělo bylo odplaveno do moře… Několik dalších vojáků utrpělo úrazy a zranění. Můj obdiv si získal pomocník britského důstojníka, pan de Lorme – Lobkowitz. Nebyl to již žádný mladík, ale přesto stále dobrovolně docházel do obranných postavení a procházel ostřelovaným územím, aby mohl podat co nejobjektivnější zprávy. Během průtrže mračen se nabídl, že obnoví přerušené spojení s brigádou. Přes velice svízelné podmínky se mu to podařilo. Dá se tedy říci, že nepřítel byl všude okolo nás. A stálo nás vždy hodně úsilí a námahy se s ním vyrovnat. Nejhorší na průtrži bylo, že nás přepadla o půlnoci. A do toho se Italové navíc pokusili o útok. Byli však odraženi a se ztrátami se stáhli zpět.

Hned nato 18. listopadu Auchinleck zahájil ofenzivu a předešel tak Rommela, který neměl čas přeskupovat svá vojska. Za zmínku stojí i husarský kousek (tzv. Jockův), kdy se hrstka Britů, vedená podplukovníkem Keyesem, vylodila hluboko v týlu nepřítele a přepadla Rommelův hlavní stan. Rommela bohužel nezastihli, ale způsobili zmatek a ztráty v řadách nepřátel. Akci zaplatili vlastními životy. Jockův systém spočíval v tom, že se vytvořila menší skupinka vybraných bojovníků (25 – 30 lidí), kteří se dokázali orientovat v poušti. Ti pak podnikali odvážné výpady do míst, kde je nepřítel nejméně čekal. Pro jejich malou početnost měl nepřátelský letecký průzkum minimální šanci je zpozorovat. I my jsme 23. listopadu učinili přípravy k výpadu, který se nakonec podařil. Nastal 10. prosinec, 249. den obležení Tobruku a den osvobození pevnosti. V dějinách moderního válečnictví nejdéle odolávala obléhatelům, kteří měli početní převahu, mohutnější výzbroj a letectvo, které obráncům Tobruku zcela chybělo. Po zdařilém výpadu osádky západní části tobruckého perimetru musel Rommel opustit tobruckou oblast. Na ústup doplatil velmi draze – obětoval téměř celou italskou složku svých armád, aby měl dost transportních automobilů pro své vojáky. (Rommel nikdy neváhal bojovat do posledního Itala, mohl-li tím zachránit svého Němce.)

Fronta se posunovala se střídavým štěstím. Němci se nadále chtěli dostat do Egypta a ovládnout Střední východ. Na mnoha místech žili italští kolonisté, kteří se k Angličanům chovali velmi nenávistně. Na svých domech měli velmi často nápisy „E viva Duce!“ Rommel měl stále výhodu v množství a kvalitě zbraní a přísunu materiálu. Zatímco prapor slavil „Štědrý den“ pohromadě, byl jsem se skupinou vojáků přidělen jako osobní stráž ke generálu Ritchiemu. Byl to typický anglický vysoký důstojník (velitel armády), který si velmi potrpěl na pořádek. U generála Ritchieho jsme byli asi tři týdny. Jaké byly vánoční dárky, nevím, já a moje četa jsme žádné nedostali. Čokoláda, keksy a cigarety jistě nazmar nepřišly… Mne to ani tak nemrzelo, ale klukům to jedno jaksi nebylo. Už jsme byli delší dobu z domova a naděje na návrat byla stále v nedohlednu, i když některé zprávy byly celkem potěšující. Bylo třeba být velkým optimistou a stále si připomínat Komenského slova: „Věřímť i já v Bohu, že po přejití hněvu vláda do rukou Tvých se navrátí, ó lide český“.

Konečně 25. března dorazily do Tobruku jednotky, které nás měly vystřídat. Bylo jaro, poušť náhle rozkvetla květinami, nad kterými by určitě zajásal leckterý botanik. I pro nás to bylo překvapení a vítaná změna. Zpustošení, které způsobila válka, sice nezmizelo, ale příroda sama se snažila rány a jizvy zakrýt.

A opět čekání na odsun. Ve volném čase se prováděla různá udržovací cvičení, hrál se i fotbal. Já jsem navíc vyfasoval funkci tělovýchovného důstojníka, a tak jsem u všeho byl. Na Velký pátek jsme hráli zápas se Skoty. Byla to sestava z 39th L A A BtRAMEF a u ní /lt Mitchell, Westbum Roard, Aberdeen Scotland. Všichni byli moc prima, jako všichni Skoti, které jsem kdy potkal, kamarádští a na rozdíl od pověsti velmi pohostinní. Utkání soudcoval padre, kněz, který působil v Jižní Africe údajně jako dominikán. Člověk, který naprosto neodpovídal kněžím našeho, evropského ražení. I ostatní kněží, které jsem potkal, ať už Australany nebo Novozélanďany, o Kanadě a Státech nemluvě, měli osobité názory na pozemský život a jeho vyžití. Mluvím o katolických kněžích, ale nakonec rabíni a evangelíci nebyli jinačí. (Samozřejmě výjimky potvrzují pravidlo.)

Ale abych se vrátil k fotbalu, byla u toho legrace, hrál se pro zábavu a ne na skóre, papá Střelka chytal v bráně, já hrál spojku. Sem tam jsme přerušili hru, připili si na „veselé velikonoce“, zkrátka bylo to moc prima. Škoda, že za několik dnů se ke Skotům štěstí obrátilo zády. Při přesunu byl celý skotský regiment obklíčen a všichni byli zajati. Byla jich skutečná škoda.

Přesun byl zahájen 7. dubna jako ochranná clona. Naši kolonu doprovázela hustá mlha. Minuli jsme Bardii a zamířili k Fort Capuzzo. Mlha zmizela a objevila se nádherná fata morgána, kouzelný přelud, který večer vystřídal studený déšť a nepříjemné chladno. Na primitivním nádraží stála lokomotiva s vagóny, koleje vypadaly všelijak. Zřejmě byly vyrobeny narychlo, ale svému účelu sloužily, a to bylo hlavní. Pro nás pak bylo důležité, že nás vlak odveze do pohodlí civilizace, i když válečné. Nakonec vláček zastavil 9. dubna v Amíriyi ve stejném táboře, kde jsem byl před odchodem do Západní pouště. Stal se z něho Transit Camp se všemi výhodami a nevýhodami válečných táborů.

Vzhledem k tomu, že jsme se vrátili z pouště, všechno se nám zdálo přepychové, hlavně sprchy. V táboře jsme však nezůstali dlouho. Znovu do vlaku, tentokrát to byly přepychové pulmany a vzhůru k Suezu. Málem bych zapomněl, že se mi tehdy po vánocích vrátil svobodník Pulíček (byl na léčení v Palestině, a v rekonvalescenci). Svobodník Pulíček byl třída… Bylo mu asi čtyřicet let a pocházel z Loužnice na Jablonecku. Velmi pracovitý a svědomitý voják. Měl mnoho dobrých, chlapských vlastností, včetně velké radosti z přátelského posezení a popití s kamarády. Ty sváděl bez ohledu na stáří a hodnost. Navíc se velmi rád zastával takzvaně utlačovaných, a poněvadž to byl velký a silný chlap, bylo dobře mu moc neodporovat. Zkrátka, 23. prosince 1941 nastoupil ještě s dvěma čs. vojíny v Alexandrii na polskou loď Warszawa s určením přivést útvaru dárky z Palestiny od čs. mise. Loď byla cestou několikrát torpedována a nakonec asi 80 km od Tobruku potopena i s nákladem. Většina členů osádky přežila, mezi nimi i svobodník Pulíček, který kromě holého života zachránil pouze obálku s přípisem velitele naší vojenské mise veliteli praporu. Ještě promáčený, spěchal šťastný, povinnosti však dbalý trosečník k veliteli, aby mu osobně odevzdal důležité poselství. Znělo následovně:

„Dne 11. prosince t.r. britskou vojenskou policií zatčen opilý svobodník Ladislav Pulíček. Jmenovaný se zúčastnil v restauraci Eged v Jerusalemě výtržnosti, kterou tam ztropili dva jiní českoslovenští vojáci. Jmenovaného přísně potrestejte a zastavte mu dovolené…“

Radost z navrácení svobodníka Pulíčka byla veliká a z přípisu vojenské mise ještě větší…

Z El Amíriye opět Izmailia, El gantara, Suez, palestinská Gaza, Lydda a Haifa. Automobilová kolona, v níž jsem jel i já, dorazila na místo 13. dubna. Po vlastní ose jsme ujeli trasu dlouhou téměř 1500 km. Přechodně jsme byli ubytováni v kibucu Jagar v táboře At Tira, asi patnáct kilometrů od Haify, 21. dubna jsme se přestěhovali do vzorně zařízeného tábora „Peninsula Barracks“ v Bath Galim.

Dne 22. května byla slavnostní přehlídka, po ní dostal prapor nový název a novou náplň. Stal se z něho Československý 200. lehký protiletadlový pluk – Východní (200. Czechoslovak Light Antiaircraft Regiment East).

Byli jsme vyzbrojeni kanóny typu BOFORS, přesně Mk.III. Na přeškolení pro tento typ jsem byl poslán ještě s poručíkem Pospíšilem do speciálního kursu. Šlo o to prakticky zvládnout obsluhu a pomoci přeložit předpisy. Kurs byl proti dřívějším nasazením takřka odpočinkem. Z pěšáků jsme se měnili na dělostřelce.

Naše situace, pokud se týká výzbroje, nebyla ani tentokráte nijak růžová. Také s motorizací byly problémy. Faktem však bylo, že po opuštění Tobruku jsme byli stranou hlavního válečného dění. Pochopitelně přednostně se musela zásobovat armáda, která měla nadále v Severní Africe odolávat Rommelovi, který se nemínil vzdát původního úmyslu – dobýt Střední východ za každou cenu. Situace ani na ostatních frontách nebyla záviděníhodná. Vzpruhou byla likvidace kata Heydricha, byli jsme na tento čin hrdí, stejně jako na odboj našich doma, i když stál tolik obětí.

Naše přísloví „Nebuď zvědavý, brzo umřeš“ jsme si doplnili anglickým: „No news, good news“. Nebylo v žádném případě pro příslušníka odboje v zahraničí lehké, dověděl-li se, že Němci popravili některého jeho známého nebo dokonce člena rodiny, nebo příbuzného. Stále před člověkem stálo memento – nezavinil jsi to ty, že za tebe někdo trpí? Doufali jsme, že půjdeme na dovolenou někam k Nilu jako ostatní. Byli jsme ale přeřazeni k 8. armádě a ta zůstala na frontě, takže i prapor zůstal nadále v pevnosti, což vzhledem k únavě na mužstvo dost působilo.

Zatímco jsme se zde zdokonalovali v obsluze děl a hlídali přístav Haifu, Rommel si nedal pokoj a připravoval se k útoku. Nakonec 27. května vyrazil a bohužel úspěšně. Přes snahy spojenců, do jejichž řad se začlenili i Svobodní Francouzi, bylo zle. Plánovitě se ustupovalo, padly zásobárny jako Tobruk a jiné přístavy a pevnůstky a nakonec se Rommel objevil až na hranicích Egypta…

Auchinleckovi se podařilo stabilizovat frontu doslova v posledním zákopu… Kdyby nepřítel prorazil, otevřela by se mu cesta na Egypt a Střední východ. Takřka na dostřel od Alexandrie se Auchinleck opřel o quattarskou proláklinu a moře, uzavřel úzké hrdlo mezi volnými bažinami a mořskou plání a rozhodl se neuhnout za žádnou cenu. Říkalo se, že do potrubí, kterým původně Angličané dopravovali ke svým liniím vodu, Montgomery napustil vodu mořskou a ta ve vyprahlé poušti nepřátelským vojákům v žádném případě neprospěla.

Poslední květnový den byl tisící první den války. Britská letadla už útočila na Německo. Dne 4. června přepadové oddíly z Anglie u Boulogne provedly vylodění na zkoušku. Zachytily se, vrátily se sice se ztrátami, ale s cennými informacemi. Pražský rozhlas denně přináší seznamy popravených, africké fronty hřmí, Němci obléhají Sevastopol a ve Středomoří byla svedena velká námořní bitva o konvoje.

Japonci konečně utrpěli ztrátu patnácti válečných lodí, dvacet jich bylo poškozeno v Korálovém moři. Američané ztratili tři – mezi nimi bohužel mateřskou letadlovou loď Lexington.

V Haifě jsme dál procvičovali obsluhu děl a nebylo to tak zlé, alespoň já jsem si nijak zvlášť nestěžoval. Naftové středisko u Haify muselo být hájené nejen proti nepřátelskému bombardování, ale i proti možným pokusům o výsadky z moře. Služba v obranných stanovištích u Haify byla pro obsluhy dost namáhavá. Děla stála v písečných postaveních a jejich ošetřování vyžadovalo velkou péči. Chránit před prachem a vlhkostí se muselo i střelivo. Bylo zapotřebí stále zajišťovat dvojjazyčnou službu u telefonu, protože jsme byli začleněni v britské obranné soustavě. Stal jsem se pobočníkem majora Koblihy, svérázného pána, velmi svědomitého důstojníka, spravedlivého, trochu pedanta. Typ kantora, který ve škole říkával: „Dám-li já trojku, je to jako když dá někdo jiný jedničku“. Přihlásil jsem se k němu nakonec k jeho velkému překvapení dobrovolně. Stalo se totiž následující:

Když jsme přišli v roce 1940 do Sýrie a pak do Palestiny, kapitán Šustr vyvodil jakési důsledky z chování majora Koblihy na Citadele. Shromažďoval důkazy, jak se později ukázalo, celkem malicherné, kdo ví, zda ne záměrně, a nás „Citadelníky“ bral za svědky. Bylo to všechno poněkud dubiosní. Dostal se nějakým záhadným způsobem do transportu do Anglie, ostatní odešli k jiným složkám, zůstal jsem na Středním východě u našeho útvaru prakticky sám. Škpt. dr. Vančura mi sice několikrát doporučoval, abych cosi odvolal, já jsem však tvrdil, že jsem žalobu nepodal, takže nemám co odvolávat, a tak se ta „legrácka“ táhla a táhla, až jsme zde zůstali sami dva. A jelikož jsem si ho jako vojáka vážil, nehledě k tomu, že v tom byla určitá recese, dobrovolně jsem se k němu přihlásil, zvláště když jsem viděl, že se k němu nikomu nechce.

Plukovník Klapálek totiž při ustanovení nového útvaru rozhodl, aby se mladší důstojníci při rozdělování postavili za velitele podle vlastního rozhodnutí a uvážení. Překvapeně se na mne tehdy podíval, jen mu uklouzlo „Vy…?“ a tím to skončilo. Pod Koblihou se mi kupodivu sloužilo dobře. Vzpomínám si, jak se jednou přihlásil k raportu o změnu jména vojín Kohnberger. Nějak mi ušlo, že jsem to nezkontroloval, a tak zaznělo: „Pane majore, prosím o změnu jména.“

„Prosím,“ děl major „jak se chcete jmenovat?“

„Prosím Kohn…“

„Co?“ otázal se major. „Představte si, pane majore, firmu, dříve Kohnberger, nyní Kohn…“ a bylo po raportu. Já jsem se jen trochu narovnal – major Kobliha byl totiž velký, rozložitý chlap… a nic se nestalo. Pak prý to dával kdesi ve společnosti k dobru jako anekdotu. (Po válce, když ho přeřadili na nedobrovolné pracoviště, jsem ho jednou potkal a on mi se svým typickým úšklebkem řekl: „Dělám teď v uzenářství, aspoň se nacpu lacinýho prejtu“.)

Major velel, kapitán Sellner byl zástupcem a já pobočník. Se Sellnerem jsme se u jednotky měli střídat. Jenže pan kapitán Sellner se na mne občas přátelsky obrátil: „Kamaráde, já bych si jen na chvilku odskočil, vem to za mě…“ No a vrátil se často až ráno. A já, abych z toho života také něco měl, jsem se občas ztratil taky. A pan major nás potom hledal… Jelikož se naštěstí za dobu našeho „odskoku“ nikdy nic závažného nestalo, naopak jsme měli kliku, že jsme při náletu vždy byli u jednotky, dokonce i v postavení – následky to nemělo.

Major Kobliha byl kavalír i při jiných příležitostech.

Vždy jsme se utěšovali, je válka, snad si po těch měsících v poušti můžeme ledacos dovolit. Morálku a kázeň jsme nikdy nenarušili (nebo jsme si to mysleli).

Pan major dokonce ke mně pojal takovou důvěru, že když byla v Bejrútu instruktáž vyšších důstojníků, vzal si mě k údivu všech ostatních s sebou jako tlumočníka. Byl to kurs, jak se říká, za všechny peníze. Po bohaté snídani jsme zasedli v sále hotelu, chvíli někdo přednášel, já dělal poznámky, major sem tam zabručel – „to už jsem dávno zapomněl“ – a pak jsme šli na svačinku a toulku městem. Život tu kypěl ve dne v noci. Ceny sice šly podstatněji nahoru, než když jsem tu byl naposledy, ale bylo tu nádherně. Po několika dnech jsme dali dohromady referát a vrátili se k útvaru. Jak dopadlo naše společné vyjádření ke kursu, jsem se už nikdy nedověděl…

PŘÍSLUŠNÍKEM LETECTVA

2. června 1942 přijel totiž ministr národní obrany armádní generál Sergej Ingr a prohlásil, že ztráty letectva v Anglii jsou neúnosné, a tak žádal o uvolnění dobrovolníků z našich řad. Nakonec Angličané s přesunem souhlasili, a tak sbohem Střední východe! Do leteckého výcviku v Anglii bylo vybráno celkem 227 vojáků – 34 důstojníků, 3 rotmistři a 190 příslušníků mužstva. Naši letci se v bitvě o Anglii skvěle osvědčili, bohužel ale také měli veliké ztráty. Jde se konečně do Anglie, a to dokonce létat! Jenže Angličané jsou puntičkáři, než někoho pustí k mašině, musí si ho nejprve ne vyzkoušet, ale znovu vyškolit, a to od začátku. Umíš, umíš, to je dobře, ale podle nás to musí vypadat takhle. Úbytek létajících, to víme, ale žádný kvalt, pěkně pomalu, rozvážně a důkladně se všechno naučit. Na začátku války prý bylo snazší dostat se do RAF, ale postupně se nároky na přijetí do řad Královského letectva zvyšovaly.

Loučení se Středním východem mi nedělalo takové potíže jako třeba těm, kteří tam někoho zanechali, nebo měli různé závazky a třeba i povinnosti. To u mě nepřipadalo v úvahu. Je však pravda, že jsem opouštěl hodně dobrých přátel a známých, ať už mezi civilními zaměstnanci vyslanectví, nebo mezi bývalými spolubojovníky, kteří buďto přešli k Angličanům (lékaři, zbrojíři) nebo zůstali na Středním východě, aby později přešli buď do Sovětského svazu nebo do Anglie, k brigádě. Lákala mě změna. Zkrátka se naskytla konečně příležitost, a tak jsem ji využil. Nebyl jsem ale sám, kdo se chtěl dostat k RAF a ne o tom jen snít. To jsem ještě netušil, co toho ještě najezdím a nalétám, než se dostanu domů. Kursy a školení, to ale bylo vždycky moje, znamenalo to vypadnout někam jinam, změnit prostředí, poznat nové lidi, ledacos nového zažít a uvidět.

Abych nezapomněl, ještě v Sýrii jsem dostal malárii, které se říkalo „papatatchi“. Poslali mě do Sarafandu, nemocnice v Palestině, blízko Lyddy. U Angličanů jako lékař sloužil právě v tu dobu dr. Laco Hartmann, kámoš nad kámoše. Lepší a báječnější ošetření jsem si nemohl přát. K Angličanům přešel jako mnozí jiní přebyteční odborníci, o tom jsem se již zmiňoval. Často tragické následky měla tato služba po válce. Na příkaz náčelníka Obranného zpravodajství Reicina byl v padesátých letech Hartmann spolu s dalšími vojáky ze Středního východu – Skokanem a Rohlenou – zatčen a téměř deset let vězněn. Uštván k smrti, zemřel v dubnu 1955. Plukovník Skokan byl popraven a Rohlena následkem dlouhodobého krutého věznění zemřel v sedmdesátých letech. Všechny tyto postihy byly později prohlášeny za nezákonné…

Tenkrát v Tel Avivu by nás něco takového nenapadlo ani ve zlém snu, a tak jsme užívali života (já v rekonvalescenci). Ale i tato idyla brzy skončila. Rozhodně to ale bylo lepší, než když mě v Benghází poslali do polní nemocnice s loktem a pak mi chtěli vytrhnout zuby. Naštěstí mě desátník Cichoň v poslední chvíli z obvaziště odvezl. Bylo právě po útoku, zdravotníci potřebovali volná lůžka, a tak se jim to hodilo. Byl trochu zmatek, a tak mě nikdo nepostrádal, když jsem zmizel. Až později se mě doktor Firt vyptával, jak to vlastně bylo s tím mým zraněním – nezraněním, ale pak se na to v množství jiných událostí zapomnělo. Zůstala jen vzpomínka na jednu z mnoha epizod ze Středního východu, kterých vzhledem k mé aktivitě bylo dost a dost. Jak říkal plukovník Klapálek: „Krézková najde v poušti kantýnu, i když ostatní o ní nemají ani tušení.“ Také mě se týkala poznámka, která se po mém odjezdu objevila v egyptských novinách. Alespoň to tak tvrdil doktor Stein… – „Kvůli tomu, abych dal po tlamě nějakému hnědokošiláči z Heršpic, se musím plácat po všech možných pouštích o žízni a hladu.“

I když jsem ze Středního východu odjížděl rád, hodně pro mne znamenal a musím na něj často vzpomínat. Nebyly to jen pohádkové krásy krajin, kterými jsme procházeli od Istambulu po Alexandrii, Tel Aviv a Jericho, jejich historie i živá současnost, byla to i nová kamarádství a přátelství na celý život. Tady jsem poznal kapitána Dalibora Kalika a nadporučíka Josefa Kohla, kteří později padli na ruské frontě.

A tak jako vynechávám místa, o nichž bych raději nechtěl slyšet, místa krutých bojů této války, vynechávám i vzpomínky na lidi, s nimiž se už nikdy nemohu sejít, přesto však zůstávají navždy v mé paměti. Sbohem Střední východe!

Den odjezdu do Anglie připadl na sv. Václava 1942. Shromáždili nás, odvezli do Port Tewfiku a naložili na loď. Byla to údajně původně španělská osobní loď pro lepší pasažéry. Nyní byla sice upravena na transportní, ale ne tak docela, aby na ní nezůstal, aspoň pro pasažéry I. třídy, slušný přepych. Jmenovala se Orduna. Kapitán byl typickým důstojníkem anglického obchodního loďstva.

Důstojníci bydleli po dvou v pěkných pohodlných kabinách. Mým partnerem byl znovu nadporučík Šmahel, s kterým jsem kdysi bydlel ve stanu v Jerišské proláklině u Mrtvého moře. Šmahel byl zvláštní typ. Nedá se říci, že by byl moc oblíben, byl totiž mimo jiné moc zvědavý, takřka slídivý, což se mnoha kolegům nelíbilo. Mně to nevadilo, měl jsem z toho naopak legraci, když jsem se mohl zeptat: „Konráde, kolik mám ještě peněz, a mám ještě nějaké čisté prádlo?“ Rozhodně jsem se nemusel starat o čistotu bot a další věci. Příkazníky měl, jak se říká, pod palcem. Velmi si potrpěl na bezvadné oblečení, stále dával něco do pořádku. To mně, musím se přiznat, vyhovovalo a nebylo mi proti mysli, jestliže do svých upravovacích akcí zahrnul i moje svršky. Po válce zůstal někde v Kanadě, snad jako hotelový detektiv, a jak jsem kdesi slyšel, neskončil prý nijak slavně.

Kromě nás byli na lodi vystěhovalci z Malty i s rodinami, několik francouzských důstojníků, kteří se přihlásili k de Gaullovi, pak několik důstojníků RAF a námořníci z různých potopených lodí, kteří po cestě buďto vystupovali do nemocnic, anebo přecházeli na nová určení. V podpalubí byli dokonce italští zajatci. Aby se našemu mužstvu nezkrátily žíly, tak jsme je také hlídali, později, když hrozily ponorky, jsme dokonce prováděli i normální námořní hlídky na věžích. Nedá se říci, že to byla záviděníhodná zábava. Naštěstí se služby začaly praktikovat až ke konci plavby.

Plavba Rudým mořem, přestože byl začátek října 1942, nebyla ve dne díky dusnu, vedru a nebývalé vlhkosti nijak příjemná. Zato večery byly nádherné. Měli jsme tu výhodu, že jsme měli přístup na horní palubu, bazén sice napuštěn nebyl, ale byly tam sprchy a všude kohoutky s tekoucí pitnou vodou. Strava byla výborná, jídelna starobylá, ale perfektní, obsluha znamenitá. Seznámil jsem se s jedním plukovníkem od letectva, jinak v civilu profesorem angličtiny v Oxfordu, hrál jsem s nimi občas bridž a jeho strašně bavilo, mohl-li bez rozpaků parodovat mou výslovnost. Vůbec tam byla dobrá parta a nebýt toho, že byla válka, mohla to být, vlastně byla, nádherná rekreační plavba. Je to zvláštní, ale když jsem mluvil s kamarády, kteří se plavili na jiných lodích, tak nikdo z nich nikdy zvlášť nadšen nebyl. Asi jsme měli obzvláštní kliku…

Propluli jsme Adenskou úžinou, loď se sice zastavila, ale na břeh jsme nesměli. Stejně tomu tak bylo v Džibuti. Celkem mě to mrzelo být tak blízko tajemnému Orientu a nic z toho. A plulo se dál. Vypluli jsme na širé moře, vítr vanoucí od jihu přinášel osvěžení. Přistáli jsme v Mombase, v britské kolonii Keňa. Až tady jsme mohli vystoupit na pevninu. Město je takřka na rovníku, ale bylo tam celkem velmi příjemně. Do Nairobi jsme se bohužel nedostali, leží ve vnitrozemí, několik hodin vozem. Angličtí kamarádi z lodě byli ochotni mě vzít, ale kapitán lodě byl bohužel jiného názoru, takže se nedalo nic dělat. Prohlédli jsme si alespoň dokonale okolí, navštívili domorodé vesnice a díky Konrádovi jsem získal snímky černošských domorodých obydlí. Dobrým informátorem byl poručík Vrána, bývalý „baťovec“, který se před válkou zabýval obchodem kůží v Keni a Ugandě. V Mombase jsme se nakonec zdrželi několik dnů, ale poněvadž tu bylo příjemně, tak nám to ani moc nevadilo. Pravou příčinu zdržení jsme se dozvěděli až po vyplutí – museli jsme plout kolem Madagaskaru a tam se ještě bojovalo.

Francouzský guvernér se nechtěl vzdát a připojit se ke Spojencům. Tak ho museli Britové přinutit ke složení zbraní a k mírné poslušnosti. Tolik jsem si přál navštívit Madagaskar! Byl to ostrov pro mě vždy nějak lákavý, dost jsem o něm slyšel už jako kluk a najednou byl na dosah a já na něj nesměl.

Taková exotická jména – hlavní město Tananarive (byli prý tam zajímaví obyvatelé), přístav Tanatava – jména, že by se s nimi člověk mazlil a oni si tam bojují a vůbec je nezajímá, že bych měl chuť se projít alespoň po nábřeží… Madagaskar! Dokonce i písničku jsem o něm zpíval: „Na Madagaskaru vypustíme páru, půjdeme do baru se napiti“. A zatím jsme se ploužili okolo, dokonce jsme se v přístavu Tanatava zastavili, ale jen tak na okraji, jelikož nic nebylo ještě jisté. Čekali jsme, až se nalodí guvernér se svou suitou a velmi hezkou dcerou. Byla to podívaná pro bohy, jak se tvářili Svobodní Francouzi, když nakládali guvernéra, který poslouchal Pétaina a nechtěl mít nic společného s jejich de Gaullem. Byli jsme zvědaví, co s nimi provedou Angláni, ale nakonec celkem nic. Ubytovali je velmi slušně, vykázali jim místo v důstojnické jídelně a jelo se dál.

Sbohem, Madagaskare, tajemný ostrove, o němž jsem vždy tolik pozoruhodného slyšel a který jsem nakonec viděl jen z dálky, když jsme jej obeplouvali stylem „cik – cak“, abychom se vyhnuli japonským ponorkám, které v Indickém oceáně údajně čekaly na vhodnou kořist.

Orduna se mistrně vyhýbala Japončíkům, přece jen to byla rychlá loď, která byla schopná, byla-li včas informována, uniknout.

Přístav Lorenco Margues, další romantické místo, jako konečně pro nás všechny zastávky v Orientě a nyní i v Africe, jsme pouze uviděli. Nakonec přistáli v Durbanu, v provincii Natal. Přestože byl konec listopadu, bylo tu jaro v plném rozpuku. Konečně jsme mohli na břeh, kde nás čekaly špalíry lidí, kteří nás vítali jako hosty a nabídli nám pohostinství.

Prostě si nás rozebrali a hurá do města. Jihoafričané, potomci Holanďanů, Angličanů, Němců a co já vím koho ještě, vypadali velmi sympaticky. Ve městě byly všude nápisy „Whites only“, což pro nás Evropany bylo dost překvapující. Někde byly dokonce nápisy „Europiens only“, takže jen pro bílé, nebo dokonce pouze pro Evropany. Zkrátka „barevní“, tzn. i Indové, nesměli do místnosti, vlaků a autobusů, které byly vyhrazeny bílým. Na Středním východě jsme se zatím setkali pouze s nápisy „Officers only“ (pouze pro důstojníky), nebo „Out of Bounds“, to byl zase příkaz zakazující vojákům vkročit do domorodé čtvrti. Mimochodem to byl zákaz, jehož porušení přišlo vojenské osobě jakékoliv hodnosti velmi draho. Britská vojenská policie „MP“ nebyla na nějaké dohadování zvědavá a zakročovala zatraceně energicky, takže nebylo o co stát.

Na Durban mám moc hezké vzpomínky, byli tu dobří lidé, společensky velmi na výši, po všech stránkách ohleduplní, nijak zvlášť zvědaví a hlavně pohostinní. Zúčastnil jsem se jedné slavnosti, kterou pořádali členové kmenů Zulu a Bantu (tance tak divoké, že při nich evropské ženy omdlévaly), posbíral pár suvenýrů, získal jsem fotografie, na kterých byla naše hostitelka Mollie Christie se svým synkem, sestrou a přítelkyní. Myslím, že vztah našich hostitelů k nám byl hodně motivován tím, že jejich nejbližší byli jako vojáci v Egyptě a Libyi. Přáli si, aby se zase někde jinde chovali k jejich příbuzným stejně pohostinně. Loď zvedla kotvy přesně v den mých narozenin…

Pluli jsme dál pod svitem souhvězdí Jižního kříže, loď mířila k Port Elisabeth okolo East Londonu. Málem se mi splnil můj sen plavit se na křižníku, bohužel jsem byl zařazen v transportu, a tak jsem nakonec zůstal rád věrný drahé Orduně.

Přibližovali jsme se ke Kapskému Městu, hlavnímu městu Jižní Afriky. I když byl prosinec, bylo nádherné počasí. Z přímořského oparu se začaly prořezávat obrysy vysokých hor Jižní Afriky a brzy bylo vidět charakteristickou siluetu Jižní Afriky – horu jakoby uříznutou – Tabulovou horu. Na horu vedla dráha a výstup v každém případě stál za to. Odměnou byl pohled na dva oceány – Indický a Atlantský. Typické přístavní velkoměsto bylo plné obchodních domů, hotelů, zajímavých staveb a sympatických hospůdek. Velmi pěknou zoologickou zahradu jsme navštívili společně s Tony Vrchotkou za poněkud neobvyklých okolností. Tonda byl po všech stránkách správný chlap, který nerad kazil náladu. V Tobruku měl v rámci roty doprovodných zbraní (RDZ) na starosti minomety. Za jejich účinné nasazení byl také vyznamenán.

K letectvu jsme přešli společně. Po válce, v padesátých letech, v rámci likvidace příslušníků západní zahraniční armády, byl nasazen několik let jako dělník v Metrostavu. Díky svým jazykovým schopnostem našel později uplatnění v Čedoku. Rehabilitace i hodnosti plukovníka se dožil v dubnu roku 1990, brzy nato však zemřel a stal se tak prvním bývalým příslušníkem Britského královského letectva (RAF), který měl vojenský pohřeb se vší parádou – salvami i čs. hymnou.

Ale abych se opět vrátil o desítky let zpět… S Tondou jsme tenkrát navštívili Del Monicu, velmi výstavný hotel s restaurací a trochu popili. Jelikož se zde podle místního zvyku v poledne zavíralo, mírně společensky unaveni jsme přelezli blízkou ohradu a ustlali si v příjemném stínu rozložitého platanu. Na chvilku jsme usnuli, když nás probudilo táhlé řvaní lvů. Cestu k ohradě jsme jistě zdolali ve světovém rekordu. I hlídač ZOO nás nakonec obdivoval, viděl vojáky, a tak nám to prošlo. Bohatší o zkušenost a malou vzpomínku.

V Kapském Městě to bylo podobné jako v Durbanu. Vyšli jsme na nábřeží, pohostinní lidé si nás rozebrali a bylo nám hej. Je sice pravda, že tady to bylo trochu jiné, přišli jsme na vycházce vždy do jiné rodiny, ale jinak to bylo vždy stejně srdečné přijetí. V rodině jednoho vysokého hodnostáře (původem Skota) jsem zažil typické rozdělování beef steaku při večeři. Po pronesení díkůvzdání přinesla paní domu, doprovázená dcerou a ještě kýmsi, nevím zda příbuznou nebo obsluhou, na velkém podnose krásnou, možno říci obrovskou porci masa, samozřejmě krvavého. Muž obřadně krájel kousky masa a postupně je nabízel přítomným. Zdánlivě nic zvláštního, ale to, jak si obřadně počínal, na mě tak zapůsobilo, že na to nikdy nezapomenu, i když jsem později v Anglii anebo v Kanadě zažil něco podobného. Pán domu, i když prohlásil, že je Skot, „Skotem“ v našem slova smyslu rozhodně nebyl…

Krásně prožité dny v Jižní Africe brzy skončily a znovu jsme tak, jak bylo původně stanoveno, vypluli směr Anglie. 7. prosince jsme opět překročili rovník, a to byl důvod k ohromné zábavě. Přišlo se totiž na to, že jsme již sice jednou rovník překročili, ale nebyli jsme, jak se sluší a patří těm, kteří poprvé v životě překročí rovník pokřtěni. Tento fakt nemohli samozřejmě nechat bez povšimnutí naši spolucestující, s nimiž jsme se během několika týdnů společného pobytu na jedné lodi poměrně velmi spřátelili. Nebyli jsme to samozřejmě jenom my, čs. suchozemci, byli tu i vojáci a civilisté jiných národností, kteří tento významný akt doposud nepodstoupili. Oblékly se různé masky podle toho, co kdo sehnal, opatřily různé nástroje na vyluzování patřičného hudebního doprovodu, zkrátka a dobře kravál, až by se hory zelenaly, kdyby kolem nebylo širé moře. Na palubě byla rozměrná káď plná vody a do té nás bez milosti jednoho po druhém namáčeli, a sice formou „hej rup“ a šup s ním do vody. Na rovníku, kde je prakticky stále teplo, to vůbec nevadilo.

Následovaly projevy, každý obdržel „Royal proclamation“, řádně ověřené a potvrzené, občerstvení na počest všech mořských panen, delfínů a samotného vládce mořských hlubin boha Neptuna, který proklamaci potvrzoval v zastoupení. Příjemné a hezké rozptýlení, abychom si nemuseli stále připomínat, že kdesi v Severní Africe a v Evropě zuří krvavá válka. I když některé zprávy byly překvapivě potěšující, hlavním faktem stále zůstávalo, že než se nám podaří dostat se domů, uplyne ještě spousta času.

Přiblížili jsme se k Sierra Leone, s přístavem Freetown. Loď sice zakotvila, aby doplnila zásoby, ale my jsme na břeh nesměli, řádila tam žlutá zimnice, a tak nebylo o co stát. K lodi přirazily tankovací lodě, voda kolem se hemžila čluny z kůry – pirogami s černými polodivochy, kteří za nepatrnou odměnu předváděli i své obdivuhodné potápěčské umění.

Dostali jsme nové zprávy. Naši kamarádi, kteří zůstali na Středním východě, se znovu připravovali na pochod, směr Tobruk. Dakar se připojil ke Spojencům, Rudá armáda nevydala fašistům Stalingrad a její vítězství pro nás bylo velikou vzpruhou a povzbuzením. Akcie našich nadějí znovu stouply, jen tak dál a houšť.

Jestliže jsme si po dva předchozí roky stěžovali na někdy nepříjemné vedro, další plavba nás přesvědčovala o opaku. V Gibraltaru, kde jsme přistáli těsně před vánocemi, to bylo ještě ucházející, ale pak šly šortky dolů a bylo nutné vytáhnout battle dress a teplé prádýlko.

Štědrý den byl pro nás Středoevropany zase překvapením. Angličané se oblékli do různých masek a řádili jako o posvícení. Většinu z nás samozřejmě strhli do víru oslav a mě to stálo mírně přeražený nos. Hráli jsme hru „Long horses“. To se udělá řada za sebou, první se ohne do předklonu a další přes něj skočí, ihned se ohne, samozřejmě ten první a ostatní za ním zůstanou. Takže je to pořádný výkon celou řadu přeskočit, a přičtou-li se k tomu určité okolnosti, není divu, že se jeden nevyhne tomu, co se přihodilo i mně.

Ono to ani jinak dopadnout nemohlo. Hráli jsme totiž v klubovně a konec přeskoků byl jasný. Vletěli jsme nakonec do skříně knihovny a pak nás lodní doktor s patřičnými průvodními připomínkami dával dohromady. Mládí chce své a my jsme staří nebyli, jen doktor byl staršího ražení, ale i ten nakonec podlehl a ošetřil nás, i když hudral, že jsme jemu i sestrám zkazili svátky. (Nakonec nás polepil flastry tak, že po přistání v Greenocku nás pokládali za zraněné a měli jsme co dělat, abychom neuvízli v lazaretu…)

Dámy se samozřejmě této hry nezúčastnily, Angličané totiž mají zvláštní zvyk, že jakmile situace při party dosáhne stupně, kdy pánové cítí, že k menšímu řádění si postačí sami, začnou zpívat „Goodnight ladies, is time to goto bed“ a během tohoto popěvku dámy zmizí a začne pánská jízda. Zajímavé také je, že po skončení zápasu všichni zúčastnění bez rozdílu hodností musí dát místnost včetně příslušenství do původního, použivatelného stavu. Nepamatuji se, ani jsem neslyšel, že by někdy někdo proti tomuto krásnému zvyku protestoval.

Gibraltar, vlastně ostrov, oddělený od pevniny úzkým kanálem, tvořil přístav plný bitevních lodí všeho druhu, letiště a město. Obchody byly plné zboží všeho druhu, všude spousty ovoce, čokolády a cukrovinek. Kromě pitné vody zde bylo, nač si kdo vzpomněl. Prameny nebo studny s pitnou vodou neexistují, voda se dováží nebo se získává z dešťové vody. Na severní straně gibraltarské skály byly velké betonové bazény, ze kterých stéká zachycená dešťová voda do ohromných rezervoárů, ukrytých ve skále. Po přefiltrování se používala jako voda užitková. Ulice města jsou úzké, při stavbě se muselo šetřit prostorem. Obchod provozovali z velké části Španělé, které každý den ráno v osm hodin vpouštěli do města, z kterého se večer ve dvacet hodin opět vraceli do Španělska. Taxikáři, také Španělé, místo zakázaného troubení mlátili rukou do karosérie, což dělalo ještě větší kravál. Na skalách jsou opice. Podle pověsti každý, kdo přijde do Gibraltaru, je musí spatřit do deseti dnů, jinak snad neodejde. Na nás to ovšem neplatilo, my jsme měli přístup do města jen na krátkou dobu, honem vše omrknout a zpět na loď. Štědrý večer s mírně nalomeným koncem, druhý den jsme vyplouvali dál.

To už nebyla tak bezstarostná plavba jako dosud. S Toníkem Vrchotkou jsme se proto dobrovolně přihlásili na hlídky. V koši na stožáru docela pěkně profukovalo a zvláště mně se dobře dýchalo, nemohl jsem přece kvůli nějakému nosu zůstat bokem světového dění. Zážitek to v každém případě byl, připadal jsem si jako námořník. Loď se pohupovala a já v nepromokavém plášti s patřičnou kapucí a dalekohledem v ruce sledoval okolní hladinu. Od Anglie jsme byli vzdáleni zhruba ještě asi dva tisíce kilometrů. Objeli jsme mys Finistere, kde pro Evropany kdysi končíval svět, a blížili jsme se k britským ostrovům.

Angličané, z nichž někteří nebyli doma celá léta, toužebně očekávali, až se objeví pruh země. Jenže byla válka, hrozily nepřátelské lodě a německá letadla a navíc řádily a zpočátku velmi úspěšně ponorky.

Proto i naše loď kličkovala, objevili jsme se někde za Irskem a pak přistáli v severním Skotsku v přístavu Greenock. Mně to tak nevadilo, hlavně že jsme byli v přístavu, ale chudáci, kteří doufali, že přistanou někde v jižní Anglii, pro ně to nebylo zrovna milé.

Přistáli jsme na Silvestra, což je nádherný den k zahájení vítání Nového roku, jenže ouha, kapitán nechal zavřít palubní bar a jakápak je to oslava bez kapky inspirace. Aby zklamání bylo úplné, byli jsme vyrozuměni, že jsou svátky a vyloďování započne až 2. ledna. Tedy další „suchý“ den, nedalo se ale nic dělat, k pití jsme měli jen čajíček. Skotská zvláštnost, že o víkendu se nepracuje, platila válka neválka. (Stalo se mi později v pětačtyřicátém roce, že jsem jel v sobotu do Tainu, kde bylo naše letiště. V poledne v Glasgowě vlak zastavil, personál šel slavit konec týdne a my jsme čekali ve vlaku až do konce víkendu – do pondělního rána. Samozřejmě jsme navštívili velmi pěkné, typicky skotské město se vším všudy. Ale ať mi nikdo nepovídá, že Skoti jsou „škoti“, tolik kámošů jsem snad nikdy nepotkal, jako v tu sobotu. Dobrý, srdečný lid, který má rád ještě lepší whisky a třeba a vlastně hlavně bez vody.)

Vyloďování začalo 2. ledna 1943, takže na stejné lodi jsem byl téměř čtyři měsíce, pak ať se někdo diví, že jsem si na ni zvykl. Procedury při vyloďování byly celkem jednoduché, po vysvětlení, že nejsem raněný, i já dopadl dobře. Vše odpuštěno, jelikož jsem vykonával cestou dobrovolnou hlídkovou službu. Ač jsem byl dobrý, na námořní kariéru to nevypadalo, a tak jsem jel s ostatními do St. Athanu, kousek od Barry v obvodu Cardiffu. Jeli jsme vláčkem kolejáčkem prakticky přes celou Anglii, o Skotsku nemluvě, až do Walesu. Jelo se celkem pohodlně, na každé stanici nám dávali čaj a sem tam nějaké sendviče.

Na stanici nás slušně uvítali, ubytovali a málem, že se nedivili, co s námi. Pro jistotu nás učili znovu zdravit podle předpisu RAF a ovládat cviky s puškou podle RAF. Angličané mají totiž své námořnictvo, armádu a letectvo. A každá tato složka měla svůj specifický názor na výcvik jednotlivce. Jak se říká, jiný kraj, jiný mrav.

Žádná zábava to nebyla. Nás cvičil náš bývalý boxer Vilda Jakš, který bohužel o něco později zmizel s celou osádkou někde v moři. Každá zábava i ta nejhorší naštěstí končí a ta naše skončila také. Nakonec nás poslali do Londýna k lékařské prohlídce a psychologickým testům, čili znovu odvod a jak přísný! Dopadl jsem kupodivu velmi dobře až na to, že mi už bylo 25 let pryč, a proto jsem se nemohl dostat do pilotního oddílu. Zařadili mě do přeškolovacího kursu na navigátory. Slabou útěchou bylo, že to nepostihlo jen mě, ale i několik dalších. Byly dokonce také případy, že chlapci ve Francii nebo předtím v Polsku létali, avšak u Angličanů neprošli.

Nakonec z toho byla Kanada, což byla věc, o které se nám nikdy nezdálo. (Předtím se totiž přeškolovalo na některém ostrově blízko Anglie.) Než se vyřídilo naše převelení ze Středního východu a než jsme se dostali do Anglie, byla totiž čs. bombardovací peruť přeřazena od „Bomber Command“ k velitelství pobřežního letectva „Coastal Command“. Operační činnost německých ponorek se rozšiřovala až k atlantskému pobřeží Spojených států, jejich počet také stále rostl. Američané nebyli připraveni na vedení námořní války a stejně jako Britové utrpěli v těchto bojích velké ztráty. Teprve v létě 1942 našli účinnější způsob, jak ničit nepřátelské ponorky u vlastního pobřeží. Ovšem i tehdy zůstávalo angloamerické loďstvo v obtížné situaci. Nahradit ztráty bylo velmi těžké, výstavba nových lodí se rozbíhala pomalu, takže zásobování Velké Británie strategickými materiály bylo udržováno jen s velkým vypětím sil.

V rámci pobřežního letectva připadl 311. čs. bombardovací peruti odpovědný a těžký úkol – hlídkovat a napadnout lodě i ponorky nepřítele v Biskajském zálivu, v Severním a Baltském moři i v Atlantiku, a rušit tak jeho lodní dopravu a útočné akce. Znamenalo to studovat zejména taktiku hlídkových letů, taktiku nalétávání na lodě a ponorky, cvičit střelbu, signalizaci, dále útoky na lodě, na ponorky a cvičit jejich bombardování. Hlídkové a protiponorkové lety byly dlouhé, nekonečné lety nad oceánem, trvající podle použitého letounu až 16 hodin mezi nebem a mořem. Jednotvárná klenba nad hlavou, hrozivá hladina oceánu pod letadlem. Vážnější porucha na stroji znamenala zpravidla konec. Kdo nepřiletěl z moře ihned po skončení operace, už se nikdy nevrátil, ztratil se ve vlnách oceánu.

Britské záchranné služby se sice snažily pomoci, ale většinou akce skončily absolutním nezdarem. Byl problém trosečníky, pokud zůstali na živu, lokalizovat, ale největší problém byl, dostat je z moře. Nad mořem bylo také obtížné se orientovat, rádiové spojení nebylo dovoleno, aby letoun nemohl být zjištěn nepřátelskými odposlouchávacími stanicemi a napaden. Nad oceánem nebylo přesného cíle, nedalo se orientovat podle už známých bodů jako nad pevninou. Nad mořem se osádka mohla spolehnout jen na své mapy a údaje, které musel vypočítat navigátor.

Jeho práce závisela na někdy až primitivních přístrojích, které ale bývaly nejvíce spolehlivé. Když bylo zle, musel sebou navigátor zatraceně mrskat, aby se neztratil. Posádce byl svěřen úsek, který musela obsáhnout za všech okolností. Zjistit nepřátelské plavidlo nebylo lehké, záleželo vlastně na štěstí. Vystřídal jsem několik osádek, ale nikdy se nám ponorku nepodařilo najít. Jednou, takřka hned po vystřídání, mezi Kanadou a Grónskem letoun, který nás vystřídal, našel ponorku. Zaútočil a silně ji poškodil, sám však byl bohužel také sestřelen, a přestože na místo spěchaly torpédoborce, kanadskou ani německou osádku nezachránili. Takže nebylo o co stát. Úder na ponorku se musel provést do 27 vteřin po jejím ponoření pod hladinu – poté je již zbytečné útočit.

Posádka musí být stále v pohotovosti, protože útok musí býti proveden z výšky asi 30 m nad mořem, aby hlubinné pumy neexplodovaly předčasně.

Ponorková válka se střídavými úspěchy pro obě válčící strany trvala až do konce války. Postupně se podstatně zlepšovala bojová technika a vybavenost, jednak už v roce 1943 stačil americký loďařský průmysl dodávat nové moderní lodě v takovém množství, že plně nahradily ztráty.

Je na čase, abych se ještě vrátil do St. Athanu. Dobu čekání na odjezd do Kanady jsme mimo jiné věnovali povinnému zdokonalování v angličtině (Především nejrůznějším technickým a pro komunikaci ve vzduchu nezbytným termínům, a hlavně jejich výslovnosti, abychom se mohli snadno dohovořit s anglickým i jiným leteckým personálem). Byl jsem přesvědčen, že svou budoucí profesi lehce zvládnu. Ach, ty svatá prostoto… Angláni mi dali pořádně zabrat! Až jsem si někdy říkal, jestli toho mám vůbec zapotřebí, ale služba je služba, dal jsem se na vojnu, dokonce dobrovolně, tak jsem se snažil proplout, jak nejlépe to šlo.

Pro rozptýlení po práci jsme jezdili do nedalekého Barry tancovat. Novinkou pro nás bylo, že se tancovačky střídavě pořádaly buď na radnici nebo v kostele. Pít se tam nesmělo, a tak se lahvinky na zábavu pašovaly všelijak. Dívky, ať už vdané nebo svobodné, byly pohledné a celkem příjemné až do chvíle, než zjistily, že jsme vlastně na odjezdu přes moře, tak zabrzdily i v citech. Děvčata v Anglii se hrozně ráda vdávala i za cizince, pokud sloužil v armádě, nebo zvláště u letectva. Tady bohužel neplatil zákaz ženitby, jako to bylo na Středním východě, a tak to mnoho našich dobrých kamarádů „odneslo“. Ale zase jak kdo a jak který, někteří si údajně pomohli i po stránce existenční. Zvyky zde byly poněkud jiné, než na jaké jsme byli zvyklí z domova nebo i ze Středního východu. Předně ženy chodily samy do pubu (asi tak naše hospůdka, hospůdka malá), sedly si k pultu na vysokou židli a klidně se napájely. Podle toho, jak to do sebe lily, jsem si zpočátku myslel, že pijí limonádu, ale pak jsem zjistil, že tak pilně pijí gin… Přesto však, pokud se týkalo jejich dalšího chování a vystupování, nedalo se jim nic vytýkat. Zřejmě místní nebo národní zvyk. Než jsme si na takové a podobné zvyky zvykli a otrkali se (resp. já), tak se zase plavalo. A musím poctivě přiznat, že jsem toho nelitoval.

Pozemní jednotky v Anglii měly, dalo by se říci, specifické problémy. Zasazení na frontu proti hitlerovcům pořád nepadalo v úvahu, což silně působilo na morálku vojska. Zvláště, když mohli srovnávat svoji situaci s letci, kteří byli nasazeni hned od počátku v bitvě o Anglii, dále zde byla velmi úspěšná bojová skupina na Středním východě a nakonec již dlouho bojovali i naši kamarádi v Sovětském svazu. Většina z nás přišla bojovat za hranice v pevné víře, že je to jediná správná cesta, jak nejlépe pomoci svým doma, a nějak zvlášť jsme se o tzv. oficiální politiku, alespoň zpočátku nestarali.

Naším cílem bylo bojovat proti hitlerovskému fašismu a pomoci byť i daleko od vlasti ji osvobodit. A jak jsem již dříve uvedl, vždy jsem si zopakoval citát Komenského o návratu vlády do rukou Tvých, ó lide český, a tak jsem se celkem vyhnul všem rozmíškám a často neplodným debatám.

Doma mně učili rozdělovat lidi na dobré a zlé a nikdy jsem neslyšel něco o odporu vůči lidem jiného vyznání, nebo dokonce pleti a tak i po této stránce jsem neměl problémy. Dostal jsem přesto nálepku, že jsem antisemita… Tu jsem zřejmě nabyl jednak při transportu do Sýrie z Maďarska a z Jugoslávie, kdy jsem žádal dr. Koniga, aby si sundal vrzající boty, nebo že nás chytnou… Později pan Brod a jemu podobní měli na kázeň poněkud jiný názor než já, a tak to později narůstalo bez mého dalšího přičiňování. Přitom můj velmi dobrý kamarád doktor Hartmann rozhodně moc árijsky nevypadal a byli i jiní a jiné, s nimiž jsem byl ve velmi dobrých vztazích. Ale jak se říká v arabském světě – osud je osud. Později se mi sice několik lidí omlouvalo, ale to už tady ta nálepka byla.

Naštěstí mně to tenkrát nevadilo a po válce mně to nebylo už nic platné, vlastně ano. Díky této „poznámce“ ve svých materiálech jsem se udržel v jednom z poválečných zaměstnání v Koh-i-noo-ru. Zkrátka, jeden nikdy neví, kdy a kam šlápne vedle.

V St. Athanu se k nám připojili i někteří kamarádi z Anglie, mezi nimi i doktor Ed. Wichta, prima kluk. Před válkou jezdíval na letní byt do Předklášteří u Tišnova na nádherné mašině Harley-Davidson. To byl v těch dobách pro všechny kluky motocykl – báseň. Dokonce mě na něm i několikrát svezl, přestože byl asi o pět let starší než já. Bylo to velmi příjemné setkat se s někým, koho jsem znal v dětství a kdo byl již delší dobu v cizině. (Pracoval u dr. Outraty, který byl generálním zástupcem Škodových závodů v zahraničí). Znal již dobře Rumunsko, Francii a Anglii. Dobrá rada nad zlato a jeho informace o Angličanech v Anglii byly velmi zajímavé a potřebné. V koloniích se lidé chovají jinak než doma.

Nakonec nás po všech možných stránkách prověřili a přebrali jako hrách a připravili na odjezd.

Byl to paradox – předtím stále tvrdili, jak rychle nás v Anglii potřebují, takže když jsme do Anglie přijížděli, viděli jsme se druhý den v mašinách a najednou „Take it easy“ – času dost na všechno. Zapomeň, cos všechno znal, nebo si myslíš, že o letectví víš, a začni pěkně od píky znovu! V „Bitvě o Anglii“ ve čtyřicátém roce to měli kluci jednodušší, to je pravda – teď už se tolik nespěchalo a co bylo důležité, hlavně se dbalo na důkladné zaškolení osádek.

Před odjezdem jsem odmítl očkování – byla v tom reminiscence z mých vojenských začátků, když mě očkovali v Chustu proti tyfu a já jsem potom moc a moc zkusil. Od té doby jsem měl z očkování vždy nepřekonatelnou hrůzu. Nakonec to dobře dopadlo, podepsal jsem prohlášení, že jsem si vědom následků a kluci mi spontánně vynadali. Jel jsem však s nimi a to bylo to hlavní.

V Liverpoolu nás nalodili na velký transoceánský parník „Queen Mary“. Byl to původně luxusní parník, který v době války sloužil k přepravě vojska. O pohodlí jako na Orduně se nedalo vůbec mluvit, přesto je třeba přiznat, že se nám jelo daleko lépe než některým našim kamarádům, kteří chytli „špatný tip“.

V kabině nás bylo ubytováno několik – byla větší legrace, zvláště když moře začalo dovádět. A Severní moře je na bouřlivé počasí vždy a za všech okolností připraveno. Strava byla dobrá, ubytování pochopitelně zhruba polní. Loď pro 2500 pasažérů byla upravena pro převoz 12 000 vojáků všech možných hodností.

Asi po sedmi dnech a osmi nocích jsme kličkováním, vyhýbajíce se ponorkám a plavidlům německého námořnictva, připluli k břehům USA a přistáli v New Yorku. To bylo překvapení! Jedeme do Kanady a přistaneme v USA. Zač člověk nevděčí ponorkám a jiným válečným překvapením. Loď sice mohla vyvinout velkou rychlost, ale jak se říká, čert nikdy nespí a při trošce neopatrnosti mohli Spojenci přijít o zdatného bojovníka…

New York – viděl jsem již několik měst a ledacos jiného, ale nad tímto městem jsem s odpuštěním otevřel pusu dokořán, o očích ani nemluvě. Zátoka, les mrakodrapů, na které jsme vůbec nebyli zvyklí. V přístavu zdaleka svítící a zářící socha Svobody, která jako by každého vítala s otevřenou náručí. Zkrátka podívaná, která Evropánkovi musela vzít dech a přinutit ho vyvalit oči.

Jinak jsme New York ani moc nevychutnali a mě, musím se přiznat, město napoprvé moc nelákalo. Vysoké mrakodrapy nepůsobí na člověka, který se prochází kdesi dole v jejich přítmí, zrovna přitažlivě. Až při pozdějších návštěvách jsem mu přišel „na chuť“ a začal se mi líbit. Ovšem bydlet nebo tam dokonce pracovat nezávidím nikomu. Příliš velké tempo, hodně lidí a nijak lacino.

Při návštěvě s menším obnosem dolarů v kapse se dalo v městě ledacos vidět a zažít, alespoň ze začátku, a pak zpátky na základnu.

Bylo zde hodně uprchlíků, kteří dávali přednost někde se uchýlit, než se oddat chudobnému odbojovému hnutí. Těm, co se uchýlili na čelnějších místech, za podstatnější groš, říkali ostatní Češi, „odbojoví radové“…

New York – to bylo italské město. A kromě toho také španělské, židovské, maďarské, čínské, africké, třeskutě německé, o slovanském ani nemluvě. Na osmdesáté šesté se to hemžilo heidelberskými pivnicemi, kavárnami Hindenburg, nacisty, německoamerickými a turnerskými kluby, zpěváckými spolky a jejich „Zdráv buď vítězi!“, stoly se štamgasty s černobíločervenými a černočervenozlatými fangličkami. Němci vzdálenou milovanou vlast, z níž svého času odešli, protože vůbec nebyla milovaníhodná, opřádali pavučinou sentimentality, patriotismu, pivním bratříčkováním a rýnskými písničkami s führerskou sentimentalitou. Američané jsou velkorysí a nebrali to moc vážně ani ve válce.

Během nezbytných vyloďovacích formalit si několik podnikavců nechalo vystavit Immigrationcertificate – potvrzení o příjezdu do Států. Já, vzhledem k tomu, že jsem nikdy neměl zálusk se vystěhovat, a chtěl jsem se vrátit domů, jsem této příležitosti nevyužil. Nastoupili jsme do vlaku a jelo se asi půldruhého dne do Kanady. Konečnou stanicí byl transitní Camp Moncton. Tady se křižovaly cesty letců, kteří do Kanady přijeli, nebo ji opouštěli a odjížděli do Anglie nebo někam jinam do zámoří. Přivítalo nás typické kanadské město. Zdálo se, jako by mělo pouze hlavní třídu, ale nakonec jsme zjistili, že toho bylo okolo dost. Domy většinou dřevěné, některé skoro přepychové, vybavené se vším komfortem. Všude v okolí bylo velké bohatství zemního plynu. Stačilo zapíchnout trubičku do země, nad to postavit ešus, zapálit a bašta-bašta hořelo to a zadarmo.

Blízko Monctonu je Magnetická hora (Magnetic Hill). Jeli jsme se tam podívat taxíkem, vůz se pod horou otočil, zastavil a najednou se bez zapnutého motoru pomalu začal rozjíždět směrem k vrcholu kopce. Bylo to neskutečné, a tak není divu, že si na ten den dobře pamatuji – jedenáctý březen 1943.

Kanada překvapovala na každém kroku. Například tzv. Drug-stores. Malý obchůdek, kde se ale dostalo koupit a pořídit vše. Byl tam Gee-Box, který za pěticent zahrál poslední hity, mohl ses dát oholit, koupit ponožky, báječnou zmrzlinu a co já vím ještě (kromě alkoholu snad všechno na světě). Ten se kupoval ve zvláštním obchodě a po předložení legitimace. Byla to svým způsobem prohibice, která měla v každém správním obvodě svá nařízení. Někde si třeba občan koupil láhev a šel se pobavit do nočního podniku. Musel však mít vlastní partnerku a láhev. Tu odevzdal (láhev) u vchodu vrátnému a dostal číslo stolu. To platilo i pro větší společnost. Nositelem povinnosti byla vždy osoba mužská. Číšník donesl potřebný počet skleniček, nalil z přinesené lahve, kterou donesl vždy, když měl obsloužit. Při odchodu se platilo nealko a samozřejmě obsluha, výše dle kvality podniku.

Transitní campy měly tu výhodu, že se o vojáka jakoby nikdo nestaral. Chodil do města, zúčastňoval se různých radovánek, které sdílel s dívkami ať již v uniformě, nebo v civilu. Téměř každá z nich byla nějakým způsobem zapojena do válečného úsilí.

Tancovat se chodilo buď na radnici nebo do kostela, pokud se nešlo do nočního podniku. Ten býval ale často obsazený a vyžadoval obyčejně objednávku předem, anebo pozornost personálu. Všude na světě to chodí stejně.

A čekalo se. Na postelích se probíraly zážitky prožitých dnů a srovnávalo se, jaké to bylo jinde. Co třeba dělá v Anglii Renné Elliot, něžná zpěvačka z Cardiffu, která zpívala, jak by se u nás řeklo „na kruchtě“, a snila o tom, že bude jednou slavná a strhne půl světa k nohám. Pro válečné úsilí měla pochopení, byla členkou „Fire brigade“, Něco jako hasiči po čas vojny. Nosila slušivou uniformu a byla roztomilá jako každá dívenka v rozpuku mládí. Až na ty velké sny. Jiný kraj, jiný mrav a jiné snění. Nebo Barbara, zatížená na uměleckou fotografii, vyplýtvala spoustu energie v pokusech dostat se mezi umělce. Jak to s ní dopadlo, nevím, asi jako v Hiawatě od Longfellowa. Byl to romantický americký básník, jehož veršíky uměla nazpaměť. Já však na veršíky nikdy moc nebyl, a tak mi jich hodně uteklo. Za Lorelei jsem na gymnáziu vyfasoval sérii pum, a přece jsem se ji celou nenaučil, i když jsem si pana profesora Jana Kamenáře velice vážil (a nejen proto, že učil Jiřího Wolkra) a Goethe byl můj velmi oblíbený autor. Rád jsem si početl, uviděl, potěšil se, ale na pamatování jsem jaksi neměl čas, až na nějaký ten úryvek. O tempi passati, jak říkají latiníci – co bylo není, časové minuli.

A plulo se dál, vlastně jsme jeli vlakem Za války měli v RAF zajímavý zvyk. Zdánlivě jakoby se o tebe nikdo nestaral, nikdo o tebe v tranzitním campu neměl zájem a najednou ses objevil na seznamu na tabuli a to znamenalo „Posting“. Byly tam direktivy, kdy a kam se máš dostavit, co vyfasuješ a hlavně, že zmizíš, aby o tom vědělo málo lidí, a to vždy tak, abys neměl možnost nikomu prozradit, kam vlastně jedeš, co s tebou páni zamýšlejí, mohl ses pouze dohadovat.

Určité znalosti o dnech příštích samozřejmě každý měl, zda pojede do Evropy nebo někam jinam do zámoří, ale kdy a jak bylo přísně tajné. Secret Service pracovala důkladně. Vzpomínám si na jednu cestu ze Skotska do Londýna. Seděli jsme v kupé, mírně se bavili, popíjeli z plechovek Guinessovo pivo, když vtom kolem nás přešla M. P. (Military police) a jakoby nic, vyhmátla nenápadného chlápka z vedlejšího kupé. Vzali ho bokem a nařídili mu vysvléci blůzu a košili. A ejhle – na ramenou měl ještě znát obtisky popruhů od padáku, který použil při výletu do Anglie. Jak MP zjistili, který z nás to je, to je „u Boha“. Nikdo nic zvláštního nepoznal, ani sousedé, kteří s ním seděli a klábosili. A cesta ze Skotska dolů do Anglie přece jen pár hodin trvá.

Jak je z výše uvedeného patrné, nedali se tito hoši ze zvláštních služeb v žádném případě podceňovat.

A tak jsme ujížděli směrem k Torontu, vlastně blízko k němu. Zastavili jsme se v Montrealu, ale jen na okamžik, takže jsme ani neměli možnost vyrazit do ulic. Prý až jindy. A hurá do Mountain View. Krásný kraj, krásné okolí, krásný název, ale přesto jsme vždy raději vyrazili buď do Montrealu nebo do Toronta. Montreal byl zajímavější, protože město bylo pod velkým vlivem Francouzů, kteří přece jen nejsou tak ortodoxní jako Skoti v Torontu. Toronto však bylo blíž a tak jsme se na něj zaměřili. V Kanadě byl zaveden systém deseti pracovních dnů a dvou dnů volna. Pracovalo se tempem, o kterém se mi v životě nesnilo a ani bych nechtěl, aby se to opakovalo.

Učili nás střílet na cíle na zemi, ve vzduchu, na vodě a tak obratně házet bomby, aby nás to nepošplíchalo. Zábava to byla někdy až vysilující… Také pozemní instruktoři si chtěli přijít na své a všemožně do nás cpali své těžce nabyté zkušenosti. Ne každý byl ochoten se uplatňovat na poli válečném, doma je doma, a tak se někteří snažili, seč byli, i když zachovávali dekorum, jak se slušelo a patřilo.

Většinou to byli starší seržanti a bylo legrační, alespoň pro mne, když seržant zasalutoval, stál v přísném pozoru a měl připomínky jako „Sir, to a to jste neudělal správně, pokuste se prosím znovu…“ S úsměvem na rtech tě poučil a opravoval, až z toho bylo jednomu nanic, ale on se neunavil. Ó Kanado, cos to vychovala za lidi. Hodné, milé, kamarádské, ale neodolatelně pracovité. A to jsme později zjistili, že Australané, pokud se týkalo pracovního vypětí, byli ještě větší divoši. U nich to byla otázka další existence. Letecký výcvik si zajišťovali z toho důvodu, aby mohli, až se vrátí a budou dále studovat třeba medicínu nebo jakýkoliv obor, sami pilotovat menší letoun a létat v buši. Většina z nich svou budoucnost viděla mimo okrajová města ve vnitrozemí, které bylo ještě málo civilizované, pokud se týkalo komunikací a jiných spojů.

Nakonec, jak jsem si ověřil v Kanadě, jakmile člověk vypadl z nějakého městského obvodu, objevil se prakticky v pralese, ze kterého se dostat nebylo snadné. Například S/L Imrich spadl asi 15 kilometrů daleko, resp. blízko od základny Goose Bay a trvalo to tři dny, než jsme ho našli, a další týden, než se ho podařilo pomocí psích spřežení dostat z buše ven, a tak zachránit celou osádku na štěstí beze ztrát. A to se o něm vědělo, že se blíží k letišti, sice poškozený, ale pořád se o něm vědělo. A najednou se ztratil…

Přestože jsem nikdy neuvažoval o tom, že bych se měl létáním živit, nebrali na to instruktoři ohled a mrskali se mnou jedna báseň.

Žili jsme v nejbohatší kanadské provincii Ontario. Létali jsme nad stejnojmenným jezerem a Erijským i nad pevninou ve dne i v noci. Noční létání bylo v Kanadě pěkné, jelikož neexistovalo zatemnění, a města jako Toronto, Hamilton, Trenton a jiná menší vypadala z výšky velmi pěkně. Krajinou vládl klid a mír, a kdyby kdesi nebyli muži ve zbrani, tak místní obyvatelé nic o válce nevěděli, alespoň si myslím. Blízko bylo městečko Batavia, továrny a sídliště, které založil Baťa. Žili v něm většinou Čechoslováci, a proto sem někteří kamarádi jezdili na osmačtyřicetihodinové volno. Ale já jsem tam nikdy nebyl. Jen jsem, jak se říká, „očkem nahlédl“ a víckrát jsem se tam neukázal. Příjemné pobytí s krajany vždy končilo smutkem po vzdáleném domově a to mi nikdy nesedělo. Vrátit se domů, to jsem vždycky chtěl, ale brečet předem, to ne, na to je vždycky dost času, říkal jsem si.

Několikrát jsem navštívil Toronto, bylo blíž než Montreal. Bylo to výstavní město, kterému vévodil hotel Royal. Blízko města byl noční podnik „Old mill“, kde jsem poprvé uslyšel hrát a na vlastní oči uviděl „Satchmo“ Armstronga. Zajímavé bylo, že mohl hrát až od dvou hodin ráno pro všechny, jelikož byl černoch. Obecenstvo tvořila největší smetánka Toronta a okolí, které ráno jeho barva nevadila. Jak jsem dříve podotkl, Toronto bylo město zdánlivě přísných mravů.

Další zajímavostí Kanady, ale i Států v té době bylo, že voják v uniformě, ať jel kamkoliv, nesměl platit za dráhu, byť i jel pulmanem, víc než patnáct dolarů a za nejpřepychovější hotel platil maximálně tři a půl dolaru.

Vada byla pouze v tom, že deset amerických dolarů stálo jedenáct dolarů kanadských. Ale byl jsem mladý a zvědavost mě stále nutila co nejvíce vidět, takže mi to ani nějak zvlášť nevadilo. Stejně jsem se vždycky vrátil na základnu finančně na dně… Záleželo vždy pochopitelně na velikosti města nebo místa, kam jsem se během svého výletu dostal. Jiné ceny byly v Monctonu, jiné v Montrealu, Quebeku nebo New Yorku. Jak už to bývá, první den bylo na všechno dost peněz. Z počátku jsem navštěvoval pokud možno lepší podniky, abych poznal, jak si žijí tzv. lepší lidé, pomalu jsem sledoval, až nakonec stačilo jít na oběd k Číňanovi, nebo se spokojit na ulici s hamburgrem nebo tzv. hot-dogs, párkem v rohlíku. Stejné to bylo s nápoji. Samozřejmě v campu nebo na základně byly ceny daleko přijatelnější. Na některých stanicích se dokonce některé zboží dostalo bez celních přirážek, což bylo chvályhodné a následování hodné…

V Moutain View jsme „pohostinně vystupovali“ do konce května 1943, téměř dva měsíce a čekalo se, co bude dál. S přítelem Šmahelem jsme se jednou vydali k Niagarským vodopádům a do Detroitu. Chtěli jsme vidět obojí, i když jsme na tom nebyli v těch dnech zrovna finančně nejlíp. Konrád ale zredukoval stravu, a tak jsme hrdinně vydrželi a viděli jak Detroit, tak Niagaru. Oboje stálo za to. Niagara sama o sobě je něco, co se hned tak nevidí, já zíral a Konrád fotografoval. Býval by fotil i dříve ještě na lodích, ale nějak mu na to přišli, že nemá a samozřejmě nemůže dostat povolení, a tak, pokud to zkusil, tak „na černo“ a mně se samozřejmě nepochlubil. Stejně tak se nepochlubil, že kdesi v Jižní Africe získal kůži leoparda a dovezl ji „na černo“ do Anglie. Všechno mu prošlo, ale nakonec musel kůži někde v Anglii obětovat „na oltář vlastí“, aby z toho vyšel. Až na tyto a jiné malé vady to podle mého názoru nebyl špatný kluk.

V Detroitu jsme potkali dvě dívenky, jak se ukázalo Polky. Zlákal je nápis Czechoslovakia na našich nášivkách. Obě se už narodily ve Státech, tatíček byl nějakým hodnostářem u Fordů, a tak nás provezli Fordovými závody. Opakuji provezli, jelikož pěšky bychom to snad šlapali dodnes. Obrovské závody, mohli jsme se jako diváci na vše jen podívat, ale i to stačilo, aby se jeden cítil maličký. Náhoda nám pomohla a kluci nám potom i ten zájezd záviděli, i když to nikdo nechtěl přiznat.

Ve městě jsme se v hotelu zastavili na jedno povolené pivo. Sedíme, koukáme a usrkujeme malé pivo, když se najednou vedle mně ozvalo naší krásnou češtinou: „Marku, ještě jednu tvrdou…“ Ohlédnu se… a on to černoch, ale jaký kus – chlap jako hora. Číšník taky mluvil česky a my jsme jen zírali jako mladí vejři. Aby legrace byla úplná, ten černoch se jmenoval Pepa Čermák, a to už jsme šli do kolen. Bohužel, ani my ani oni neměli víc času, takže jsme se toho o nich moc nedozvěděli. Nehledě k tomu, že jsme byli slabší v penězích…

Druhý den ráno se k nám v hotelu připletl nějaký chlapík s dotazem, zda jsme z doprovodu prezidenta Beneše, který tu byl zrovna na návštěvě, o čemž jsme ale my neměli ani potuchy. Viděli jsme sice v hale československou státní vlajku, ale kde by nás napadlo, že je tu náš prezident Beneš. Chlápek naše rozpaky pochopil tak, že asi nesmíme o pohybech pana prezidenta hovořit a diskrétně zmizel. No a my taky. Odpoledne se ke mně připojil velmi decentně oděný pán a pozval mě, abych ho nezapomněl navštívit, až přijedeme do San Franciska. Zíral jsem, slíbil jsem, a když jsem se asi po roce do San Franciska přijel podívat, pan konsul byl bohužel mimo rajón.

Z Mountain View nás začátkem června přesunuli do Ancienne Lorette, malého městečka blízko Quebecu. Bylo zde dobře vybavené, poměrně velké letiště. Prováděli jsme navigační lety. Bylo to takové malé toulání nad říčkami, nad řekou Sv. Vavřince a nad mohutnými lesy, kde sem tam probleskla hladina malého jezírka. Patřila bohatým soukromníkům, poblíž měli perfektní bungalovy, loďky a malé letadlo. Personál většinou tmavé pleti. Přístup k těmto jezírkům byl samozřejmě letecky pohodlnější a časově nepoměrně kratší. Po seznámení s Mr. Hodgem, jehož tatíček takové malé jezírko jménem Beaufort vlastnil, se mi na jeho břehu podařilo strávit jeden víkend. Byl to jeden z velmi příjemných zážitků…

V Ancienne Lorette jsme se hrdinně probojovávali specificky leteckými náměty skoro až do konce listopadu. Létání zde vyžadovalo kvalitnější přípravu po všech stránkách. Přípravu map, zjišťování meteorologických údajů, spolupráci s pilotem a radiotelegrafistou, vypočítávání kursu – zkrátka a dobře práce a zábavy až až. Po přistání bylo nutno předat veškeré záznamy vedoucímu, který provedl vyhodnocení a kvalifikaci průběhu celého letu. Střídavě oblačno, služba ostrá, výlety nádherné. Okolí Quebecu je skutečně velmi pěkné. Řeka S. Vavřince je široká a splavná. Dokonce až sem a údajně i o kousek dál se dostaly německé ponorky. Pátá kolona měla příznivce všude, alespoň se to tak tvrdilo.

Sám Quebec byl typickým francouzským městem mimo Francii. Městu dominoval zámek Chateau Frontenac, velmi krásná impozantní stavba s nádhernou vyhlídkou na řeku a do blízkých skoro pralesů. Ve městě byly pěkné, moderně zařízené restaurace s výborným jídlem, ovšem dle francouzského jídelníčku v koloniích, dobré víno a hezké dívky s jedinou chybou – chtěly se velmi ochotně vdávat. Zde jako první z naší party zakopl Robert Koblovský, velmi prima kluk, se všemi vlastnostmi klérem vycvičeného muže, původem z Opavska, odchovance řádu křížovníků v Praze. Lucille byla mladá a opravdu velmi hezká, francouzsky temperamentní, a tak se nám Robert nakonec oženil. Měl to trochu komplikované, jelikož jako bývalý řádový skoro mnich s nižším vysvěcením musel dostat dispens. Lucille byla samozřejmě katolička, takže o civilním sňatku se nedalo mluvit. Na štěstí pro ně quebecký arcibiskup měl pochopení, dispens udělil. Robert zůstal v Kanadě, údajně se stal zástupcem ředitele pošty v Torontu. Byl to moc fajn kluk, rád dělal granda, uměl navíc spoustu kouzelnických triků, nezkazil žádnou zábavu.

Když už jsem u těch sňatků, vzpomínám si ještě na jeden. Dalším adeptem byl strýc Daněk, původem ze Zašové na Valašsku. Povoláním byl učitel. Byl to výrazný, typický, jak sám o sobě říkal, „ogar“. Poněvadž byl vyšší postavy, nosil při slavnostech vlajku. Jinak to byl dříč, nosil „fúsa“, byl trošku pomalejší, ale kamarádský. Na letišti v Ancienne Lorette byla zaměstnána v rámci válečné aktivity mladá dívka, která se shodou okolností také jmenovala Loretta. Chodil s ní údajně M. P. z Brna a měl se s ní také oženit. Ze služebních důvodů měla být svatba brzy ráno a strýc Daněk měl být svědkem. Co se ale nestalo. Ženich dostal „Posting“ do Evropy, nikomu nic neřekl a do kostela se nedostavil. A tu strýc rozšafa, aby nepokazil dobré jméno Čechoslováků, si klidně milou Lorettu u oltáře vzal místo Mirka. A žili spolu, jako by se znali odjakživa. Odešli spolu zpět do Kanady, kde snad měli u nějakého jezera hotel. Jak říká Standa Kraus, strýcův bývalý kamarád, strýc prý hrál v tom hotelu na housle písničky. Rád by prý se vrátil domů do Československa, to se mu však nepodařilo.

Na letišti bylo poměrně dost francouzských Kanaďanů, kteří měli různé postoje k Angličanům, s námi ale byli moc zadobře. Často nás zvali do rodinného kruhu, dá se říci bezelstně, i když často měli hodně sester… Se mnou jeden čas bydlel „Ládíček“ (Vladimír Vaněk odněkud od Příboru), svérázný vtipálek. Byli jsme jednou na menší party a ten dobráček o mě prohlásil, že jsem znamenitým klavíristou, což samozřejmě vyvolávalo mezi přítomnými patřičný ohlas. Nikdy se mi nepodařilo nikoho přesvědčit, že hrát na klavír neumím, vždy jsem si k němu musel sednout a za jásotu přítomných do něho mlátit. Asi se jim to moc líbilo, stejně jako moje tanečky na Středním východě, neboť odzemek a jemu podobné tance jsem také velmi úspěšně předváděl v letecké klubovně.

Okolí Quebecu bylo opravdu velmi pěkné, stačilo vyjet kousek za město a člověk byl úplně v jiném světě. Menší vesničky, vždy několik statečků, v prostředku náves a nezbytný kostel. Francouzští Kanaďané nebyli spokojeni, že kdysi přišli o vládu nad Kanadou a nedá se říci, že by to nedávali najevo. Při jednom víkendu jsem byl pozván do malé vesničky blízko Quebecu. Všichni byli ke mně moc milí a ráno jsme pochopitelně všichni šli do kostela. Vzhledem k nášivkám na ramenou jsem byl pro místní občany, kteří působili dojmem, jako by nevěděli, že je nějaká válka, samozřejmě něco mimořádného. Děti louskaly označení a docela upřímně, včetně těch starších, se mě vyptávaly, kde ta země vlastně leží. To se mi na Západě stalo nejednou a neptaly se jen děti, jednou ve Státech se mě na to ptal dokonce i jeden kongresman… U francouzských Kanaďanů mě překvapilo to, že byli evidentně rádi, že nemám nic společného s Angličany. Pan farář tomu dal při kázání korunu, když věřícím, hlavně mladým, kladl na srdce, aby měli co nejvíce dětí a překonali tak Angličany, kteří si na velké rodiny nepotrpí. V budoucnu tak při volbách budou mít převahu. A bylo vidět, že to nebyl jen jeho názor. Buď to ke mně mí přátelé měli důvěru, nebo si mysleli, že tomu nerozumím, nebo oboje. Ani jsem o tom moc neuvažoval, ale ta jejich bezprostřednost se mi moc líbila.

Jelikož jsem se v té době s francouzskými Kanaďany hodně stýkal, skoro jsem jim fandil, i když hlavně na Skoty nedám dopustit, jelikož jsou to, když se to tak vezme, vlastně také rebelanti.

Angličané byli někdy divní. Pamatuji se, že při přednášce skotského instruktora Angličané najednou prohlásili, zda bych jim to nepřeložil, jelikož tomu Skotovi vlastně nerozumí a nevědí, o co vlastně jde. Bylo to sice přehnané, ale v učebně z toho byl velký rozruch.

Nějak se to „překladatelství“ potom se mnou táhlo, až jsem byl dokonce v Goose-Bay pověřen cenzurou dopisů kanadských vojáků. Vzhledem k tomu, že byli potomky vystěhovalců mnoha národností, psávali domů v mateřštině svých rodičů. Zda ti neuměli anglicky, nebo z jakých důvodů to dělali, nevím. Moc jsem „zajásal“ nad tou důvěrou, poněvadž to byla pěkná fuška navíc a já jsem byl přesvědčen, že bych volné chvíle dovedl vyplnit i v té pustině jako byl Labrador určitě jinak. C’est la Guerre – co se dalo dělat. Rozkaz je rozkaz a poslouchat se musí. Cenzuru jsem naštěstí prováděl jen krátkou dobu. Spočívala v tom, aby v dopise nebyla informace vojenského charakteru. Takové řádky se podle instrukcí přeškrtá valy speciální tužkou, takže nepatřičný údaj zcela zmizel, nebo se dopis odložil a tím po čase jisté údaje pozbyly svou cenu. Dopisy však byly převážně osobního rázu, a tak bylo mých zásahů velmi málo. Stejně jsem ale byl rád, když jsem se tohoto „úkolu“ zbavil…

Občas jsem jezdil i do Montrealu, zvláště poté, co jsem obdržel od manželky doktora Fishera adresy na její příbuzné. Ti se sice zpočátku divili, jak k takové poctě přišli, ale pak si na mě tak zvykli, že jim bylo líto, když jsem k nim už docházet nemohl. Byli to samozřejmě francouzští Kanaďané, a tak jsem nevycházel ze cviku.

Rád vzpomínám na doktora Bennoisetta a jeho rodinu, na Germaine Préfontainovou, která měla snoubence u RAF v Anglii, ráda chodila hrát kuželky, tancovat a lyžovat. Měla dokonce svého trenéra lyžování, rakouského emigranta pana Herrmanna, který mě považoval za krajana, a dokonce se chtěl učit česky. Její tatíček byl jedním z vedoucích ředitelů Thedfords Mines (podnik jen několikrát větší než Vítkovické železárny), takže si mohla něco dovolit. Ba dokonce si mohla dovolit navštívit i Laurentidu (lyžařské centrum blízko Montrealu, ovšem „blízko“ v kanadských rozměrech, kde něco je kousek za rohem a jedeš tam dva dny expresem), kde si, jak mi napsala, tak nešťastně zlomila nohu, že už nikdy nemohla tancovat.

Příjemným překvapením bylo, když jsem nečekaně dostal vánoční gratulaci od doktora Hartmana. Pochodila sice půl světa, ale nakonec jsem ji přece jen obdržel. Byla napsána k vánocům 1943 a já ji dostal skoro k vánocům 1944. Přesto to bylo moc milé, Laco byl dobrý kamarád. I když jsme se pořád stěhovali a měnili příslušnost k jednotlivým útvarům, vojenská pošta se snažila adresáta najít za každou cenu, i když jí to dalo hodně, hodně práce.

Když skončilo výcvikové období (pro mě s velmi dobrým prospěchem), rozjeli jsme se ke svým útvarům. Já jsem byl přeložen do Ganderu na New Foundlandu a to ke kanadské jednotce – 10 BR (bomber recognesance) k Liberátorům. Měli jsme vyprovázet konvoje mířící do Evropy a pátrat po nepřátelských ponorkách.

Konečně tedy opět nasazení do bojových akcí a činnost často ne moc lákavá. Ale nakonec, proto jsme cizinou bloudili, jak praví básník a zpívá Jabobin.

Jak jsem se již zmínil, navštívil v létě 1943 pan prezident Edvard Beneš USA a Kanadu, zde jednal s nejvyššími představiteli o naší vlasti před cestou do Sovětského svazu. Tehdy pozvali nás letce, kteří jsme byli různě rozptýleni po Kanadě, do hlavního města Ottawy, kde jsme byli panu prezidentovi představeni a zúčastnili jsme se i menší recepce pořádané na jeho počest.

Válečná situace se v roce 1943 začala vyvíjet už v náš prospěch. Mussolini nevydržel a spolu s ním se dostal do úzkých i jeho fašismus. Pád italského fašismu byl neodvratný. Sovětský svaz vedl svou válku na východní frontě za vydatné materiální pomoci Angličanů a Američanů. Spor o „Druhou frontu“ pokračoval a dokonce zesiloval. Těžiště pozemní války spočívalo především na východní frontě, stále trval dojem, jako by byla válka dvojí: anglosaská a sovětská. Bylo třeba jasně ukázat, že je jen jediná válka, v hlavních cílech všem společná.

Také my jsme se znovu pokusili zasáhnout do aktivního boje. Původně jsme měli odejet na Bahamské ostrovy jako příslušníci 311. squadrony, ale nebylo pro nás najednou místo. Tím, že 311. squadrona přišla od Bomber Command k Coastal Command (Pobřežní velitelství), snížily se poněkud požadavky, takže kdo neměl obzvláštní zájem vrátit se do Anglie (třeba z rodinných důvodů), mohl zůstat v Kanadě. To byl i můj případ a nikdy jsem svého rozhodování nijak zvlášť nelitoval. Společně s několika kamarády jsme se přihlásili a dobrovolně vstoupili do kanadské operační perutě. Tyto jednotky v té době vyvíjely intenzívní bojovou činnost – doprovázely a chránily lodní konvoje, plující Atlantickým oceánem mezi Severní Amerikou a Velkou Británií, vyhledávaly a ničily německé ponorky, které se tehdy často objevovaly až u amerického pobřeží.

V Port aux Basgues nás nalodili na loď, aby nás přepravili na New Foundland. Byl začátek prosince a moře v průlivu pěkně řádilo. U snídaně – to jsme byli ještě v přístavu, byl pomalu problém s místem u stolu, ale jen jsme vypluli, situace se změnila. U oběda jsem seděl už jen s jedním kamarádem a několika válečnými kolegy, jídla a pití bylo, co hrdlo ráčilo. Kapitán lodi nás potom požádal (pokud toho budeme schopní), abychom pomohli osádce s cestujícími na palubě. Moře bouřilo a žaludky mnohé trápily tak, že měli chuť skončit svoje muka všelijak. Ale jen jsme přijeli do přístavu a loď se přestala kymácet, nastala změna. Hlavně přítomné panny a dívky se najednou tvářily, jako by nás ochránce před přírodními živly ani neznaly. Ale i muži, hlavně vyšší hodnosti, nebyli jinačí. Zkrátka šarže je šarže a důstojnost se musí zachovat, neboť i to je součást kázně a vítězného postupu. Nebylo to poprvé ani naposledy, co jsem se o tom přesvědčil, a přesto se mi jaksi nikdy nepodařilo, abych si z toho vzal ponaučení…

Kanaďané nás mezi sebe přijali velmi srdečně a ochotně nás zapracovali do činnosti na Liberátorech, takže jsem již 23. prosince 1943 absolvoval první operační let. Kryli jsme konvoj a let trval osm hodin ve dne a dvě hodiny a třicet minut v noci. Napoprvé dost zabíračka, ale kanadští kluci byli prima, a tak jsem do osádky zapadl docela snadno. Následoval Štědrý den a ten jsem slavil jako rozený Kanaďan se všemi náležitostmi. Jednak jsme byli po letu, takže nehrozilo, že budeme hned „ON“, to jest v pohotovosti na další operační let, a jednak to byly vánoce zase poněkud jiné. Už čtvrté v emigraci, ale na to jsem se snažil nemyslet, i když jsem byl překvapen, jak byli potomci slavných průkopníků a dobyvatelů dalekého Západu naměkko. Když se to vzalo kolem a kolem, pak kluci a dívky třeba z Vancouveru to měli domů pomalu dál než já. Štědrovečerní večeře byla báječná. Druhý den jsme podle anglického zvyku obsluhovali personál, což byla také legrace. Nosit tácy s různými lahůdkami, pobíhat mezi stoly a kuchyní a hlavně čestně obstát bez jakéhokoliv maléru, nebylo zrovna jednoduché. Ale zvládli jsme to. Jako cizinec s páskou na rameni „CZECHOSLOVAKIA“ jsem musel mít projev. Podle síly potlesku jsem se ho snad zhostil celkem zdařile.

10. squadrona B.R. byla jednotkou velmi sympatickou, včetně velitele, ale dostal jsem nabídku, zda bych nechtěl létat na letounech typu CANSO! Byla to letadélka pro suchozemce trochu zvláštní, a proto bych se u nich zastavil podrobněji. Dvoumotorový průzkumný a hlídkový člun Consolidated PBY Catalina 1-3 byl určen ke službě v námořním letectvu USA. Letoun měl jemné tvary, promyšlenou konstrukci a zatahovací plováky, které za letu tvořily koncové oblouky křídla. Cataliny svou koncepcí značně předběhly svou dobu a patřily ve své době k nejznámějším typům pobřežního i námořního letectva druhé světové války. Není tedy divu, že jsem se pro tento letoun nadchl i já.

K nejrozšířenějším typům v kanadském letectvu patřily létající čluny PBY-5B a jejich varianta PBY-5A s příďovým zatahovacím podvozkem. Měl u nás označení Canso Mk. IIA. Ve výzbroji měl letoun pohyblivý dvojkulomet Browning ráže 7,7 mm, umístěný v kapkovitých prosklených střelištích na boku trupu, a jeden kulomet ráže 7.7 mm ve výstřelném kanálu za kýlovým stupněm.

Výzbroj přídě se vyskytovala v několika verzích. U prvních typů byla přední otočná věž, shora otevřená, vybavena sklopným kulometem ráže 7,7 mm, který šlo v případě potřeby vysunout volným výřezem. Pozdější typy již měly otočnou věž krytou a v ní umístěný pohyblivý dvojkulomet Browning ráže 7,7 mm. (Dokonce se mi do dnešních dnů dochovala fotografie, jak sedím v bočním střelišti s fotokamerou při jednom z protiponorkových průzkumů.) Po zkušenostech z bojů s ponorkami byla výzbroj zesilována vestavěním dalších dvou až čtyř kulometů stejné ráže.

Letoun unesl až 1820 kg pum. Na křídelní závěsy mohly být zavěšeny čtyři 450liberní protiponorkové hlubinné nálože typu TORPEX nebo čtyři 500liberní protiponorkové pumy, nebo také dvě torpéda Mk.13-2 nebo kombinace tří hlubinných náloží a samonaváděcího akustického torpéda „Z“.

O co měly Cataliny menší rychlost, o to měly větší výdrž v letu. Hlídkové lety mohly probíhat v délce až 20 hodin, když byly přídavné nádrže, tak až 27 hodin. Pro navigátora to byly hotové galeje. Rád bych zde připomenul své kamarády, kteří na Catalinách Canso Mk. IIA nalétali množství operačních hodin. Byli to navigátoři Robert Koblovský, Herbert Němec, Vladimír Vaněk, Jaroslav Doležal, Eduard Wichta, Jaromír Daněk, Antonín Mrvík, Miroslav Sobota, Josef Hořejší a Ladislav Snídal. V současné době (konec roku 1989) žije v ČSR už jen Pepík Hořejší, já a Ladislav Snídal. Byli jsme přiděleni k páté (BR) peruti v Torbay na Newfoundlandu, k 161. (BR) peruti v Dartmouthu a hlavně k 116. (BR) peruti v Sydney, na Novém Skotsku a v Goose Bay na Labradoru.

Consolidated (PBY-5A) Catalina-Canso Mk. IIA byl dvoumotorový vzpěrový obojživelný hornoplošník pro sedmi – až devítičlennou osádku. Na rozdíl od Cataliny, která sedá pouze na vodu, mohla Canso přistávat na vodu i na zem. Podvozek se zatahoval do trupu. Hvězdicové motory poháněly třílisté stavitelné vrtule Curtiss Electric o průměru 3,66 m. Rozpětí letounu bylo 31,72 m, délka 19,45 m, hmotnost prázdného letounu 9500 kg, motory Pratt Whitney R-1830-92 Twin Wasp o výkonu jednoho motoru 883,2 kW, maximální rychlost 297 km/h, dostup 4500 m, dolet 3050 až 4750 km.

Důležitou součástí vybavení letounu byl radiolokátor ASV Mk. II, který měl poměrně složitý anténní systém, skládal se z vysílací čtyřprvkové stromečkové antény Yagi zavěšené pod koncem pravé poloviny křídla, ze dvou přijímacích šestiprvkových antén Yagi zavěšených pod oběma polovinami křídel, dále ze dvou stranových vysílacích pětiprvkových antén Yagi vyčnívajících z trupu pod křídly… A to ještě není konec… a z osmi malých přijímacích širokorozsahových antén Yagi umístěných v řadě po čtyřech na obou bocích trupu. Ještě zde byla anténa pro přístroj IFF, kterou tvořila jednoduchá lanka, natažená z každé strany VOP do trupu.

Letouny byly nastříkány na spodních plochách lesklou barvou, na bočních a horních tmavou. Samozřejmě se jednalo o barvy bílé. Takhle ovšem vypadaly mašiny jen krátkou dobu, brzy díky povětrnostním podmínkám a mořské soli dostaly svou charakteristickou patinu.

A když už jsme u těch barev, tak ještě zmínka, že odledovací zařízení na náběžné části křídla a na kýlovce mělo původní barvu černé gumy. A skončil jsem. Čtenáře ubezpečuji, že se tento technický „úlet“ už nebude opakovat. Ale nedalo mi to, abych nevzpomněl na tento vynikající letoun, na kterém také létali za války Čechoslováci.

O létání na Canso jsem se dlouho nerozmýšlel a po krátkém seznámení s osádkou a lodí (bylo mi velmi sympatické, že se těmto letadlům říkalo „lodě“) jsem vyplul a vyletěl dne 28. prosince 1943 na doprovod konvoje. Byl to operační let jen na sedm hodin a opět jsem byl velmi překvapen, jak ochotně mě osádka mezi sebe vzala.

Změnilo se letadlo, změnil se i název – byl jsem u 116. BR (Det) squadrony. Nová osádka, nový velitel a nové letiště.

Přesunuli jsme se na Labrador, na letiště Goose-Bay. Byla to vlastně zátoka, a tak jsem zažil další překvapení. Jelikož byla zima a spousty sněhu, tak se někdy sedalo i s lyžemi. Hned 4. ledna 1944 jsem letěl na doprovod konvoje. Denních devět hodin, v noci dvě hodiny deset minut. A jak se říká za důvěru jakost, dopadlo to zase dobře, takže jsem zapadl snadno a rychle mezi nové kamarády. Tady byla v Kanadě legrace, personál ať létající nebo pozemní, to byli vlastně potomci různých přistěhovalců z Evropy i odjinud, ale sloužili v nové vlasti, jako by zde byli odjakživa. Někteří měli dokonce rodiče, kteří pocházeli z Německa.

Mimo operační lety jsme samozřejmě stále cvičili a zdokonalovali se ve svých profesích. Válečná technika se rozvíjela obrovským tempem. Nepřeženu, když řeknu, že co bylo občas ráno nové, večer už bylo zastaralé. Ale všechno se zvládlo a zbyl čas i na legrácky. S osádkami jsme si rozuměli. Často jsme letěli i do vnitrozemí pro čerstvou zeleninu, která se dovážela bůhví odkud. Především létající personál netrpěl žádným nedostatkem. I tak jsem měl proti většině spolustolovníků tu výhodu, že mám rád ryby, skopové i sýry a tím se nijak nešetřilo, což bylo chvalitebné. Z ubikací jsme chodili do jídelny sněhovými tunely nebo hlubokými zářezy, stejně tak do tělocvičny. Na fyzickou kondici se pochopitelně hodně dbalo a instruktoři přes tělesnou výchovu nás pořádně proháněli.

Život na Labradoru by se mohl zdát na první pohled fádní, ale dal se zpříjemnit lyžováním. Sněhu byly všude spousty, sportovní vybavení bylo na úrovni, takže stačilo jen chtít. Jen ta zima byla někdy až nekřesťansky ostrá. Ale i na to si člověk zvykl. Mráz kolem minus 35°C vyžadoval oblečení, ovšem takové, aby se člověk mohl pohybovat. Zbývalo natřít se tulením tukem a bylo to. Po návratu sice byla nezbytná větší očistná lázeň (a tuk byl přece jen trochu cítit), ale při dobré vůli i to se dalo přežít.

Na základně byli vesměs příjemní lidé. Bydlel jsem s jedním F/O, jméno jsem už bohužel zapomněl. Pamatuji se pouze, že byl v civilu učitelem, u nás by se asi řeklo újezdním. Žil někde v horách v Saskatchewanu a své žáky, vlastně školy, dá-li se to tak nazvat, objížděl v létě na koni, v zimě na lyžích. Byl příslušníkem nějaké církve, která zakazovala pití a doporučovala velmi střídmý život. Nebyl moc do party, což byl detail, který mi nahradili jiní a jiné, neboť i zde byly dívky, zaměstnané jako ošetřovatelky a pozemní personál v dispečinku, v jídelnách a podobně.

Vedoucím jídelny byl původem Čech. Několikrát jsem s ním hovořil, ale neprozradil nikdy, odkud přesně je, jen podle přízvuku se dalo soudit, že je z Ostravska. Zřejmě hned po skončení první světové války utekl před vojenskou povinností, a tak neměl zájem, aby ho někdo z našich orgánů objevil. Ale to byly jen moje dohady. Emigranti nakonec měli vždy svoje důvody, proč se moc nesvěřovali (pokud ovšem nebyli dobře situovaní, nebo naopak na dně…).

Na letišti byla také základna Američanů. Ale až na druhém konci, takže jsme se vídali jen občas, hlavně jsme k nim ale chodili do kina a na různé show, které byly vždy dobře obsazené, někdy i špičkami filmového plátna. Jednou při návratu z kina jsem zakopl a ulevil jsem si češtinou, za kterou by se ani Hašek nemusel stydět a ze tmy se ozvalo překvapivě: „Pán mluví česky?“ Tak jsem poznal našeho vedoucího jídelny. Zařízení jídelen se většinou pronajímalo civilním osobám, tzv. ARMY Contractor, kteří na základě smlouvy s armádou zajišťovali zásobování zaměstnanců a personálu letiště i armádních útvarů. Zajímavé bylo, že přestože byli kvůli zásobování důležití, společensky velkou vážnost neměli. Proč tomu tak bylo, o to jsem se nijak zvlášť nezajímal.

Brzy jsem se seznámil s kanadským jízdním policistou, který se jmenoval Alexander, ale všeobecně se mu říkalo Alec. Nebyl létající, měl na starosti pořádkovou službu. Byl předpisově vysoký a měl atletickou postavu. Jeho přítelkyně byla zdravotní sestrou, také původem Irka. Oba byli velmi svérázní, ale hlavně sympatičtí. Sem tam jsem si s Alecem vyjel na odchůzku s jeho psím spřežením, jednou dokonce na dva dny. Byli jsme navštívit trapera, který bydlel několik mil od našeho tábora. Povinností Aleca bylo zjišťovat, zda jsou lovci v pořádku, zda jim něco nechybí a podobně. Byli to vesměs lovci žijící osaměle, kteří se na výzbrojní stanici, jak obchodním střediskům říkali, dostavovali zhruba jednou do roka. Vyměnili svoje úlovky, nafasovali zboží, trochu se pobavili a znovu se vrátili do svých samot. Přesně tak, jak jsem to znal z románů a filmů. Vypadalo to na první pohled romanticky, ale určitě bych s nimi neměnil.

Jeli jsme na saních tažených psím spřežením. Občas jsem se vezl, vlastně většinou, jelikož na sněžnice jsem si nemohl pochopitelně za tak krátkou chvíli zvyknout. Viděl jsem kus tvrdého života a nikomu bych ho nezáviděl. A to byl jen krátký výlet. Alec mi vyprávěl, že někdy musel vyrazit do terénu i na několik týdnů. Do války měl již odsloužené pětileté období. Za války sloužil na letišti a po válce chtěl obnovit závazek a vrátit se opět do divočiny. Nevím, zda mu to Marry povolila, jelikož jsem se s nimi už nikdy nesešel. Někdy jsem je nemohl vůbec pochopit, myslím Kanaďany. Přišli původně také z Evropy a tady, jako by se úplně změnili, stali se z nich úplně jiní lidé. Na jedné straně tvrdí, odolní a na druhé měkcí, až bolestně roztoužení po svém domově. Na návštěvu svých domovů v Kanadě potřebovali většinou pěknou řádku dní na cestu. Dovolené proto také dostávali s nástupem až po dosažení místa bydliště, jelikož se mohlo stát, že by strávili dovolenou na cestách, ještě než se vůbec dostali domů.

Při nástupu na dovolenou se uvedlo místo, kde byl nejbližší příbuzný (Next of Kin), tam bylo nutné se přihlásit na stanici a po vyčerpání dovolené se tam opět odhlásit a juchat k útvaru.

Normální dovolená byla čtrnáct dní. Člen létajícího personálu musel na dovolenou po odlétání dvou stovek hodin, i kdyby nechtěl. Jelikož jsem z pořádné rodiny, kde nikdo nikdy neemigroval, tak jsem pochopitelně žádné blízké ani vzdálené příbuzné v Americe neměl. Na dovolenku jsem proto napsal Vancouver, B.C. a jel jsem. Nejprve letecky do Montrealu, kam se letělo pro fasuňk. Trochu jsem se tam poohlédl a jel jsem vlakem přes celou Kanadu až do Vancouveru. Mohl jsem také letět, ale to znamenalo čekat na letišti, až se tím směrem uvolní místo. Proto jsem se rozhodl pro kanadský „Pacifik“ a udělal jsem dobře. Vlak byl sestaven z Pullmanových vozů s přepychovým vybavením, včetně umýváren, vyhlídkového vozu, o jídelním ani nemluvě. Jak už jsem dříve podotkl, cesta pro příslušníka ozbrojených sil nesměla stát více než patnáct dolarů, takže jsem to bral. Jel jsem přes Winnipeg, Calgary, místa, kde se pořádají slavná rodea, ale jelikož nebyla sezóna, tak jsem nevystoupil a pokračoval v jízdě. Objevily se pověstné hory Canadian Rockies. Naštěstí jsme je projížděli ve dne, takže bylo na co se dívat. Občas se za okny mihly přepychové hotely postavené podle amerického vkusu jako zámky, krása až se tajil dech a jeden by pomalu začal závidět, jak se někteří lidé mají. Hory byly poměrně vysoké, třeba Chateau Lake Louse je vysoká 5680 metrů. Tam jsem se bohužel nedostal, ale byl jsem blízko. Jeli jsme podél břehů mezi horami se protáčející řeky Bow a dalších řek a jezer, projeli Hell Gate (Pekelná brána) a opět kaňony a jezera a lázně s horkými prameny, až jsme konečně dorazili do Vancouvru.

Tohle město jsem si přál vždy vidět, jelikož odtud byly vypravovány výpravy na Aljašku. Je to velmi hezké město, umístěné vlastně na poloostrově s nádherným Stanleyovým parkem a přístavem. Tady jakoby o válce vůbec nevěděli. Kdyby nebylo toho, že sem tam byl někdo z domova pryč a občas někdo zmizel v nenávratnu. Líbilo se mi tady velice, i když se na úřadě divili, kde jsem se tady vzal. Ale abych je nenechal na pochybách o své cestovatelské vášni, požádal jsem je o povolení navštívit Státy. A podařilo se.

Znovu jsem nasedl do vláčku a hurá do San Franciska. Přejel jsem hranice celkem bez obtíží, celníci se ani moc nedivili, kam jedu. Pro jistotu jsme si lokli trošku brandy pro utužení přátelských mezinárodních vztahů a byl jsem v Seattlu. Stavil jsem se v Portlandu. Ve vlaku v kupé jel se mnou tehdy velmi známý americký herec Don Ameche, prima chlapík, moc dobře jsme si rozuměli. Jeho bavil hlavně můj přízvuk a mě zajímal život herce v Americe. Smůla byla, že v Oaklandu nastoupili nějací jeho známí, a tak z návštěvy v Hollywoodu sešlo.

San Franciska jsem si užil. Cestou z Winnipegu do Calgary jsem se seznámil s jedním americkým majorem od letectva a ten mi nabídl, abych se na dobu svého pobytu ubytoval v jeho vile v San Francisku. Vzhledem k tomu, že v hotelu nebylo místo (byla tam nějaká konference či co), jsem toho pozvání využil a ve vile jsem se na dva dny ubytoval. Než se uvolnilo místo v hotelu.

Jméno San Francisko – Sv. František tu bylo na všem, co trochu stálo za to. Město, ulice, náměstí, nejlepší hotel ve městě apod. Město se mi velmi líbilo, leží na západním svahu hor a pomalu sestupuje k moři. Dopoledne, asi do deseti hodin byla mlha, která se později rozptýlila a objevilo se město, hezké ulice, honosné domy na hlavní třídě (samozřejmě San Francisco road) a pak moře s přístavem, který jakoby půlkruhem obepíná po celém světě proslulá Golden Gate – Zlatá brána.

Ve vile nebyl nikdo z majitelů doma, jedině správce, který však byl telefonicky informován, že se asi objevím. Vše bylo v pořádku až na to, že si mě pan major spletl a napsal, že přijede Yugoslovan. (Typicky americké – pro ně stačí, že jsi z Evropy, a pak už je to jedno odkud.) Nebylo to mimochodem za „vodou“ ani poprvé, ani naposledy, že jsem domorodce uvedl do rozpaků, kde že ta moje krásná vlast vlastně leží. Nakonec to ale vždy dobře dopadlo a nějak jsme se domluvili. Neměl jsem nikdy ve zvyku někomu vyvracet jeho názory, nebo moc napravovat jeho vědomosti. Stejně by to nebylo moc platné. Nevíš – nezapomeneš, říkal kterýsi filozof…

Ještě, než jsem se přestěhoval do hotelu, navštívil jsem jídelnu a ejhle, majitel hotelu i jeho manželka pocházeli z Československa! I bylo velké seznámení a vždy, když jsem se objevil, bylo „vepřo, knedlo, zelo“ ovšem trochu jinačí než u nás doma, takže jsem si musel zopakovat Gutha-Jarkovského a maminčino „doma jez, co máš, a v cizině, co ti dají“. Nakonec i to se změnilo, když jsem jim nenápadně vsugeroval, že se už cizinou potloukám čtvrtý rok, takže jsem si na ledascos musel zvyknout i odvyknout, jídlo nevyjímaje. Byly to však hezké a nezapomenutelné dny.

Navštívil jsem i Čínskou čtvrť, bohužel do opiového doupěte mě nepustili. Ale viděl jsem ho zpovzdálí a pak mi všechno popsali i s tím, že mohou zůstat nepříjemné následky, takže jsem zvědavost zabrzdil, i když mě ta absence, poctivě řečeno, do dneška mrzí. Čínskou čtvrtí se mohlo procházet, i když bylo nebezpečí, že se objeví MP (Vojenská policie) nebo jiná, která měla péči o vojenské zdraví. Něco podobného bylo i v černošských čtvrtích v jižních městech. Večer a v noci byly procházky vyloučené, někde přímo zakázané. A s policií nebylo ve Státech nikdy radno moc debatovat. Vzpomínám si na případ, který se mi stal v New Yorku. Jel jsem vozem s panem Janečkem, zakladatelem firmy JAWA, toho času v emigraci. Povídali jsme a asi jsme porušili nějaký dopravní předpis. Najednou nás předjel policista na motocyklu, zastavil nás, vytáhl blok a řekl: „Deset dolarů.“ Zeptal jsem se: „Co? Deset dolarů za co?“ Policista ani okem nemrkl a jen utrousil: „Dvacet dolarů.“ Načež mě pan Janeček mírně kopl do nohy a povídá: „Shut up, nebo to bude čtyřicet…“ Připomněl jsem si rčení „Mlčeti zlato“ a už jsem ani nemuknul.

San Francisko jsem opouštěl skutečně nerad. Marně jsem čekal na pana konsula Beneše, kterého jsem chtěl přemluvit k vyjížďce do Los Angeles, respektive do Hollywoodu.

Co naplat, dovolená mi končila a co bylo horší, peníze se taky valem zkracovaly. Zpátky jsem jel zase rychlíkem až do Montrealu a odtamtud letecky na rodnou základnu…

Znovu Goose Bay. Znovu létáníčko okolo konvojů a hlídání pobřeží s tím rozdílem, že jsem byl začleněn do stálé osádky. Většinou jsme doprovázeli konvoje. To znamenalo přiblížit se ke konvoji, navázat s ním spojení a hlídkovat. Vzhledem k tomu, že jsme byli blízko Severního ledového moře, hlídali jsme i ledovce, které se do těchto končin často zatoulaly a byly velmi nebezpečné. Někdy jsme létali i tzv. „sweepy“, což byly jedny z nejhorších letů vůbec. Nebezpečí hrozilo z mnoha stran. Dlouhotrvající, mnohahodinové lety nízko nad mořem, často v husté mlze.

Mlha snad byla naším největším nepřítelem. Stalo se, že ztroskotalo letadlo a osádka se zachránila na dinghy (záchranném člunu). Přestože byla lokalizována, záchranné lodě ji v mlze nenašly. Podobné případy se stávaly často a stály mnoho lidských životů.

Třetího srpna 1944 jsme doprovázeli loď, která vezla manželku nejvyššího kanadského komisaře. Na základně byla legrace, došla totiž zpráva, že její královská výsost se asi na některé letecké základně zastaví. I nastal patřičný zmatek, čistilo se, co se kde dalo, zametaly se dokonce i hangáry, a jelikož bylo krátké labradorské léto, tak se i prášilo. Uklízet museli všichni, šarže, nešarže, všichni jsme museli narukovat a pod odbornými poradci z pozemního personálu – šůrovat. Konec byl nejlepší – na naší bázi samozřejmě královská výsost vůbec nepřijela. Teď abychom to dali do původního stavu, prohlásil jeden vyšší hodnostář, jinak se tady nevyznáme. Hned nato se zřítil na zpáteční cestě Liberátor. Spadl sice jen kousek od letiště do lesa, ale trvalo to asi dva dny, než jsme jej našli. Na mašině se porouchalo, co se dalo, hlavně všechny přístroje, takže se nemohli s nikým žádným způsobem domluvit neboli spojit. Pro opar nad lesy nebylo vidět ohýnek, který si zapálili, až je našel náš velitel základny, starý zkušený pilot, ovládající práci v pralesích kanadské divočiny.

Házeli jsme jim tam jídlo a některé pomůcky k přežití, než si k nim proklestí cestu jejich zachránci. Cesta tam samozřejmě nikde nevedla, přistát se nedalo nikde ani nablízku, a tak musel kapitán Alexander, osvědčený traper a jízdní policista, prosekávat cestu pralesem a doslovně se připlížit ke ztroskotancům.

Jedna z velkých záhad u letectva. Mašina absolutně k nepotřebě a z osádky se nikomu vůbec nic nestalo. Velitel letadla byl mjr. Imrich, velmi sympatický krasavec orientálního ražení, jeho předci pocházeli odněkud z maďarské pusty. Důvod k oslavě zachráněných byl na místě a také se vydařil. Imrich tancoval čardáš a já cosi jako odzemek, radost byla veliká. Bohužel to takhle nedopadlo vždycky. Ztratila se nám osádka na moři, našli jsme ji společně na dinghách, ale moře začalo být tak bouřlivé, že přes odhodlání několika osádek nebylo možno přistát na rozbouřeném moři a lodě pověřené záchranou se přiblížily k místu příliš pozdě, takže celá osádka zahynula. Smůla bylo v tom, že jsme o nich všechno věděli, hned jak ztroskotali. Přesně jsme znali pozice a povětrnostní podmínky a nedalo se nic dělat, než v jídelně obrátit jejich sklenice na znamení, že už se nikdy nevrátí. Hezký zvyk, ale není člověku příliš zrovna příjemně, když se to stane, a dokonce často opakuje. Několikrát jsme letěli směrem k severní zeměpisné šířce Baffin Bay, abychom z pověření vyšších orgánů britských a hlavně amerických prověřili zeměpisné údaje. V Kanadě zvláště na severu je poměrně dost měst, která jsou sice zmapována, ale údaje bývají přece jen málo přesné. Naše kótovací technika byla přece již trochu vyspělejší. Divil jsem se, že jsem se jim na to hodil, ale později jsem se dozvěděl, že můj přítel F/O Peland, s nímž jsem létal, studoval geologii a jako takový měl co nejvíce zájem získat zkušenosti jak o situaci, terénu a skladbě hornin a co já vím ještě, takže vlastně díky této náhodě jsem se dostal hodně blízko k severnímu pólu.

Magnetický pól jsem zažil, lépe řečeno dostal se k němu několikrát. Je to sice zajímavé, ale nemusí to vždy dobře dopadnout, jelikož zemský magnetismus rozháže, jak se říká, všechny budíky a Gyro-kompas je na „starou belu“. Ještě že jsem poměrně dost ovládal astronavigaci, nějak se mi hrozně líbila a hlavně jsem ji věřil a často se mi to vyplatilo. Vždyť to byla vlastně zrychlená, a to několikrát, námořní navigace.

Dokonce jednou jsem se pomoci astro, možno říci zachránil před ztracením. Napadlo kohosi, že bychom si mohli udělat malý „Trip of pleasure“, zkrátka výletíček do malého neznáma, samozřejmě bez vědomí velení…

Zúčastnilo se ho několik zdravotních sester, dívek z personálu a hurá do světa. Mašinka jen odfukovala, co nás bylo. Chvilku jsme poletovali sem a tam, nikdo nějak nevěnoval pozornost, kde vlastně jsme, a najednou se přišlo na to, že jsme se vlastně ztratili. Co teď? Přístroje byly trochu rozházené, jelikož jsme zakufrovali nad magnetický pól, spíš ale do jeho vlivu. Po chvílích rozpaků a určitého rozechvění, skoro nářků, jelikož dívky tušily, že je něco v nepořádku, si přišel na své náš starý drahý sextant. Ještě štěstí, že ho tam zapomněli z dřívějšího letu včetně almanachu.

Zvedli jsme se nad mráčky, několikrát jsem zaměřil slunce a dostal jsem pozici, za kterou by se nestyděl ani Kolumbus. Chlubit se s ní nebylo třeba ani ji nikomu ukazovat, jelikož černota je černota, ale nakonec, když jsme se vrátili, nic se nestalo. I velitel se smířil s tou malou nekázní a po nahlédnutí do papírů uznal, že na tu bídu jsme udělali přece jen kus práce. Samozřejmě jako let nám to neuznal, ale důsledky nevyvodil a tak nás vlastně pochválil, (dle starého zvyku – netrestám-li, chválím).

Nápad to byl hodný zaznamenání. Holky se dodatečně bály ještě několik dnů a pochybuji, že by na takový nápad po nás ještě někdo přišel. Takže vlastně výchova ke kázni v praxi. Úplná škola hrou, jak říká přítel Komenský.

Létání na Labradoru bylo vždy zajímavé. Než jsme šli do mašiny, byli jsme oblečení jako Amundsen (někdy byl mráz až kolem mínus 40°C), avšak po určité době letu, zvláště letělo-li se někam směrem k Bermudám, jsme pomalu odkládali svršky skoro až do trenýrek, jak bylo teploučko, a nazpátek zase oblékali, abychom v klidu a v chladu mohli vystoupit z mašiny bez nebezpečí nachlazení.

Dokonce jsme jednou přistáli takřka nouzově v Bostonu na americké basi. Mírně nás procvakli jak a proč a druhý den jsme letěli po doplnění hmot nazpátek. Američané si potrpěli na transparenty jako: „Vstupujete na území nejlepší armády světa“ (americké letectvo patřilo k armádě a nebylo samostatné jako RAF). Navštívili jste nejlepší jídelnu, no prostě zkrátka a dobře všechno bylo „super“.

Jinak to byli prima partneři, trošku velkohubí, ale dalo se s nimi dobře vyjít. Při přeletech do Evropy se stavěli často na stanici, hlavně v Ganderu, aby nabrali, jak se říká, správný kurs. Povykládali, někdy i popili a letěli. Zvláštní bylo, že posílali na tyto cesty i piloty nijak zvlášť zkušené. Máš odvahu a chuť, tak leť! U Britů to bylo absolutně vyloučeno. Dokud to neumíš a hlavně jsi neprokázal, že to dovedeš, tak se chlapečku uč, až to zvládneš. Legrační byli Texasani, ti k letecké uniformě nosili vysoké boty jako kovboji. Hlavně vysoké podpadky vypadaly velmi komicky, přitom se kolébali, jako by právě slezli s koně. V transitních campech bylo zvykem obsluhovat se v jídelně sám „Help Yourself“. Vzal sis tácek, u okénka ti děvčata naložila baštu a tu sis odnesl ke stolům, které byly vždy perfektně čisté.

Stál jsem jednou za Texasanem, dávali nám ke kotletám zmrzlinu. Kovboj ji prskl na rozehřátou kotletu a vůbec mu to nevadilo, že se rozpouští. Schválně jsem se díval, co s tím bude dělat, a on nic – snědl to. Pak mi řekl, že se mu to stejně v žaludku smíchá, tak jaképak s tím cavyky. Něco na tom je, jde zřejmě o zvyk… Nevím, zda to dělají všichni, ale bylo to kuriózní, tak jsem si to zapamatoval.

V rámci úmluvy přelétávali i sovětští důstojníci letadla do Sovětského svazu. Pro nepříznivé podmínky museli jednou přistát v Ganderu a čekat na lepší povětrnostní podmínky. I zjistilo se, že se s nimi nikdo nemůže dohovořit, jelikož letadlo s tlumočníkem přistálo kdesi jinde. Velitel, který uměl pár slov německy a rád se s tím oháněl, rozhodl, že já se musím s nimi dohovořit, dělat jim společníka a hlavně, než poletí, informovat je o letové situaci. No, bylo to nádherné. Na štěstí jeden z nich byl Ukrajinec a s tím jsem se jakž takž dohovořil. Některá slova jsou našim podobná, a tak jsem je nejen po ty dva dny zabavil, ale dokonce i vysvětlil letovou situaci, takže v klidu a pokoji a hlavně bezpečně odletěli a dle velitele šťastně přistáli na místě určení. Mám je dokonce na fotografii, žena na snímku je Dánka, která toho času sloužila u RCAF jako já. Měla na starosti zásobování a jídelny, celkem ušlechtilá známost pravda? Ovšem neopravňující k poznámce, že láska prochází žaludkem. Její manžel byl hodnostářem v civilním sektoru.

Zatímco jsem byl v Kanadě, v Evropě se události na poli válečném vyjasňovaly. Rudá armáda postupovala. Spojenci po vyčištění Afriky, po obsazení Sicílie postupovali v Itálii, druhá fronta byla otevřena v Normandii. Vzhledem k tomu, že jsem byl delší dobu mimo naše jednotky, nebyly mi rozpory a problémy, které vznikaly mezi naší východní armádou a Londýnem a situace, která se vyvinula kolem Slovenského národního povstání, známy, proto jsem byl později dost překvapen celým vývojem událostí.

Dne 17. září 1944 se do Zolné u Zvolena přesunul 1. čs. stíhací letecký pluk pod velením škpt. Fajtla. Hoši vybojovali a odvedli obrovský kus práce. Nakonec sice museli ustoupit drtivé převaze a vrátit se 25. října 1944 do Sovětského svazu, ale Němce předtím zatraceně poznamenali. Stejně tak po dvou měsících hrdinného odporu museli ustoupit německé přesile i partyzáni a vojáci nově tvořených jednotek.

Naši kamarádi v Anglii se dočkali nasazení v Normandii až v srpnu 1944. Invaze začala v červnu 1944 a té se zúčastnila poměrně menší část našich leteckých útvarů. Trvalo to některým hochům více jak čtyři roky, než se znovu dostali do Francie, kterou museli předtím opustit, aby mohli dále bojovat z bratrského území.

Zatímco v Evropě se děly tyto a další bojové akce, zůstával jsem z důvodů mně celkem málo pochopitelných v Kanadě, i když jsem byl nasazen u bojové jednotky a pomáhal na důležitém úseku válečného dění. Měl jsem už nalétáno 306 denních a 61,15 nočních operací, takže se nedalo usuzovat, že bych byl nějaký nováček, ale osud je osud. Pro jistotu mě poslali do dalšího osvěžovacího kursu a sice na Prince Edwards Island, který leží v zálivu řeky Sv. Vavřince. Jednalo se vlastně o seznámení s novinkami v letectví a hlavně se všemi možnými typy lodí spojeneckých a nepřátelských, rozšířených už i o japonské. Bylo to celkem zajímavé, ale ostrov je malý a ani na něm nebylo celkem nic, co by stálo za zmínku. Nakonec se při tempu, co zde instruktoři vyžadovali, ani nedalo moc dělat. Po celkem úspěšném absolvování kursu jsem se vrátil zpět k 116. Sqdn B.R., abych se s ní začátkem prosince rozloučil a přešel nakonec k 311. čs. peruti. Do Evropy jsem ovšem ještě znovu nejel. Znovu jsem čekal v Monctonu na odsun na Bahamy přes USA. Všude bylo nějak cítit, že se válka blíží ke konci, aspoň v Evropě, a proto to hrozné rozčarování v Americe, když Němci zahájili protiofenzivu a celkem si zpočátku velmi úspěšně vedli v Ardenách.

To už jsem byl v New Yorku a pro jistotu znovu čekal. V té době nás zde bylo více. Jednak lidé s různým diplomatickým posláním jako např. generál Janoušek s doprovodem, kpt. Doležal a Dvorský, kteří se vraceli z kursu u Američanů, letci, kteří se vraceli z Baham, nebo kteří čekali jako já, co s námi bude dále. Kdy se vlastně zase pohneme. A poněvadž bylo těsně před vánocemi a Američané, kupodivu přestože se tváří a vypadají jako drsní lidé, před vánocemi a okolo nich byli hrozně naměkko a teď ten debakl v Ardenách a nevyjasněná situace na japonské frontě. Tam se bojovalo a velice krutě a nevypadalo to, že by Japonci měli chuť se tak honem vzdát svých původních záměrů.

Měl jsem již v New Yorku několik známých z dřívějších návštěv a musím přiznat, že přestože zprvu mě New York svou velikostí přímo děsil, postupně se mi začínal líbit, zkrátka jsem si na něj zvykl. Byl zde na vyslanectví bývalý spolupracovník z Tobruku a Středního východu kpt. princ De Lorme (Lobkowitz). Pozval mě do klubu, kam se normální smrtelník nedostane, pokud není členem nebo není pozván od člena klubu, který se za něho musí zaručit a sice po stránce čistoty původu a morálních kvalit. Tento klub na Rockefeller Place byl exkluzívní, pro našince zvyklého na jiný společenský život trochu moc elegantní a hlavně, přiznám se, fádní. Potkal jsem zde také knížete Schwarzenberka. Američané, přestože jsou zarytí republikáni a demokraté, si hrozně moc potrpí na šlechtické tituly a strašně rádi je používají, i když je třeba ani nemají. Kdo se nakonec v emigrantech vyzná a kdo jim může dokázat, zvláště u starších, jak to vlastně s tím jejich původem bylo a z kterého rodu kdesi v Evropě pochází. Stačí, když má spoustu peněz anebo všude úvěr, což oni většinou mají, neboť dcery miliardářů se rády chlubí šlechtickým titulem, i když jim na oko jakoby pohrdaly.

Potkal jsem také Egona Hostovského, kterého jsem si již z domova vážil jako znamenitého spisovatele. Pro jistotu jsme poseděli párkrát v malých bistrech, abychom si popovídali. Byl jsem na Silvestra u Werichů, kde byla velká společnost všech možných uprchlíků, ať už z civilního života anebo v uniformách. Uvedla mě tam El. Antonová, toho času herečka u Mae West a občasná hlasatelka českého vysílání do Evropy. Její zásluhou jsem viděl Mae West zblízka, dokonce jsem ji byl představen v její šatně. Mae West byla tehdy stále ještě oblíbená herečka. Její korpulentní postava, hlavně vyvinuté poprsí, dalo námořníkům podnět k tomu, aby plovací záchranné vesty byly nazvány „Maewest“ a dostaly tak i oficiální označení.

Překvapilo mě, jak byla dokonale informována o Evropě a zvláště o Československu, dokonce se mě ptala, z které části pocházím, a když jsem jí jako obvykle řekl, že z nejlepší části naší republiky, tak prohlásila hned: „A to jste jistě Moravian“. Na rozloučení mi k neskonalému údivu personálu nabídla tvář k políbení. V jejím divadle, pochopitelně na Broadwayi, dávali právě „Kateřinu Velikou“, byla v ní jedinečná, ale dostat se na její představení bylo umění. Díky slečně Antonové se mi to podařilo. Měla menší úlohu ve hře, přesto však bylo vidět, že ji Mae má docela ráda, což u herců málokdy bývá. Bylo zábavné je porovnat. Mae West robustní, ale po všech stránkách žensky dokonalá krasavice a vedle drobná, hezoučká slečna Antonová. Díky jí jsem na Broadwayi viděl několik her. Např. Life with the father, která byla na scéně již tolik let, že herec, který hrál syna, když to začali dávat, když já jsem to viděl, hrál již po několikáté otce. Hra měla úspěch, mně se líbila také. Z evropských hereček jsem viděl a také mluvil s Elisabeth Bergnerovou, Hedy Lamour, ovšem jen tak, jak se říká, napůl huby, ač Lamar byla vlastně původem Češka. Byl totiž v té době jakýsi festival a tak v hotelu „Paramount“, kde jsem bydlil, bylo plno nejznámějších herců a hereček. Stačilo jít večer, vlastně v noci, samozřejmě po představeních do luxusního nočního podniku „Diamant Horse Shoe“ a většinu herců a hereček bylo možno vidět jak na dlani. Vstupné bylo sice veliké, ale recepční mi poradil, abych jako resident hotelu šel dolů pouze na drink, chvíli postál, občas se přemístil, a tak, že se vyhnu velké útratě, zato však, že ledascos uvidím, až mě to bude mrzet. Ony skutečně některé hvězdy zblízka vypadaly všelijak, a tak jsem mu dával brzy za pravdu, že je lepší nebýt moc zvědavý a nekazit si iluze, pokud je někdo o herečkách včetně herců má.

Přesto jsem stál na ulici, abych viděl příjezd Franka Sinatry a hlavně ten šílející dav. A to ještě druhý den noviny psaly, že když zemřel Rudolfo Valentino, tak spousta žen dostala infarkty, a dokonce i spáchaly sebevraždu. V davové sugesci jsou Američané pro nás málo pochopitelní „hurá nahoru a hned hurá dolů“. Snad to dělá míšení všech plemen a národností prakticky z celého světa. Mimo cizí jsem viděl a potkal i naše velikány jako malíře a grafika Antonína Pelce, spisovatele Adolfa Hoffmeistera, ale nijak jsem se na ně nevázal, poněvadž mi to nějak nesedělo. Lidé venku se mi jevili jinak, než je člověk znal ať už z literatury nebo z divadla nebo z novin, způsobovala to většinou existenční otázka. Doma byli osobnosti a tady v tom davu se ztráceli, což není divu, neboť i domácí měli co dělat, aby se uplatnili. Nikdy jsem moc nefilozofoval, ale vždy mi bylo jasné, že jakmile to bude možné, všechnu krásu zabal a hajdy domů i k suché kůrce, což se mi nakonec podařilo a jsem rád. V Montrealu se ke mně kdysi v létě přihlásily dvě dívenky, a když viděly nápis na rameni, prohlásily, že jsou vlastně také z Čech. Kupodivu mluvily obě krásnou spisovnou češtinou, která se nám nepodaří nikdy napodobit, obě se už narodily v Americe a byly tam i vychovány. Pozvaly mě k nim na návštěvu, jakmile se objevím v USA. Slíbit se dá všechno, a tak jsem to i slíbil. Byly vánoce. Slečna Švejdová nějak zjistila (tak se totiž jedna z dívek jmenovala), že jsem v New Yorku a pozvala mě k nim na Štědrý den. Bydleli někde v New Yersey, což není tak daleko od New Yorku. Chtěl jsem tam jet, ale za prvé jsem náhle dostal na rtech opar, na který dost trpím, takže jsem vypadal hrozně, a za druhé mi Egon Hostovský, který je znal, sdělil, že se dozvěděl, že jediný syn této rodiny, letec v americké armádě, těsně před vánocemi padl někde v Pacifiku. Musel jsem se telefonicky omluvit. Díky Egonovi Hostovskému uvěřili, že jsem marod. Nakonec se o tom přesvědčil i pan Švejda, který za mnou přijel do hotelu a donesl mi vánoční dárek. Jeho žena byla sestrou dr. Nečiny, sekčního šéfa našeho ministerstva paliv. Vánoce jsem strávil vlastně v posteli až na to, že jsem musel sejít dolů, jelikož mne objevil personál a ti lidé prohlásili, že s nimi musím oslavit Štědrý večer, i kdyby mě měli odnést i s postelí. Dali mi nějakou mast, za dva dny jsem byl skutečně skoro fit, že jsem mohl mezi lidi a mírně se revanšovat.

V New Yorku bylo poměrně dost naturalizovaných Čechoslováků. Měli zde svou Sokolovnu a Dělnický dům, které jsem navštívil více méně ze zvědavosti. Častěji jsme chodili k panu Jahodovi, který měl restauraci na 70. ulici, kde se dalo i slušně pojíst. Jednou jsem tam přišel strašně zmoklý a unavený. Hned se mě ujal L. Donát (Deutsch) a že mi musí obstarat pořádné boty. Proč ne, řekl jsem si a vyrazili jsme kousek za roh. Staré boty jsem nechal v obchodě, a poněvadž už nepršelo, došel jsem v pohodě zpět. Pan Jahoda přelétl moje obutí kritickým pohledem a k mému překvapení prohlásil: „No nazdar, to sis dal. Ty tři dolary jsi tady měl raději propit!“ A měl pravdu. Domů jsem musel jít opět v dešti pěkný kus cesty, a boty se úplně rozlepily. Donáta jsem potkal po dlouhé době už v Praze, velmi se divil, jak se to mohlo stát. Já už se nedivil. Boty do rakve toho moc nevydrží… On si pan Donát vůbec hrál na machra, což u některých „našinců“ nebylo ve Státech nic neobvyklého. Například tvrdil, že byl manažerem krasobruslařky Věry Hrubé – Rallstone, kterou prý ve Státech uvedl a ona ho potom nechala. Jelikož mluvil pražskou češtinou, řekl to jadrněji. Mávl jsem nad vším rukou a řekl si, kdo ví, jak to bylo se mnou i s Věrou.

Velké překvapení jsem zažil, když jsem jednou potkal Olinu Hauserovou, bývalou spolužačku z gymnázia, která sloužila v americké armádě jako spojovací důstojnice. Chodila do paralelní třídy, ale společně jsme šermovali u starého Tvarůžka, takže jsme se dobře znali.

Bylo stejně zajímavé, že za celou dobu svého pobytu v cizině jsem nikde nepotkal tolik známých a možno říci výjimečných lidí, zastávajících dříve nebo později významná postavení, jako v New Yorku.

A stále jsme čekali na odsun. Využil jsem toho k návštěvě Washingtonu. Musel jsem přece vidět Kapitol a hlavní město USA. Proti jiným městům nic zvláštního, jen se všude motala spousta lidí v uniformách. Počítal jsem s tím, že to s ubytováním nebude jednoduché, a proto jsem před odjezdem použil starý trik. Jménem hotelu v New Yorku jsem přes recepčního nechal poslat telegram do místního hotelu, že přijedu tehdy a tehdy a aby pro mě rezervovali pokoj. Vždy a všude se mi to podařilo a kamarádi se divili, že vždycky bydlím v perfektním hotelu, zatímco oni se museli někdy spokojit s vodou v umyvadle. Tohle mi svého času poradil, když jsem byl přechodně zaměstnán jako organizační úředník u Sekuritas-Moldavia di Sicurta v Brně, pan prokurista A. Fridl. Ten říkal: „Pane kolego, na cestách se vždy ubytujte v nejlepším hotelu a navštěvujte nejlepší lokály, i kdybyste si tam měl dát třeba jen chlebovou polévku, protože třeba trpíte žaludečními vředy…“ Vždy jsem se podle této rady řídil a vždy se mi to vyplatilo. Pan prokurista se moc divil, když jsem ho po válce navštívil, abych mu za jeho vzácnou radu poděkoval.

Washington jsem si prošel několikrát. V tržnici jsem potkal našeho leteckého atašé plukovníka Hesse, který právě kupoval husu. Větší překvapení jsem už sotva mohl zažít, a tak jsem se vrátil do chaosu New Yorku. Abych měl vánoce s patřičnou náladou, dostal jsem zprávu z Montrealu, že si Germian na lyžích zlomila kotník, takže prý neví, kdy zase bude tancovat valčík. Se mnou už ne, protože jsem se do Montrealu už nikdy nepodíval a o ní už neslyšel. Ke konci mého pobytu se objevil Frantík Machálek. Málem, že jsme neoslavili jeho generálské lampasy, kterých se sice nikdy nedočkal, ale rád vyhrožoval, že už brzy budou na cestě. Byl to správný kluk s bohatýrskými nápady a užilo se s ním legrace, i když ho někteří lidé neměli moc rádi. Já ho vždycky rád uviděl, i když byl věčně bez peněz. Já ale na tom nakonec nikdy nebyl o nic lépe. Franta byl na jaře 1941 jako výkonný letec při bombardování Hamburku těžce zraněn. Utrpěl zranění lebeční kosti a těžký otřes. Po válce v hodnosti podplukovníka sloužil v Brně. Jako západní letec byl v roce 1949 propuštěn z armády a byl zaměstnán u Stavoizolací jako izolatér. Své propuštění z armády velmi těžce nesl až do své smrti v sedmdesátých letech…

A najednou to přišlo. Zabalit, nastoupit a jede se – směr Bahamy. Jeli jsme vlakem přes Baltimore, měl jsem chuť si město prohlédnout, ale nepodařilo se mi to. Transport je transport a já jsem mohl mít v Baltimore třeba babičku, nebylo by to nic platné. Takže jsem městem jen projel. Washington jsem viděl již předtím, a tak jsem se těšil na Floridu, hlavně na Miami. Tam jsme naštěstí zabrzdili, museli jsme čekat na loď. To mi naprosto vyhovovalo. V Miami žil náš slavný tenista Karel Koželuh, byl to velmi příjemný, společenský člověk. Po návratu do republiky se zabil při autonehodě. Byla tu ještě skupina našich lidí, potomci emigrantů z doby před 1. světovou válkou, dařilo se jim dobře, několik uprchlíků před Hitlerem a pak lidé, kteří měli na starosti hladký průběh transportů. Setkali jsme se společně na večírku, ale já jsem setkání neopětoval. Chtěl jsem jako obvykle uvidět i Miami vlastníma očima.

Když jsem ale viděl ten obrovský přepych, bungalovy a rezidence s přilehlými parky, vlastně zahradami, s vlastními přístavy pro lodě a letadla a jiné a jiné vymoženosti, tak si má dušička emigrantská říkala, co je moc, to je moc. Myslím, že jsem až tady snad poprvé v životě poznal, co je to opravdová závist. Jenže jak se říká, „Kdo umí, umí, kdo neumí…“, tak jaképak povzbuzování jednoho ze sedmi hříchů?

Bydleli jsme v campu velmi pohodlně s přímým spojením na město, v tomto směru žádný problém. Ale… Navštívil jsem restaurační podnik, pochopitelně exkluzivní. Objednal jsem si u barpultu whisky, položil před sebe dle amerického zvyku desetidolarovku a marně jsem čekal na další… Jeden panák tady totiž stál 8 dolarů a ty dva považoval pan vrchní za tuzér. Velice rychle jsem z tohoto „High Life“ života na vysoké noze vystřízlivěl a šel se raději dívat na slečny na pláž. Byla přístupná všem, kdo měli zájem, a nebyla tak náročná na kapsu. Moře bylo velmi klidné a koupání přepychové. Jenže jak se říká – v nejlepším přestat, a tak jsme se opět stěhovali na loď, ovšem tentokrát s tím rozdílem, že nám nebyla povolena horní paluba. Jela s námi totiž Její Výsost guvernérova žena lady Simpsonová, manželka bývalého anglického krále, který se po abdikaci stal guvernérem na Bahamských ostrovech se sídlem v Nassau, kam jsme i my měli namířeno.

Naše cesta, to byl tentokrát vlastně malý výlet. Moře bylo klidné, vál příjemný větřík, strava jako obvykle na lodích byla velmi dobrá. Společně s námi jelo ještě několik uniformovaných pasažérů obojího pohlaví.

Kolem nás zářilo moře kdysi proslulých karibských pirátů, které vystřídala nová generace. Na jednom u ostrůvků prý měli Němci vybudovanou základnu pro zásobování ponorek operujících v Atlantickém oceánu, ale v době naší cesty už byla „mimo provoz“, takže jsme nemuseli mít obavy. Naše loď byla rychlá a doprovázely ji dělové čluny. Vezli jsme přece královskou Výsost, které po celé Americe patřily velké obchodní domy.

Konečně Bahamy, souostroví v Karibském moři s hlavním městem Nassau. Letiště i ubytování bylo z mého hlediska velmi vyhovující.

Byli jsme po dvou ubytováni v chatičkách postavených v koloniálním stylu. V každé byla ložnice, menší hala a pěkná veranda. Samozřejmě tu byly oddělené sprchy a umývárna. Zkrátka komfort. Škoda, že byla válka a museli jsme zařezávat buď na letišti nebo na učebnách. Ďábelským vynálezem byl „link trainer“, který dokonale imitoval leteckou kabinu. Adept se usadil, nadiktovali mu úkol a už „letěl“. Včetně vývratů, pohupování a dalších slastí. Po třech hodinách cvičného letu člověk z kabiny vypadal dokonale vyplivaný. K tomu ještě sálající vedro a obrázek o té zábavě je dokonalý. Stále jsme se museli učit a zdokonalovat. Pokud mašiny stály na letišti, slunce do nich vyšívalo jedna radost, takže se z nás pot jen řinul. Zato létání bylo nádherné.

Vzduch byl čistý, viditelnost krásná, voda pod námi průzračná, málem bylo vidět až na dno oceánu, při pobřeží určitě. Mám na to jednu nepříjemnou vzpomínku. Do moře se zřítil jeden Liberátor a osádku bylo vidět v letadle na dně jako na dlani. Dravé Barracudy, nebo co to bylo za mořské potvory, udělaly všemu během několika minut konec. Než přispěchala pomoc, nebylo koho zachraňovat… Letěli jsme tehdy náhodou okolo, takže jsme havárii viděli krátce po ztroskotání. K místu najížděly záchranné čluny, ale jak jsme se později dozvěděli, nemohly už nikomu pomoci.

Viděl jsem sice předtím maléry v poušti v Sýrii a Tobruku, nakonec i v Kanadě, ale tohle byl zážitek trochu moc silný. Takový byl náš všední život. Chvilku se o tom mluvilo, pak se přímo před námi na letišti zřítil jeden Polák a zase se pro změnu mluvilo o něčem jiném.

První let jsem tu uskutečnil 19. února 1945 a poslední 24. dubna 1945. Létali jsme ve dne v noci, zkoušeli nové zbraně a bomby. Výzbroj a výstroj letadel včetně taktiky a techniky se stále měnila a na základě tvrdých zkušeností i vylepšovala. Čím víc jsem si myslel, že se válka blíží ke konci, tím víc se utužovala pracovní morálka a tím víc se po nás chtělo.

Mě jednou přistihli, že jsem nepozdravil v prostoru „Attention area“ (místo před velitelstvím, označené na začátku vlajkou a na konci úseku podobně, kdy po celou délku asi sto metrů se muselo jít v pozoru a předpisově pozdravit stráže). To se mi jednou nějak nepodařilo, a tak chtěli, abych se učil po pracovní době u jednoho seržanta podle předpisu zdravit. Naštěstí se mi podařilo zástupci velitele vysvětlit, že jsem si po návštěvě tolika armád spletl systém zdravení. Bylo mi odpuštěno. Nebyl jsem sám, koho, jak jsem později zjistil, stihl podobný osud. Ovšem s tím rozdílem, že se hoši učit zdravit museli a ani poměrně vysoká hodnost jim kolikrát nepomohla.

Volné chvíle mimo zaměstnání se mohly trávit v klubu, kde byl nádherný bazén a vynikající chlebíčky, nebo na pláži, která byla jedinečná. Koupání v moři ve vymezených úsecích mělo jedinou chybu – bylo na něj málo času.

Pokusili jsme se i o výlet na Kubu, která byla poměrně blízko. Měli jsme ale smůlu. Ráno po přistání byl vyhlášen tajfunový poplach, takže jsme honem mazali domů, jelikož mateřské letiště bylo mimo směr, takže tam tajfun nezasáhl. Nakonec kdo ví, jak to s tím poplachem doopravdy bylo… Havanu jsem viděl prakticky jen v noci. Moje uniforma na tom byla mnohem líp. Měl jsem takovou pěknou, tropiko. Kapitán Schoř ji moc obdivoval, a jelikož měl letět na Kubu údajně služebně v rámci reprezentace, tak ji na mně vymandelil a já mu ji půjčil. Kupodivu jsem ji neposkvrněnou obdržel zpět. Bylo prý tam údajně v tu dobu chladné počasí, takže musel nosit normální uniformu RAF. I to mohla být pravda.

Mimo zábavu, jako byla služba, se dalo i vyrazit do ulic. Jeden klub a jeden hotel, kam se mohlo zajít na večeři. Majitelkou byla Vídeňačka, vařila evropsky a nabízela nám znamenité vídeňské řízky. Moc jsem si u ní nešplhl, jelikož řízky jsem nějak zvlášť nemiloval, a abych si je dával v zemi, kde existovaly lepší místní speciality, to se mi zrovna moc nechtělo. Přesto mě ráda viděla, jelikož tvrdila, že někdy mluvím němčinou, která jí připomíná rodné město. V Brně se skutečně mluvilo vídeňským dialektem. Když jsem jí zapěl starou vídeňskou „Drink, drink, Bruderlein drink, lassen die Sorgen zu Haus“, padala, jak říkají Poláci: „Proše pana, do nog…“ Pamatovala ovšem Vídeň, kdy já jsem ještě nebyl na světě.

Na pozvání velícího důstojníka jsem se zúčastnil večírku, kde byl i vévoda s paní, a tak jsem lady Simpsonovou nejen viděl zblízka, ale dokonce se s ní a ostatními zúčastnil (nebo ona s námi?) společenského tance. Bylo to 23. dubna 1945. Ještě že jsem to stihnul, protože už příští den jsem absolvoval poslední závěrečný test a připravoval jsem se na odsun. Se mnou pochopitelně celá osádka. Kapitán letounu Bohuslav Jaroš, druhý pilot Kadlčík, radiotelegrafisté Mikulenka a Krakovský a palubní mechanik Jandera. Vzhledem k tomu, že jsme získali dobrou kvalifikaci, létali jsme spolu i v Anglii v rámci Transport Commandu téměř do konce roku 1945.

B. Jaroš, kterému se říkalo „Suchar“, po návratu domů pracoval u ČSA později byl zaměstnán u stavebního podniku. V roce 1965 se opět dostal do ČSA jako pilot. Kadlčík se vrátil do Kanady, kde se oženil. Stejně tak zůstali v Kanadě a USA zbývající členové naší osádky…

Cesta zpátky byla poměrně rychlejší než na Bahamy. Opět lodí na Miami a bez velkého zdržování do New Yorku. V Evropě končila válka, ale nálada i zde byla poněkud zkalena tím, že mnoho lidí, které jsem potkal, mělo nějakého člena rodiny na frontě proti Japoncům. A ti se s asiatskou urputností rvali dál a nevypadalo to, že by chtěli válku skončit. Přesto jsem se zúčastnil několika večírků, které pořádaly různé organizace, dokonce i naše vyslanectví. Nedalo se nic jiného dělat, opět jsme čekali na loď. Byla to opět bývalá luxusní „Queen Mary“ na které jsme měli odplout do Evropy. Přestože jsem se těšil domů, občas mě přepadl takový zvláštní pocit. Neměl jsem totiž za celá léta žádnou zprávu z domova.

Na lodi nás bylo hodně, přes deset tisíc pasažérů. Přestože bylo oficiálně po válce v Evropě, kapitán a osádka nadále vyžadovala vojenský pořádek. Ubytování bylo slušné, strava, na kterou jsem byl vždy zvědav, také. Jela s námi také manželka Jirky Osolsoběho, který se s ní seznámil cestou na Bahamy v New Yorku. Přestože prý se tam nezdržel dlouho, stačilo to k seznámení i ženitbě. Celkem milá paní, až na to, že toho hodně věděla a hodně chtěla vědět o každém. Takže nic pro mě, málem že mě po stránce konverzační neodsoudila k zániku. Ještě tam bylo několik dobrých duší od různých zbraní. Společně jsme nabídli pomoc kapitánovi pro případ potřeby, ale naštěstí nebyla potřebná, jelikož jsme pluli spokojeně a klidně až do Anglie.

A poněvadž jsem měl nastoupit k 311. čs. peruti do Skotska, přistáli jsme „pro jistotu“ v Southamptonu v jižní Anglii… Vláčkem jsem jel přes celou Anglii do Tainu. O cestě domů zde nikdo nemluvil, myslím oficiálně, jinak se o tom pochopitelně mluvilo stále. Tady už přece měli hoši zprávy, jak to vypadá u nás doma a na co se můžeme těšit. Také se mohla poslat domů zpráva, že jsem celý a že se snad už brzy uvidíme. Odepsali mi bratr Vláďa i sestra Marie, dopisy doplnili fotografiemi svých dětí. Byl jsem rád, že se sourozencům nic nestalo a že tu hrůzu přežili. Velmi bolestně se mě však dotkla zpráva, že zemřela maminka, Tolik na mě čekala… Na začátku mé odysey mi zemřel otec a její konec uzavírala také ztráta z nejsmutnějších…

Naše situace byla poněkud zvláštní. Bylo po válce a místo abychom jeli nebo letěli domů, zůstávali jsme stále v Anglii. Východní armáda byla doma. Jednotky československé brigády po odevzdání přebytečných věcí a zbraní ukořistěných nepříteli dorazily 18. května 1945 do Plzně a 30. května projížděly Prahou.

Letci, kteří šli do války první, se vrátili až poslední. 54 spitfirů pod velením Jaroslava Hlaďa přistálo na ruzyňském letišti 13. srpna 1945. Příslušníci 311. čs. perutě byli přivítáni na domácí půdě oficiálně teprve 21. srpna 1945. Avšak už po přesunu z Tainu do Manstonu dne 30. července 1945 zahájila 311. čs. bombardovací peruť přepravu politických činitelů, pozemního personálu a materiálu do vlasti.

Naše osádka s Liberátorem „K“ vykonala přelet 15. srpna 1945. Ovšem ještě týž den jsme se vraceli zpět do Manstonu. Tímto způsobem jsem navštívil Prahu ještě několikrát, než se mi konečně podařilo dostat se k návštěvě Brna.

Registrační průkaz č. 799206 s přesným datem návratu do ČSR dne 28. listopadu 1945 jsem obdržel na letišti Praha-Ruzyně o dva dny později.

V Tainu jsme předtím pilně cvičili různé formace, konali přelety po Anglii a Skotsku, nakonec jsme se přesunuli do Manstonu. Válka skončila a čas se krátil různě. Zvykal jsem si na nové prostředí, přece jen se za těch pár měsíců, co jsem byl mimo naše jednotky, mnoho věcí změnilo.

Žili jsme po celou dobu Války ve zcela odlišných podmínkách a atmosféru nacistické okupace, hlavně po heydrichiádě, jsme znali jen z rozhlasu a z různých zpráv, které se k nám dostaly. Celkový domácí vývoj, nové politické směry, to všechno pro mě bylo překvapením snad o to větším, že jsem o nich nikdy nějak zvlášť neuvažoval. Díval jsem se na osvobození vlasti jako na samozřejmou povinnost bez postranních úmyslů a záměrů.

Pro mě to znamenalo, je konečně konec, tak hajdy domů, tady nemáš co pohledávat. Venku sis užil dobrého i zlého až až. Jenže názor vyšších byl zřejmě jinačí než můj, a tak jsem musel čekat na dobu příznivější. A dočkal jsem se. Poslední let z Anglie do Prahy, kdy jsem už letěl jako pasažér, byl typický. Vyletěli jsme 20. prosince 1945, přiletěli nad Prahu a ta nás nepřijala pro špatné přistávací podmínky. Letěli jsme nad Frankfurt, letiště Hanau, kde se situace opakovala a nakonec jsme přistáli v Berlíně.

Vzhledem k mým cestovatelským choutkám mi to nějak zvlášť nevadilo. Viděl jsem kus Berlína, i když neplánovaně a hlavně v noci. Moc jsme toho nenaspali, bylo přece jen na co se dívat. Pozorovat, jak se tváří bývalí skorovládci světa. Nebyl to špatný pocit vidět je na dně, aspoň tehdy to tak nějak vypadalo. Druhý den odpoledne se počasí umoudřilo, a tak hup na mašiny a za hodinu a něco jsme byli v Praze. Na letišti jsme byli sice trochu dlouzí, přistáli jsme skoro v oranici, ale hlavně, že jsme byli celí. Jiné osádky při návratu domů dopadly hůř a nebylo jich málo… Když ještě převážela pasažéry a materiál z Anglie domů, havarovala osádka kapitána Matějky, nezachránil se nikdo. Když jsme přišli do hotelu, bydlel jsem tehdy v hotelu Palace, v hale stála taková sympatická blondýnka a obrátila se na mě s dotazem, jestli už přiletěl Matějka, její bratr, kterého prý ještě neviděla. Kámoši samozřejmě, jak uslyšeli, na koho se ptá, zmizeli a já v tom zůstal. Nerad bych v životě ještě zažil takovou situaci…

Bohužel, nebyl to jen ojedinělý případ, kdy kamarádi buď při startu nebo později smrtelně havarovali. Většinou byly přetížené mašiny, každý domů spěchal, někteří měli více zavazadel a bylo to.

Já se zavazadly jaksi neměl nikdy zvláštní potíže. Přebytky jsem vždy rád a ochotně likvidoval. Nikoliv co je doma, to se počítá, ale – lehké zavazadlo, lehčí mysl a méně starostí.

Vánoce byly těsně přede dveřmi a všichni jsme se na ně těšili. To čundrání okolo letiště nikomu nijak zvlášť nesedělo, ale nakonec dobře to dopadlo a po vyřízení nejnutnějších formalit jsem jel konečně domů. Nastoupil jsem do vlaku na Brno, a jelikož jsem měl poměrně dost cigaret, tak jsem ani nepotřeboval místenku a seděl jsem pohodlně, i když byl nával. Horší to bylo v Brně. Odpolední spoj z Brna do Tišnova jsem nechytl, ale opět zaúřadovalo štěstí v neštěstí. Potkal jsem pana Sedláka, který byl toho času předseda ONV v Tišnově. Jeho syn Mirek byl také v zahraniční armádě na Západě, druhý syn a vlastně i třetí byl v koncentráku, on sám také asi pět let… Když mě smutného zahlédl, ihned se nabídl, že mě do Tišnova odveze. A tak jsem se konečně objevil více jak po šesti letech doma. Shodou okolností jsem přišel na Štědrý den, takže to vypadalo jako dáreček pod stromeček.

Válka pro mne definitivně skončila. Air Ministry, London W. C. 2., mne propustilo ze svých služeb, poněvadž příslušníci RAF byli vlastně britskými důstojníky. Poděkovali a připomněli, že kamarádství a přátelství, které jsme navázali během služby v Royal Air Force, pomůže vybudovat porozumění a pravé přátelství mezi národy. Skončil také můj dřívější závazek vůči Francouzům a od 30. listopadu 1945 jsem byl opět plnoprávným Čechoslovákem.

Mé další poválečné osudy jsou podobné osudům většiny letců ze Západu. S elánem jsem se zapojil do budování letectva. V červnu 1947 jsem si však zalétal naposledy. Na podzim o rok později jsem byl vyhozen z armády, Potvrzení z té doby mám schované dodnes. 11. ledna 1950 mi bylo oznámeno odnětí vojenské hodnosti štábního kapitána. Ve zdůvodnění je uvedeno: Prověřovacím řízením bylo shledáno, že pro svůj postoj a jednání neskýtáte záruku, že budete spolehlivým a zcela oddaným lidově demokratickému zřízení. Podepsán ministr národní obrany armádní generál L. Svoboda…

Ze dne na den, z hodiny na hodinu ze mě bylo bezprávné individuum. Na rozdíl od mnoha spolubojovníků jsem měl štěstí, že jsem neskončil v kriminále, nebo ještě hůř… Veškeré získané odborné zkušenosti mi byly k ničemu. Pro západního letce existovala jen podřadná zaměstnání. To trvalo až do roku 1964, kdy došlo k první rehabilitaci. Nebyla však důsledná a úplná.

Vždy jsem byl přesvědčen, že já i mí kamarádi musíme po příchodu fašismu proti němu bojovat všemi nám dostupnými prostředky, ať už nás osud zavěje kamkoliv a na kteroukoliv frontu. Proti fašismu, německému, italskému, japonskému nebo jakémukoliv…

A proto se dala těžko pochopit ta diferenciace bojových zásluh příslušníků československých vojáků a letců ze Západu. Vždyť všichni nasazovali své životy proti nejúhlavnějším nepřátelům lidské civilizace a pokroku – proti fašistickým uchvatitelům. Šířili dobré jméno Československa a tím čestně plnili své poslání na zahraniční frontě.

Až listopadové události roku 1989 daly věci do pohybu. V první skupině rehabilitovaných bývalých příslušníků RAF v květnu roku 1990 se objevilo i moje jméno. Dočkal jsem se po 42 letech………

FOTOPŘÍLOHA

V budapešťské Citadele v březnu 1940.

M. Gawlowská – polský zajatecký tábor. Slovenské Nové Město, květen 1940.

Moje foto z Bělehradu z května 1940 pro pas.

Důstojníci Svátek, Jandl, Věcovský, Krézek a Čeliš v Bejrútu v červnu 1940.

Přivykání na poušť – tábor Jericho.

Pochodové cvičení v době asimilace na poušť.

Naši důstojníci v denních vycházkových uniformách v táboře Gedera.

Návštěva Kibucu nesoucího jméno T. G. Masaryk. Vedl nás mjr. Střelka.

Na pláži u Tel Avivu s Ing. Gollerem a MUDr. Chvapilem. Uprostřed jsem já.

Rekreace na terase kavárny u pobřeží Tel Avivu. Zleva sedící: pplk. Lexa, vpravo anglický důstojník, nad ním se sklání Krézek a Věcovský.

Rekreace na pobřeží.

B. M. Krézek, služba v Jerichu.

Vyhlídková věž nad údolím Jordánu.

Náhorní planina nad údolím Jordánu. Obhlížím terén.

Jericho – prohlídka okolí tržnice.

Projížďka na oslech v Jeruzalémě. Konzulární tajemník Matějíček s chotí, plus Kalík a Krézek.

Egypt, návštěva pyramid.

Egypt, Alexandrie – skupina čs. a polských důstojníků, spolu s důstojníky jugoslávskými. Vpravo je por. Jovanović, který letecky dopravil z Jugoslávie do Egypta krále Alexandra.

Tobrucké zákopy – mjr. Střelka a por. Krézek.

Vyloďování vojska z lodi v přístavu Tobruk na břeh se dělo přechodem úzké dřevěné lávky. Tento denní záběr je ojedinělý, neboť přesuny na břeh se uskutečňovaly za tmy.

Tobruk – pplk. K. Klapálek a npor. De Lorme.

Npor. D. Kalik v tobruckém okopu.

Tobruk – palebné postavení.

Jedna z tobruckých momentek: pplk. Klapálek, syn generála Lva Prchaly a skotský vyšší důstojník.

Tobruk – kostel.

Tobruk – minaret.

Tobruk – fotbalové utkání se skotským praporem na Velký pátek 1941.

Spojenecký hřbitov v Tobruku.

Spojenecký hřbitov v Tobruku.

Mombasa – zastávka na cestě ze Středního východu do Británie. Naše návštěva černošské vesnice.

Mombasa – zastávka na cestě ze Středního východu do Británie. Naše návštěva černošské vesnice.

Mombasa – zastávka na cestě ze Středního východu do Británie. Naše návštěva černošské vesnice.

Manželky jihoafrických důstojníků, které nás vítaly při vylodění v Durbanu.

Královská proklamace vydaná na lodi u příležitosti překročení rovníku.

Kanada – Magnetic Hill, dne 11. 3. 1943.

Skupina čs. navigátorů ve střeleckém a bombardovacím kurse v 6. Bomber and Gunnery School na letišti Mountain View, ležící v kanadské provincii Ontario.

Před cvičnou střeleckou věží v Mountain View.

Před letouny Bristol Bolingbroke (v Británii známými pod názvem Blenheim IV) v květnu 1943 na půdě školy v Mountain View.

Po kanadských dálavách jsme se přesouvali, jak jinak, než vlakem.

V době výcviku u 8. Air Observer School v Ancienne Lorette na území Quebecu. Zleva: E. Wichta, B. Krézek a V. Kauders.

U 8. AOS po absolvování kursu v uniformách RAF. Zleva: P/O J. Doležal, P/O B. Krézek a P/O R. Koblovský.

Tablo absolventů navigačního kursu v Ancienne Lorette, včetně instruktorů F/Lt. H. Němce, F/Lt. K. Kvapila a Kanaďana F/O Mull-Holanda.

Kanada – Montreal. Setkání s námořníkem a jeho sestrami.

U Niagara Falls na kanadské straně spolu s npor. Šmahelem.

Liberátory 10. Bomber Reconnaissance Squadron kanadského letectva v Ganderu. Zde jsem byl jen chvíli.

Vánoční pozdrav od MUDr. Hartmana, který putoval za Středního východu přes Anglii do Kanady.

Kanadské Cataliny (Canso) 116. B.R. Squadrony na letišti Goose Bay na Labradoru.

Součástí hlídkové činnosti bylo i fotografování pohybů plavidel. Snímek mohl vyjít někdy až idylicky, jako 10. července 1944, kdy jsem zachytil rybářský člun v pozadí s plouvoucím ledovcem a pobřežím Labradoru z Cansa č. 9748.

Dne 11. července 1944 jsme jako stabilní osádka F/O Pellanda, hlídkovali s Cansem č. 9829 nad lodí Lady Rodney. Doprovázeli jsme ji takřka 10 hodin.

Během stejného letu náš palubní radiolokátor zachytil kontakt a tak jsme na místo svrhli jednu hlubinnou pumu (depth charge), jejíž explozi je vidět z boční kopule našeho Cansa. Poté zlí jazykové tvrdili, že jsme „trefili vorvaně“.

P/O B. Krézek při práci se sextantem na palubě Cansa 116. squadrony.

Záběr do boční střelecké kopule Cansa 116. squadrony při hlídkovém letu. Vlevo ode mě střelec, obsluhující kulometné dvojče Browning.

Se sovětskými důstojníky v Goose Bay v roce 1944.

Snímek z doprovodu osobního parníku Pellant ze dne 1. října 1944 mezi Labradorem a Grónskem s Cansem č. 9831.

Situační mapka Labradoru, na níž je znázorněno umístění letiště Goose Bay na řece Northwest River.

Doklad totožnosti namísto pasu, který mi stačil pro cestování po Kanadě, USA, Bahamách i Británii.

V americkém Miami při cestě ke 111. OTU na Bahamy v lednu 1945. Zleva: Pikula, Kadlčík, Jandera, paní z Miami, Krézek, Jaroš a Krakovský. V této sestavě jsme prodělávali výcvik v kursu č. 45.

Pohled na jeden z Liberátorů G.R. v 111. OTU v letu nad Karibským mořem.

Pláž na Bahamách. Zleva: Sobota, Krézek a Koblovský

Další plážový snímek z Baham, tentokrát s Mir. Sobotou.

Pozvánka na cocktail, který pořádal velitel RAF Nassau ke dni Sv. Jiří, dne 23. dubna 1945. Přítomen byl bývalý král Edward a jeho paní lady Simpson.

V létě 1945 u Liberátoru 311. perutě s piloty naší osádky. Vlevo Sgt. Viktor Kadlčík, vpravo W/O Bohuslav Jaroš.

Před Liberátorem „třistajedenáctky“, tentokrát sám.

Autor krátce po návratu do vlasti v roce 1945 v hodnosti štábního kapitána.

Bohumír Krézek

CANSO

vydalo jako svou 13. publikaci

nakladatelství letecké literatury Svět Křídel

odpovědný redaktor – Arnošt Moucha

návrh a autor obálky – grafik V. Kovařík

foto – ze sbírky autora

sazba – REPRINT a.s. Cheb

tisk – Liberecké tiskárny

náklad – 20000 výtisků

vydání první

rok vydání – 1993

ISBN 80-85280-12-4

Doporučená cena včetně DPH 65,– Kč

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai