Špion

Evžen Kulič

(2010)

Hodnocení:

Štítky:

Literatura česká, Romány autobiografická

Špion. Letec. Voják. Kmenový vůdce. Milující otec. Dobrodruh… Tam někde dole pod rovníkem, kdesi až na druhé straně zeměkoule, leží Austrálie. Jedny z nejdražších evropských letenek směřují právě tam a ne každá bývá zpáteční. U některých se to dokonce ani nepředpokládá a není pochyb o tom, že to má své důvody. Komunistická rozvědka rozehrávala s lidmi a kolem lidí nejrůznější zpravodajské hry. Občas se přitom stávalo, že se náhle začalo hrát podle zcela jiných, nečekaných pravidel. Nebo dokonce bez nich.

Děkuji přátelům z rozvědky, Vojtovi a Oldovi, kteří pro svoji „vrozenou skromnost“ nechtějí být jmenováni, za občasnou slovní výpomoc a doplnění utajovaných faktů.

E.K.

© 2010 by Evžen Kulič

Cover and layout © 2010 by Jindřich Procházka – Naše vojsko Czech edition © 2010 by Naše vojsko, s. r. o.

All rights reserved

ISBN: 978-80-206-1152-9

Vážený čtenáři.

Když jsem psal tuto knížku, seděl jsem na pařezu v australské buši a kolem mě poskakovali klokani. Papoušci kakadu mi z kapsy košile lovili oříšky kešu a za mými zády zurčel potůček, kam jsem se občas chodil napít chladné vody a osvěžit tvář. V této absolutní pohodě jsem vzpomínal na můj příchod na tento kontinent a události, které mu předcházely.

Mnoho lidí z tak zvaných východních států „uprchlo“ na západ, kde tvořili základ rodiny „spících agentů“. Zde normálně žili a dosud žijí, pracovali a někteří dosud pracují, mají děti a vnuky. Tito lidé často dosáhli vysokého postavení a společenské obliby. Postavili si dům, nebo několik, mají se dobře a nyní žijí jako vážení občané Austrálie. Svým původním posláním se většinou nechlubí, protože jsou „od přírody skromní“ a možná i z jiných důvodů.

Poslyšte příběh jednoho z nich, který to tak jednoduché neměl. Bude o ženě a nerozlučném přátelství dvou mužů. Bude o mafii, rozvědce, lásce a nenávisti, pěstování drog a létání. O útěku z vězení a životu mezi původními obyvateli Austrálie. Prostě „legrace k popukání“. Prosím, přivoňte k růži.

Autor knihy Evžen Kulič

Anotace

Když jsem se narodila, tátovi již říkali „don“. Stal se jednou z klíčových osobností podsvětí New Yorku.

„Tu postel s nebesy znám. Když jsi to trochu rozjel, vyla jako kojot.“

„Tam budeme vozit prvotřídní australský hašiš a marihuanu, zpět afgánský heroin.“

Označil mi místo schránky, způsob vyzvednutí a zmizel.

Byl to můj „řídicí orgán“. Moje špionážní poslání v cizí zemi začalo.

„A mimochodem, vše, o čem se zde bavíme, je přísně tajné a běda vám, když o tom budete někde, nebo s někým mluvit.“

„Lásko moje, přijeď, já tě potřebuji a nevím, co si tu sama počnu. Svět je bez tebe prázdný a moc se bojím, že naši velkou lásku dlouhé odloučení zničí“

„Tak se brouku ten svět točí a nic proti tomu nenaděláš.

Dej si ale pozor, ‚mašle‘ tlačí a můžeš ji mít jen jednou“

Těsně nad naší kabinou se mihlo štíhlé tělo stíhačky F-18.

Oba jsme ztuhli.

„V podstatě zjišťuji, že nevěra je ve většině případů pochopitelná.

Co je nepochopitelné, je věrnost.“

Uvědomoval jsem si, že toho moc vím, a tento typ lidí se někdy likviduje preventivně.

„Tento tanec je dlouhý a vyčerpávající,“ řekl šaman. „Zpravidla trvá celou noc. Tancuje se v něm totiž o život. Ano, bohužel o tvůj.“

Přehodil si nůž do druhé ruky a zase zpět. Tentokráte bude útočit zespodu.

Bylo mi, jako bych se chystal spát s předsedkyní vlády, nějakým laureátem, či ministryní zahraničních věcí a představoval si, jak její lokajové stojí u postele a hlavněmi svých bouchaček mě píchají do zadku a říkají, „rychleji, rychleji!“

„Tak tohle jsi tu zařídil, nó docela dobrý. Ještě tu schází chcíplej kůň a spadlý letadlo.“

Věřím, že za záchranu matky by náčelník věznice dal všechno, snad i věznici samu. Tu jsem ale potřeboval nejméně.

Ve snaze ji políbit jsem vecpal obličej mezi mříž. Ona mě však jen pohladila prstem po tváři a řekla.

„Lásko, je pozdě, všechno jsme prohráli.“

„Jo, žiji dobře, ale posledních devětadvacet dní v měsíci je nejhorších“

Děkuji paní Milušce Vidomcové za opravu češtiny a celkové zkultivování textu mé knížky.

Evžen Kulič

ČÁST PRVNÍ

ÚTĚK

Byl to zběsilý útěk. Běh doslova o život. Vyhýbám se stromům, přeskakuji křoviny a kameny a to stádo lidí se žene za mnou. Ze silnice vlevo začínám slyšet vytí dalších policejních aut. Tak již dorazili. Ti budou mít psy. Musím změnit směr. Buší mi ve spáncích a něco mi říká, „stejně tě chytnou – stejně tě chytnou – patříš mezi ty, co se tam vrátí“. Musím něco vymyslet. Co ale? Vím jen, že je jich hodně a ke všemu to tu znají. Hlava jako by se v té panice zasekla. Nic mě nenapadá. Běžím někam z kopce. Jestli tam bude řeka, mu sím ji přeplavat, jestli skály – musím skočit. Větve mě šlehají do očí. Z tváře teče krev. Na zastavení není pomyšlení. Aby tu ještě byl had. Všechno by skoncoval. Zatracený život. Vybírat si cestu však nejde. Musím riskovat a hnát se dál, jako štvaná zvěř. Křoviny zhoustly. Občas musím lézt po kolenou. Připadám si chvílemi jako pes. Ztrácím přehled. Vnímám jen běh, ty za mnou a bičování větví. Slyším také jejich dupot a občasné zvolání „tudy chlapi – támhle je, už ho vidím“. Ne, takhle to nejde. Vzdálenost mezi mnou a jimi se zmenšila, snad jen na padesát metrů. Je to můj konec – konec. „Prozřetelnosti, pomoc,“ prosím neznámého boha. A v tu ránu padám. To mi ještě scházelo. Než se zvednu, mají mě. Pak se pode mnou ještě něco prolomilo a sesul jsem se níže. Ne, odtud se již nevyhrabu. Zatracený zlatokop. Je tu spousta opuštěných dolů a různých děr, které působí jako past. Děr, kde lidé hledali štěstí a nalézali dřinu. Taková je Austrálie. Mimoto jsem se pěkně křachl do kolena, až se mi zatmělo před očima. Pokouším se vstávat, ale znovu klesám. Nejde to. Konec, prohrál jsem. Ještě něco na mě spadlo a prásklo do hlavy a byl klid. Ztratil jsem vědomí.

Za jak dlouho jsem se probouzel, nevím. Je skoro večer a ticho. Božské ticho nadívané zpěvem ptáků. Ještě chvilku poslouchám, vyplivávám hlínu z pusy a potom ze svého úkrytu pomalu vylézám. Nehluboká díra, zakrytá starými shnilými nehoblovanými prkny porostlými mechem zapůsobila nejprve jako past a potom jako perfektní úkryt. Koleno opuchlo, bolí, ale mohu se postavit. Rozhlížím se. Skutečně, nikde nikdo.

tom shonu a randálu co dělali mě předběhli a nevšimli si mě. A poldové se psy se hnali po jejich stopách. Škodolibě se tomu zasměji. Měl jsi štěstí, napadá mě a pomalu se vracím k silnici.

Zastavuje mi hned první auto. Mladá holka, nevšímá si mých šatů a sveze mě do vesnice. Jede na párty. „Boyfriend“ má narozeniny. Je navoněna nějakou strašnou voňavkou. Co lidi musí kvůli té chvilce lásky vydržet, napadá mě.

první vesnici vystupuji. Jdu chvíli po prázdné silnici mezi domky se zahrádkami. Nikde nikdo. Spořádaní lidé se touto dobou dívají na televizi. Ano, tento potřebuji. Zvoním. Když se nikdo neozývá, beru to brankou do zahrady. Chovám se sebejistě, jako bych to tu znal. Ne, psa nemají. Pak jdu k prádelní šňůře, která byla vidět již ze silnice. Je tam vše, co potřebuji. Dlouhé kalhoty a košile. Chlápek asi zašel „na jedno“, nebo dělá přesčas. Vyprané prádlo voní čistotou a padne jako ulité. Australáci nosí všechno volné a nic se nežehlí. Čistotní ale jsou. A je ze mě spořádaný člověk. Vězeňskou maškarádu zahazuji do „rabiše“ (rubbish). Tak tu říkají odpadu. Krásného saka velitele věznice je mi trochu líto. Třeba je již nebude potřebovat, kdo ví. Dovnitř se protáhnu okénkem v koupelně. Tady jsou lidé hodní, důvěřiví, ale většinou nepořádní. Asi to k sobě patří. Na umyvadle bylo takových krámů, včetně prázdných plechovek od piva, že to všechno spadlo s ohromným randálem na zem. Chvíli čekám, jestli jsem náhodou někoho nevzbudil, pak jdu dále. V lednici je sendvič a kola. Strkám to do kapsy. V pokoji v šuplíku platební karta. Nemusí mi být nic platná, ale když není nic jiného, tak ji beru. Z lékárničky ještě fáč a náplast. To zatím stačí. A honem pryč. Nazpět již mohu jít dveřmi. Venku zase nikdo.

A další stop. Taková dodávka. Doveze mě až na výpadovku z Melbourne. Nějaký řemeslník – stavitel. Mluví o práci jako o kostele. Je prý svým pánem, pracuje pro sebe. Na dveřích telefonní číslo a pod ním nápis: „24 hodin denně a sedm dní v týdnu“. No, ten se má. Když se jej ptám, co většinou dělá, tak pokrčí rameny a jinými slovy říká, že pořád kope. Přívody plynu, elektriky, kde se nedostane malý bagr „backhoe“, kde potřebují bazén, nebo základy. Tu techniku do těch děr již dávají jiní. Volant drží v ruce jako krtek.

mé představivosti se mi vybavuje, že před svým domem vystoupí z auta a zavrtá se do díry. Splácí barák, auto a štěstí spatřuje v tom, že je dostatek práce. U pumpy bere plyn. Tady se na plyn jezdí hodně. Vyjde to na polovic. Vystoupím s ním a myji mu přední sklo. Přátelsky na mě mrkne, vyndá z peněženky platební kartu a jde dovnitř. Šrajtofle je plná, asi dneska inkasoval. Nedbale ji hodí do šuplíku přede mnou, jak je zvyklý. Jeho kolébavý krok svědčí o tom, že měl perný den.

No, tady jsi hochu udělal chybu, pomyslím si. Nechat mě, člověka bez grešle, samotného se svou šrajtoflí nacpanou penězi je horší, nežli mě strčit k tvé holce do postele. To nebyl dobrý nápad. Klíčky jsou v zapalování. Polilo mě horko. Vše je vyřešeno, připraveno a začíná akce. Musím jednat účelně, rychle a samozřejmě. Nežli jsem si ale stačil přesednout, tak se obrací a jde zpátky. Málem mě zahlédl. Dělám, že něco spadlo na zem. Úsměv a bere si svoji peněženku s sebou. Že bude dnes platit „hotovými – cash“. Asi mu to došlo, nebo intuice? Tentokrát opravdu odchází a mizí v pokladně. Přesedám na jeho místo, startuji a rozjíždím se. Sedadlo ještě hřeje.

Vjíždím na silnici. Je klid. Tímto směrem toho v tuto hodinu moc nejezdí. Zastavuji u další pumpy. Zdravím prodavačku, je to milá holka. Nezkušená. Prosím o klíč od záchodu. Tak jako každá hospoda, čili „pub“ je současně hotelem a má místa na přespání, pro případ když se tam někdo namaže, tak u každé pumpy jsou veřejné záchody. Tyto jsou přímo perfektní. Ne vybavením, ale pozicí. Jde se do nich totiž zvenku a jsou za rohem. Chvíli tam čekám. Pak vbíhám zpátky do prodejny a vystrašeně gestikuluji. „Leží vám tam na zemi ženská, pojďte mi rychle pomoci!“ Člověk musí být někdy i herec.

Austrálii se nekrade. Není třeba vymýšlet rafinované story. Prodavačka starostlivě vybíhá a já zaujímám její místo za pultem. Ani si nevšimla, že za ní nejdu. Vím, že v kase nebude moc. Na pumpě jsem dělal. Peníze se po přesáhnutí určité sumy dávají do trezoru. Trezor bývá často tlustá ocelová trubka zapuštěná v zemi s masivní kovovou pokličkou a zámkem. Nemýlil jsem se a klíče od toho všeho se ještě houpají u pokladny. Je v ní opravdu jen pár stovek, jak jsem předpokládal. Otvírám visací zámek do provizorního sejfu na zemi. Vše funguje jako po másle. Tady už je celodenní tržba. Rovných deset tisíc. Požehnej pánbůh. Dávám je do kapsy. A již nic nezamykám. Není třeba. Dnes již nikdo nic neukradne. U dveří potkávám vracející se vyjevenou prodavačku. Dávám jí platební kartu, co jsem sebral v domku a ze stojanu si beru tatranku, abych si na té svobodě taky něco užil, se slovy:

„Leží asi někde za rohem, byla celá od krve.“

Již nereaguje. Jde k pokladně jako ve snách. Něco se jí nezdá, zatím ale neví co, či si spíše myslí, že se jí to zdá vše. No a já se rozbíhám ven k autu. Startuji a ještě vidím, jak vyběhne ven a zapisuje si moje číslo. Přátelsky ji zdravím a říkám si. Člověk i krást musí s grácií. Vím, že daleko nedojedu, tak nemusím spěchat. Jedu jen k další velké pumpě na výpadovce. Ta je plná. Odstavuji auto na parkovišti, jako se to má, a ani je nezamykám. V Austrálii se přece nekrade. Jdu do míst, co plní palivem traky. Tato ohromná nákladní auta s vleky jezdí raději v noci, protože je to rychlejší. Nabízím stovku za svezení do Adelaide. Zde je to neobvyklé, ale funguje to.

„Jó, to se mi hodí, ráno tam jsi.“

Mně se to taky hodí. Lezu po strmých schodech do traku a podávám šoférovi stovku. Trochu na ni plivne a přilepí si ji z legrace na čelo. Pak se zasměje a řekne. „Žeňa.“ No vida – Rusák, pomyslím si. A řeknu: „John.“ Nic jiného mě nenapadlo. Podáme si ruce, on startuje. Pomalu se rozjíždí, ale na silnici již blikají modrá světla několika policejních aut. Jsme ve vyspělé zemi, vše tu funguje jak má. Poldové zatočí k pumpě, osádka jednoho vozu vyskakuje a utíká dovnitř prodejny. Když se ubezpečí, že je vše v pořádku, jedou dál. Tak vám kluci přeji moc štěstí, pronesu v duchu. Mrkám na řidiče a říkám:

„Alespoň nebudou měřit rychlost.“

Zasměje se tomu a vjíždí na silnici. Tam si zapálí a ptá se: „Busy?“ Jako že, jestli jsem měl „perný den“?

„Jo, ráno jsem měl nějaké běhání a pak jsem musil vyzvednout peníze.“

Přátelsky se usměje a jedeme do ADELAIDE.

A jsme v hlavním městě Jižní Austrálie. Poděkoval jsem za svezení a vystoupil u první benzinové pumpy. Byl jsem dostatečně vyspalý a dobře naladěný. Řidič totiž, když viděl, jak mi padá hlava, usoudil, že jsem z toho dopoledního „běhání a vyzvedávání peněz“ unavený, a řekl, ať si vlezu na lůžko za sedadly. Nyní je krásné ráno a modrá obloha slibuje i pohodový den.

Adelaide je půvabné městečko. Překvapí vás svým klidem a pohodou. Lidé nikam nespěchají, jako by věděli, že jim práce neuteče. Zeptáte-li se na cestu, tak se s vámi zastaví a bez toho, aby se optali odkud jste a jak si žijete, vás nepustí. Takoví jsou zdejší lidé.

nejbližším obchodě s turistickými součástkami jsem si koupil vše potřebné na svoji další cestu. Prodavač se na mě příjemně usmíval, a když jsem mu řekl, kam mířím, polovičku věcí z té mnou vybrané hromady zase odebral a uložil zpět do regálů. Mnoho dalších, však přidal, čímž mě příjemně překvapil. Můj ohromný spací pytel například nahradil zcela maličkým. Přidal ale moskytiéru, místo prášků na čistění vody podal malý vodní filtr. Klobouk prý je nejen proti slunku, ale i chrání před deštěm, někdy před dotěrným křovím, a tak mi podal kožený. Vysoké boty – textil guma – se při přechodu řeky nesundávají a musí mít otvory, aby z nich přebytečná voda mohla odtéci, stejně jako batoh. Na druhé straně nás chrání s dobrými kalhotami před hadím uštknutím. Po zaplacení jsem z tohoto horolezeckého obchodu vyšel nejen se slušivým vojenským oblečením, ale i s plným batohem. K dokonalému dojmu, že se právě vracím z Vietnamu, snad scházela jen přilba, samopal a dřevěná noha. To jsem ale rád oželel.

Šel jsem rovnou k benzinové pumpě, po cestě koupil pár drobností k jídlu a několik základních léků. Měl jsem štěstí, moje vojenská ústroj zabrala a zanedlouho jsem seděl v ohromném traku, který se mnou směřoval po silnici zvané „Stuart HWY“ nelítostně na sever Austrálie. Jel totiž do Darwinu. Cesta trvá několik dní a je dlouhá přes 3000 km. Na silnici jsou však roztroušena městečka, vesničky, ale někdy jen benzinové pumpy s hospodou a možností přespání.

Když se vymotáte z městského provozu v Adelaidě, octnete se na překrásné silnici, na které provoz stále více slábne, nesmí vás pak překvapit, když si řidič vyndá nějaký zábavný časopis a při stokilometrové rychlosti, která je tu maximální, si čte a přitom svačí. Nějakou dobu mi trvalo, nežli jsem si zvykl. Projeli jsme přístavem Port Augusta a zamířili k raketové základně Woomera, kde se provádějí vojenské pokusy nejen s raketami, ale i s umělým zemětřesením, jakoby toho pravého nebylo dost. Je zde také ohromný americký radar s nevídanou ochranou. Území je sedmkrát oploceno a na eventuelního průzkumníka čeká nejedno nepříjemné překvapení. Pokud jedete na sever, tak s přibývajícími kilometry sundáváte oděvy, až dojedete zpocení jen v trenkách a klobouku, který je zde kvůli slunku nezbytný.

městečku Coober Peddy se dolují opály. Ze silnice vidíte věž na věži. Jsou to těžební prostory. Před kinem pak velký nápis, že nesmíte vstupovat s dynamitovými patronami v kapse. Byl zde již dlouho předtím, nežli byl vynalezen terorismus. Lze tu ale příjemně přespat v „digautu“. Je to podzemní hotel ze starých štol, většinou perfektně zařízený a svým přirozeným chladem příjemný. Cesta po rovné silnici je totiž velice jednotvárná, a tím únavná. Je zdobena množstvím křížků, které upozorňují na ty, co se ze svého snu na silnici v autě již neprobudili. Nervózně sleduji klesající víčka mého řidiče a on, jako by to zpozoroval, do opálového městečka zabočuje. Po studené sprše sedíme v klimatizované restauraci u dobré večeře.

Řidič žije sám a před lety vlastnil velký dopravní podnik s padesáti zaměstnanci, který ale zkrachoval a on, milionář, skončil obklopen dluhy a věřiteli. I žena od něho odešla, a tak se rozhodl, snad aby si to mohl vše v klidu promyslet nežli se pustí do dalšího života, trochu se projet po australských silnicích. Na všechna jeho trápení přikyvuji, ale neříkám nic. Kdyby tak věděl co potkalo mě a proč tu vlastně sedím, jistě by mu upadla vidlička a na další cestu by mě nevzal.

Vstáváme ještě za tmy. Ta dlouhá čára před námi, co končí na horizontu, zdobená jen přejetými klokany a občas placatou kravkou, je naše silnice. Monotónní hukot motoru je ubíjející, potkat auto je svátek, a proto se řidiči zdraví. Blížíme se k Alice Springs. Půvabné výletní městečko ve středu Austrálie. Zde je již mnoho původních obyvatel, zvaných zde aboridžinci. Procházejí se většinou ve skupinkách po poloprázdných ulicích, zatímco „normální“ lidé jim vydělávají na podporu. Program je stejný. Platím několikrát řidiči večeři a pití, abych si zasloužil jeho dobrodiní, a nežli se naději, zastavujeme téměř na severu Austrálie v Northern Territory v městečku Katherine, kde se s ním loučím. Již jsme si na sebe zvykli, a tak stisk rukou je srdečný a jeho přání „good luck“ přijmám s upřímnou nadějí, že se vyplní. Budu to potřebovat.

Za ohromným trakem se zvedá prach a jeho slábnoucí zvuk říká, že jedné epizody – jeho i mé – je konec a zatím šťastný. Epizody krásné, při které se vlastně nic nepřihodilo. Takového oddychového času v životě dvou lidí. Beru svůj batoh, ze setrvačnosti se rozhlížím, zdali nejsem sledován, a potom přecházím ulici k firmě se starými náhradními díly a ojetými auty. Vítá mě velká ohrada, typická svým pachem. Připomíná trochu hřbitov. Jestlipak auta mají také duše? Mají, a ne jednu, odpovídá moje podvědomí. Co osudů se za tou často hromádkou plechu skrývá, či skrývalo. Támhle na čelním skle je ještě vidět zaschlá krev. Nechtěl bych tu pracovat, v té neuvěřitelné špíně.

„What do you want?“ ozve se za mnou. Chvíli hledám, kam odložím svůj batoh, a pak jej pokládám na nejčistší plech v mém okolí. Pozdravím. Chlapík přede mnou má v ruce klíč, kterým se ještě před chvílí vrtal ve vnitřnostech nějakého motoru, a neuvěřitelně špinavé ruce. Hledím na toho chirurga trochu s opovržením. Jeho montérky jsou tou prosakující špínou a olejem jako kožené. Jeho do půli oplešatělou hlavu zdobí až na ramena dlouhé vlasy. Je mu tak čtyřicet a je to, jak se říká – „zjev“. Co si asi myslí o mně on? Ve svém novém oblečení, co ještě smrdí naftalínem, proti němu vypadám jako manekýn. Předem vím, že mě bude chtít natáhnout.

„Potřebuju auto,“ říkám nedbale. „Něco levného, chci se vlastně jen projet.“

Trochu zvedne levý koutek, jako by dobře neslyšel, a vidím, že si o mně myslí, že jsem praštěnej. Že mě to nenapadlo hned. Úplně slyším, jak si v duchu říká:

„Chce se projet, tak si na to koupí auto.“ Nahlas ale řekne: „Jak to má vypadat? Už jste si něco vybral?“ a podívá se na hodinky.

„Nic tu nemá technickou prohlídku,“ pokračuje. „Tu si budete musit teprve udělat.“ Nakonec ale dobrotivě prohlásí: „No pojďte dál, něco vám ukážu. Ten pingl ale dáme do kanceláře,“ a jen taktak jsem zachytil jeho černé klepeto, které se natahovalo po mém novém batohu.

Ten člověk se asi vůbec nekoupe, a když, tak v tom vyjetém oleji. Taková australská Čachtická paní, napadlo mě.

„Co támhle to?“ ptám se a ukazuji na terénní NIVU.

„Je to z druhé strany nabourané.“

A opravdu, levé dveře jsou zmuchlané, jako kdyby někdo chtěl nastoupit a zapomněl je otevřít.

„A vrčí to?“ ptám se.

„Jo, až moc. Rusáci myslí, že čím větší rachot, tím větší paráda.“

Obhlížím tu nádheru a v duchu se ptám: „Pojedeš, Brežněve, se mnou?“

Leonid chytil na první pokus a mě obklopila nádhera. Nádhera a kouř. No nevadí, státníci většinou kouří. Pak se ale ozval zpod kapoty výstřel z Aurory a byl konec. Leonid zmlknul, jako že hotovo. Asi se mu se mnou nechtělo. Obhlížím další auta.

„A co toto skříňové Mitsubishi?“ ptám se a ukazuji na prostorný van, do kterého by se toho hodně vešlo, nechalo by se v něm i přespat a je s náhonem na všechna kola.

„Má mnoho drobných závad, které se nezdají, ale do technické prohlídky by se vešlo takových pět tisíc. Popraskaná okna a světla. Počítejte, co okno, to dvě tři stovky. Světla to samé. Zadní skupinová svítilna stojí 380 dolarů a jsou pryč obě. Prachovky na náhonech a táhlech jsou zase záležitosti za dolar, ale musíte přitom rozebrat půl auta. Nefunguje klimatizace. Spojka sice ještě maká, ale je mimo toleranci. To samé brzdy a destičky. Upínací pásy jsou popraskané. Jeden za tři sta a je jich tam devět. Tak si to spočítejte.“

No reklamu tomu udělal prvotřídní. „A jede to?“ prohodím, protože se mi to začíná nějakým způsobem líbit.

„Jo, tomu autu nic není, akorát vás nesměj chytit policajti.“

To se docela trefil, pomyslím, a pokračuje:

„Lak je ale v takovém stavu, že je přímo přitahuje.“

„Tak dobrá,“ končím debatu. „Co za to?“

„Říkám, tomu autu nic není, na náhradních dílech trhnu pět tisíc,“ obrací špindíra.

„Projedu se s tím,“ odpovídám a on dodává:

„Klíčky jsou v zapalování,“ otevírá druhou polovičku vrat a skopává v cestě ležící součástky.

Austrálii se to tak dělá. Pojezdíte s autem a pak se vrátíte. Prostě se tu nekrade. Zapínám, co se dá. Vytápění skel, naplno větrák a dálková světla. On stojí bokem, a tak slyší jen jak se startér nedostatkem proudu dusí a motor nenaskakuje. Když konečně naskočí, vše to zase vypínám a vyjíždím. Jede to slušně, nic nerachtá a nekouří. Když se sem již nevrátím, tak upozorním policajty, že ten loupežník je v Katherine. Mimo to benzin na dně a u první pumpy mě chytnou. A pak, můj nový batoh. Hlavou mně proběhnou zásady, jako pravda vítězí, s poctivostí nejdál dojdeš, přestože jsem je dlouho nepoužíval a jedu zpátky.

„Kolik za to?“ ptám se dealera.

„Čtyři,“ ozve se z jeho úst.

„To je moc,“ beru batoh a jdu pryč. Nežli si ho ale hodím na ramena, říkám: „Když tady v té díře dostaneš dva, vyskočíš radostí z fuseklí. Dám ti tři a to je moje poslední slovo. Vždyť to ani nechtělo chytit. Tři a chci nářadí a ještě jednu rezervu.“

Po těch slovech jsem vytáhl z kapsy tři tisíce a podával prodavači. Chvíli váhal, ale pak po nich šáhl. Je to starý trik. Jak někdo vidí třpytit se na slunci hotové zlatky, prostě neodolá.

Zbylo mi ještě dost, abych koupil další turistické vybavení. Velký stan s dvojitou střechou proti slunku, plynové bomby a vařiče na vaření a dostatek nádobí. Sekyru, krumpáč a lopatu. Prodavač mi nabízí levnou řetězovou pilu. Beru dobré horolezecké lano. Kupuji také sportovní luk a několik šípů. Haldu různých konzerv a kafe. Konečně si uvařím a v klidu vypiji dobrého turka. Pytel rýže, mouky, cukru a brambor. Sůl a nějaké koření. Několik pikslí oleje. Rezervní oblečení. Stolek a pár židlí. Nádoby na vodu. Čtyři kanystry na benzín. Auto se zdařile plní a já mám z očekávaného dobrodružství radost. Z Katherine totiž vyrazím do zakázaného území, obývaného domorodými kmeny. A tak jsem přibalil dokonce i nějaké dárky pro své budoucí přátele.

Vjedete-li po takovémto úsilí na prašnou cestu australské buše, dostaví se ve vašem vědomí neskutečná pohoda. V hlavě vám vznikne myšlenkový koncert. Postupně splýváte s přírodou, která spojuje hmotu s duchem. Víte, že vás čekají neznámá dobrodružství, a záleží jen na vás, jak se s nimi vypořádáte. Veškerý čas je váš. Již pocit, že jste sám a vše se vám daří, ve vás vzbuzuje uspokojení. Začnete si zpívat, a mizíte v neznámé krajině. Za vámi jako pomník zůstává jen ohromný oblak prachu, z kterého již neprosvěcují modrá blikající světla policejních aut a který se za pár minut rozplyne jako dým.

Zpočátku byla cesta zcela ucházející a bylo poznat, že se tudy občas prožene nějaké auto. V Austrálii musí mít každý svůj pozemek oplocen. Projíždíte-li tedy normálním územím, kromě národních parků, jedete stále mezi ostnatým drátem, který ve vás vzbuzuje nelibost a připomíná civilizaci, čili to můžeš – to nesmíš. Musíte se vlastně stále držet nějaké cesty, která vás někam zavede, jako mantinely na bobové dráze. Člověk tuto zkušenost, přestože omezuje vaši svobodu, již považuje za normální a ani mnoho dalších věcí podobných již nevnímá. Za svou nesvobodu, ozdobenou domkem, garáží, koupelnou a teplou vodou musí draze platit. Proto když se pohybujete v podobných místech jako je toto, v australské buši, nebo na poušti, kde nejsou nejen ploty, ale ani jakákoliv známka civilizace, překvapí vás nevídaný pocit štěstí. Dostaví se automaticky. Potkáte-li stádo velbloudů, můžete zastavit a jít si je pohladit. To, že vás trochu pošlapou, k té svobodě patří také.

Pomalounku se začíná stmívat. Zastavuji své Mitsubishi a jsem s ním spokojen. Tato japonská fabrika za druhé světové války vyráběla stíhačky. Říkalo se jim „ZERO“. Nežli naučíte zaměstnance, aby nepoužívali prošlé nýty, aby každičkou závadu, či porušenost materiálu hlásili, i když ji zavinili a hrozí jim postih, chvíli trvá, a tento trend se podařil Japoncům přenést na výrobu aut. Je to jako v životě. Všimněte si, jak zdlouhavého výcviku je třeba, den po dni, rok po roku, aby byl vypěstován zdravý rozum.

Vystupuji z auta na náměstíčku obklíčeném skupinou keřů a spokojeně se rozhlížím. Možná by bylo lepší zastavit na břehu nějaké říčky a dopřát si zaslouženého ochlazení, ale není tomu tak. U řeky bývají hadi. Ti vás pokud na něho nešlápnete nenapadnou, ale po období dešťů se slanovodní krokodýli to jsou ti pětimetroví, velice nebezpeční – přemístí až dvě stě kilometrů proti proudu řek, do vnitrozemí. Jsou ohromně chytří a záludní. A probudit se v břiše tohoto ještěra bych nechtěl. V některých parcích jsou ohromné cedule s výstrahou a někde dokonce se spoustou fotografií lidí, kteří se v této oblasti ztratili, „neznámo kam“! V duchu jsem doufal, že je snědli krokodýlové. To, že je mohli sežrat místní divoši, jsem velkoryse pominul.

Na rozpálený písek jsem hodil spací vak a pod hlavu batoh. Nežli jsem se navečeřel, obklopilo mě šero a s ním příjemný chládek. Cítil jsem se jako v ráji. V křovinách občas zašustilo a cvrlikání cikád uspávalo. Šustot okolo mě ale ponenáhlu zesiloval. Vzpomněl jsem si mimoděk na starý vtip.

Osamělý lovec jde buší a najednou se před ním objeví pomalovaní divoši. Tuší svůj konec a tak si jako správný křesťan vzpomene na Boha a zvolá: „Bože – jsem v hajzlu!“ Stane se ale zázrak a z nebes se ozve líbezně: „Nezoufej – nejsi!“ Divoši se přibližují a zlověstně mávají kopím. „Co, Bože – co mám tedy dělat?“ vysype ze sebe třesoucím se hlasem. „To je snadné,“ ozve se shora. „Přistup blíže k tomu vysokému uprostřed.“ Lovec se osmělí a s úsměvem se přiblíží k jmenované osobě, která úsměv sdílí. „Vezmi kudlu a rychle ho bodni.“ Lovec neváhá a po rukojeť ponoří svůj lovecký tesák do břicha překvapenému rudokožci, který padne na zem. Lovec se spokojeně usměje, protože vidí, že to funguje a zeptá se: „A co dál, Bože – co bude dál?“ A z oblohy se ozve: „Nic, teď jsi teprve v hajzlu, to byl hlavní herec v tom filmu.“

Mě ale pointa nerozveselila. Ne, že by byla tak smutná, ale z křoví se proti mně pomalu blížily zlověstné stíny. Byli to psi. Psi dingo. Když jsou hladoví a ve smečce, jsou nebezpeční a na to jsem docela zapomněl. Já se tady rozvaluji v jejich teritoriu, a tak se na mě přišli podívat. Sedl jsem si a potom zvolna vstal. V mém podvědomí se ozvalo: „Měl sis vzít boty, chtěl jsi přeci umřít v botách.“ Měl jsem sice nůž, ale jich bylo opravdu hodně. Vytvořili jakousi podkovu a pomalu se ke mně přibližovali s jakýmsi spokojeným vrčením. Spokojeným asi proto, že viděli dobrou večeři. Tak toto k té svobodě patří také, pomyslil jsem si. Měsíc byl v úplňku a světlo jako ve dne. Opatrně jsem uchopil nůž. Kdysi jsem s ním dovedl docela obstojně házet. Psi se přiblížili asi na sedm metrů. To je vzdálenost vhodná k útoku. Rozhodil jsem ruce a zakřičel „hůůůš“! To rozhodlo. Do jednoho se podívali na vysokého dingo uprostřed. A to již nůž zasvištěl. Nebyla to rána smrtelná, ale stačila.

Dingo zavyl a obrátil se na útěk. A za ním ostatní. Byl to vůdce. Kdybych trefil kohokoliv jiného, ostatní by se na mě vrhli. Sbalil jsem spací vak a lehl si na plochou střechu auta opatřenou zahrádkou. Trochu tlačila a smrděla olejem.

Ráno jsem vyrazil hned za svítání. Čichám čerstvý vzduch prosycený rosou a člověku se chce skály lámat. Moje pouštní stíhačka „Zero“ chytla na první pokus. Začínal jsem s tím kusem zohýbaného a špatně nalakovaného plechu, co se mu ještě dalo říkat auto, splývat. Občas jsem jej pohladil, nebo pronesl pochvalnou větičku a „Zero“ pak spokojeně vrčelo. Byl jsem již tak daleko od lidí, že nebylo možné si neuvědomit, že jsme na sobě závislí.

Konečně voda. Cesta vedla přes brod. Když neznáte terén, přes který pojedete, je lépe zastavit a cestu, kterou se chystáte přebrodit, si řádně ve vodě prochodit. Může tam být díra, nebo ostrý kámen, o který snadno prorazíte spodek olejové vany motoru. To se opravit v buši nedá. Brod se neprojíždí rychle, ale zvolna, nejlépe na redukovanou jedničku s náhonem na všechna čtyři kola. Voda byla čirá a pouze ke kolenům. Nebezpečí nehrozilo. Průzkum mě příjemně osvěžil a ani mě nesežral krokodýl. Bylo zde tak krásné, že jsem neodolal a po vydatné snídani chvíli chytal ryby. Žádné jsem však neublížil, a tak jsem pokračoval v jízdě.

Austrálii je příjemné, že se můžete toulat beze zbraně a nehrozí vám žádné nebezpečí. Hlavní zabijáci jako tygři, medvědi, leopardi, sloni a nosorožci zde chybí. Pokud dodržujete základní pravidla pohybu v buši a nešlapete na hady, kteří jinak neútočí, tak se vám nemůže nic stát. Klokan před vámi uteče, nebo si přijde pro suchar. To, že velký dvoumetrový kangaroo napadne člověka, když vleze na jeho území, je tak výjimečné, jako to, že mě obklíčili dingo. Ty potkáte většinou samotné. Vykračuje si jako gazela a pes jde proti němu jako hulvát. Potkáte-li jej na úzké cestě, tak se vám nevyhne, ale ani si vás nevšimne. Mnohdy to svádí jej pohladit. Jak se jej ale dotknete, tak vás kousne. Mnoho lidí to zkusilo. Totéž malý třímetrový krokodýl, který v těchto severních vodách žije stále. Lidé se s ním koupají v jezerech a ani o tom nevědí. Leží nehybně na hladině, z které mu kouká jen rypáček a vystouplé oči. Plavat okolo můžete beztrestně. Když si ale šáhnete, nebo se lekne, tak kousne. Ne, on vás nesežere. Živí se malými rybami, jenom stiskne. Je jako dáma: „dívat, ale nesahat“. Když někoho kousne žralok, je to ve všech novinách, ale častěji do vás uhodí blesk, nežli sežere tato hloupá ryba.

Australská příroda je krásná. Cesta stoupá a přijíždíme ke skalám. „Zero“ sotva dýchá, a tak jsme si udělali přestávku. Otevírám v kabině kryt motoru a sleduji, jak si spokojeně a pomalu chrochtá. Je to už dědeček, nesmím ho uhnat. Na chvíli motor vypínám. Rozhostí se překrásné ticho. Ticho, klid a pohoda. Lehám si do stínu a to vše – tu nekonečnou svobodu a pohodu, vychutnávám. Potom pokračujeme. Asi po deseti kilometrech se situace opakuje. V podstatě objíždíme jakousi horu. Po zchlazení motoru jej opět vypínám a očekávám kouzelný balzám na ušní bubínky v podobě božského ticha. Možná tu přespím.

Po otočení klíčku v zapalování jsem však uslyšel vzdálený, opakující se křik a pláč. Zpočátku si myslím, že se mně to jen zdá. Asi halucinace z vedra. Nebo, že bych se již přiblížil k nějaké domorodé vesnici? Největší horko opadlo a stíny se prodloužily. Zvuky ale trvají. Obouvám boty a rychle jdu za hlasem. Se zmenšující se vzdáleností se mění v usedavý pláč. Zapomínám na jakékoliv nebezpečí a ženu se tam podívat. Je to do kopce a větve mi drásají kůži a bijí do očí. Rozhrnuji křoví. Asi v polovině strmé skály visí na osamělém keři za jednoduché šatečky asi čtyřleté děcko. Zamžourám očima, zdali se mi to jen nezdá. Odtud tedy ten zvuk. Jak se tam dostalo? Nemohu mu nijak pomoci. Skála je kolmá. Je třeba je sundat. Ale jak? Hlavou se mi honí myšlenky, ale pak mě napadá řešení. Utíkám k autu. Vytahuji z vaku horolezecké lano. Beru je do rukou štítivě, protože mi nepřipomíná nic dobrého. Obcházím kopec, kde je svah poněkud mírnější a výstupky skály znatelnější. Lano si vážu na záda jako tornu a lezu nahoru. Asi v polovině, když ztrácím dech a potřebuji si odpočinout, se podívám dolů. Je to pořádný krpál. Nebylo by dobré odtud spadnout. Pak lezu dál. Uvědomuji si, že jsem si v tom zmatku úsek pořádně neprohlédl. Stěna, po které lezu, je zakončena převisem. Proklatě! To znamená, že je nakloněná proti mně. Jakékoliv zastavení na odpočinek je pouze iluze a ztráta sil. Pořád se musím držet, jako když moucha leze po stropě. Zpátky to ale nejde. Dolů se leze špatně, není vidět, kam šlapete. A ke všemu se začíná stmívat. Došplhám až k převisu a s uctivostí zastavuji. Kdybych měl klobouk, asi bych smekl. Pořádně se musím vydýchat, vytřepat z rukou únavu a nabrat sil. Pak to bude hop – nebo trop. Bude to boj o život dvou lidí, který bych tentokrát nerad prohrál. Lezu opatrně, protože každý z těch kamenů, kterého se držím, se může uvolnit. Skála mě pálí do prstů únavou a svaly křečovitě bolí. Ničeho si ale nevšímám a lezu přesto, že skrze slaný pot, který mně stéká do očí, téměř nevidím. Každá vteřina visení na skále pracuje proti mně. Poslední metr. Bylo by škoda to vzdát. Najednou jsem málem spadl. Přeběhne mi mráz po celém těle. Jen jsem se tomu ale zasmál a podíval na stržené nehty, na kterých jsem si, jak horolezci říkají, udělal manikúru a z posledních sil dolezl.

Jsem nahoře. Uvědomuji si, že člověk v krajních situacích dokáže nemožné. Moc času nemám. Začíná se šeřit a já si v tom fofru nevzal baterku. Pláč ale stále slyším. Uvazuji lano k nejbližšímu stromu a opatrné je házím dolů. Dělám si na těle vojenskou smyčku na slaňování. Skrze nohy, nahoru po zádech přes levé rameno a dolů k pravé straně pasu. Tady držet a povolovat.

Žádám tu sílu, která to tady všechno vede, o pomoc a kloužu po laně dolů. Jde to zvolna, lano ukrutně tlačí, ale jde to. Je třeba dávat pozor, abych neuvolnil nějaký kámen. Z té výšky by mohl zabít. Blížím se k oběti. Je to holčička. Již mě zpozorovala. Kouká na mě s vytřeštěnýma očima a trochu se bojí. Neví, co se děje. Drží v ruce hadrovou panenku a strachuje se, aby se jí něco nestalo, proto ji přede mnou schovává. Neuvěřitelné štěstí. Dívka spadla do koruny keře, rostoucího na kolmé skále, který značně ztlumil její pád. Jedna z větví se při pádu ulomila a pronikla dívčiným chatrným oblečením, takže ji podržela, aby nepokračovala v pádu. Větev sice za sebou zanechala pořádný škrábanec, ale jinak neublížila. Ano, vidím, že zázraky se dějí. Drží se mě kolem krku a já se ještě pro jistotu zakousl do jejích potrhaných šatů. Obě ruce totiž potřebuji na ovládání lana. Dolů to jde hladce. Vnímám, jak je potlučená a nevídaně zbídačená. Když jsem se dotkl země, všímám si, že mám v ruce špinavou a zakrvavenou hromádku lidského masa a kostí. Nesu ji k autu a ona se mě stále křečovitě drží. Je již tma a dávám pozor, abych nezakopl a neupadl. Dokonce malinko bloudím. Není toho v tom křoví moc vidět. Sláva, jsme u auta. Zero nás přivítal vrznutím dveří.

Pokládám ji zlehka na sedačku. Dávám pozor, aby nespadla a rozprostírám spacák. Celá se třese, a tak ji cípem přikrývám. Nevím, jak dlouho nepila, a tak jí zprvu dávám k té malé pusince namočený kapesník. To ji probudilo. Saje z něho vodu jako o život. Vlastně ono je to o život. Nechávám ji jak je, nepřevlíkám. Nejen, že není do čeho, ale způsobilo by jí to bolest. Po třetím mokrém kapesníku jí dávám napít z hrnečku sladkého čaje, který se zatím uvařil. Přimíchal jsem do něho prášek proti bolesti, snad jí to pomůže a bude spát.

Zatracený život. Jak se to vše jen mohlo stát? Lehám si k ní a její maličkou hlavičku mám na svém rameni. Již spí, ale stále vzlyká. O čem se jí asi zdá. Bojím se pohnout, abych ji nevzbudil. Oknem hledím na ty překrásné hvězdy nad námi. Svítí silně, jako malé reflektory. Jakoby někdo do té modře nahoře vyvrtal dírky. Tu a tam padá hvězda. Přeji si, aby žila. Něco mě k ní poutá.

Ten zázrak přírody, který máme za svůj život možnost spatřit, je k nepochopení. Každé z těch maličkých světýlek, kterými je obloha poseta, je součástí galaxie, co se někam řítí. Většina z nich jsou slunce. Proto je vidíme. Na jejich oběžnice náš zrak již nestačí. A celé toto ohromné, nevyčíslitelné množství sluncí, hvězd a jejich planet, má svůj přesný řád. Vše na něco reaguje. Ať již je to nějaké záření, vibrace, magnetizmus, nebo přitažlivost. Každá z nich má svoji naplánovanou dráhu, stejně jako souhvězdí, stejně jako každičký kousek každé z těch hvězd, stejně jako každičký atom. Vše se řídí podle nějakého vyššího řádu. Vše funguje jako velkolepý stroj, ve kterém jedno kolečko zapadá do druhého. Je vůbec možné, aby něco okolo nás fungovalo samostatně? Je možné, aby život člověka byl v tomto gigantickém soukolí výjimkou? A kdo zařídil, že jsem jel okolo, zrovna ten den, tu hodinu? Kdo zařídil, že jsem se narodil proto, abych mohl tohoto malého tvorečka spasit? Bylo to naplánováno, jako běh těch hvězd předem? A kým? Náhodou? NÁHODO, já se ti klaním a budu se k tobě modlit.

Ráno bylo chladné a pohled na spící dívku mi připadal jako zvláštní sen, ze kterého se nedalo probudit. Připravil jsem na talíř lehkou snídani a čekal, až se mouřenínek probere. Čerstvé ovoce, které mi ještě zbylo z nákupu v Katherine, jí přišlo vhod. Stále se celá třásla a bylo vidět, že má horečku. Musím najít její vesnici. Nemůže být daleko. Děcko se samo daleko zaběhnout nemohlo. Položil jsem ji na sedačku vedle sebe a na podlahu hodil batoh s oblečením, aby nespadla. Jeli jsme pomalu.

Tak a jsme tři. Ona, Zero a já. Jak jí asi říkají? Jeli jsme po něčem, co chvílemi připomínalo prašnou cestu, která se pozvolna ztrácela v lese křovin. Když jsme ale přijeli k dalšímu brodu a já osahával bosýma nohama dno, zdali je rovné, dívenka se posadila a ukázala rukou k řece. Ne tedy přes vodu, ale podle ní. Dal jsem se tímto směrem. A opět skály. Jen ale nízké. Spíše jen takové ohromné balvany. Pomáhala mi mezi nimi kličkovat, až se objevil tábor. Ano, byli jsme u cíle, ve vesnici původních obyvatel aboridžinců.

Pokud si někdo představuje, že vesnice aboridžinců vypadá jako tábor indiánů, tedy náměstíčko a okolo pravidelné rozestavené týpí, tak se mýlí. Přivítají vás tu a tam roztroušené přístřešky z kůry a větví skryté v buši, které objevíte spíše podle kouře z ohniště nebo křiku dětí. Nehezký pohled. Zajel jsem doprostřed té bídy, zastavil, vzal malou do náručí a očekával, že se ke mně přihrne dav zvědavců, či její nedočkaví rodiče. To se ale nestalo. Sel jsem tedy k největší haldě větví, jakémusi to příbytku a hlasitě zakřičel. Vylezl statný opálenec a opovržlivé se na mě podíval – jako co tam vůbec chci. Kdyby neuměl anglicky, nevím co bych udělal. Takto jsem bradou ukázal na dívku, co jsem měl v náručí a zeptal se, kde jsou její rodiče. Zakroutil hlavou a chystal se k odchodu. Absolutní nezájem. Napadlo mě, že to snad nejsou lidé, ale – ale jako někteří Australáci tvrdí – poloviční zvířata.

„Kde je náčelník?“ zakřičel jsem. Přivítání ztracené dívky jsem si představoval jinak. Myslil jsem, že vše bude probíhat s větší pompou. Vždyť jsem se rozhodl mezi těmito tvory žít.

„Sakra mluv,“ dodal jsem.

„Je na lovu,“ máchl rukou kamsi na druhou stranu a opět zalezl do své kupky hnoje. Byl jsem ve stavu, jako když prohrajete v pokeru poslední dolar, pak boty a nyní se rozhodujete, zda vsadit kalhoty. Děcko se ale zavrtělo a opět ukázalo rukou kamsi na druhou stranu tábořiště. Zprvu jsem nevěděl o co se jedná, protože moje uši přivyklé městskému randálu reagují teprve od třiceti decibelů, což považují za šepot. Ale po chvíli jsem zaregistroval slaboučký šelest motoru a zanedlouho se za skálou vynořil malý nákladáček s lovci. Konečně, snad zde bude někdo, kdo mě pochopí.

A nezklamal jsem se. Lovci seskákali z korby a z kabiny se ke mně kolébavým krokem přiblížil sympatický chlapík. Podával mi ruku a hlavou naznačil, ať někdo odebere můj „náklad“. Představil se jako Makurata a pak jsme si potřásli pravicemi. Lovci zatím vyndávali svůj úlovek. Byla to zcela obyčejná kráva a několik ovcí. Ano, proto se asi vraceli z tohoto „lovu“, který se zřejmě odehrával v ohradě některého z osadníků, až ráno. Tato zvířata se nejlépe loví v noci. Poplácal mě po zádech a na můj neradostný pohled na „kořist“ jen mávl rukou. Vyprávěl jsem mu své story o nalezené dívce. Smutně se zatvářil a řekl, že asi před třemi dny odešla s matkou a od té doby ji nikdo neviděl. Při celém tom proslovu se nelibě tvářil a zdálo se, že se při každém slově ošívá a celý rozhovor je mu nepříjemný. Skončili jsme u jeho chýše. Byla o poznání lepší. Tábor byl vybudován do jakési podkovy a v této části asi žilo těch „horních deset tisíc“. V přístřešku měl dokonce stůl a několik židlí. Nabídl jsem mu lok kořalky z placaté flašky, ale kupodivu odmítl a moji ruku blížící se k mým ústům zadržel také. Pak mi podal fajfku a tabák. Přátelsky na mě mrkl a v chýši z větví se rozprostřela sladká vůně marihuany.

Náš rozhovor prokládaný vůní tabáku se odvíjel daleko příjemněji. Řekl jsem, že mám civilizace dost natolik, že bych chtěl žít s nimi. A že k tomu mám i své nezvratné důvody, o kterých jsem se ale nezmiňoval. Chápavě pomrkával a řekl, že mi výsledek rozhodnutí jeho a celé vesnice oznámí během několika dnů. Jako důkaz vděku jsem sundal své drahé náramkové hodinky značky Omega a obřadně mu je připjal. Poděkoval a ještě jednou se zeptal, zdali jsou skutečně jeho. Když jsem přisvědčil, vyšel ven, vzal dva kameny a tak dlouho do hodinek mlátil, až z nich zůstal jen pozlacený prach. Ten pak vzal do dlaní a rozfoukal.

„Toto je jedna z věcí, co vás bílé trápí. Pro takové a podobné vynálezy jsi tady. Ráno, když začínají zpívat první ptáci a celá buš se začne chvět očekáváním východu slunce, mě probudí síla, která odežene noční chlad. Udělá to bez měření, bez počítání hodin a minut. Tato síla si nedá poroučet. Nelze ji v zimě o hodinu posunout a v létě vrátit. Čas je síla světa, je nehybný, to jenom my se v něm pohybujeme nesprávným směrem. Mluvíš-li o dni, jako o čase, co vlastně říkáš? Vždyť v létě je dlouhý a v zimě krátký. Když tady je poledne, na druhé půlce země je půlnoc. Myslíš si, že vzlétneš-li ku hvězdám, tak jejich den je stejný? A podívej, ti co stahují krávu, těm běží rychleji nežli těm, co čekají na maso. Někdy je čas smutný a někdy veselý. Máte to na vašich hodinkách?“

„Nemáme,“ a smutně jsem se podíval na podivně rozdrobená kolečka, která již skutečně nic neznamenala. Měl ve všem pravdu. Čas, to, co se člověk neustále snaží zabít a nakonec to zabije jeho. A koneckonců, vždyť Bůh považoval za jednotku času i věčnost a na hodinkách je skutečně vidět jen mrtvý mechanický čas. Ale v lecčems jsem starému náčelníkovi porozuměl a tak mi zbyl jen čas, o kterém mluvil, a jedinými hodinami zůstal ohromný orloj vesmíru a vědomost, že čas, který uplynul, je náš, a nic není na bezpečnějším místě nežli to, co pohltil.

Nakonec se na mě usmál a já si uvědomil, že zub času je asi jediný zub, co se mu nezkazil.

Sklouzli jsme také k malé. Jmenuje se Ryka. Něco mi to připomínalo, ale myšlenku jsem rychle zahnal. Vylíčil jsem mu vzniklou situaci a on ocenil mé úsilí. Všiml jsem si, že popsaný terén při mém vyprávění do větvičky znal a stále věděl, o čem mluvím. Proč také ne. Vždyť se tu narodil. Dokouřili jsme dýmku a asi hodinu mlčeli. Každý asi rozjímal o něčem jiném. Potom vstal a řekl, že jdou s muži hledat její matku. Nabídl jsem se, že půjdu s nimi, ale odmítl. To prý je věc jich – chlapů. Asi bych jim překážel. Vím, že se v těch křovích pohybují jako ještěrky. Bydlet ale že mohu zatím u něho, nežli se o mé věci rozhodne.

Šel jsem se projít po okolí. Obhlédnout svůj nový domov. Vesnice byla umístěna ve skalách v ohromném zákrutu řeky, který ji vlastně ze všech stran obklopoval. Když ale voda nebezpečně stoupla, začala se přelévat přímo do dalšího koryta bez obchvatu. V tu ránu se z vesnice stal ostrov, ale velká voda neublížila. Také jsem si všiml, že chatrče jsou rozmístěny všude ve skalách, a tak se vůbec nejedná o pár obyvatel, jak jsem se původně domníval. Nevím proč, ale najednou se mi tu začínalo líbit. Sedl jsem si na vysoký kámen, z kterého byl přehled po okolí a tu civilizací neposkvrněnou krajinu začal očima hladit. Začal jsem do ní zapouštět kořeny. Podíval jsem se potom na hodinky, ale na mém zápěstí po nich zůstalo jen světlejší místečko na kůži. Svému omylu jsem se usmál. Bylo již k večeru a z dáli bylo slyšet vrčení vracejícího se auta „lovců“. Co asi zjistili?

Vzpomněl jsem si, že náčelník nechtěl, abych s nimi šel a tak jsem zůstal ve svém úkrytu a nepřibližoval se ani nyní. Pohled dolů byl úděsný. Muži snášeli z korby auta na jakýchsi nosítkách z větví něco, co se již nejen nehýbalo, ale ani nemělo ruce. Jen jednu nohu. A opatrně to skládali dolů na zem. Psi dingo, napadlo mě. Takto bych možná vypadal, kdybych se tenkrát netrefil do vůdce smečky. K mému zděšení, k mrtvole ještě přistoupila starší žena s malou Rykou v náručí. Chtěl jsem vyběhnout a zařvat NE, to přece nemůžete udělat, ale hlas se mi v hrdle zastavil hrůzou. Ryka vyskočila a tyto lidské zbytky objímala. Bože dost, odvrátil jsem hlavu a začal plakat.

A tak zde začínal můj život. Každý pohřeb je smutný, ať je to člověk známý nebo cizí. Tento byl malý a krátký, jako život matky Ryky. Kouř ze zapálených větví odháněl z jejího těla duši, která jistě dávno z této smutné společnosti odešla sama i bez rytmicky znějících bubnů a lkaní fujar didgeridoo. V části buše, vyhrazené této smutné činnosti, obklopené smutečními totemy pak byly zbytky jejího těla pochovány do země. Ano, smrt je část života těžkého, patří k němu – i když si to lidé nepřipouštějí. Tak jako jsme tu nebyli před narozením, tak tu nebudeme ani po smrti a ten okamžik mezi narozením a smrtí nejen, že je zatraceně krátký, ale utíká proklatě rychle. Někdy mě napadá, že je škoda, že ten rychlík nemá záchrannou brzdu. Často přecházejí před našimi zraky pohřební průvody známých i neznámých a my děláme jakoby nic. Jako by se nás to netýkalo a to, o čem nám celý život říká, že přijde a vlastně nás na to připravuje, považujeme potom za nenadálé. Není to tedy nespravedlnost osudu, ale zpozdilost lidské mysli. Duše odchází žít tam, odkud byla v minulosti puštěna. Procitá ze snu o žití na zemi do opravdového života. Jsou ale chvíle, kdy i věci pláčí. Zdá se mi, že člověk je jako přesýpací hodiny. Čas míjí nepozorovaně a písek se stále sype a sype. Ano, roky přicházejí a odcházejí a více stop zanechávají ony na nás, než my na nich.

Když jsem byl mladší a někdo z mých příbuzných zemřel, říkal jsem si, „byl na řadě“. Představoval jsem si, že ty babičky, strejdové a rodiče stojí v takové dlouhé řadě, která končí u propasti, a jeden po druhém – až na něj přijde řada – udělá krok dopředu. Já jsem tehdy byl někde vzadu. A tak to šlo po léta. Pak zemřely tety, strýcové, rodiče a najednou koukám, že k té hraně propasti už sám daleko nemám. Dívám se tam dolů, za těmi příbuznými a je zvláštní, že se již nebojím. Zdá se, že ti dole mávají a ani mně to již nepřipadá zlé.

Moje kandidátská lhůta na přijetí do této zvláštní komunity, které jsem zatím nerozuměl, ale na kterou jsem se již nesmírně těšil, zatím zůstala otevřená. Denně jsem s náčelníkem spokojeně pokuřoval marihuanu a každý z nás co chvíli něco řekl. To ticho mezi řečí vyjadřovalo porozumění a naše rozvíjející se přátelství.

Také jsem se pokoušel vybudovat si v tomto novém prostředí chýši tak, aby se příliš nelišila od těch ostatních roztroušených kolem. Zabralo mi to dost času a přemýšlení. A přitom jsem si uvědomil, jací jsme my bílí jinačí, jak nedokážeme jen tak posedět a bez ničeho se dívat před sebe jako oni. Musíme stále něco dělat. Ten materiální život, od duše odtržený, nás zcela sežral a žene před sebou bičem civilizace. Australští aboridžinci nepoužívali kolo, stejně jako Tibeťané a některé skupiny indiánů, kteří jeho používání odmítli v zájmu zastavení pronikání materialismu do jejich duší. Zajímavé, že. Nechtěli ohrozit své spirituální vědomí, protože se svou duchovní úrovní stále komunikují.

A tak i příbytky těchto lidí byly velice jednoduché a jak jsem předeslal, od indiánského se velice lišily. Sestávaly se zpravidla z několika klacků opřených o skálu nebo strom, větví a velkých kusů kůry. Tak jako tito lidé a jejich život se blíží zvířecímu, tak i jejich příbytek připomíná spíše hnízdo nežli lidské obydlí. Zajímavé, že na jejich chování, žití, bydlení a způsobu života se za ta staletí a tisíciletí nic nezměnilo a nevylepšilo, tak jako se nevylepšilo nic na letu vlaštovky – či jiného ptáka. Přizpůsobit se tomuto bydlení pro člověka načichlého civilizací s množstvím hygienických a jiných potřeb není lehké. Zem je pro Aboridžince stolem, židlí, sporákem, postelí i toaletou. Kulisa stromů, ptáků a nebes jsou pro něho obrazem. Nikdy se nenudí. Když se nepotřebuje najíst, nikam nechodí, nic neshání, nic nevylepšuje. Představit si aboridžince s prachovkou, utěrkou, kartáčem, smetákem, nebo vysavačem je holý nesmysl. To, co si myslíme my o něm, on si nemyslí o nás. A co více, ani jej to nenapadle. Ten čas, který u nás začal před pěti tisíci lety, kdy se bílý člověk začal organizovat, založil stát, který fungoval se všemi jeho přednostmi a zápory, by u něho zřejmě nikdy nenadešel. Dal se zcela jinou cestou. Zatímco ale v rukodělných schopnostech, ve výrobě zbraní, obydlí, oblečení hrnců, či různých pomůcek byli aboridžinci pozadu, nahoře bez chodili od pradávna a muži tak chodili i dole. Když připlul do Austrálie její oficielní objevitel, kapitán James Cook, tento australský „Kolumbus“, psal královně, že zde našel neuvěřitelně šťastné a spokojené domorodce a bylo vidět, že se zamýšlí nad tím, proč si bílý člověk svůj život tak nešťastně zkomplikoval a v podstatě překonává překážky které si sám vytvořil.

Základem obydlí aboridžinců je skutečnost, že splývá s přírodou, takže není vidět. Toto pravidlo si tito lidé osvojili s neobyčejnou dovedností. Od spadaných větví, ohořelých stromů a mechem obrostlých kamenů je k nerozeznání. Povšimnout si jejich hnízda v buši je zhola nemožné, i když po něm doslova šlapete. A tak jsem přemýšlel, jak to udělat, abych se do těchto mantinelů na mě nastražených alespoň trochu vešel. Došel jsem k závěru, že zbývá kompromis. Abych předešel případnému vyplavení při velké vodě, postavil jsem svůj ohromný stan na vyvýšeném místě, u slepého ramene zdejší řeky. Bylo to nedaleko nízké skály se snadným přístupem, která splňovala podmínku dobrého výhledu po okolí. Na stan jsem potom naházel spousty větví, kůry a svazků dlouhých trav, takže byl od okolního prostředí pro necvičené oko bělocha k nerozeznání. Když jsem si sedl na nedaleký kámen a pozoroval svůj výtvor, byl jsem navýsost spokojen. Připadal jsem si jako Bůh sedmého dne, když stvořil svět. U blízké skály jsem si také vyrobil jakési ohniště, které se nebezpečně podobalo kamnům, a jehož horní část zdobil srovnaný plech z automobilu. Na tomto plátu železa šlo péci placky z mouky, či postavit několik hrnců.

Vnější idylka byla hotova. Zbývalo chýši zařídit. Ke stěnám jsem postavil dvě bedny uzavřené víkem, ve kterých byly uloženy mé věci a současně mohly sloužit jako sedačky pro hosty, plus kempinkové židle a stolek. Ze sklopných sedaček z mého skříňového vanu jsem si pak vyrobil na zdejší poměry širokou a pohodlnou postel, přikrytou spacím pytlem. Zbývalo na stěnu připevnit zrcadlo. Z recese jsem jej dokonce sundal ze svého auta. Když jsem ale viděl, jak se z něho na mě dívá zarostlý, neoholený a špinavý vandrák, raději jsem jej uložil do jedné z beden.

Práce byla hotova a tady je právě rozdíl mezi bělochem a zdejším usedlíkem. Nesedl jsem si na zápraží svého výtvoru, ale šel si popovídat s náčelníkem. Ten jako obvykle vytáhl paklík marihuany, dvě fajfky, já svůj zapalovač a začala pohoda. Bylo nám spolu dobře. Povídali jsme si příběhy, nebo jen tak seděli a oddávali se libé vůni dýmu. Náčelníkovo dlouhé jméno Makurata jsem brzy zkrátil na Maku. Docela se mu líbilo a neprotestoval. Také vyprávěl příběh Ryky, který byl pro mě do těchto chvil záhadou. Mluvil pomalu, jako by každé slovo vážil a po jeho vyslovení vždy souhlasně zakýval hlavou.

Matka byla krasavice a líbila se zdejšímu medicinmanovi. Motal se okolo ní, kde to jen šlo a dělal, co mohl, aby si ji získal. Ona však byla chladná a jeho lásku neopětovala. Po slibech přišly výhrůžky a jeho naléhání začalo být nesnesitelné. Jednou v noci proto utekla z tábora a dlouho se potloukala po světě. Nejprve šla do města Katherine a následoval Darwin. Tam dokonce tancovala v nočním baru. Zde se do ni zamiloval jakýsi Angličan. Přijel na dovolenou a hledal zábavu. Byl mladý a Marice – jak se jmenovala, se líbil. Jak to již bývá, jejich láska nezůstala bez odezvy. A bříško rostlo. Přestala tancovat. Dělala číšnici a nakonec myla v kuchyni nádobí. Angličan se ztratil a Marice po něm zůstal jen přívěšek na krku, kterým zaplatil za její lásku, no a to bříško. Když porodila malou Ryku, byla bez práce a začal pro ni těžký život. Poslední zbytek peněz utratila za špinavý podnájem, ale nakonec skončila v jakési krabici na skládce. V zuboženém stavu ji našli nějací lidé a dopravili s malou sem do tábora, do jejího domova. Se slávou nepřijela. Měla zde bratra a starého otce. Ti se o ni nejen postarali, ale i chránili před hněvem bývalého nápadníka, zlého medicinmana. Kouzelníci mívají v těchto vesnicích vysoké postavení a lidé se jich bojí. V péči bratra a otce se dala dohromady. Po čase ji ale začala stíhat nehoda za nehodou. Jako by kouzelník vše přivolával. Za záhadných okolností se v buši nejprve zranil její bratr a přesto, že úraz nebyl nebezpečný, podlehl mu. Vypadalo to spíše, že jej někdo otrávil. Bratrova smrt byla těžkou ranou pro starého otce. Za pár dní jej našli v buši také mrtvého.

Kouzelník nyní neměl žádné zábrany. Stále Mariku strašil. Říkal, že onemocní a bude postižena vyrážkou, která její tvář změní k nepoznání a tyto věci se opravdu děly. Také lidé se od ni odvrátili a Marika zůstala se svou dcerkou sama, bez pomoci. Často neměly co jíst. Před nedávnem ji však medicinman veřejně proklel. Řekl, že zemře. Slabá žena v zoufalství sebrala malou a znovu z tábora utekla. Že by ze skály spadla náhodou, nebo neopatrností, bylo vyloučeno. Všichni tu ale znají každičký kámen. Musila skočit. Musila skočit a Ryku na tuto poslední cestu vzala s sebou. Byl to smutný příběh, který může vytvořit jen příroda a zlí lidé.

Naslouchal jsem se vzrušením. Náčelník si chtěl znovu nacpat dýmku, když do příbytku přiběhla jedna z mladých dívek. Tvářila se velmi ustrašeně a sotva popadala dech. Vzlykavým hlasem oznámila, že Ryka umírá a kouzelník nad ní tančí tanec smrti.

Zpráva mě šokovala. Ryka, kterou jsem zachránil před smrtí a které již nic nescházelo k uzdravení, umírá? Ryka, pro kterou jsem nasadil život? Po náčelníkově povídání jsem příčinu její nemoci rozeznal snadno. Byl jí šaman. Na nic jsem nečekal a vyběhl z příbytku. Dívka mě vedla. Již z dálky jsem slyšel vytí a dupot bosých nohou kouzelníka při jeho divokém tanci. Dávalo to celé situaci strašidelný dojem. Byl zřejmě v transu. Mého příchodu si vůbec nevšímal. Popadl jsem jej za rameno a z tohoto neuměle postaveného doupěte doslova vyhodil. Potom jsem se nad Rykou sklonil. Byla bledá a sotva dýchala. K té smrtelné bělosti, kterou jsem dobře znal, jí scházel jen krůček. Když tu najednou dívka, která mě přivedla, hlasitě vykřikla. Mé oči blikly nahoru a stačil jsem jen taktak uhnout. Nůž se kolem mého krku mihl tak těsně, že jsem pocítil závan chladného kovu a do očí mně blýskl záblesk jeho ostří, které mi zavadilo o hřbet ruky. Spadl jsem na záda. Šaman nade mnou nyní stál v celé své kráse. Jeho ostré rysy pomalovaného obličeje a jeho pokrčená kolena signalizovala úmysl na mě skočit a své dílo dokončit. Bránily mu v tom jen moje proti němu natažené nohy. Z rány na ruce crčela krev. Věděl jsem, že mi dívka svým varovným výkřikem zachránila život. Tak daleko od civilizace i malé bodnutí stačí. Zvláště, kdyby mě léčil tento divoch. Přehodil si nůž do druhé ruky a zase zpět. Tentokráte bude útočit zespodu. Naznačil jsem, že chci vstávat a se otočil na bok. Na tento okamžik šaman čekal a skočil. Mohutným kopem jsem jej vrátil zpět a vstal. Tím se má situace poněkud zlepšila. Nyní jsme proti sobě stáli muž proti muži. Po jeho rtech se převalil škodolibý škleb. Svou převahu si uvědomoval. Aby ji naznačil, významně potěžkal nůž. Ustoupit nebylo kam. Skála za mnou to znemožňovala. Opíral jsem se o její chladnou stěnu a vyčkával. Kouzelník se pomalu blížil.

Před vyslechnutím náčelníkova příběhu o životě matky Ryky jsem opravoval auto a používal přitom velký francouzský klíč. Po příchodu dívky a varování, že Ryka umírá, jsem jej odhodil na zem, překážel mi v běhu. Dívka ale myslila, že jsem jej ztratil, a tak jej zvedla a nesla za mnou. No a nyní, když viděla, že prohrávám, mi jej hodila. Na děkování nebyl čas. Pousmál jsem se na ni jen koutkem úst. Vše se změnilo v můj prospěch. Naznačil jsem kopnutí a tímto kusem železa vyrazil z ruky kouzelníka nebezpečnou zbraň. Bolestně zavyl a chtěl ji zvednout. Ale já byl rychlejší. Nežli se stačil vzpamatovat, nůž jsem v ruce držel já.

Nyní se situace obrátila v můj prospěch. Snad jen s tím rozdílem, že on za sebou neměl skálu, ale volný prostor. Využil toho a chystal se zmizet v lese. Já si připravil nůž k hodu. Házel jsem dobře a jeho naděje nebyla velká. Zbraň by však skončila v jeho zádech před zraky celé vesnice, která se v ten okamžik shromáždila kolem. A to jsem nechtěl. Svůj hod jsem nasměroval do stromu před něj. Vysoko, aby jej nemohl sundat. Při pohledu na vibrující dýku zaseknutou hluboko v kmenu nad jeho hlavou si uvědomil, že prohrál.

Poděkoval jsem dívce, co mě varovala, a zlehka ji pohladil po tváři. Její jméno bylo Mabo. Pak jsem uchopil opatrně Ryku. Byla jako peříčko a téměř jsem necítil její dech. To, že zápas dopadl v její prospěch a že jsem podruhé zachránil její život, mi dávalo víru v její uzdravení. Vešel jsem do svého stanu a uvědomil si, že jsem vlastně celé jeho zařizování dělal kvůli ní. Prozřetelnost je velká čarodějka. Někdo by možná řekl Bůh nebo náhoda. Vše vlastně bylo předem připraveno na péči o ni. Položil jsem ji na širokou postel. Ryka se celá třásla. Měla vysokou teplotu. Vzpomínal jsem na své dětství, kdy mi matka dávala v podobném případě studené zábaly. Penicilín tehdy nebyl. Sundal jsem její vetché šatičky a zabalil rozžhavené tělíčko do své košile, kterou jsem předtím namočil a vyždímal.

Moje lékařské vybavení bylo chudé. Sestávalo z několika fáčů, náplastí, aspirinu a vitamínu „C“. Nejprve jsem ve vodě rozpustil aspirin a opatrně lžičku po lžičce dával do jejích rozpraskaných úst. Po tomto zákroku usnula. S napětím jsem sledoval její dech, zda je pravidelný. Nevím, co bych udělal, kdyby se zastavil. Měla hlavičku na mých nohách a já k ní pociťoval neskonalou lásku – jako k dceři.

Věděl jsem, že první okamžiky jsou k přežití nejdůležitější. Potřebuje hlavně sílu k životu. Aby se jí chtělo po tom všem co zažila, zůstat na světě. Potřebuje lásku. Věděl jsem, že tuto sílu, kterou Číňané nazývají „qi“,nebo „chi“ a Indové „prána“, jí musím pomoci hledat, a tak jsem si představil, že jsme spolu ve velké bublině štěstí, že se usmíváme a radujeme z krásně prožitého dne. Že se držíme za ruce a běžíme po květy poseté louce někam k řece, kde nás čeká její máma. Že je krásný, slunný a vlahý den, ve kterém z oblohy znenadání začalo sněžit. Ne ale chladné vločky sněhu – sněží štěstí a láska. Všude na nás ta krása padá. Do vlasů, za krk a dokonce prochází naším tělem a celé je očisťuje. Nic nevynechá, ani jeden záhyb kůže, ani jeden záhyb mozku. A potom námi prochází drobná síť. Ano, od hlavy dolů. A další a další a v té síti se zachycují všechny naše starosti. Ty velké již odešly. Zachycují se tu nemoci a vše špatné, až jsme dokonale očištěni a vznášíme se vzduchem, protože jsme osvobozeni od starostí.

Svýma rukama jsem také nad jejím tělem vytvářel pole, které jí dávalo sílu. A aby tato síla byla větší, požádal jsem známé léčitele – ne jednoho, mnoho aby mi pomohli. Pak jsem si představoval jejich ruce, jak se sklánějí nad Rykou a jak z nich ta síla života vychází a ona ji přijímá. A nakonec jsem si představil, že já jsem Ryka a vlezl si do jejího tělíčka se vším svým optimizmem a životní silou a chtěl jsem jediné – žít. Chtěl jsem strašlivě žít a uzdravit se, až jsem sám únavou a slabostí padl na postel a usnul.

Když se vzbudila, rozmíchal jsem ve vodě vitamín „C“. Tento nápoj jsem považoval za hlavní, a tak jsem tuto tekutinu stále dodával do jejich úst. Také jsem znovu vyměnil studený zábal, aby teplota klesla. Byla přede mnou těžká noc, ze které se ozýval častý pláč. Byl to ale důkaz, že žije. Zábal jsem vyměnil za suchý. V noci v buši bývá chlad. S prvním rozbřeskem slunečních paprsků jsem šel k řece a ulovil rybu. Byla malá, ale na slabou polévku stačila. Když jsem se vracel, na mé posteli seděla dívka, co mě zachránila, a Ryku chovala. Šel jsem připravovat snídani do své ještě nezaběhnuté kuchyně. Vše smrdělo „novotou“. Nejvíce snad kouřil plech promaštěný vyjetým olejem. Ryka se velice zlepšila. Horečka opadla a studených zábalů nebylo třeba. Také polévku snědla s chutí. Byla to vlastně jen rybou vonící voda s vitamíny.

Když se slunce klonilo k západu, přišel na návštěvu náčelník. Přinesl Ryce dokonce kytičku. Když jsem ji chtěl dávat do prázdné plechovky od fazolí, zasmál se a hodil ji do kastrolu. Byla to čerstvě natrhaná zelenina do polévky, z buše. Kvitoval jsem to s povděkem. Sníst něco z těchto z padesáti procent jedovatých listů, kořínků a plodů, co rostou okolo, při jejich neznalosti, jsem se neodvážil. Náčelník se posadil na bednu a zabafal ze své fajfky, až ve stanu málem nebylo vidět. Chýše domorodců přece jen lépe větrají. Bylo zřejmé, že má ze zlepšujícího se stavu Ryky radost. Chtěl jsem jej zpočátku s tou fajfkou vyhnat, ale pak jsem si uvědomil, že ví co dělá. Ryce se z té drogové kúry zlepšila nálada, až se chvílemi usmívala a potom opět usnula. Chvíli jsme si ještě s Maku povídali, ale když slunko zapadlo, šli jsme spát.

A tak proběhlo několik dní. Ryka se stále zlepšovala a zájem lidí byl velký.

Každou chvíli se někdo objevil a přinesl dárek na přilepšenou naší kuchyni. Aboridžinci jedí tvory roztodivné. Nevím, zdali by se na ještě se kroutící červy, žížaly, nebo roztomilou ještěrku Evropanovi sbíhaly sliny. Ale kdo chceš s vlky žíti, musíš s nimi jisti.

Když se mi zdálo, že je Ryka mimo nebezpečí, moje vitamínové a léčitelské zákroky nebyly zapotřebí. Upravil jsem jednu ze svých košil do tvaru jakýchsi šatiček. Ustřihl jsem rukávy, všelijak posvazoval a vznikl z toho na naše poustevnické podmínky docela úhledný a hlavně slušivý obleček. Navlékl jsem jej na svou malou chráněnku a ta si v něm se mnou potom, s nevšední hrdostí a pýchou vykračovala po středu vesnice, jakéhosi náměstí zdejších lidí. Odměnou byla nejen vlahá ručička v mé dlani, ale i úsměvy jdoucí ke mně z každičké chýše a z každičkého srdce. Věděl jsem, že jsem to dokázal a oni také. Pro ně to byl zázrak, vždyť Ryka vstala z mrtvých.

Ne tak pro medicinmana. Se svou porážkou se smířit nechtěl. Při návštěvě náčelníka jsem se dozvěděl, že obchází své věrné a heslem „buď já nebo on“, se mě chce zbavit. Roznáší po pověrčivých vesničanech tvrzení, že moje přítomnost způsobí neštěstí, protože mezi ně nepatřím a že musím odejít. Náčelník mi tuto zprávu oznamoval se zármutkem, jako by se se mnou loučil. Smutně se přitom díval na Ryku, protože věděl, že ji čeká jistá záhuba. O mém bytí a nebytí se prý má rozhodnout zítra. Pokud se většina lidí ke mně nepřikloní, musím odejít. Takový je zde zákon a jeho porušení by přišli potrestat i lidé z okolních vesnic. Tentokrát jsme ani dlouho neseděli. Nebylo o čem mluvit a slova každému z nás vázla v ústech.

Večer jsem se na Ryku díval a představoval si, jak se loučíme a to, že vzpomínka na ni mě bude provázet po celý život. Posléze jsem byl rozhodnut si ji ponechat, i když spolu budeme musit prchnout a schovávat se před rozhněvanými vesničany vedenými zlým medicinmanem. Usínal jsem s tísnivým pocitem.

Nežli jsem se nadál, bylo ráno a celou buší zněly fujary didgeridoo a bubny svolávající vesničany na náměstí. Uvědomil jsem si, o co jde, a cítil se jako před popravou. Pohlédl jsem na Ryku, která mi v této chvíli ještě patřila. Hrála si v koutku stanu s panenkou, co jsem jí zhotovil a nevěděla, o co se jedná. Chvílemi na mě pohlédla, jen ale jako by se chtěla přesvědčit, zdali tu jsem. Hledala u mě bezpečí.

Oblékl jsem si svou nejlepší košili a vzal své nejlepší kalhoty, boty a nasadil kožený širák. Pohlédl jsem dokonce do zrcadla. Hleděl tam na mě statný, do tmava opálený zálesák s vlnitými vlasy až na ramena a pořádné zarostlou bradou. Z jeho jasně modrých očí bylo ale poznat, že se ještě nevzdal a je ochoten se pro mnohé porvat. Ryku jsem na tuto slavnost připravil také. Když jsem se již chystal k odchodu ze své stanové chýše, z ničeho nic přiběhla dívka, co mi zachránila život – Mabo. Uklonila se k pozdravu a zavrtěla hlavou. Všechnu tu evropskou šaškárnu ze mě potom k mému údivu opatrně sundala, natrhla ručník, vyválela jej předtím v popelu ohniště a převázala přes má bedra. Ještě mě trochu ušpinila popelem a hlínou a pak se teprve spokojeně podívala na svůj výtvor.

Ano, vypadal jsem nyní jako oni. Když jsem přicházel na náměstí, všechno zašumělo a potom ztichlo. Byl to velkolepý pohled. Mnozí byli slavnostně pomalováni a všichni muži drželi v rukou oštěpy. Napadlo mi, že by to byla krásná fotka, a protože jsem neměl kameru, vryl jsem si alespoň kulisu mého přivítání do paměti a mám ji tam dodnes. Náčelník mně odebral Ryku a v tomto slavnostním obřadu dovedl na místo mého stanoviště. V jeho chování byl znát odstup. Nebyl to již kamarád Maku, stal se z něho náčelník Makurata.

Stál jsem tam nyní sám. Za mnou hučela řeka a šuměla buš. Sdělovaly mi neznámou řečí, že situace je vážná, ale ne zoufalá. Mohu dýchat, chodit, a když chci, tak se mohu usmívat. Děkoval jsem jim, ale bylo mi trochu smutno. Náčelník zvedl ruku a dav se uklidnil. Před očima se mně mihl celý život. Zahnal jsem vzpomínky a vpíjel svůj pohled do očí těchto většinou mně neznámých pomalovaných lidí, kteří budou dnes rozhodovatt o mém osudu, aniž by znali moji minulost. Pak náčelník promluvil. Jeho slovům jsem nerozuměl. Byla ale řečena od srdce. To se pozná. Vycítil jsem to z pohledu vesničanů. Bylo také vidět, že náčelník i když mě má v oblibě, jeho světem jsou tito lidé, ke kterým mluví. Jsou jeho celým životem. Skončil a rozhostilo se ticho. Zdálo se, že přestali i ptáci zpívat a hučet řeka. Tak, nyní se o mně rozhoduje v každém srdci shromážděných lidí. Díval jsem se do plachých obličejů a cítil strach. Jejich i svůj. Nikdo z té dlouhé řady ke mně nevykročil. Náčelník smutně pokýval hlavou, podíval se na mě a již se chystal něco říci. Ano, chtěl vyslovit ortel. Najednou se zdálo, že všichni okolo jsou herci a v tomto nadpřirozeném divadle hrají proti mně. Vtom se ale z toho shluku, z toho hejna lidí, co nemělo daleko k názvu stádo, oddělilo něco malého a běželo ke mně. Byla to Ryka. Usmála se na mě i na vesničany, uchopila mně za ruku a hlavičku si opřela o mou nohu. Přiběhla i dívka, co mi zachránila život – Mabo a hrdě se postavila vedle Ryky. A za ní nejen bratr, ale i celá jejich rodina. A přicházeli další a další. Když byla okolo dobrá polovina, přidal se náčelník. Byl to povel pro ostatní, a tak na mé straně najednou stála celá vesnice. Moje vesnice. Vesnice lidí, co se přestali tvářit jako soudci a na tvářích jim zazářily kamarádské úsměvy. Najednou mě srdečně poplácávali a nakonec zvedli na ramena a za zvuku fujar didgeridoo a bubnů odnesli k řece a slavnostně hodili do jejich vln.

Byl jsem přijat a pokřtěn. A byl jsem jejich a oni moji. Vylézal jsem z řeky pln vděčnosti. Nejen jim, ale i vodě, co mi stékala s vlasů, aby nebylo vidět mé slzy. Byl to krásný podvečer zakončený bubnováním a tancem. Rozešli jsme se do svých obydlí až když vycházely hvězdy. Uvědomil jsem si, že v pozemské biosféře se nachází tisíce pekel a jenom jeden ráj a ten právě nastal. Ten večer se mnou Mabo šla až do stanu a zůstala do rána. Zůstávala tam potom stále. Přijetí mé osoby za člena zdejší obce nebylo obtížné, protože scházel medicinman. Po své porážce odešel na poradu do sousední vesnice, která byla několik desítek kilometrů vzdálená. S určitým napětím se nyní čekalo, co nastalé situaci řekne. Že by mi padl kolem krku jsem si u tohoto muže dovedl představit jen stěží. Problém mezi mnou a kouzelníkem postihoval každého z vesnice. Lidé se jej báli. Věděli, že je nebezpečný a nevěděli, zdali je od něho dokáži ochránit, přidají-li se na moji stranu. Okamžik rozhodnutí se blížil.

Po celodenní práci a lovu nastal velkolepý noční klid zdobený jen tu a tam zavytím dinga a skřekem nočních ptáků. Australská buš žije i v noci. Na mé posteli, kterou jsem musil rozšířit, jsme se nyní tísnili tři. Zlehka jsem již usínal, když mě probudil zvuk bubnů. Nejprve jsem si myslil, že jde o počínající sen. Provázely jej však zlostné skřeky a to mě probudilo úplně a vytáhlo ze stanu. Ryka již spala a líbezně se usmívala. Mabo ležela vedle ní. Opatrně jsem zavřel stan a vydal se na náměstí, odkud zvuk přicházel. Cesta byla snadná, protože rámus provázela záře ohně. Také bylo slyšet dupání. Sel jsem rychlým krokem, neboť jsem byl velice zvědav. Poodhrnul jsem větve posledního křoví a žasl úžasem. Zvláštní scéna. Ve středu čtyř ohňů tančil nahý kouzelník, v rytmickém sledu bubnů. Byl to zvláštní trhavý tanec. Jeho tělo bylo nevídaně pomalováno. V plameni ohňů se zvláště vyjímaly bílé pruhy na jeho prsou. Chvíli se svíjel jako had a chvíli mával pažemi jako pták. Občas kopl nohou a při tomto pohybu se křečovitě zkroutil a vydal žalostný sten. Několikrát přiběhl k některému z ohňů, uchopil hrst žhavých uhlíků a mazlil se s nimi jako s kuřátkem, aby je pak využil k potírání těla jako lahodným balzámem. Pohyby plné mystiky. Z jeho tance šla ale hrůza. U ohňů stáli chlapci a zuřivě bubnovali. Jejich rytmus byl strhující. Kdybych se nestyděl, snad bych se k tanci přidal. Tak toto vše se zde může dít, pomyslil jsem si a scházelo málo a o celé toto velkolepé divadlo jsem přišel.

Překvapil mě lehký stisk ramene. Lekl jsem se a prudce se otočil. Následoval můj úsměv. Byl to náčelník Maku. Musil jsem uznat, že plížit se tito lidé umí snad lépe nežli zvěř. Proto ji mohou lovit. Maku však můj úsměv neopětoval. Tvářil se zcela vážně. Vzal mě za loket a odvedl do své chýše. Nacpali jsme fajfky a on spustil.

„Kouzelník prohrál. Nyní dělá tanec své pohany. K tomu jej provázejí chlapci na bubny. Tato část nebude dlouhá. Chlapci odejdou a kouzelník při dohořívajících plamenech ohňů začne – tanec pomsty. Tento tanec je dlouhý a vyčerpávající. Zpravidla trvá celou noc. Tancuje se v něm totiž o život. Ano, bohužel o tvůj. Když uprosí duchy a oni mu porozumí – zemřeš. Postihne tě nemoc nebo nehoda. Je to soud, proti kterému není odvolání.“ Pokýval hlavou a dodal:

„O Ryku se postarám. Kdybys ale uměl kouzelníkovi čelit, mohl bys jeho moc obrátit proti němu.“ Nevydržel jsem neříci otázku.

„A co se stane, kdybych vyhrál?“

Náčelník zabafal a chýši naplnila vůně marihuany.

„Nad zkušeným medicinmanem jako je on, je vyhrát nemožné. Zná všechny triky a již je mnohokrát použil. Ale jak jsem řekl, tanec je o život. Zemřeš ty nebo on. Jiná možnost není.“

Náčelník vstal a vyprovodil mě ze své chýše. Šel jsem zamyšlen, pomalým krokem ke svému stanu. Bubny zněly temně a s rostoucí vzdáleností jejich rytmus nabýval na tajemnosti. Byl to přímo koncert do ouška. Koncert na kosu, co brousí smrťák. Náhle však zmlkly. Ano, a nyní začne tanec nový. Tanec smrti – tanec o můj život. Do mé duše vešla hrůza s nadpřirozeným klidem.

Věděl jsem, že dobrý medicinman dokáže předpovědět počasí či přivolat déšť. Sám jsem to zažil. Dokáže i léčit. Tancuje proto, aby se dostal do stavu jiného myšlení – transu. Do jiné dimenze, kterou neznáme a zde naváže kontakt.

Tento stav se hluboce vymyká zaběhlé konzumní realitě a je lidmi, co mu nerozumějí zesměšňován, protože jeho pochopení bývá skryto daleko za hranicí úrovně jejich vědomostí, neřku-li rozumu. V tomto stavu jsou přijímány délky vln, které za normálních okolností zachytit nelze, jako nelze zachytit délku vln telepatie, předtuch, jasnovidectví, nebo psychokineze.

Vešel jsem do svého stanu. Byl naprostý klid. Ryka spala v objetí Mabo a jejich nevinné tváře mi připomněly výjev z kostela. Pohladil jsem k sobě zachumlané hlavičky a tiše se položil na zbylé místo. Na spánek, ale nebyl čas. Musil jsem se bránit. Magii jsem dělal dlouhá léta, abych věděl jak na to. Znal jsem tajemství Woodoo, tuto metodu přivolání kletby na určitou osobu v New Orleans se tomu říkalo hoodoo. Byl to způsob sebeobrany otroků, který je dobře znám i zdejším kmenům aboridžinců. Nejprve jsem se ponořil do stavu myšlení „alfa“. To ještě není složité. Zklidnil jsem mysl a po chvíli má frekvence mozkových vln klesla. V mých uších se ozvala známá harmonie. Odháním veškeré myšlenky a ve svých představách kolem sebe a celého našeho stanu vytvářím pomyslnou skleněnou kouli. Takovou bublinu. Toto je náš kolem dokola začarovaný kruh, který nás chrání. V myšlenkách z něho vyháním vše špatné. Vše, co do něho nepatří. Zůstává jen dobro, pohoda, klid a láska. Potom zlehka vytahuji z ručičky malé Ryky hadrovou panenku. Panenka je až děsivě prostá. Místo očí a úst jen tři křížky. Nyní s ní pohybuji na své dlani. Upřeně se na ni dívám, až se v mé mysli změní. Z panenky se stává šaman. Svíjí se a tančí. Přicházejí lidé z chýší, tvoří kruh a do rytmu tleskají. Nyní by stačilo panenku probodnout v místě srdce a ponechat vše kouzlu Woodoo. Kouzelník by měl zemřít. Neudělám to. Moje čest to nedovolí. Vyhazuji jen panenku ze začarované koule, kterou jsem předtím vytvořil a která mě chrání. Potom si přeji, aby vše zlé, co on přeje mně, se obrátilo proti němu. K tomu mi pomohou lidé okolo něho – mí přátelé, co mu tleskají. Fungují proti němu jako ohromné parabolické zrcadlo. Jsem velice unaven. Z poklesajících víček sleduji to zářící taneční divadlo. Zmenšuje se, vzdaluje a potom rozplývá.

Probudil jsem se do překrásného rána. Rozhrnul jsem celtu stanu a diamantový třpyt rosy oslnil mé ještě světlu nepřivyklé oči. Nadechl jsem se vůně eukalyptů. Stromy ještě vrhaly dlouhé tmavé stíny, ale u řeky již poskakovali klokani. Rozhlédl jsem se okolo a zdálo se, že květiny kvetou jen proto, že neumějí zpívat. Šel jsem bos a mezi prsty cítil měkkost trávy, pak oblázků, písku a nakonec vody. Popošel jsem do řeky po kolena, vzal vodu do dlaní a zhluboka se napil. Mezi kameny se třpytila slída. Trochu jsem se pousmál myšlence, že to je opravdové zlato a budu milionář. Ano, lidé nevědí, kde hledat štěstí. V penězích ukryto není.

Drobné cupitání za mnou znamenalo, že se probudila i Ryka. Nejprve mě postříkala vodou a pak skočila do mého náručí. Ano, to je opravdové štěstí, co se penězi zaplatit nedá. Spadli jsme do vody. Byla vlahá a osvěžující. Uvědomil jsem si, že štěstí je mozaika z malých radostí. Všiml jsem si, že Ryka drží v ruce panenku. Po včerejších manipulacích se v ní zlomil drát a hlava jí padala k zemi. Za nízkými keři bylo vidět, že k nám přichází Mabo. Mávala na mě, jako by něco chtěla sdělit. Šla rychle, málem utíkala. Tu jsem si vzpomněl na včerejší extempore a noční boj s kouzelníkem. Ráno však moudřejší večera. Konec magie – proběhlo mi hlavou. Půjdu tam a vyřídím si to s ním jako chlap s chlapem. Prostě mu naflákám hubu. S tímto řešením a Rykou v náručí jsem šel vstříc Mabo.

„Medicinman je mrtev.“

Vykřikla zděšeně a vytřeštila na mě své tmavé oči. Blížili jsme se k vesnickému středu. Bylo zde již plno lidí. Když mě zpozorovali, jejich řady se rozestoupily na úroveň vyhaslých ohnišť, ze kterých se při zemi plížil slabý dým. U medicinmana klečel náčelník a smutně pokyvoval hlavou nad jeho nehybným tělem. Byl to nehezký pohled. Stopy po zaschlé krvi, která předtím tekla z medicinmanových uší ‚nosu a úst. Skoro všude popálené tělo. Na rukou seškvařené maso. Náčelník zvedl oči a řekl nahlas, aby to všichni slyšeli.

„Zvítězil jsi – je tvůj.“

Potom se postavil, zvedl moji pravici a svůj krátký proslov opakoval.

Dal jsem Ryku s klidným svědomím do opatrování Mabo. Nyní jí nikdo neublíží. Pak jsem uchopil medicinmana za nohy a zase pustil. Bylo pod nimi něco, co nesměli ostatní vidět. Nenápadně jsem to sebral a pokračoval v pohybu. Táhl jsem jej obličejem dolů, z tohoto houfu pryč. Prošel jsem s ním řekou a přes balvany. Jeho tvář drnkající přes ostré kameny se změnila k nepoznání. Neměl jsem s tímto vrahem slitování a jen mě mrzelo, že to necítí. Možná, že mé pozoruje jeho duch, napadlo mě. Když jsem již ztrácel sílu, našel jsem suchou větev a začal hrabat díru, které se říká hrob. Tekl ze mne pot, ale můj vztek byl silnější. Po odkrytí půdy, asi o půl metru, se objevily nebývale černé kusy kamenů. Dobře jsem je znal. Byl to smolinec.

Uvědomil jsem si, že osada a okolí aboridžinců leží na podkladu, který jim může zničit život. Leží na radioaktivním smolinci – uranové rudě. Přestal jsem kopat a kouzelníka do toho malého ukrytu uložil. Koukaly mu z něho nohy, ruce a hlava, jako by ležel v dětské vaničce. Alespoň zbude pro dingo, napadlo mě a spokojen se svým výkonem odcházel. Ještě jsem si ale všiml, že medicinman má za uchem ošklivou ránu. Sáhl jsem do kapsy kalhot a potěžkal svůj nález. Byla to část Makuovy dýmky. Ano, vše mi došlo. Největší medicinman je on. Jediným úderem za kouzelníkovo ucho vyřešil boj magií. A pak jsem si uvědomil, že i pravda vždy vítězí, protože pravdou se stává to, co zvítězilo a pochopil, že největší duchovní síla je často v klacku. Jak prosté.

Prvé, co mě po mém příchodu do vesnice překvapilo, byla pokorná úcta všech jejích obyvatel. Nevěděl jsem, co to znamená, proto při marihuanové dýmce jsem s Maku na toto téma navodil debatu. Slova mu z úst příliš nechtěla a tvářil se jako děravý kýbl.

Řeč vázla a jak se říká, páčil jsem to z něho, jako z chlupaté deky. Při druhé fajfce, když se již smál i tomu, že lítají mouchy, jeho obličej najednou rozkvetl a se vším se mi svěřil.

„Jsi velký mág a my to nevěděli. My myslili, žes obyčejný gadžo a ty jsi zatím medicinman všech medicinmanů.“

Protože marihuana fungovala i na mě, pomohl jsem mu slovy, že jsem všech medicinmanů futrál. Potřásli jsme si bratrsky rukama a poplácali po ramenou. Každý jsme však o tom věděli své. A při tom zůstalo. Když jsem odcházel, pocítil jsem, že Makuova osobnost je prodchnuta vznešenou přívětivostí, upřímností, skromností, štědrostí, jemností, ale také – jak jsem za kouzelníkovým uchem zjistil – „má páru“.

Nyní se mně žilo mezi těmito lidmi daleko lépe. To, že jsem postoupil na místo medicinmana – jakéhosi politického zástupce nebo feldkuráta – mně dávalo možnost projevovat své názory a nápady a svobodně je uplatňovat. Protože, jak říká Machiavelli, je dobré, když tě lidé milují, ale není špatné, když se tě i trochu bojí. „Nový kouzelník“ tedy chodil s těmito divochy na lovy, což přeloženo do normální řeči znamenalo krást ovce a krávy. Když se někdo oženil nebo umřel, tancoval skoro nahý na náměstí a choval se jako blázen. Kromě toho se miloval s Mabo a staral o Ryku. Byly to krásné dny bez času a spěchání, a když mě do nohy občas píchlo rozbité kolečko mých hodinek, tak se mě to jen potvrdilo.

Nejvíce mě bavilo opravovat všude okolo stojící rozbitá auta. Byly to vozy většinou „ulovené“. Nejely, protože jim scházela nějaká triviální maličkost, nebo měly píchlé kolo, které se dalo lehce přendat z auta druhého. Mé opravy nikoho nepřekvapily, protože jsem byl slavný kouzelník a snad jim jen vrtalo hlavou, proč se v tom vůbec šťourám a nevykouzlím si auto nové.

Náčelník mi také ukázal, kde pěstují tu vonnou trávu, po které je všem tak krásně a každý se na každého usmívá. Bylo to malé políčko v lese u slepého ramene řeky, kde řídké tu a tam roztroušené křoviny umožňovaly doplnit výsadbu. Procházel jsem se tímto krásným porostem a napadlo mně, že toto bohatství by se mělo rozmnožit. Takoví my bílí prosté již jsme. Zvětšit, předhonit, zvítězit. Při jedné večerní rozmluvě jsem to navrhl Makuovi, a protože jsem byl slavný medicinman, nezůstalo při slovech. Svolali jsme vesnici a každý, kdo mohl, šel za mnou na další vybraná pole, kde jsme pečlivě naseli semínka, kterých měl náčelník naštěstí ve svém brlohu hodně, protože se ve správném pěstování této vzácné květiny vyznal.

Také jsem nařídil, aby se všichni mladí zúčastňovali jakési povinné výchovy. Starší lovci je učili dělat luky a střílet. Učil jsem chlapce zápasit a používat chvaty judo. Jediné, co mi scházelo, byla jakási společenská místnost. Místnost, ve které bychom se mohli sejít, kde by byla tabule a kde bych mohl učit příslušníky naší komunity základům psaní a počtů. Vždyť to byla ostuda. Většina se neuměla ani podepsat. A tak jsem se ani nenadál a rok byl pryč. Měli jsme štěstí. Úroda marihuany byla nezvykle bohatá. Nyní tedy nadešel můj čas. Dobře jsem věděl, že za jeden dobře vypěstovaný a dozrálý keř mohu požadovat od dealera až tisíc dolarů. Nastartoval jsem tedy své stařičké „Zero“– Mitsubishi, rozloučil se s Rykou a Mabo a šel do světa.

Když jsem po dlouhé době přijel do městečka, neřku-li města, zvaného Katherine, znamenalo to pro mé oči přivyklé zeleni a čerstvé přírodě šok. Reflexy skel a karoserií aut, barvy a pohyb na mě působily nezvykle. Najednou se vše odehrávalo v jakémsi rytmickém shonu. Rozjet, zastavit, plyn, brzda. Bílé čáry na silnici byly koleje či mantinely, kam smíš. Připadalo mi to vše nesmyslné. Zatímco v buši kromě ptáků, šumění řeky a větru je klid, zde je neustálý ruch a šum, dokonce rámus.

tomto malém městečku jsem ale neuspěl. Našel jsem zde sice prodavače drog, ale za žádnou cenu jsem z něj nemohl vymáčknout, kdo mu je dodává. Dokonce jsem došel k závěru, že je samozásobitelem. Pokračoval jsem tedy do Darwinu. Doufal jsem, že to zde bude lepší. Začal jsem v místní hospodě, které zde říkají „Pub“. Podle sladkého kouře „trávy“ jsem poznal, že i těmto lidem je po chuti. Vše ale chce svůj čas. Čas a štěstí. Do prodeje drog je zamotáno spousty lidí, do kterých byste to nikdy neřekli. Dokonce i ti, co její prodej stíhají. Mohou vám pomoci, ale také vás shodit. Není to nic jiného, než tvrdý boj o peníze. O velké peníze. A tak se musí riskovat.

Opět mi pomohlo, že jsem to úporné chtěl. Ohromně jsem si přál nějakého dobrého kupce potkat. Magicky jsem o to prosil. Věděl jsem, že to nemůže být nikdo z těchto chudáků, co po hospodách nabízí paklík za deset dolarů. Chodil jsem po přístavu, dobrých hospodách a hernách a před očima se mně vybavovalo, jak asi taková osoba vypadá. Určitě bude slušně oblečen. Ale ne zas tak výstředně, aby na sebe upozornil. Již z jeho chování a pohybů bude patrno, že do tohoto města nezapadá. Že sem nějakým způsobem nepatří. Bude se více rozhlížet, možná i vracet a něco hledat. V jeho blízkosti bude cítit jemná, ale drahá pánská vůně a po jeho boku se bude motat svalnatý maník, který bude velice ochotně provádět to, co on řekne. Ano, takový bude. Zbývala jen maličkost. Najít ho.

Byl jsem tedy denním návštěvníkem téměř všech lepších hospod, nočních podniků, a protože zde nešlo sedět nasucho, zvolna mi docházely peníze. Moje sázky v ruletě slábly. Profesionál je ale profesionál. Když jsem se znovu chystal vsadit na sudé i liché najednou, z čehož kynula minimální ztráta a jisté vítězství na jednom z nich, řekl mi číšník, že by se mnou chtěl někdo mluvit. Trochu jsem se zalekl a celým tělem mi prolétl zvláštní tísnivý pocit, jestli ten „někdo“ nebude mít na sobě slušivou policejní uniformu.

hlavě jsem si představil svalnatého policajta se napřaženým pendrekem. Dobře jsem ale věděl, že když se psa bojíš, tak tě kousne, a proto, dokud mu nenasadíš náhubek, musíš jej hladit. Obrnil jsem se blaseovaným úsměvem a nedbale se zvedl za číšníkem.

Vešli jsme malými dveřmi na točité schodiště a posléze do prostorné chodby nad hernou. Zde byl zřejmě mozek celého kasina. Že jsem byl trochu vedle, lze usoudit z toho, že za mnou krupiér běžel se zbylými žetony, co jsem zapomněl na stole. Abych zamaskoval roztržitost, nedbale jsem mávl rukou. „To je dýško.“ Tady se číšník s úklonou rozloučil a předal mě dvěma svalnatým hochům, kteří mi znovu oznámili, že se mnou chce mluvit šéf.

Řekli to s takovou pompou, jako by mě vedli k prezidentovi a pak mě bez řečí prošacovali. Poplácání po zádech znamenalo, že jsem bezúhonný. Otevřely se dveře a já vstoupil. Očekával jsem velkou místnost podobnou kanceláři, pracovní stůl a za ním kouřícího holohlavého bose. Tak tomu ale nebylo. Na stole seděla se zkříženýma nohama pohledná žena a roztomile se na mě culila. Obzvláště mě přitahovaly její poněkud koketní oči, za jejímž tklivým pohledem se schovával smysl pro hru. Začíná to slibně. Pomyslil jsem si, že některé ženy nejsou krásné – to jen tak vypadají. Nejprve se asi seznámím se sekretářkou a pak uvidím. Okamžitě jsem ale poznal, jak se mýlím. Žena ukázala na několik monitorů na stěně za sebou a z jejích krásně vykrojených rtů se ozval smích.

„Pozoruji vás již třetí den, příteli, a nejde mi na rozum, co tady hledáte? Nešvindlujete, nenavazujete známosti, vaše hra na černé i bílé, sudé i liché zároveň je zajímavá, ale ne zase tolik, abyste to musel dělat tři dny za sebou. Jste polda?“

Byl to sebejistý hlas, který mi oznamoval – Kamaráde, rozbal to nebo zmiz, takové tady nepotřebujeme!

„Jsem tu jako turista,“ zakoktal jsem a stále se snažil vypadat žoviálně. Ve skutečnosti jsem si před touto sebejistou ženou připadal spíše jako ve třetí třídě, když jsem se nenaučil básničku a slavného básníka improvizuji vlastními slovy. Takový pocit, jako když před vyprodaným hledištěm Národního divadla hraji Montyho čardáš, ale ještě jsem to nikdy předtím nezkoušel. Ona mi ale pomohla.

„Hele, jste mně sympatický a mimo to mi někoho připomínáte. Možná vám mohu pomoci.“

Zahoupala pohlednýma nohama, usmála se a dodala laškovně: „Berte, dokud dávám.“

Její tvář pak zvážněla a teprve nyní jsem viděl její ostré, na mě civící přimhouřené vlčí oči. Typ ženské jako slavná americká herečka Taylorová. Taková egyptská Kleopatra, co se mazlí s Antoniem, ale pak nechá popravit sto otroků. Její pohled mě zaujal. Co zaujal, působil na mě hypnoticky. Přestal jsem být v této místnosti a do mých uší se vrývalo její prudké a hlasité vzdychání. Ano, jsme na posteli v mém pokoji a ona prožívá orgasmus. Svíjí se a z její dozadu zakloněné hlavy, z jejích rtů, se ozývá táhlý sten. Péra kanape vyjí jako sibiřští vlci. Představoval jsem si, jak toto stvoření držím surově za boky a cítím, že nastává slastný okamžik mého vyvrcholení.

Naše oči se setkaly a ona se zarděla. Oba jsme se vrátili do kanceláře a já poznal, že moje pocity sdílela. Sklouzla ze stolu a popošla k oknu. Snad aby se uvolnila. Když se vracela, řekl jsem:

„Mám marihuanu.“

Najednou to bylo lehké. Chvíli koukala, o co jde, jako by nevěděla, proč to říkám. Potom se ale posadila za stůl, nasadila brýle a zaujala úřední postoj.

„Kolik?“ řekla stroze, jako by kupovala brambory.

„Moc.“ Odpověděl jsem. Touto dobou jsme měli dozrálá čtyři pole, zhruba po třech stech sazenicích. Zkusím jí polovinu prodat. Něco si nech v záloze, řeklo mi podvědomí. Po jejím tázavém úšklebku jsem pokračoval.

„Šest set keřů, šest set.“

„Co za to?“ prohodila.

„Tisíc za jeden.“

„Dám polovic. Berete?“

Věděl jsem, že si již hrajeme a že mám vyhráno.

„Pod sedm set padesát nemohu,“ pokračoval jsem.

„Dobře, dostanete šest stovek, ale to je moje poslední slovo.“

Já mlčel a ona se zatvářila vítězně. Dokonce se mně zdálo, že na mě i maličko mrkla…

Abych měl lepší přehled o hostech, bydlel jsem v kasinu. Po této dohodě jsem šel spokojeně do svého hotelového pokoje. Odemkl jsem dveře, svalil se na kanape, skopl boty a začal blaženě rozjímat. Tak jsem to dokázal. Hlavou mi proběhla všechna ta dřina, než ten drahý plevel vyrostl. Ono vypěstovat v lese tyto voňavé kytky dá sice práci, ale nejdůležitější je prodat. Když to nedokážete, můžete si s nimi vycpat slamník a v horším případě vás mohou zavřít. Tento krok jsem měl za sebou. V hlavě mi vířily myšlenky. Jedná se o velké peníze, je třeba počítat s různými podrazy. To ale již patří ke hře. Více jsem v tuto dobu udělat nemohl. Smál jsem se svému snu o navoněném chlapíkovi z přístavu, co se neohrabaně motá se svým bodyguardem po Darwinu. Jak jsem se naivně těšil, že o něho zakopnu.

„Dobrý den, nechcete pár set keřů marihuany, abyste o dovolené měl co kouřit? Zbude možná i pro přátele? Co říkáte? Jo, vy jste policajt? Tak pardon.“ Ano, zkušenost je jméno, co dáváme svým chybám.

Zanechal jsem morbidního snění. Sejdu dolů a dám si báječnou večeři. Na nic nebudu myslet, jen čumět na ty přiblblý holky, co tam tancujou nahatý, a pít šery. No a pak možná… Náhle se ozvalo zabouchání na dveře. Kdo to sem leze?, pomyslel jsem si a šel otevřít. Ve vchodu stáli dobře známí chlápkové z předsíně šéfové.

„Ale pánové, dobře víte, že žádnou bouchačku nemám, jdete mě zase šacovat?“ a otráveně jsem ustoupil.

„Hele, učeš se, navoň a koukej s námi mazat. Hraběnka není zvyklá čekat. Chce s tebou mluvit. Tak jdeme,“ a již mě lifrovali z pokoje.

„A pamatuj, žádný hlouposti,“ pokračoval jeden z nich.

„Jak si bude stěžovat, tak tě budou zítra podávat jako předkrm.“

Vyjeli jsme výtahem do třetího patra, chlapíci si mě ještě jednou prohlédli, jako když jdu poprvé do školy, a protože byli spokojeni, povzbudivě mě strčili do dveří. Byl jsem z celé té situace trochu zmatený. Ona je hraběnka?

a očekával jsem, že se opět octnu v její kanceláři a uvidím psací stůl a dlouhé nohy.

Zjištění, že jsem v ložnici, mě překvapilo. Místnost jak na zámku. Ohromná, jak se na milionářku patří. Zapadající slunce zbarvovalo do ruda hedvábné záclony čtyř oken přede mnou. Mezi nimi široké dveře na balkon. Zelené, bohatě vyšívané závěsy po stranách dodávaly tomuto doupěti zvláštní kouzlo. Na levé stěně široká postel s nebesy a dvěma nočními stolky. Mezi okny a mnou vévodila sedací souprava s nízkým, ale dlouhým stolem. Vše z přírodního světlého dřeva. Dřeva, tak jak bylo sebráno z buše. Zkrouceného a občas popraskaného. Zhotovit takovýto nábytek musel opravdový mistr. Napravo jen řada dveří. Tipoval jsem na koupelnu, šatnu, toaletu, místnost na krámy. Místo koberce umělý trávník, ve kterém leskly tu a tam vyleštěné dlaždice z kamenů. V rohu vpravo za mnou plápolal krb, vlevo nízká přepážka a za ní bar. Všude nevídaný přepych. Připadal jsem si jako v pohádce. Stál jsem u dveří a čekal, co bude. V místnosti totiž nikdo nebyl. Nade mnou majestátně visel lustr. Opět přírodní dřevo a sklo, stejně jako lampy na stěnách.

Vtom se vše rozsvítilo. Pokoj zazářil novými barvami a vešla ona. Vše jako by v tu chvíli ožilo. Do místnosti vešla nová energie. Pozitivní a velice silná. Žena se na mě usmála svýma černýma očima a z jejích úst se ozval příjemný smích.

„Tak vy už jste tady a já o ničem nevím.“

Potom se zatvářila provinile a řekla: „Promiňte, nechtěla jsem vás nechat čekat.“

Šla až ke mně, vzala mě za ruku a se slovy: „Jak se vám tu líbí?“, se na mě otočila a vedla mě k sedací soupravě. Její ruka byla vlahá, měkká a příjemná. Předtím než ji oddálila, následoval lehký stisk. Snad na povzbuzení.

„Jmenuji se Conceta a navrhuji tykání. Co říkáš, Alfonzo? Mohu ti tak říkat? Moc by mě to potěšilo, alespoň pro dnešní večer.“ Němě jsem přikývl a čekal, co bude dál.

„Dáme si něco k jídlu? Mám hlad jako vlk.“ Dokázala se zatvářit tak sugestivně, že kdybych se vracel z posvícení, po jejím pohledu by mi začalo kručet v břiše.

„S radostí,“ odvětil jsem nesměle. „Máš to tady hezké,“ a trochu jsem se rozhlédl. Vše v pokoji dělalo dojem, že jde o zbohatlíka, který předtím někde kruté dřel, bydlel na předměstí a nyní si to vynahrazuje. Lidé jsou různí. Proběhla mi v hlavě pasáž z knihy, kdy Himmler po zabrání Rakouska navštíví Louise Rothschilda, jednoho z nejbohatších a nejmocnějších židů na světě, a ten žil v takové hrůze a chudobě, že Himmler nařídí, aby jeho byt byl zrenovován a nakonec zařval:

„A hlavně vyměňte ten odporný hajzl!“

Sledovala můj pátravý pohyb a pak se žertovně zeptala:

„Co mám uvařit, co si dáš?“

Dokáže být i milá, napadlo mě. Některé ženy dokáží být tak mazané, že svoji chytrost dokáží skrývat. Představa, jak si na své krásné šaty obleče zástěru a začne loupat brambory, mě ale fascinovala. Nahlas jsem řekl:

„Dám si něco jako doma v buši, ještěrku a k tomu kousek hada – či netopýra?“

Ocenila můj traperský vtip, zasmála se a zatleskala. Otevřely se dveře a vstoupili číšníci. Nabízeli nápoje a saláty. Potom jsem si poručil můj oblíbený rostbíf a studenou, na plátky nakrájenou kachnu s tatarskou omáčkou, jako předkrm. Bylo to tak chutné, že mi přikusování netopýra vůbec nescházelo. Byl to prostě koncert, co se poslouchá hubou.

Nakonec jsem si dal steak se zeleninou. Vše jsme zapili trochou vína a já začal vyprávět o svém životě a proč jsem skončil v buši. Něco mi ale stále scházelo. Nebylo to pořád ono. Cítil jsem občas rozpaky, jako by mě škrtil límeček. Po dokončení věty zpravidla nastalo trapné ticho a dívali jsme se na sebe, jako námořníci na lodi stižené bezvětřím. V jedné takové pauze jsem se rozhlédl po místnosti a pravil:

„Dáme lásku, co říkáš?“

Všiml jsem si, jak ji při mých slovech málem vypadla z ruky sklenička s vínem a vyprskla smíchy.

„Chlapče, ty jsi tam v té buši opravdu zdivočel.“

Udiveně se na mě podívala a pokračovala:

„Takhle to tam s těmi opičkami děláte? A mě trápila otázka, proč jsi tam zůstal tak dlouho.“

Nyní jsem byl v rozpacích já. O čem to ta žena mluví? Při svých sedánkách s náčelníkem jsme kouření marihuany, při kterém vznikala vždy nebývalá pohoda, bezstarostnost a krása, nazývali „láskou“. Když jsem řekl „dáme lásku“, tak jsme si sedli a nacpali fajfky. A teprve nyní mnou vyslovená slova, která tolik pobavila tuto dámu, došla i mně a začal jsem se smát také.

Tak dlouho jsem nebyl mezi lidmi, že některé výrazy změnily význam a připadaly mi normální. Tady ale znamenaly něco zcela jiného. Vše jsem obratem vysvětlil a hostitelka ochotně přinesla tlusté cigarety s dlouhým filtrem. Podala mně zapalovač a šibalsky řekla:

„Tak tedy – dáme lásku.“

Již po prvních doušcích voňavého dýmu jsem cítil pohodu a štěstí. O marihuaně se říká, že ji přinesli bohové, aby lidem nepřipadalo, že život je jen krutý a plný útrap. Cítil jsem to božské uvolnění, které se rozlévalo po těle a zavrtávalo se do každé kůstky. To uvolnění, že vám vše připadá snadné a krásné a po kterém se jen usmíváte. Začali jsme žertovat a hostitelka mi řekla, že jí strašlivě někoho připomínám, že když mě poprvé viděla, tak mně málem padla okolo krku se slovy:

„Alfonzo, kde se tu bereš?“

Alfonzo byl zřejmě hmatatelným symbolem její neuchopitelné touhy a já jsem vzdálenému příteli hodně podobný. Potom se jí rozvázal jazyk. Vyprávěla o svém životě, s takovou oduševnělostí, že jsem ani nedutal. Vyprávěla o otci, kterému lidé říkali „kmotr“.

Narodil se na Sicílii ve dvacátých letech. V tu dobu tam byla nepředstavitelná bída. Na Sicílii však bída pro chudý lid byla stále. Do školy chodil málo. Když dodělal prvních pět tříd, jeho ruce byly již třeba jinde. Škola byla až to poslední. Pracoval s tátou na poli a příležitostně pomáhal řezníkovi tahat káru s těžkými kusy poraženého dobytka. Když se činil, dostal kousek nejhorší flákoty a v rodině bylo posvícení. Táta byl nejstarší ze šesti dětí, a protože na Sicílii o všem rozhoduje muž, záhy se tomuto umění naučil. Naučil se také o životě mnoho věcí, které by se ve škole nedozvěděl. A naučil se o tom, co viděl a vidět neměl, nemluvit. Dodržoval tedy zdejší zákon mlčení, kterému se říká „omerta“. Věděl, co znamená „polibek smrti“ a na vlastní oči viděl, co je to krevní msta „vendeta“. Věděl také, co to je „mafie“, i když zatím konkrétně její členy neznal.

Mafie byla na Sicílii od nepaměti, protože Sicilané se vždy proti nadvládě cizinců, kteří tu byli častými hosty, bouřili. Sicílie byla dlouho římskou kolonií, pak přišli Arabové a Španělé. Dalo by se říci, že stále bylo do čeho „píchnout“. Základy dnešní mafie vznikly za Anjouovců v době Ferdinanda Katolického a později, kdy bída nabývala vrcholu, se stávala pevnou organizací. Její členové přísahali tomuto bratrstvu krví na bibli věrnost, oddanost a mlčenlivost. Museli splnit přesně to, co jim bylo nařízeno. Vůdci jednotlivých organizací takzvaných „rodin“ – „famiglií“ – se oslovovali „don“ a stávali se pro své přátele – neboli „děti“, kteří byli jejich podřízení, tak zvanými „kmotry“. Donové se o své „děti“ starali a ochraňovali je před každým nepřítelem, ať již byli v právu nebo ne. Tento na pohled familiérní systém měl velice přísné zákony. Kdo na příklad promluvil, nebo někoho – byť i pod velkým nátlakem – udal, byl nemilosrdně popraven.

Mafie se na Sicílii rozrostla ve velice silnou organizaci, jejíž zásady všichni znali a chtě nechtě je museli po generace dodržovat. Lze říci, že každý Sicilan má mafii v genech. Tato dlouhodobá výchova se proto projevila v budoucnu, kdy se rozrostla do celého světa.

Život na Sicílii byl tak neúnosný, pokračovala Conceta, že táta v osmnácti letech emigroval. Byl osmatřicátý rok a bída. V Evropě se připravovala druhá světová válka. Přihlásil se na loď jako topič a odjel do Ameriky. Ano, jen za bídnou stravu, kterou za svoji strašnou dřinu dostával. Házel do kotle uhlí každý den dvanáct hodin, až do New Orleans, kde vystupoval. Měl štěstí, brzy se setkal s krajany a když zjistili, že je Sicilan a řezník, rádi jej přijali. Porcoval tedy maso, které dával do kufrů a odnášel z místa činu. Zajímavá práce. Původní zdejší gangsteři byli Židé, kteří mimoto bývali svobodní zednáři, a velice tvrdí Irové, kteří měli zpočátku v těchto organizacích privilegovaná postavení.

Každý nováček skládal přísahu tak, že dal ruku nad svíci a obtisk jeho černé ruky byl jeho podpisem. Mnoho lidí dnes mluví o černé ruce, aniž zná původ tohoto rčení.

té době měla mafiánská rodina jen deset členů. Velel jí desátník a skupinu dělil na dvě „ruce“po pěti vojácích. Skupin bylo hodně a měly spolu dohody o území, které budou ovládat. Zatkla-li policie někoho z jedné skupiny, nic vážného se pro Mafii nestalo. K jejímu vůdci – ke „kmotrovi“, se nedostala. Nikdo nic neviděl, nikdo nic neslyšel. Když se „don“, pro kterého otec pracoval, rozhodl přestěhovat do Chicaga, vzal si tátu s sebou jako šoféra. Táta byl velice silný muž a rychlý střelec. Život v tomto městě byl tvrdý. Mafie soutěžila s místními bandami o teritoria a stálo ji mnoho krve, než se prosadila. Opět to bylo díky sicilské výchově a hlavně tvrdosti. Ale vyplatilo se. Zůstali jen nejschopnější. Z táty se, díky jeho nápadům, brzy stal donův „consigliory“, tedy první poradce, pravá ruka, mimo to i přítel a dobrý střelec, který jediný ví vše, co se v „rodině“ děje.

Mafie se ale začíná lépe organizovat. Má své sjezdy a dělí si území státu do dvaceti čtyř oblastí. Nic není ponecháno náhodě. Má své čestné soudy, své popravčí čety. Každý z kmotrů musí zaměstnávat dobrého právníka. Z členů klanu se postupně stávají bohatí a spořádaní lidé, kteří se bez rozkazu násilí nedopouštějí a dokonce řádně platí daně. Vše klape a střílet není po kom. Noční podniky, prostitutky, prodej drog černé sázkové kanceláře fungují bez problémů, přestože jsou zakázané. Podplacení policisté chodí okolo jako beránci a jen se usmívají. A lidé vědí, že tato společnost mafii potřebuje. Je tu pro ní místo dané něčím vyšším. Není to již tradice nebo zvyk. Bez mafie by tu vznikla díra, kterou kdo ví, kdo by zaplnil. Lepší známý čert, nežli neznámý anděl. Mafie se stává částí státu a na jejím životě se podílí jak bohatí, tak chudí. Mafie je zvláštní politická strana, snad ultra levá s osvícenými panovníky, kterým se říká „don“ a projevují se ke svým „dětem“ jako „kmotři“, jejíž zákony jsou jako zákony svobodných zednářů, tedy nad zákony státu.

Začaly ale prvé dni druhé světové války. Prezident Roosevelt, nechal Japoncům zbourat Pearl Harbor a na celém území začal válečný stav. Benzín se stává strategickou surovinou a je jen na poukázky. Tomuto období se říká „druhá prohibice“. Čeho je nedostatek, na tom se dá vydělat. Pro mafii nastaly zlaté časy. Obsadila všechny pumpy a to ať po dobrém, či po zlém a tiskla falešné lístky na benzín. Ameriku to stálo dva miliony litrů benzínu. Ne za celou válku, ani za rok, měsíc, či týden. Mafie to stačila prodat za jeden každý válečný den. Na těchto dvou „prohibicích“zbohatly špičky mafie natolik, ie celá jejich po léta ustálená práce se mění. Potulní bandité se přes noc stávají pány světa. Mají své lidi v politických stranách, u policie, soudů a v bankách, které již není třeba vykrádat, protože oni to jsou, kdo tok peněz určují. Z chudáků se stali neomezení boháči, ale hlavně jejich děti – nástupci, navštěvují nejprestižnější univerzity světa, kde si vytvářejí pevné přátelské vazby na další bohaté a vlivné známé, kteří s nimi posléze sdílejí špičková místa ve společnosti.

Když jsem se narodila, tátovi již říkali „don“. Stal se jednou z klíčových osobností newyorského podsvětí. Máma byla ze Sicílie také, a tak si dobře rozuměli. To jenom já jsem to zkazila a jsem Američanka. Conceta se usmála a pokračovala.

Když mi byl rok, tak se táta zúčastnil slavného setkání mafie v Apalachinu. Konala se tam celoamerická konference kmotrů. Vše by proběhlo v pořádku. Zámeček Josepha Barbary byl na takovýto podnik dobře připraven. Zcela náhodou jel ale okolo místní šerif Množství aut se mu zdálo podezřelé. O nic nešlo, jen tak ze zvědavosti se chtěl dozvědět, co se to tam dnes děje? Jeho policejní čich zavětřil a své auto zastavil. To ovšem vystrašilo jednoho ze střelců – hlídačů a zakřičel:

„Pozor, je tu policie!“

Každý z kmotrů měl sice trestní rejstřík čistý jako lilii, ale tu a tam nějaká ta řádka mrtvých po něm přeci jen zůstala, a tak jistá nervozita tu přeci jen vznikla. A nastal zmatek. Šoféři začali pobíhat po parkovišti a přistavovat auta, což se na tak malém prostoru neobešlo bez drobných bouraček a škrábanců. Nikdo si však nestěžoval. Nikdo nenadával. Každý dělal, jako by to tak mělo být a jako by ty drahé sportovní špičkové limuzíny byly pouťovými vozejčky, kde jeden do druhého strká ze švandy.

Je třeba si uvědomit, že se jednalo více jak o stovku aut. Šerif se na to chvilku pobaveně díval, ale potom zavolal pohotovost. Asi polovička vozů mezitím stačila vyjet, ale druhá půlka té celoamerické mafie zůstala a byla zatčena.

Konečně lidé, na které policie léta líčila a všemožně se je snažili chytit, byli tam, kam patří – v lapáku. Táta mezi ty postižené nepatřil, klidně přijel domů, kde mu místní, jím dobře placený policajt, jako váženému občanovi a členu dobře známé „ušlechtilé společnosti“ zasalutoval a bylo po honičce.

A ostatní? Tady se poznalo, jak dokonalou obranu mafie měla. Advokáti zatčených vůdců – „kmotrů“ mafie – se soudnímu stíhání jen vysmáli. Uváděli dokonce důvody, které soud zesměšňovaly, ale proti kterým nikdo nic nezmohl:

„Můj klient tam byl náhodou. Jel okolo a chtělo se mu na záchod…“

Lidé chodili na přelíčení jako na dobrý kabaret.

„Můj klient se šel zeptat, kolik je hodin.“

Každý „don“ totiž své příkazy vydává beze svědků pobočníkovi. Ten mezi čtyřma očima dalšímu mezičlánku. Nežli se dostane na vykonavatele, který většinou ani neví, proč daný příkaz dělá, je vzdálenost mezi kmotrem a jím veliká natolik, že se čin nedá s „donem“ ztotožnit. V některých případech se dokonce najímají osvědčení specialisté, kteří s „rodinou dona“ nemají nic společného. Pracují mimo mafii. Tito „subdodavatelé“ – přesní střelci – traviči – pyrotechnici – pracují pro sebe a o důvod popravy se pranic nestarají, tak jako se o ní nestará po soudu mistr popravčí.

Pokud někdo z tohoto řetězu zahapruje a zradí, nic se nestane, ostatní to popřou. Dá se říci, že „don“ má jakousi zvláštní „poslaneckou imunitu“. Mafie přežila i ostré zákroky bratrů Johna a Roberta Kennedyových a pomstila se jím s precizností sobě vlastní a naopak oni to byli, kdo nepřežili. Nezanechala jedinou stopičku. Pochybuješ o tom? Myslíš, že by bylo třeba padesát mrtvých svědků, kdyby Kennedyho opravdu zastřelil Osvald? Od té doby si každý prezident rozmyslel do tohoto sršního hnízda šťourat.

Nejlépe se vydělává na tom, co není, nebo je zakázané. V té době to byly drogy. Měli jsme ale spoustu dalších výnosných podniků. Naše rodina se měla dobře a naši přátelé také. Měli jsme spoustu domů a celé okolí bylo vlastně naše panství. Bratr byl o dva roky mladší. Chodili jsme spolu do těch nejlepších škol. Otec se o nás bál. Věděl, že jsme jeho jediné zranitelné místo. Když nás vezl šofér do školy, jelo za námi ještě jedno auto s otcovými „vojáky“ – strážci a ti pak celý den kouřili před budovou. Moc se mi ti „strejdové“, jak jsem jim říkala, líbili a umínila jsem si, že až vyrostu, musím být strážcem.

Táta velice pečlivě dbal o jejich výcvik a ve sklepě jsme měli velikou střelnici. Toto místo mně učarovalo. Jak jsem slyšela ze sklepa rámus střelců, již jsem tam byla. Rádi si se mnou hráli a táta mně opatřil malorážný revolver, který jsem zde mohla pod dohledem používat. Jednou mě můj strážce John pochválil. Ani jednou jsem totiž neminula. Střílelo se na figuríny na pětadvacet metrů. Vsadila jsem se s ním, že nastřílím více, než on. Řekl, že jestli budu lepší, tak že sní svůj klobouk. Představa, jak si maže klobouk hořčicí a přikusuje k němu párek, ve mně vyvolala smích. Smáli jsme se tomu oba, ale potom sundal svoje zlaté hodinky, položil je na stůl, kde ležely náboje, a řekl: „klobouk potřebuji do práce, ale když nastřílíš víc, tyto hodinky budou tvoje!‘

Strašně se mně líbily. Byly velké se spoustou tlačítek. Měly ještě různé malé ciferníčky, na kterých se dalo změřit moc věcí. V jejich středu bylo stříbrným písmem napsáno OMEGA. Já měla jen takové malé nicky. Naplnili jsme si zásobníky náboji a soutěž začala. Všichni okolo se seběhli. „John bude závodit s Concitkou,“ neslo se vzduchem.

Nastřílela jsem čtyřicet osm z padesáti. Dala jsem si záležet. John natáhl pistoli a nastřílel taky čtyřicet osm. Nyní jsem byla na řadě já. Figuríny se otevřely a já zahájila palbu. Nastřílela jsem rovných padesát a demonstrativně sundala svoje nicky a položila vedle těch zlatých na stole s černým ciferníkem a ručičkami natřenými fosforem. Budou mi slušet.

John ale nastřílel stejně. Domluvili jsme se na rozstřelování, na poslední tři rány na pevný terč. Jedna mi ale utekla. Výsledek dvacet jedna ze třiceti byl slabý. Můj sen, hodinky, se nenávratně rozplynul. Člověk musí umět prohrávat. Znala jsem to ze sportu. Jeden se směje a padesát jich jde domů s pláčem. Sledovala jsem zpočátku jeho terč se zaujetím. První rána deset. Podíval se na mě omluvně a pokrčil rameny. Druhá deset. Lidé za námi se rozcházeli, hra přestala být zajímavá. Já již ani střelbu nesledovala a chystala se k odchodu a taky se mi chtělo trochu brečet. Půjdu domů, mám ještě nějakou práci do školy. Vychovatelka bude už stejně nadávat, že jdu pozdě.

„Prásk!“

Vyšla třetí rána. Všichni jako by oněměli. Pak se rozběhli k terči, který spadl na zem. Když jsme jej rozbalili, zjistilo se, že John minul. Střela šla do rámu, ale shodou okolností přímo do držáku, co přichycoval papír, takže se terč sroloval a spadl na zem.

Já vyhrála.

Nemohla jsem tomu uvěřit, a tak jsem jen křičela:

„Vyhrála jsem! Vyhrála jsem“ skákala jsem štěstím a John mi podával své krásné hodinky.

Pověst o naší soutěži se dostala až k otci. Při pohledu na moji ruku s ohromným chronometrem se smál a blahopřál mi, že jsem porazila jeho nejlepšího pistolníka. Druhý den Johnovi koupil krásné sportovní auto. Ano, táta se choval k lidem, které měl rád, jako král. Trvalo pár let, než jsem prokoukla, že mě nechal vyhrát a ten maličký držáček trefil schválně.

Již v prvních letech školní docházky jsem tedy slušně střílela. Navštěvovala jsem také různé bojové sporty a časem jsem dokonce – to ale až o mnoho později na vysoké škole – získala černý pás v karate. Bratr byl jiný. Více přemýšlivý. Hezky maloval, dobře se učil a měl rád zvířata. Když konečně něco řekl, tak to sedělo.

Jednou na školním výletě nás přepadli nějací lidé a chtěli mne s bratrem unést. Nevšimli si našich střelců, myslili, ze to jsou neozbrojení učitelé. Vznikl pochopitelně konflikt, který zakrátko přerostl ve střelbu, jakou tato oblast nepamatuje. Naši obránci byli ale jen dva. John mě chytl za ruku a utíkali jsme k autu. Druhý střelec nás kryl střelbou, ale jen chvíli. Pak jeho pistole zmlkla a zůstal ležet v kaluži krve. Tím dostali bratra, který si hrál nedaleko. Jeden z gangsterů jej chytil pod paží a odnášel pryč. Pamatuji si, jak Jim zuřivě kopal nohama a křičel, než se svým únoscem zmizel za rohem. Za námi se ale hnali další dva. Kličkovali jsme a doběhli až k autu. John se snažil otevřít. Kryl mě svým tělem a střílel. Mačkal mě k autu, jako bych tam měla vstoupit ne dveřmi, ale skrz ten plech. Jeho záda mě tiskla, pravička střílela a levička se snažila odemknout.

Náhle v tom těle přede mnou, co mě ochraňovalo, něco zadunělo. Cítila jsem tupý úder. Úder, jako když kopneš a lehké heknutí a pak ještě dva. Naten pocit nezapomenu. Zvolna se svezl ke kolům auta a doslova mě pod nějzamáčkl. Snad to ještě dělal úmyslně. Ležela jsem pod autem a Johnovo tělo přede mnou fungovalo jako štít. Jeho pravička ještě svírala zbraň, ale bylo již dobojováno. Lehce se na mě usmál a chtěl něco říci, když mu z koutku úst vytekl proud krve. Bandité měli zelenou, ale pro jistotu se přibližovali malými přískoky od stromu ke stromu. Popadla jsem jeho pistoli, ale ještě než jsem zmáčkla spoušť, ozvala se rána. Můj výstřel mnou otřásl a únosci padli na zem. Ráže této opravdovské mafiánské bouchačky byla ohromná. O mnoho větší, než té, kterou mně na střelnici půjčovali. Také spoušť byla odlehčená.Stačilo se dotknout a vyšla rána. Střelci asi na dlouhé mačkání nemívali čas. Když ale bandité viděli, že se po mé trefě v prvém poschodí vysypalo okno, začali se přibližovat bez obav.

Pro únosce jsem znamenala mnoho. Výkupné za mne představovalo zbytek života bez práce. Přeci se nebudou bát děcka. Stáli ode mne asi dvacet metrů. Skoro jako figuríny na střelnici, akorát že z těchto šel strach. Druhá rána byla přesná. Bandita se svezl k zemi, s prostřeleným hrudníkem. Překvapilo mě také, že nestřílejí. Zpočátku jsem si myslila, že jim došly náboje. Teprve potom jsem si uvědomila, že jim mrtvá nejsem nic platná. Výkupné se dává za živou. To již ale druhý únosce táhl svého partnera za roh.

Po střelbě byl najednou klid, Doslova mrtvolný. Uvědomila jsem si, že Johnovo rameno používám jako podpěrku pro pistoli. A to vlhko pode mnou že je jeho krev. Byl to strašný pocit. Do toho zaznívaly výstražné sirény aut blížících se poldů. Několikrát jsem ještě vystřelila do vzduchu. Bylo to z bezmocnosti, strachu a zoufalství. Toho si všiml jeden z policistů, co právě dorazil. Nevěděl, o co jde, ale když mu nad hlavou zahvízdala moje odražená kulka, všiml si, odkud střelba přichází a zahájil palbu také. Skrčila jsem se za Johna a myslím, že jeho tělo mně zachránilo život podruhé. Již jsem samozřejmě nestřílela, a když jsem si uvědomila, že bratra unesli a mě asi pro nic za nic zastřelí poldové, tak jsem se nahlas rozbrečela. To mě zachránilo. Také při mém obklíčení si všimli dětských nožiček.

Vytáhli mě a ani neřekli to pověstné, že všechno, co vydrmolím, bude použito proti mně. Když jsem ale řekla, jak se jmenuji, v houfu to zašumělo. Přijížděli další poldové, sanitky a novináři. Za chvíli to bylo okolo mě jako na pouti, scházel jen zmrzlinář.

Pak přijel táta. Teprve nyní jsem viděla, co pro něho znamenám. Držel mě v náručí, celý se třásl a nastoupili jsme do auta. O policajty, kteří se mezitím sháněli, zda má John zbrojní pas a řidičský průkaz, se vůbec nestaral.

„Vše vyřídí můj advokát

Práskl dveřmi a jeli jsme domů. V ten okamžik jsem si uvědomila i já, co pro mě táta znamená a co vůbec znamená mezi lidmi. Viděla jsem, jak se všude před ním rozestupovali a na vše, co řekl, uctivě přikyvovali. Uvědomila jsem si, co znamená slovo „don“.

Náš dům byla spíše usedlost s parkem obehnaným vysokou zdí. V případě problémů nebo jakéhokoliv nebezpečí se sem stahovali střelci z okolo roztroušených domků, kde bydleli. Dnes tu byl tedy zmatek a plno lidí. Do toho telefonovali šéfové ostatních „rodin“ tedy „kmotři“, zda nepotřebujeme pomoc a naznačovali tím, že s únosem nemají nic společného. Tento stav byl totiž blízký válečnému, a to si nikdo nepřál. To, že zavolali – to, jak rychle byli informováni – bylo ukázkou jejich dokonalého spojení s policií. Volal i první kmotr a zapřísahal tátu, ať se v žádném případě sám do války nepouští, že vše vyřeší čestný soud.

Telefonů hodně, ale žádný ten pravý. Táta čekal na volání o výkupném od únosců. Bylo jasné, že se nejedná o zničení rodiny, že nikdo z jiné „vznešené společnosti“ na únosu zájem nemá. Akce byla soukromá záležitost nějakých zoufalců. Většina lidí, co přišla pomoci, byla poslána domů. Táta také odmítl spolupráci s policií. Bylo to pod jeho úroveň. Člověk, který se únosu dopustil, nemohl být běžný úředníček nebo řemeslník. Musil to být profesionální lupič a o takových má podsvětí neskonale větší informace než policie.

Akce hledání únosců tedy začala. Předpokládalo se, že bandité chtějí tátu řádně vystrašit, nechat uzrát, aby výše výkupného byla značná. Přesto, že pohřeb Johna a našeho druhého strážce byl v tu chvíli druhořadou záležitostí, připravoval se se vší vážností. Předpokládalo se, že by na něm mohla být provedena další provokace, a proto jeho místo bylo utajováno. Oba strážci však byli svobodní a své rodiče měli neznámo kde, což záležitost ulehčovalo. Byli to dobří lidé, kteří své zaměstnání vykonávali poctivě, bohužel až do smrti.

Když se telefon ani žádná jiná zpráva neukázala ani třetího dne, otcův stav byl žalostný. V ten den se objevilo v novinách sdělení, že informace, která povede k navrácení syna, bude odměněna deseti miliony dolarů. Zpráva byla ve všech novinách na první straně. Vyjadřovala tátovo zoufalství. Deset milionů bylo v té době strašlivé jmění. Byly to všechny naše peníze v hotovosti. Za deset milionů si člověk mohl koupit továrnu, nemocnici nebo válečnou loď.

Výsledek ale žádný a situace žalostná. Když jsem přišla do Jimova pokoje, tak na mě koukaly jeho tmavé mlčící oči, třebaže tam nebyl. Nakrmila jsem jeho rybičky, dala žrádlo papouškovi a prohlížela jeho deník. Ve všem byl smutek. Jen mrtvý smutek. Před očima se mně znovu objevily jeho kmitající nohy a pěstička, co mlátila do zad únosce. Náhle se otevřely dveře a vešel táta. Nebyl sám. Šel s ním nějaký cizí člověk. Dovolila jsem se, zda mohu zůstat a táta kývl. Člověk bral jednotlivé součástky oděvu do rukou, hluboce do nich zabořil prsty a přitiskl si je na prsa. Potom se zamyslil. Tak setrval dlouho.

„Done,prosím za odpuštění. Raději ti nebudu sdělovat, co vidím“A odcházel z místnosti.

Táta se zamračil a človíček se na něho podíval s úzkostí.

„Mluv, chci vědět všechno“ řekl důrazně.

„Nemohu“ ozvalo se téměř plačtivě.

Otec jej chytl výhružně pod krkem a zařval:

„Mluv chlape, nebo tě uškrtím!“

„Přineste mapu,“ zachroptěl stařec.

Impresário utíkal pro mapu a za chvíli se celý udýchaný vrátil. Děda vytáhl virguli. Přejížděl s ní nad mapou a občas se ustrašeně podíval po otci.

„Tady,“ ozvalo se z jeho úst. Virgule kroužila nad místem, kde se silnice prudce odvracela od moře. Vrstevnice nalepené jedna na druhé ukazovaly ostrý spád terénu.

„Tady je!“ A ukázal prstem.

„Je naživu?“ žalostně zasípal táta. Stařec stále ohnutý nad mapou jen pomalu zakroutil hlavou, jako by se spíše rozhlížel, nežli vynášel ortel.

Na údajné místo nehody jelo nejméně půl gangu. Všichni chtěli donovi pomoci. Byl to smutný průvod s jedinou nadějí. Že se stařec mýlil. Stráň v ostré zatáčce kolmo strměla k moři. Odtud se dostat dolů možné nebylo, ale povalené patníky na okraji silnice naznačovaly, že se zde něco dělo. Bylo třeba celé místo obejít a přiblížit se zespodu, o stovky metrů dál. Hledání trvalo celý den, nežli si někdo všiml na skále rozbitého skla.

Pak šlo vše rychle. Auto bylo ve křoví a pohled strašný. Vrak vypadal jako kus zmačkaného papíru, co někdo odhodil. Dlouhý pád a kotrmelce po skále dokázaly své. Ve zmuchlané kabině bylo pět mrtvých, včetně toho mého, s pořádnou dírou v zádech. Dítě ale žádné.

Svitla naděje, ze Jim žije! Obcházeli jsme bezradně okolí. Nikdo se k mrtvým, obklopenými hejny much, nechtěl přibližovat, až se z nedalekého křoví ozval ostrý štěkot. Byl to Jimův pudl, jeho miláček, kterého dostal od otce k narozeninám. Štěkot nepřestával, naopak sílil. Všichni jsme tam utíkali, ale první objevitelé se vraceli s hrůzou v očích.

Nebyl to pěkný pohled. Jim ležel na zemi, hlavu opřenou o vystouplý kořen. V rukou, složených na prsou, držel zápisníček. Ten, který stále nosil u sebe a do kterého si zaznamenával vše, co jej zaujalo. Večer si jej četl a z prožitých situací se radoval znovu – opět je prožíval. Pero spadlo na zem a na bílé stránce bylo kostrbatým písmem napsáno:

„Táto, moc na tebe myslím. Mám tě moc rád a bude se mně po tobě stý…“

Ostatní nedopsal. Zabránila mu v tom hluboká rána na krku. Bylo to hrozné. Když psal tuto „závěť, věděl, že umře. Otec se při pohledu na ta slova zhroutil.

Od té chvíle táta již nikdy nebyl to, co předtím. Jako by mu s Jimem odešla energie. Přestalo mu na všem záležet – i na životě. Byla to smrt toho všeho, čím býval. Vše dělal povrchně a „rodinu“ vedli „konciliové“. Skládal v Jima veliké naděje. Chtěl, aby byl po něm donem. Aby v jeho započatém díle pokračoval. Aby rodinu vedl v pohodě a míru, v úctě k bohu.

Já odešla z domova. Začala jsem na vysoké škole studovat práva. Snad abych se konečně dozvěděla, jak vypadá zákon i z té druhé strany. Nechtělo se mi pobývat v tomto smutném – zimním království naši rodiny. Chtěla jsem žít svůj vlastní život. Byla jsem mladá a plna ideálů. Po dokončení univerzity jsem se vdala.

Manželem se stal můj spolužák. Měli jsme dost peněz od rodičů. Koupili jsme si dům a čekala jsem děcko. Tak strašně jsem chtěla žít normální život. Život bez kličkování a podvodů. Bez bodygardů. Představovala jsem si, že budu mít kupu dětí, které budou běhat bezstarostně po zahradě a hrát si, aniž bych se musila strachovat, že mi je někdo ukradne nebo zastřelí. A já já budu jejich starostlivou mámou. Že je budu vychovávat k tomu, jak prožít život bez podvodů a se ctí. A budu jim od malička vštěpovat do jejich malých hlaviček a dětských svědomíček, že když někomu ublíží nebo neprávem něco vezmou, tak že se jim ta nespravedlnost vrátí. Že to tak je v tom našem světě udělané. Že život není lehký, ale lze jej projít se ctí, protože vše co děláš, vychází z tebe. Že vše, čím někomu uškodíš, se zaznamenává. Ne nahoře v nebi, či pekle, ale ve svědomí každého člověka. A že tvoje bytost je hlavně tvá duše. A ty, že ten nepředstavitelný pojem stále tvaruješ a tvoříš.

Tu ubereš, tu přidáš. Čím ji děláš krásnější, tím se na ní objevuje mnoho míst ještě nedokonalých. Tak jako doma, když vymeteš pavučiny z koutů, objeví se špinavá malba. Když vymaluješ, vyniknou popraskaná futra a pak okopané dveře. A tak ji – tu duši, tu a tam uhladíš a jiná místa necháš vyniknout tak, jak jsou. Duše je umělecké dílo, je hotova teprve až zemřeš. Do té doby ji musíš stále vylepšovat, brousit a leštit, aby až tě osud zavolá, jsi mohl – ne to svoje tělo – ale to, co je uvnitř a není vidět, to, co tě po celý život ovládalo a kterému ses často poddával – ukázat jako chloubu, jako překrásnou vázu, na které jsi celý život pracoval, přehrát jako libozvučnou píseň, nabídnout jako lahodný nápoj plný lásky.

Concita se zasnila a její oči se naplnily zvláštním leskem, který bývá na pokraji pláče.

Ano, chtěla jsem žít prostý, normální život. Vše se ale zhatilo. Malého jsem potratila. Při druhém těhotenství jsem často chodila do nemocnice, a když jsem se vracela domů, nacházela jsem v naší posteli kalhotky a podprsenky holek z ulice. Tom – manžel, byl děvkař. Ani jsem mu nestála za to, aby to přede mnou uklidil. Všechny peníze od táty utratil za drogy a ženský. Při druhém samovolném potratu mi řekli, že děti již mít nebudu. Byla by to holčička. Určitě čiperná po mi. Určitě by jí vždycky byl plný pokoj a její kamarádi by se jí na vše ptali a ona by jim radila. Měla by tmavé vlásky, a kdyby řekla slovíčko „mámo“ – projelo by mým tělem pohlazení, hrdost a neskonalý pocit lásky.

Conceta se na chvíli odmlčela a zadívala do dálky. Pak vzdorovitě pohodila hlavou, jako by tu špatnou vzpomínku chtěla odehnat, zlehka se napila vína a pokračovala.

Všechno se ve mně vzbouřilo a od Toma jsem odešla. Už ani nevím, kde žije. Nebyla to šťastná láska. Bylo mi třicet a šla jsem domů. V té době byla naše mafiánská „rodina“ na zhroucení. Táta se ještě neprohrál k životu a další její členové se ucházeli o vedení tím, že se mezi sebou prali. Otec bez autority nedokázal poručit. Vedlejší mafie z toho byly neklidné a uvažovaly o převzetí našeho území. Matka již jen plakala a táta všechna rozhodnutí odkládal. Věděla jsem, že musím pomoci. Vše se v té době již dělalo moderně a tátův starý systém, únava ze života, na to prostě nestačil. Byla třeba rychlá náprava.

já jsem se po smrti mých nenarozených dětí hodně změnila. Stal se ze mne nesmlouvavý pragmatik jdoucí přímo a bez okolků k cíli.

Převzala jsem rodinu se vší svoji vervou. Jednat se muselo rychle, bez servítků. Na vyjednávání a přemlouvání čas nebyl. Tátových poradců a odpůrců, kteří se již viděli, že rodinu převezmou, bylo hodně. Kteří se dali, jsem podplatila. Naslibovala jsem jim hory doly, které také dostali. A ty, kteří odporovali, jsem nechala odstranit tak rychle, že to nečekali. Popravčí stál často již za dveřmi kanceláře, ve které se jednalo a stačilo lusknutí prstů. Dobře jsem své protivníky znala. Pokud bych tak neučinila já, udělali by to oni. Byli jsme jako kovbojové při souboji. Záleželo na tom, kdo vystřelí první. Se mnou se také život nemazlil.

Dnes je ale již technika na jiné úrovni. Střílí jen amatéři a pak se do vyšetřování plete policie. Dnes se nepohodlní lidé zabijí „náhodou“ v autech nebo je z ničeho nic sklátí infarkt, když se válí v posteli s prostitutkou. Vše se změnilo. Ostatní lidé je politují a ty jim přijdeš uronit slzy na pohřeb. Jsou to klasické metody. Tak to přece dělali i císaři. Své bratry nestříleli, ale poctivě trávili.

Přestavba naši „rodiny“ mě stála všechny tátovy peníze a naopak jsme se dostali do dluhů. Kdepak, pohřby jsou drahé.

A tak jsem se stala jako první žena „kmotrou“. Z počátku sice šly mé rozkazy přes tátu, ale každý věděl, odkud vítr vane. To, že se sousední rodiny zajímaly o naši rodinu a pracovaly na našem území byla záminka, abych zaútočila. Kdepak, abychom dělali válku, stříleli po sobě a spali jako naši tátové „na slamnících“. Je to nepohodlné, jsem žena, a podle toho jsem jednala. První kmotr – „padrone“, udělal s mými odpůrci pár čestných soudů a pak se konalo pár pohřbů. Já mu za to zase „čestně“ zaplatila.

Zanedlouho se naše rodina stala nejen pověstnou, ale také jsme pohltili dvě sousední famiglie. S požehnáním našeho „papeže“ – prvního kmotra jsme se stali nejmocnější rodinou. Měl za to nemalé zisky a já jeho autoritu podporovala. Byla jsem natolik chytrá, aby si myslel, že na mé nápady přišel sám. Často jsme spolu jednali. On potřeboval mě a já jeho. To, co jsem za přestavbu naší „rodiny“ utratila – celé naše rodinné jmění – třicet milionů, ty se mi potom vracely každý měsíc. Obklopila jsem se nejdražšími specialisty a ti, kteří nemohli bydlet v našem paláci nebo docházet do našich kanceláří, protože byli vázáni státními smlouvami, členové CIA, FBI a jiných nadstandardních organizací, pro mě pracovali dálkově na požádání a dodnes pracují. Do jejich kont chodí stálý nezanedbatelný příjem, za nic.

Conceta se rozohňovala a bylo zajímavé sledovat její výrazy. Jak z prosebného tónu holčičky se mrknutím stane dáma, co nesnese odpor. Jak se něžný úsměv bleskem změní v krutou a pokřivenou masku diktátora. Její neustálé touhy jí zmítaly od pocitů euforie k propastem zoufalství. Sobecká, egocentrická a občas i hysterická Hraběnka v sobě měla dominantní prvky, kterými k sobě lidi nejen přitahovala, ale i jimi podle svých potřeb manipulovala. A když mluvila o tom, jak luskla prsty na znamení popravy a z jejích očí vytryskl plamen kruté vášně, tak jsem se sám sebe ptal:

„Je toto vůbec člověk? Je to vůbec lidská bytost z této planety?“

Jen vzpomeňme pro mafii slavného dne 17. ledna 1920, pokračovala Conceta se zápalem.

Po protestech emancipovaných žen USA, které pilně chodily do kostelů a kanceláří Kongresu s peticemi o zákazu alkoholu, se k nim připojilo velké množství dalších naivních lidí. Všichni si bláhové mysleli, že zákazem prodeje alkoholu poklesne trestnost. Nakonec zvítězili a byla vyhlášena PROHIBICE.

Neuskutečnitelný sen americké mafie se náhle splnil. Co není, obstaráme. Pití alkoholu bylo od této chvíle považováno za příjemné dobrodružství. Alkohol se prodával téměř v každé hospodě, byť jen v šálcích od kávy. Okolo chodili zaplacení, ale přísně se tvářící policajti. Někdy byli namazaní víc, než ti, na které dohlíželi. Vše šlo jako po másle. Muži v uniformách mafiány varovali před federální policií. Na pití stát úžasně vydělává. Přirážky na každou láhev whisky jsou značné. To vše šlo nyní do kapes mafie. Z kmotrů se stávali boháči a z manželek policajtů, kteří se nedali podplatit, vdovy. Obrovské zisky umožňovaly mafii investovat peníze do dalšího podnikání a podplácet vyšší a vyšší úředníky. Mafie nakonec pronikla do nejvyšších míst společenské sféry. Stala se tak nepsanou vedoucí silou státu.

Přesto mezi „rodinami“ mafie docházelo k vážným střetům. Každý z „kmotrů“ chtěl být prvním „padrone“. Projevila se nezkušenost. Na vedoucích místech byli totiž stále jen pistolníci bez vzdělání, kteří zákonům moderního obchodu nerozuměli. Doba mafie ještě nedozrála a zlatá léta prohibice – ten dar z nebe – si mafie nedokázala udržet. Pátého prosince 1933, téměř po čtrnácti letech, prezident Franklin Delano Roosevelt prohibici zrušil.

Dnes nastala podobná situace s drogami. Tu si již zničit nenecháme, i když se o to mnoho státníků pokoušelo. Zrovna tady v Austrálii chtěl premiér Victorie JefKennet drogu marihuanu prohlásit za legální, s pravidly podobnými jako u alkoholu. Výtěžek z tohoto neuvěřitelného obchodu měl být věnován na zdravotnictví, speciálně na léčení závislosti na těžkých drogách. Zvedla se však ohromná vlna odporu. Naši lidé chodili po školách a burcovali naivní rodiče, kteří si myslili, že jejich děti musí ochránit. Protestovaly i státy sousední.

Kennet prohrál a před každou školou dnes stojí drogový dealer s mobilním telefonem. Postih je prakticky nemožný. Mafie se dnes ale malými věcmi nezabývá. Prorostla státem, spojila se s dalšími vlivnými organizacemi. Pracují pro ni vědecké ústavy. Nedávno jsem otevřela ohromnou prádelnu.

Trochu mě její slova zarazila a opakoval jsem: „prádelnu“?

Ne, prádlo neperu ani nežehlím. Peru peníze.

Hned jsem si představil tuto pěknou šaramantní ženskou, stojící za neckama s valchou, její ohromná prsa v lehkém tričku lítají sem a tam a pere stodolarové bankovky. Občas si předloktím utře orosené čelo.

„Kolik jste toho přinesl? Milion? Ták to hoďte támdle do hrnce, ať se to zatím vyvaří.“

A řekl jsem si: „Již stará pravda říká, že správná žena má vypadat jako dívka, vystupovat jako dáma, uvažovat jako muž a dřít jako kůň.“

Lidé mi dávají dvacet procent – pokračovala – a moji úředníci v bankách s těmi penězi udělají taková kouzla, ze jsou oficielně použitelné. Až tě omrzí mít milióny pod postelí, tak to přines, já je vyperu.

Kořeny mafie sice stále začínají v hernách, bordelech a sázkových kancelářích, jsou i v nejedné dobročinné organizaci, ale její větve se rozrůstají do všech průmyslových odvětví, do lékařství, vědeckých výzkumů, parlamentu, soudnictví, umění, vojenství a policie, ale hlavně do bankovnictví a farmaceutického průmyslu. Nevlastní-li člen mafie odvětví přímo, má na něj veliký až rozhodující vliv. US president Clinton podepsal nekontrolovatelnost území, kterému se říká AREA 51. Naše letadla tam mohou nerušeně přistávat z Afghánistánu nebo odjinud a vykládat a zpracovávat drogy, zatímco naivní lidé si myslí, že tu jsou mimozemšťané.

Ano, naivní lidé v rukou gangsterů se stávají hybnou pákou světa.

Hraběnka se uklidnila, napila vína a na její tváři se dokonce objevil lehounký a dobrotivý úsměv.

A můj táta? řekla s povzdechem, stal se z něho starý, vážený pán, který dělá lidem jen radost.

Možná chce napravit chyby, které ve svém životě musel udělat. I když si myslím, že jej osud ztrátou mého bratra potrestal již dost. Prochází se po uli– cích, tu prohodí pár slov se zelinářem, v květinářství koupí růži a dá ji žebrákovi. Pak se vrátí a ještě mu sto dolarů přidá. Zajde do kostela a nechá si od velebného otce vyprávět o Ježíši, jak odpustil Lotrovi. Poděkuje, zakývá hlavou, jako by si uvědomil, že ten Lotr mu pasuje a dá mu šek na dvacet tisíc, aby si koupil do sakristie nový nábytek. Přijímá pozdravy lidí a laskavě na ně odpovídá. Každý ví, o koho se jedná. Často za ním přicházejí lidé s prosbami. Jen tak na ulici nebo do kanceláře a on jim přání plní. Jsou pro něho stále jako jeho děti a on jejich hodný kmotr. Svými penězi uzdravuje nemocné a pomáhá mrzákům. Posílá děti známých na drahé zahraniční školy s vysokými stipen dii. Do Číny, Indie, Jižní Koreje. Ví, že se k němu vrátí a on jim najde dobré místo v naší „rodině“. Budou z nich spolehliví odborníci, kterým nebude třeba nic vysvětlovat. Chodí sám bez ochrany a beze zbraně.

Vybudoval také několik zdravotních zařízení pro chudé vesnice v Africe. Oni ti lidé tam jsou jiní. Do práce se moc nehrnou. Já říkám, že jim narostly líné ruce. Když pracují, tak dělají jen tak, aby si mohli koupit to nejnutnější, co potřebují dnes. Když rána bičem přestane pálit, přestanou tahat. Kdyby se tam nedodávaly pořádné zbraně, tak snad ještě dodnes po sobě budou házet kamením a klacky jako před sto lety. Lidé v tátových vesnicích se ale mají dobře. Mají dostatek jídla, oblečení a čisté vody, děti chodí hezky oblečené do škol a normálně žijí. I když někdo občas zemře, jsou šťastní. Kdyby jim nepomáhal, pochcípali by hladem a nemocemi všichni. Je tam bída a zločinnost. A takto na své nemoci dostávají špičkové léky a očkování, která často ještě nejsou na trhu, protože se zde tep ve zkouší.

Táta úzce spolupracuje s farmaceutickým průmyslem. Toto odvětví není žádná legrace. Dají se na něm vydělat neuvěřitelné peníze. Na chemoterapii, která teče do všech nemocnic, se získá víc peněz, nežli na benzinu a aplikuje se bez ostychu, i když někteří doktoři ji nazývají podvodem století. Lékařská věda své úspěchy vystavuje na slunci a neúspěchy zahrabává pod zem. Jsou totiž i jiné metody uzdravování, na kterých se ale nedá vydělat. Tak je potřeba přesvědčit širokou veřejnost, včetně budoucích doktorů na školách, že ostatní alternativní léčení je pavěda. Že kdyby to opravdu fungovalo, tak již by se to přece dávno vyrábělo a aplikovalo.

Co ale se skupinou lidí mladých a zdravých, co ani tu chemii polykat nechtějí a naopak pojídají organické nebo různé biopotraviny? Všechny je nakazit prasečí chřipkou a potom jim prodávat vakcíny nelze. Musí někdo dělat.

na to se našel nápad. Vysvětlilo se jim, že aby tělo mohlo zůstat i nadále ve formě, potřebuje více železa, vápníku a nebo něčeho docela jiného. Aby vápník organizmus přijal a dostal do krve, je třeba přidat ještě vitamin D a speciální tuky typu omega. Přidáš-li magnézium a zinek, neuškodí. Vždyť to hloupé tělo by samo chcíplo. A tak pilné hospodyňky, co měly dříve v ledničkách žrádlo a chlapi pivo, plní tyto prostory našimi tabletkami.

Táta má ve svých vesnicích i své doktory, aby účinky léků kontrolovali a náhodou nedošlo k nějakému většímu maléru. Ano, můj otec dělá dobročinnost již dlouho a byl navržen na „Muže roku“.

Po těchto slovech se zvedla, já si utřel pot z čela, a odešla do jedněch z těch dveří na pravé stěně, asi do koupelny. Bylo již pozdě. Trochu jsem o všem přemýšlel. Krása ženy je inteligence, která se vyrovná univerzitnímu vzdělání a ona měla obojí. Zajímavé vyprávění, od zajímavé ženy, která se podílí na špičkovém dění ve světě. Na mnoho věcí přišla a mnoho jiných ovlivnila. Tato multimilionářka však přesto šťastná nevypadá. Kdo nežije pro někoho, ani pro sebe, nežije. Zapadla do těch koleček tam někde ve světě a stala se nástrojem. O co šťastnější jsou moji aboridžinci a začal jsem se na ně upřímně těšit, zvláště na malou Ryku a moji Mabo.

Když vtom se dveře otevřely znovu a do pokoje vešla víla. Byla v dlouhé průsvitné noční košili až na zem, která zdůrazňovala smyslnou křivku krásného těla. Její tmavé rozpuštěné vlasy sahaly až k štíhlému pasu. Taková krása v jejich letech musila stát nevídané množství peněz. Vždyť podle vyprávění je jí přes čtyřicet.

Když si přisedla až ke mně, ovála mě její vůně. Pak s úsměvem prohodila:

„Dáme lásku, Alfonzo!“

Byl jsem sice již nakouřen jako pěnovka pana Vorla v Nerudových povídkách, ale moje ruka se zvedla a sáhla po další cigaretě. S pohlazením mých prstů ruku stáhla a položila na svůj klín. Pak se mně podívala do očí a řekla:

„Ne tuto. Opravdovou!“

A dodala: „Jsi podobný mému příteli, kterého jsem si vážila a měla ráda. Když jsem tě viděla poprvé, tak jsem si myslela, že to je on a rozbušilo se mi srdce. Hrál jsi ruletu a sázel na černé i bílé“ a roztomile se uchichtla.

„Teprve když jsi přišel nahoru ke mně, tak jsem poznala, že to on není. Ale nezklamala jsem se. Napadlo mě, že ti mohu alespoň nějak pomoci. A tak jsme nejprve uzavřeli pro mě bezvýznamný obchůdek a pak jsem tě pozvala na večeři – na mafiánskou dobrotu.“

Po těchto slovech pustila moji ruku, zvedla se a lehla si na hedvábné povlečení postele.

„Až se osprchuješ, tak přijď. Budu na tebe čekat,“ mile se usmála a ztlumila světla na nejnutnější míru.

Nyní jsem byl v šoku já. Po tom, co mi o mafii vyprávěla, jsem si uvědomil, že mluvím se ženou, která patří do hrstky těch, co vládnou světu. Do té šedé eminence, co se nevolí, není vidět, ale poslouchají ji prezidenti států a vysokých společností. Bylo mi tedy, jako bych se chystal spát s předsedkyní vlády, nějakou laureátkou, či ministryní zahraničních věcí a představoval si, jak její lokajové stojí u postele a hlavněmi svých bouchaček mě píchají do zadku a říkají: „Rychleji, chlape, rychleji!“ Nakonec jsem si ale řekl:

„No, vyspat se s ní, to můžu, ale jinak žádné důvěrnosti.“

Sprchoval jsem se a moje mužství hrůzou zalézalo do břicha jako vyplašený hlemýžď. A něco mi říkalo:

„Ženský to mají jednodušší, protože předstírat orgasmus je lehké, ale zkuste předstírat erekci.“

Ano, vše, co jsem o mafii slyšel, je jinak. Veřejnost si v časopisech a filmech tyto lidi představuje jako nějaké majitele heren v Las Vegas, či pasáky prostitutek. Normální člověk si pod pojmem mafián představuje pašeráka drog, či jak mafiáni hrají ve špinavé hospodě s bouchačkami na zadku poker. A tak jsem s tím hukotem, co měl být zcela jinde nežli v hlavě, otevřel dveře do přepychové ložnice s předsevzetím, že k milování je třeba přistupovat spíše jako hřebec nežli básník.

Seděl jsem v autě a v hlavě mi hučelo jako v úle. To ohromné množství prachu, co za mnou v poušti zůstávalo, svědčilo o tom, že spěchám. Najednou jsem si uvědomil ten zvláštní pocit, že tam, kam se vracím – to místo – považuji za svůj domov. Ano, vracel jsem se domů, ke svým aboridžincům. Trvalo mi dlouho, než jsem začal chápat, kam patřím. A již jsem v duchu viděl rozzářená očka malé Ryky a stydlivý úsměv Mabo. Stydět bych se ale měl já. Takový je ale život. I když člověk někoho miluje, občas na to zapomene.

Projel jsem okolo místa, kde mě napadli dingo a blížil se ke skále, kde jsem vysvobodil ze zajetí smrti Ryku. Jak je to již dávno, kdybych nejel dnes kolem, tak si na to ani nevzpomenu. Když jsem projížděl brodem, kde si obvykle zkracuji cestu, zaslechl jsem z vesnice zvláštní hluk a usoudil, že se děje něco mimořádného. A skutečně. Uprostřed mýtiny, okolo které byla roztroušena obydlí obyvatel, vypadající spíše jako skrýše, byl shluk lidí. Zastavil jsem opodál, vypnul motor, ale někdo mě zpozoroval. Byl to povel k tomu, aby se lidé začali rozestupovat. Všiml jsem si jejich vylekaných pohledů.

Na zemi ležela Mabo a její bledá tvář neměla daleko k tomu, aby zbělela úplně. Na její noze se skvěly dvě dírky. Dvě nepatrné, asi dva centimetry od sebe vzdálené, čerstvé jizvičky, které znamenaly jediné. Uštknutí jedovatým hadem. Podíval jsem se tázavě na náčelníka a ten jako by moji otázku tušil, mrkl na slunko a řekl:

„Asi před hodinou.“

Mabo před hodinou šlápla na smrtelně jedovatého hada. Jiní tu v okolí nejsou. Všiml jsem si zmodralých zápěstí a konců nohou. Celá se třásla a její rty šeptaly otázku:

„Musím umřít? Já ještě nechci odejít. Já chci být ještě s vámi. Prosím, prosím, nech mě na živu! Musím vychovat Ryku, ještě nemohu!“

Chytil jsem ji do náruče a nesl do našeho stanu. Odehnal jsem velkou ještěrku z postele a vzpomněl si na včerejší extempore na posteli zcela jiné, bělostné, až přecházel zrak. Na všude zhasnutá světla a můj údiv, když jsem se po mé sprše přiblížil k monstru s nebesy. Na to, jak se prudce odhrnula deka a do mého obličeje zavál pach levné voňavky. A pak na křaplavý hlas:

„Ták pojď brouku, pojď, ať to máme za sebou.“

V posteli Concety ležela nahá prostitutka – aboridžinka. Její tmavá pleť se na sněhobílém prostěradle obzvláště vyjímala.

„Paní říkala, že to s námi máš rád.“

Pokorně se usmála a místo, kde jí scházely dva zuby, se snažila zakrýt jazykem.

„Jak to chceš nejdřív?“

„Nijak!“ řekl jsem vztekle a otočil se k odchodu.

„Přeci mi zaplatíš,“ zaslechl jsem za sebou.

„Ať ti zaplatí ten, kdo si tě pozval,“ a vztekle jsem práskl dveřmi.

Poznala to. Conceta byla natolik chytrá, že poznala, že se mi do toho milování nechce. Proto se tak dlouho sprchuji. Chtěla si prožít milostný románek se svým Alfonzem. Připadal jsem si jako gumová panna, jakou používají námořníci, co jsou dlouho na moři, kterou moc nafoukli a ona praskla a bylo po lásce. Jako najatý gigolo nebo prostitut. Šel jsem do herny, vsadil všechny peníze na červenou a prohrál.

Vzpomínal jsem na vše s nebývalou hořkostí. Také na to, jak Conceta pokračovala ve vyprávění dál s velkým sarkasmem a bez okolků dávala najevo svoji nadřazenost nad námi – obyčejnými lidmi.

Svět se Alfonzovi změnil. Prezident Regan do něho vnesl mnoho nového. Spolupráce s Gorbačovem snesla vejce. Komunistický blok se rozpadl. Jak dlouho jsme na to čekali. Jestli si někdo myslí, ze jsme po otevření hranic vpadli do těchto zemí a teprve se rozhlíželi co dál, tak se setsakramentsky mýlí. Léta předtím jsem si nechala zhotovit přesné prognózy budoucích slabin postkomunistických států. Nedělal je nikdo jiný nežli Kalifornský SRI International, bývalý Stanford Research Institute. Je to jedna z největších vědeckých výzkumných organizací na světě. Má blízké vztahy s lidmi kolem zpravodajských služeb. Pracuje zde přes tři tisíce vědců. Studie stála dvacet milionů.

Uvedu příklad Československa. Když tam občané na ulicích zvonili klíči a protestovali proti komunistům, měli jsme již své lidi nejen na potřebných místech, ale byla jim ještě za komunismu udělána patřičná reklama odbojářů – trpitelů, tak jako se to dělá dobrým hercům. Oni ve skutečnosti nic jiného nebyli. Toužili po moci a penězích, tak proč jim to nedat. Někteří chtěli navrátit majetek, jehož vracení bylo přinejmenším problematické. Většina zaplacených pro nás dělala vše, co bylo třeba, přesně tak, jak jsme chtěli. Často nás to ale nestálo ani dolar. Umožnili jsme jim rychlé postupy v kariéře, navracení majetků a neuvěřitelné loupeže, kterým říkají tunelování. Ti, co se příčili, byli zlikvidováni ruskou mafií. Nějaký Slovák, bývalý komunista se po tom co napáchal zbláznil a najednou chtěl být spravedlivý, čestný a nepodplatitelný. Vše vyřešila vše autonehoda jako u princezny Diany.

Děly se neuvěřitelné věci. Jeden prezident se projevil jako pacifista a zrušil ve své zemi celý zaběhnutý a prosperující zbrojní průmysl. Bylo to pochopitelně na náš popud. Lidé to dodnes nepochopili a hodnotí jeho čin jako naivitu. Nikdo si ale nedovede představit, jaké nám toto „gesto míru“ přineslo zisky. To, že jsme na to byli připraveni a okamžitě složité objednávky dodali, k našemu údivu nikoho z novinářů nepřekvapilo, a proto to nekomentoval.

Jsou to kolikrát nevinné skutečnosti. Pozvat si do země dalajlámu na oficiální návštěvu. Proč ne? Ale výsledek? Čína s touto republikou zrušila obchod– ní styky. Řekneš:

„Vždyť je tam z Číny, na co se podíváš

Ano, ale smlouvy jdou přes nás a my si ze všeho necháváme podíl. To jsou obchody, o kterých se nám v Americe ani nesnilo. A díky několika lidem. A až se to začne s Čínou urovnávat? Zaplatíme nějakého jejich státníka, aby si dal na kabát placku FREE TIBET a pošleme ho tam, se ukázat. O další se starat nemusíme.

A lidé opět řeknou – klukovina. A když ne, hodí se jim další špek, aby se měli o čem mezi sebou bavit a přít. Clinton a Lewinska, nějaké UFO, nebo se vyznamená někdo, s kým půlka národa nesouhlasí a říká, že je naopak vrahem, či novináři uvidí prezidenta s nějakou holkou. Peníze a moc dělají s lidmi divy. A lidé jsou naivní. Většina si motivy těchto činů srovnat neumí a večer jim hlavu vypláchne televize.

Lidé si v podstatě nesmí uvědomit, že se jedná o řízenou akci. Stále musí tápat. Stále si musí myslet, že jde jen o naivitu, nezkušenost, či hloupost. Musí věřit, že dotyčný politik, či státník nějakým způsobem ujel, ale ve skutečnosti vše dělá v dobré víře, i když si tu a tam finančně vypomůže. Je třeba, aby si mysleli, že po sametovém podvodu dali přiliš mnoho moci darebákům, zločincům, podvodníkům a stále mluvili jako za komunismu, že majetek je třeba nabýt poctivou prací a úsilím. A aby byli rozhořčeni, že účet za to budou platit oni slušní a poctiví, a třeba ještě dodat – naivní a hloupí. Aby si myslili, že vše vlastně bylo v jejich moci a cítili se jako spoluviníci. Aby si říkali:

„Jsme národ lvů vedený osly!‘

Nesmí přijít na to, že to, co si dotyčný politický leader nahrabe, je nepatrný zlomek toho, co tím způsobí národnímu hospodářství, či jaký tím dosáhne precedent pro ostatní zloděje. A v tomto nám nejlépe – snad jako vždy – pomáhá skupina lidí naivních, živená nejen fluorem, co je otupuje, ale i televizí a tiskem. Je to vlastně ta hlavní politická strana národa, o které nikdo neví. Národa, který se ještě z otrocké společnosti komunizmu neprobudil a sám se k ní dopracoval. Koneckonců, je to i důkaz o hlubokém úpadku mravnosti a ukazuje to na intelektuální a morální bídu celého veřejného života, který tam panuje. A my, tyto naprogramované a ješitné narcisy a filozofující estéty, které jsme v tomto postkomunistickém sajrajtu doslova k moci dostrkali, dokážeme využít a se stranou „naivních“z nich vytvořit neporazitelný blok.

Alfonzo, pamatuj, že peníze hloupých jsou podle božského práva dědictvím chytrých. Ano, úkol naší propagandy je nedopustit, aby se lidé „nechali mýlit pravdou“.

té době s námi spolupracovala ruská mafie. Její šéfové potřebovali nás, my je. Bylo jich mnoho. Kdybychom se nezachovali podle vědecké prognózy výzkumů SRI, obsadili by celé území postkomunistických států oni. Nejen že by nás připravili o trhy, ale časem by docházelo ke zbytečným konfliktům a to považuji za mrhání sil. Lépe je se na dojení krávy střídat, než ji zastřelit.

Ruská mafie byla nesmírné dobře organizovaná, ale chudá. Chyběly peníze na uplácení. Vše museli dělat násilím. Bez nás by tedy začínali od začátku a to je ztráta. Všichni ti vojáci, kteří z postkomunistických států jedněmi dveřmi odešli, druhými se vraceli jako naši. Často aniž by o tom věděli. Měli své vůdce a jestli jim říkali kmotře, nebo soudruhu, bylo jedno. Učit se nic nemuseli, byli to vojáci, o ničem nepřemýšleli. Věděli, co to je rozkaz a kázeň.

těchto zemích bylo třeba dbát na to, aby nevznikly určité zákony, které by naši činnost zkřížily, a to, aby na určitých rozhodujících místech byli naši lidé. Byly to loutky, které se panovat naučily snadno, ale vládnout nikdy. Podporovali jsme národnípatriotizmus. Taková hesla jako:

„Nepotřebujeme rady emigrantů, stačíme si na vše sami.“

„Nebudeme zavírat komunisty, nejsme jako oni.“

„Neznám špinavé peníze“ a podobná, nám nesmírně pomohly.

Představ si, Alfonzo, že by na místech soudců a v různých vyšetřovacích komisích, které po převratu vznikaly, byli skuteční nepodplatitelní lidé a dotahovali kauzy do jejich právních konců. Půl národa by honila druhou půli. Zavírali by lidi, kteří s námi spolupracují za jejich staré prohřešky v komunismu. Vznikl by zmatek a naši hru by kazili. Musilo by se používat násilí. Je mnohem efektivnější splnit pár kariéristům jejich přání a pomoci jim na prezidentský trůn, byť by pro nás zapracovali jen párkrát, než se rvát jako naši tátové o každou hospodu nebo bordel. Lidé jsou naivní. A toho je třeba využít.

Alfonzo, hra s lidmi není legrace. Pokud by se nechal sametové revoluci živelný průběh, dostali by se k moci lidé, které nepotřebujeme. A nepřipustit to byl nejdůležitější bod našeho programu.

Přední antikomunističtí ekonomové žijící dlouhé léta v zahraničí přechod komunistické společnosti na tržní hospodářství plánovali také, ale zcela jinak. A tak jsme apelovali na národní hrdost a řekněme to rovnou na závist a sobectví.

„Kde jste byli, když my tady s komunismem bojovali a zvonili klíči? Někde jste se váleli, měli se dobře a teď přijdete a budete nám do toho kecat. My si to rozkrademe po svém!‘

Conceta se dala do srdečného smíchu a pokračovala.

Nechávat něco na davu nemá smysl. Lidé bez biče a jejich vůdců, tlačených proudem peněz, jsou stádo neschopné prožít byť jen vlastní život. Přišli ke svobodě jako slepej k houslím. Snad by ta lůza, co si myslí, že zvoněním klíčů vyhnala komunisty a přitom je ve volbách na 98% volila, nechtěla, aby si naši lidé pod sebou ještě uřízli větev nebo sami vlezli do oprátek a odevzdali soudy do rukou jejich odpůrců.

Alfonzo, víš ty vůbec, co čítaly v tu dobu ozbrojené složky ovládané tehdejší komunistickou vládou?

Jen policajtů bylo šedesát tisíc. V různých vojenských rezervacích se krčilo skoro sto tisíc rudoarmějců připravených na písknutí jít bojovat kdykoli, za cokoliv. Československá armáda, na jejíchž velitelských postech byli režimu oddaní komunisté, v tu dobu čítala skoro sto tisíc dobře vycvičených vojáků. A završovaly to půlmiliónové ozbrojené lidové milice.

Náčelník, jako by četl mé myšlenky, položil ruku na má ramena. Abych se zbavil těch odporných slov Concety, která se mě držela jako stín, prudce jsem zavrtěl hlavou, jako bych je chtěl ze sebe setřást a zahnat tam, kam pa– tří, pryč odtud, zpátky do civilizace a mohl se vrátit duchem sem do stanu, kde se na mě dívala plačící Ryka. Vždyť Mabo jí nyní byla mámou.

„Maku, marihuanu!“

Zakřičel jsem na náčelníka. Odběhl a já zatím připravil svůj jediný lék – „aspirin“. Vzal jsem hned dva a strčil je Mabu do třesoucích se úst. Zapila vodou, spolkla. Pak jsme zapálili dýmky. Kolem nás se začala rozprostírat pohoda a láska. Bafali jsme s Maku jako dvě parní lokomotivy a ve vchodu do stanu nám k tomu svítila bělma zvědavců z celé vesnice. Po chvíli tam nebylo téměř vidět a Maku zažertoval:

„Vzduch nadívaný marihuanou, nejlepší doktor.“

Položil jsem ruku na Mabino uštknutí a zlehka se jej dotýkal. Začala se usmívat a hladit mě po tváři. Takto jsme setrvali asi hodinu. Pak jsem jí podal ruku, zvedl z postele a řekl:

„Jdi pro vodu, ženská! Nic ti není!!!“

Na obyvatele vesnice můj čin působil jako šok a zázrak dohromady. Druhý den, když jsem požádal o pomoc při trhání marihuany, přišlo tolik lidí, že jsem jich musel většinu poslat pryč. Když se zpráva o uzdravení roznesla, začali se k nám stěhovat i obyvatelé z druhých vesnic. Přišel na radu i jejich kouzelník. Ale o tom později.

Naložili jsme plné auto – van. Asi sto sazenic. Měl bych za to dostat šedesát tisíc. Přikryli jsme zboží palmovými listy a já vyrazil. Možná uvidím „Hraběnku“, napadlo mě. Představoval jsem si její pěstěnou a dokonalou tvář, jak mi vyplácí peníze. Tváří se lhostejně, ale nepatrnému, poťouchlému úsměvu pod vousy, jak ze mě udělala troubu, se neubrání. Cesta, i když nikde nezastavuji a nebloudím, je dlouhá. Tak konečně budeme mít trochu peněz na základní věci a nebudeme živořit jako zvířata. Konečně naši lovci nebudou muset lovit v ohradách farmářů.

Uvědomil jsem si, jak jsem s touto skupinou lidí srostl a vidím ji jako svoji „rodinu“. Možná by mi měli říkat „done“ nebo „kmotře“. Vím, že někteří by za mě dali život. Jsem jejich idol. Kouzelník – co všechno ví a umí. Zabíjet i uzdravovat. Jak říkal filozof Niccoló Machiavelli:

„Je dobré, když tě lidé milují, ale ještě lepší, když se té i trochu bojí.“

Oč se myšlení těchto prostých lidí liší od konzumní společnosti. Od lidí, kterým jsou denně vymývány mozky televizí a novinami. Věří bludům, které jim v hlavách zabírají místo na pořádné myšlenky a tím, že se o nich mezi sebou baví a přou, tak si je ve svých nebohých hlavičkách ještě více upevňují. Jejich chyba je v tom, že celý den pracují a o tom, co se ve skutečnosti okolo nich děje, ani vědět nemohou. Tak, jako často ani neznají finální výrobek jejich celodenní práce. Jejich rozhled je tak malý, že na dobře připravené triky pohlavárů, které pro ně vymýšlejí vědecké ústavy, nutně naletí. Pohlavárů jako je Hraběnka, kteří jsou někde za scénou a za které vládnou krásně nalíčení šaškové – političtí herci, kteří nic jiného, než toto divadlo, předvádět neumějí. Došla mi hluboká pravda slov Concety, že my lidé jsme stádo, které bez biče a našich vůdců není schopno prožít ani vlastní život a že demokracie je poslední trik tyranie.

Kdo z těchto vesničanů například ví, že včerejší uzdravení Mabo byl vlastně podvod. Líbivý podvod, který jsem četl v jakési cestopisné knížce.

Dva čeští doktoři se vydali do Afriky. Potulovali se tam od kmene ke kmeni, od vesnice k vesnici, ale jednou poskytli pomoc mladé dívce. Shodou okolností byla náčelníkova dcera. Ležela s jakýmsi ošklivým zraněním a nebýt antibiotik, které jí doktoři poskytli, bývala by zemřela. Takto se zanedlouho uzdravila. Náčelníkova vděčnost byla bezmezná. Nejprve odmítli dcerunku jako dar a to, aby s nimi putovala do Evropy, coby jejich žena. Doktoři byli totiž nesmírně skromní lidé. Možná jim také přišlo na mysl, jak by to ocenily jejich manželky, až by se o ni rovným dílem dělili. Tedy po odmítnutí tohoto danajského daru se náčelník rozhodl dát jim něco zcela jiného, ještě zvláštnějšího. V této chvíli je zajímavé si uvědomit, čeho si ten zatracenej chlap cenil více. Dal jim – a to s těžkým srdcem – černý kámen. Spadl prý na zem z oblohy a je zaručeně od boha. Náčelník nebyl křesťan, tak těžko říci od kterého. Byl to asi meteorit, ale vypadal opravdu důvěryhodně a mimo to se zdálo, že z něho jde zvláštní síla. Jeho kouzlo nespočívalo v ničem jiném, než že vyléčí hadí uštknutí. Kámen nebyl těžký a riskovat, že při odmítnutí strejda vymyslí dar ještě horší, nebo dokonce těžší, se jim nechtělo. Poděkovali a nacpali šutr do batohu s myšlenkou, že jej někde za rohem zahodí. Rozloučili se s náčelníkem a jeho pohlednou dcerou, a s lítostí putovali dál.

Čtenář asi tuší, co bude následovat. Ano, přesně tak. Jednoho z doktorů had opravdu uštknul. A hodně jedovatý. Zde jsou tací, co jed z jednoho kousnutí by dokázal usmrtit? No tipněte si schválně, kolik lidí. Asi neuhodnete, je to více než sto padesát „smrtelníků“. Představte si tu řadu. A hada velkého jako dědova hůl.

džungli se to nemocnicemi ani zdravotními středisky zrovna nehemží. Situace, že by i anděl strážný beznadějně pokrčil křídly. Zbývalo poslední. Použít ten šutr. Pro oba to byl samozřejmě výsměch tomu, co se léta učili na univerzitách. Takže o nějakém placebo efektu se mluvit nedalo ani z legrace. Ale takový je již život. Vědecké myšlení a logika nejsou zárukou proti omylům. Černý kámen zabral a doktor se uzdravil. Dokonce mu ani špatně nebylo.

A představte si, že tuto historku prezentovali – tito dva vzdělanci – ve své knížce, co jsem kdysi četl. Podivné, že? Nejlepší na tom je, že ve své podstatě nelhali. Jen zapomněli dodat, že ne každé uštknutí je smrtelné. Statisticky to vychází na každé čtvrté. Had totiž většinou nemá potřebu tak ohromného tvora zabít jenom kvůli tomu, že se ho třeba neopatrně dotkne nohou. Chce jej pouze vystrašit, odehnat a jed si šetří na lov potravy, aby nepošel hlady.

Když v Austrálii skočíte do vody a dotknete se sladkovodního krokodýla – to je ten maličký, třímetrový – udělá to samé. Rafne vás. Jen tak jako pes. Ale dále netrhá a odplave. Bohužel čest výjimkám. Podobná situace se stala v mé vesnici. Když jsem se ptal náčelníka, před jakou dobou došlo k uštknutí a on mi řekl, že více než před hodinou, bylo vše jasné, neboť Mabu měla stále otevřené oči. Smrtelně uštknutá oběť většinou již za pět minut upadá do hlubokého bezvědomí, ze kterého se již neprobudí, není-li poskytnuta rychlá lékařská pomoc.

Podle dvou dírek v kůži musí doktor hbitě rozhodnout, který druh z toho množství potvor, co se zde vyskytuje, to byl, z ledničky vyndat patřičné sérum a aplikovat. I po tomto rychlém zákroku pacient často zůstává dlouhé dny a někdy týdny v bezvědomí. Tedy uštknutí, žádná legrace. A toto bylo u mé „pacientky“ hned jasné. Jed nebyl vstříknut. Byl zde jen šok z bodnutí, který bohužel může mít výsledek stejný, byť zdlouhavějším způsobem. Na přetrvávající šok se umírá i v prvotřídních nemocnicích při použití nejmodernějších léků a přístrojů. Jako by tělo se již se životem rozloučilo a nenechá si do toho mluvit. Mabo potřebovala uklidnit, pohodu, pocit bezpečí, jistoty a nakonec pořádnou dávku štěstí. Dodal jsem jí to „všelékem“ aspirinem a marihuanou a krevní oběh se obnovil.

Auto si předlo jako kolovrátek a mé myšlenky by se rojily dál, ale cesta utekla a tak je zastavily první domky na okraji Darwinu. Pokud sledujete město z dobře klimatizovaného auta, je to krásný pocit. Projíždíte okolo parků, které jsou téměř stále kropeny vodou, a tráva na záhonech se na vás usmívá svojí zelení. Modrá voda na koupalištích vás zve. Když ale vylezete ven, je trochu horko. Bývá tu téměř každý den okolo 35°C. Vlhko od moře ve vašich pocitech ale teplotu o něco zvýší. Koupání v moři se nedoporučuje. Buď vám ukousne nohu žralok nebo krokodýl. Tady jsou již ti „opravdičtí“ šestimetroví. Také zde jsou smrtelně nebezpečné medúzy. O těch menších nebezpečích mluvit nebudu, protože by to zabralo zbytek knihy. Pokud si představujete, že se v hotelu nebo kempu z toho vedra osvěžíte studenou sprchou, tak budete zklamáni také. Zpočátku si budete myslet, že to instalatér popletl a udělal obě teplé.

Já sem naštěstí nepřijel jako turista, ale jako pašerák drog a místo těchto nástrah mám nástrahy zcela jiné. Nezastavuji tedy přesně na smluveném místě, ale asi o sto metrů dříve. Trochu si to zde musím omrknout. Při práci s drogami je to trošku podobné, jako když se koupete ve zmíněném moři. Když po vás někdo vystřelí, nevíte přesně zda to byl policajt nebo „kolega“.

Vstupuji do hotelu. Poměrně malá místnost, za pultem vrátný. Ptám se na „Hraběnku“, ale strejda na mě hledí jakoby mě právě pustili z blázince. Všemu se diví a nic neví. Začíná to pěkně a v duchu si říkám: „Nikdo chytrej z nebe nespadl, ale ty blbé, jako by shazovali vidlemi.“ Jestli ty kytky neudám hned, tak se zapaří a ani je nemusím vozit zpátky. Nabízí mi nějaký časopis a mizí za látkovou zástěnu. Že by šel volat policajty se mně nezdá, protože jsem mu vlastně ještě nic neřekl a neví, o co se jedná. Tak v klidu sedím a jako čtu. Každá minuta ale trvá hodinu. Když se dlouho nevrací, jdu se podívat ven a žasnu. Moje auto „van“ je natahováno jeřábem na velké auto, za asistence policie. Polknul jsem nasucho a uvědomil si svoji chybu, že bez čísla jezdit mohu, ale někde v buši, kde mě nikdo nevidí, ne ale tady v městě Darwinu. Ještě ke všemu, když se polda otáčel, jen tak tak jsem unikl jeho pohledu. Zapadl jsem zase do hotelu a opět předstíral čtení.

Vcelku jsem měl o čem přemýšlet. Vyzvednout si auto bez čísla, plné keřů marihuany na policii, není zase až tak dobrý nápad. V očekávání zaplacení kontrabandu jsem měl v kapse asi pět dolarů, což stačí na jedno pivo či dvě limonády v obchodě. To, že bych se do mé vesnice, vzdálené přes dvě stě kilometrů, mohl vrátit pěšky, je holý nesmysl, protože bych pošel žízní. Zbývá tedy čekat zde a snažit se získat nějakou pomoc. Přece mi ta ženská mi tohle neudělala naschvál. Čas se neúprosně vlekl. Již tu civím nejméně hodinu.

Požádal jsem vrátného, který se mezitím vrátil a zase několikrát odešel, o vodu. Sáhl do barové lednice a podával mi láhev koly. Věděl jsem, že nemám na zaplacení, tak jsem odmítl, že držím dietu, ať mi natočí vodu. Skoro vytřeštil oči a v rozpacích mi podal prázdnou sklenici. Natočil jsem si tu „vařící“ vodu a dal k ústům. Než jsem do ní ponořil rty, proběhlo mi hlavou, co v takové teplé tekutině musí plavat nejen bakterií, ale i různých pijavic a jiného svinstva. Pokud ne, tak tam bude takového chloru, že nestačím doběhnout na toaletu. Položil jsem sklenici na pult, a zahlédl, jak vrátný nasucho polkl. Zřejmě moji situaci prožíval se mnou. Měl jsem toho již dost. Na moji nervovou soustavu se navršilo příliš mnoho stresových situací. Někde jsem četl, že příroda vybavila člověka tím, že v tomto případě mozek vypne a člověk omdlí. Něco jako když restartujete počítač. U mě to asi nefunguje.

Slyšel jsem, jak před hotel přijíždí auto. Policajti, nebo nějaký host, napadlo mě. Když budu uvnitř, není úniku. Kolečka v mé hlavě se roztočila a začalo mi to pálit rychleji. Vyběhnu ven a budu se snažit auto, které přijelo, ukrást. Ano, to je jediná záchrana. Třeba řidič nechá klíčky v zapalování, jako se to zde dělává. Rozběhl jsem se ke dveřím a přitom zvrhl sklenici s vodou na vrátného. Ještě jsem zahlédl jeho obdivný pohled. Napadlo mě, že tohle bude vyprávět i svým vnukům. Rozrazím dveře a žasnu. Právě přijelo mé auto. Má poznávací značku a podsaditý polda, co z něho vystupuje, mi podává obálku. Pak mé poplácá po ramenou a rozvláčně ze sebe vysype.

„Hraběnka říkala, že nemáš jezdit bez čísla, protože je to zakázaný. Tak jsme ti tam ňáký dali a pozdravuj doma.“

Zmizel ve dveřích hotelu a já se ho ani nestačil zeptat, jestli je policajt doopravdy nebo to jen tak dělá. V každém případě jsem ale myslil, že se mi vše jen zdá. Nasucho jsem polkl a štípl se do tváře. Nezdálo. Auto bylo prázdné, v obálce bylo nefalšovaných, určitě „dobře vypraných“, šedesát tisíc. Nastartoval jsem a zastavil teprve za hodnou chvíli, když jsem se ubezpečil, že za mnou nikdo nejede. Tak toto je profesionalismus, o kterém Hraběnka mluvila. Dokonalý a nepostihnutelný. Rozdělil jsem peníze po kapsách a všiml si, že tam je lísteček. Žertem mě napadlo, zdali to není účtenka na daňové přiznání. Při tomto systému podnikání bych se tomu nedivil.

Nyní se tedy s penězi musím náležitě pomazlit a trochu si je užít. Zastavil jsem na parkovišti před obchodním domem a vyrazil dovnitř. Mezi lidmi ze mne ty předešlé šoky zcela spadly. Protlačil jsem se s vozíkem k regálům s botami a začal nakládat. Vozík mužských, vozík ženských a pak dětských botiček. Vozík pomalovaných triček a trenek. Prodavači si myslili, že jsem se zbláznil, ale když jsem platil v hotovosti, ještě mi udělali desetiprocentní slevu. Byl jsem nadmíru spokojen a mohl se svými dárky pro mé miláčky odjet domů – do křoví. V duchu jsem se již těšil, jak budou zase vyvalovat oči, všemu se divit a dávat si levou botu na pravou nohu. Cesta ubíhala rychle. Zastavil jsem akorát jednou, abych si přečetl v klidu dopis od Hraběnky.

Drahý Alfonzo.

Stále mám nutkání, ti tak říkat. Vždyť já ani nevím, jak se doopravdy jmenuješ. Doufám, že se tedy neurazíš, když tě tak v mém dopise na rozloučenou nazvu. Musela jsem narychlo odletět. Proto se dlouho neuvidíme. Chci ti poděkovat za překrásný večer, který jsme spolu strávili. Bylo mně jako před lety, kdy jsem sedávala s Alfonzem pravým, tedy neskonale krásně. Škoda, že jsme se museli rozejít. Je až neuvěřitelné, jak se sobě vším podobáte. Vrátil jsi mě o deset let zpátky, do doby pohody, bezstarostnosti a štěstí. Když jsi odešel z pokoje a zůstala jsem sama, najednou, z ničeho nic, tvé kouzlo přestalo působit. Asi odešlo s tebou. Nevím proč, ale já se začala cítit nejistě a trapně jako prostitutka, co čeká na zaplacení. Jako žebračka na chrámových schodech. Všechno to krásné, nenucené, přirozené, jedno z druhého vyplývající, se náhle změnilo ve zlé. Padaly na mě ty nejčernější vzpomínky. Vše, co jsem kdy zkazila, nebo se mi nepovedlo, jsem prožívala znovu. Věř, že se mi v hlavě stačily promítnout snad všechny trapné situace mého života. A ty jsi stále nešel a nešel. Najednou se ve mně vše zlomilo a musela jsem odejít. To, co se stalo potom, již nebyla má vina. Jsi ale silný chlap a doufám, že mě budeš tolerovat. Nezapomeň přitom, že tolerance je nedostatek lásky.

Přeji ti moc štěstí, které je při tomto způsobu života setsakramentsky potřeba a držím palce.

Tvá přítelkyně Conceta.

Dočetl jsem dopis a napadlo mě, že to byla pravá platonická láska – sex od uší výše.

Situace po mém příjezdu vypadala přesně, jak jsem si představoval. Všichni se za velikého jásotu navlékali do trenek, bot a triček, velikost nevelikost. Zmíněné oděvní součástky sloužily spíše jako odznak majestátnosti, než k svému účelu. Zašel jsem také za náčelníkem odevzdat mu zbylé peníze, ale moc jsem nepochodil. Ve snaze předejít tomu, aby s nimi naložil jako s mými hodinkami, jsem si je raději vzal zpět. Bylo mi vysvětleno, že to veškeré neštěstí, co se děje ve světě, je zapříčiněno právě těmito čertovými obrázky, že peníze se vlastně staly pro bílé novým náboženstvím. S náčelníkem jsem souhlasil, ale v duchu si myslel: jen kdybych těch stovek, co mám po kapsách, měl plnou vanu.

Nových tenisek si ale každý vážil, čuchal k nim a nasazoval si je pokaždé, když byla nějaká význačná událost spolu s trenkami a tričkem. Přemýšlel jsem, zda bych alespoň ženám neměl koupit nějaké lehké šatečky podobné sárí, nebo kroji.

Když se totiž naše vesnice vyrojila na náměstí k příležitosti nějaké slavnostní události a všichni měli na sobě stejná trička, tak to vypadalo, že nejdeme na pohřeb nebo svatbu, ale spíše na nějaký přespolní běh nebo hrát někam fotbal. Tak to bylo krásné.

Naložili jsme další auto a já opět frčel po prašné cestě k mafiánům. Vjížděl jsem do skalnatých údolí, kde se nade mnou skláněly koruny palem, projížděl říčními brody, míjel modrá jezera, co lákala ke koupeli a zůstávaly za mnou dlouhé úseky poseté stavbami termitů, které se tyčily až pět metrů vysoko. Termitiště, často jako zvednuté ukazováčky, varovala: „Lidé, opatrně nebo tady zůstaneme jenom my!“ Byly to pro mě oddechové a radostné chvíle, protože jsem si mohl v klidu promyslet další plány, aniž by mě Ryka, Mabo, nebo někdo z obyvatel naší vesnice vyrušoval.

Začínali jsme mít peníze a bylo možno uvažovat o věcech, které by mě dříve ani nenapadly. Zajištění výživy vesnice bylo vždy jednou z našich hlavních a urputných starostí. Proto se chodilo „lovit“ do ohrad farmářů, což bylo vždy určitým způsobem nebezpečné. Australský předseda vlády sice odebral všem občanům zbraně, ale ti, co chovali nějakou bouchačku na černo, si ji pochopitelně nechali na odhánění dotěrných dingo. A kdyby si to náhodou spletli s naším lovcem, vznikla by nepříjemná situace. Několik aut jsem uschopnil, ale byla na nich většinou čísla původních majitelů, nebo dokonce žádná. Budeme tedy potřebovat použitelná čísla. Potom se bude moci zvětšit i frekvence našich styků s městem pro doplňování zásob. Přestože mnoho našich mužů řízení auta ovládalo, řidičské průkazy neměli. Věděl jsem, že tyto lidi k žádnému kurzu nedonutím, proto bude nutné dodat jim průkazy zfalšované podle hesla, nejde-li Mohamed k hoře, musí jít hora k Mohamedovi. Na to bylo nutno získat alespoň jejich fotografie. Pokud naši lovci loví ryby špičatým klackem, kterému říkají kopí, tak to ještě jde. Když se ale snaží tímto nástrojem ulovit krokodýla, byť malého sladkovodního, hraničí to se sebevraždou. Oč snadnější by bylo mít loveckou pušku s dalekohledem. Také obydlí našich vesničanů z kůry se mi zdálo nevyhovující, vždyť v období dešťů jsem od rána do večera fungoval jako doktor. Myslím, že by pro začátek postačily větší stany s verandou, kde si budou moci sedět u ohníčku, jak je jejich zvykem. Přivezu také nějaké rozpínací spací pytle. Jsou za pár dolarů. A konečně se dostaneme k mému velkému snu, jakési společenské místnosti. Chtěl bych ji vybudovat na náměstí, ve středu tábora ze dřeva a cihel z hlíny – vepřovic. Bylo by tam světlo, tabule a vše potřebné k vyučování. Vždyť většina mých lidiček neumí číst, psát ani počítat. Říkám většina, protože jsou zde tací, kteří byli na popud vlády odebráni rodičům a číst, psát a počítat se naučili.

Této bohulibé státní akci a jejím „obětem“ se říkalo „ukradená generace“. Děti byly aboridžincům ve věku čtyř let odebírány a umístněny v ústavech nebo církevních zařízeních k převýchově. Někdy si je brali bezdětní lidé do rodin a „dělali z nich lidi“. Tato převýchova se ale – čest výjimkám – příliš nepovedla a trpěly obě strany. Občas, asi díky nějaké „mutaci“, vznikl z dítka právník a celou „laskavou“ péči státu, místo aby ji jako ostatní a australský parlament pochválil, nazval s odpuštěním genocidou a ti zatracení novináři to zas začali rozmazávat. Řetěz jim zkrátit! Autocenzuru na ně! Kdepak, lidé jsou nevděční. A tak asi po stu letech – ano řekl jsem „sto“ – někde až po roce 1970 – byla tato „péče“ zrušena. Říkalo se tomu potom:

„THE STOLEN GENERATIONS“ – ukradená generace.

Nakonec se jim vláda omluvila a většina těch „vychovaných“, pokud nepodlehli alkoholu a neleží přímo na trávníku před ústavem sociální péče, se opět vrátila do přírody. Oni jsou totiž absolutně jiní a to se změnit nedá. Je to jako byste učili tygra žrát trávu.

Ve světě se občas dějí věci, o kterých raději neslyšet, což také většina lidí s úspěchem provádí, když poslouchá a věří jen TV. Víte například, že až do roku 1927 jste si mohli v Anglii koupit zcela oficiálně lovecký lístek na odstřel Křováků – Sánů? Ano, mohl jste si jich nalovit kolik libo. Střelci si ponechávali části těl jako trofeje a prý z toho byly pěkné ozdoby. V Evropě se prodávaly malé vysušené hlavičky se sešitými rty. Bylo to roztomilé, sám jsem je viděl a měl v ruce. Proč si takovou ozdobu z člověka, který měl tu smůlu a narodil se o pár set kilometrů jinde nežli my, nepověsit na krk? Není zájem? „Džentlmeni“ z Anglie se ukázali v plné kráse.

Dnes se to již nedělá – dělají se ale věci jiné, které jak na potvoru v TV zase nejsou. Člověk nakonec aby snad musel uvažovat sám. Zůstanu tedy raději u svého „kulturního domu“ v krásné australské přírodě.

Než ale tento můj sen, dobrý na shromažďování při špatném počasí a tmě, postavíme, postačí ohromný, tak zvaný „párty stan“. Do toho se klidně vejde i padesát lidí. A jeden další stan – hangár na přípravu potravy. Představoval jsem si, že se před ním může každý den na rožni točit nějaké maso nebo v kotli vařit polévka a po celé vesnici se bude vznášet neodolatelná vůně lákající strávníky, aby nemuseli baštit červy a podobné dobroty. Také koupím plechovou garáž. Ne na auta, budou zde uskladněny pušky a náboje kvůli dětem. Bude potřeba přivézt lednice na skladování masa. Doposud používaný způsob „skladování“ byl neobvykle krutý. Ženy například uřízly ovci tupým nožem nohu (asi aby to tolik nebolelo) a podvázaly, takže zbytek zvířete se trápil – ale nekazil. Bude se musit koupit agregát na proud a malá cisterna na benzin. Určitě se přijde ještě na mnoho věcí dalších.

Než jsem se nadál, tak jsem opět stál před hotelem. Vrátný se na mě usmál, podal časopis a vychlazenou kolu s ledem. Já věděl, že na ni mám, prostě pohoda. Nežli se celá věc vyřídila, sepsal jsem vše potřebné na papír a trpělivě čekal na policajta. Je to zvláštní pocit, žádat od strážce zákona bouchačky načerno a falešné řidičáky. Jde ale jen o zvyk. Strážník spokojeně pokýval hlavou, jako by to čekal a byl tady od toho. Vše mi za patřičný honorář přislíbil a podal obálku s penězi. Uvědomil jsem si, že obchodní dům „MAFIA“ je asi jediný, kde dostanete vše na světě, třeba i sousedovic manželku a nikde jinde tak neplatí pořekadlo: „Nemožné na počkání a zázraky do tří dnů“, jako tady. Některé věci jsem tedy nakoupil a ostatní objednal. Vše šlo tentokrát hladce a spokojenost byla na obou stranách.

Při mých odjezdech z vesnice do města bylo zajímavé pozorovat malou Ryku. Hrála si s nějakou hračkou, ale přitom pečlivě sledovala svýma hlubokýma očima, jak se připravuji. Jako by kontrolovala, jestli jsem něco nevynechal nebo nezapomněl. Když jsem byl hotov, tak ke mně přistoupila a podala mušličku. Věděl jsem, že to je její nejoblíbenější hračka. Chodila s ní i spát.

„Na, to ti půjčím s sebou.“

Chvilku se zamyslela a pak to celé opakovala, jako by něco zapomněla.

„Vezmi si to s sebou táto, pro štěstí.“

Řekla to bez přemýšlení zcela automaticky a vážně. Tak mě poprvé nazvala tátou. Potom mě objala a řekla.

„Já tě mám moc ráda.“

Políbil jsem ji a rychle vyšel ze dveří, aby neviděla slzy v mých očích, protože by nevěděla, proč tam jsou.

Párkrát jsem se takto otočil a naše náves se začala plnit novými, předtím nevídanými věcmi, které fungovaly a přinášely mým „dětem“ radost, potěšení a výživu. Za vesnicí se v oplocené ohradě páslo stádo našich vlastních ovcí a kravek, všechny měly čtyři nohy a po celé návsi zvala k obědu vůně čerstvé polévky z naší společné kuchyně. O střelbu byl takový zájem, že jsem musel ještě přikoupit deset vzduchovek a vyhradit místo na střelnici, aby se moji drobečci nepostříleli.

Bylo také třeba vyřešit některé administrativní záležitosti. Já s náčelníkem jsme sice těmto lidem veleli, ale další subordinace chyběla. Určili jsme tedy dva muže, kteří měli pod sebou každý pět bojovníků a každý z těchto pěti měl na starosti určitou část vesnice. Tito lidé měli přístup ke zbraním a jejich úkol byl organizovat ve vesnici pořádek a střídavě se starat o lov zvěře. Byli pochopitelně podřízeni jenom náčelníkovi a mně.

Jeden další vesničan měl na starosti zásobování a chod kuchyně. Pomáhaly mu většinou ženy, ale i pět šoférů – nákupčích. Výuku měla za úkol moje Mabo, která, jak jsem zjistil, uměla velice dobře číst a psát, dokonce i krásně malovala. Vytvářela s dětmi svérázné tradiční ozdoby, které později naši zásobovači prodávali ve městě. Když jsme kvůli penězům, které zda– řile ubývaly, opět s netrpělivostí očekávali sklizeň marihuany, můj kulturní dům na náměstí již fungoval v plné kráse. Na stěnách z uhlazených vepřovic byly nejen malby a výtvory našich umělců, ale i krásné kůže z ulovené zvěře. Vedle ve stanu bzučely na plný výkon lednice, kde se chladilo maso a potraviny. Byly většinou napájené proudem ze slunečních baterií. Snad každý občánek uměl alespoň trochu číst a psát. Při slavnostech se nejen hrálo na didgeridoo, bubnovalo a tancovalo, ale občas nám někdo zazpíval nebo řekl básničku.

Jednou, když jsem se chystal na cestu do města, napadlo mě vzít Ryku s sebou. Prodej marihuany probíhal hladce, nebezpečí žádné. Pomyslil jsem si, že to bude pro ni příjemný výlet. Slíbil jsem jí, že se také podíváme do zoo a provedu ji po městě. Navlékla se do nejlepších šatů, co jsem jí přivezl a které bych na ni za normálních okolností nedostal ani násilím. Do pytlíku jí Mabo dala potřebné věci na přespání, na hlavu široký klobouk a vyrazili jsme. Byl krásný den, chvilku jsme povídali o Darwinu a tajfunech, které se zde občas vyskytují. O tom, jak cyklon Tracy způsobil, že se město skoro vylidnilo. Potom malá usnula a já zůstal se svými myšlenkami sám.

hotelu jsem řekl vrátnému, ať mě ohlásí u Hraběnky, že s ní chci mluvit. Měl jsem štěstí, byla přítomna a pozvala mě nahoru. Přátelsky nás přivítala, ale když viděla malou, úplné se změnila. Ryka jí zcela učarovala. Z vrchní mafiánky se najednou stala máma. Lezla po kolenou pod stolem, štěkala jako pejsek a s malou si neuvěřitelně rozuměla. Nechtěla mě pustit a museli jsme s ní přespat v její veliké posteli.

Když malá usnula, svěřila se mi se slzami v očích, že takto si přesně představovala svoji dceru. Ryka měla totiž rysy po svém anglickém otci. Snad jen, že byla nepatrně snědá, což se dalo přičíst spíše opálení nežli genovému dědictví. Ve svém rozpoložení mi také prozradila, že je krásné jít po společenském žebříčku nahoru, ale když jsi na jeho vrcholu a na všechna privilegia si zvykneš, vše se opakuje, ztrácí půvab a stává se jen nutnou prací. Prací, ve které stále musíš někoho ničit a podtrhávat, aby tě za pár dní nepřerostl a nepodtrhl on.

„Ach Alfonzo, ta moc, kterou ti všichni závidí, je vrtkavá. Jednu chvíli ji máš a dá se říci neomezenou, ale zanedlouho se podmínky změní a karty, co držíš v ruce již neplatí, nebo platí méně. Musíš se přizpůsobit a znovu hledat cestu nahoru. Nikdo na zeměkouli nemá moc trvalého charakteru. Dokonce lze říci, že i když objektivně nic neuděláš, i přesto změna přijde.“

Také se mi svěřila, že má takové množství peněz, že by mohla celý svět pozvat na oběd. Že ji již nebaví sbírat peníze jako známky. Ale ze svého postavení odejít nemůže, protože toho moc ví o jiných, kteří za sebou mají celé gangy jako ona. Kdyby ustoupila a ostatní by ji přestali potřebovat, neměla okolo sebe smečku bodygardů, tak by se ji snažili rychle zlikvidovat. Byla tak naměkko, že se zasnila a spřádala plány. Říkala:

„Alfonzo, já to ale nějak vymyslím a z toho mafiánského kolotoče uteču. Pamatuj si, že tebe a tuhle malou si najdu a vezmu vás s sebou do nějaké zapadlé vesničky na horách, kde budeme spokojeně žít.“

Byl to krásný večer a následovala ještě krásnější noc.

Conceta se s námi loučila jako se svými příbuznými, velké objímání a nakonec malé Ryce věnovala krásný řetízek s brilianty, který jí prý musí přinést co nejdříve ukázat.

Krátce po příjezdu jsem pozval na návštěvu medicinmana z druhé vsi, s jeho již „dostudovaným“ žákem. Byl v tom skrytý plán. Moji zásobovači pro něho zajeli se vší poctou, „naším“ kdysi někde ukradeným autem, takže přijel jako pán. S náčelníkem jsme ho přivítali a šli si sednout ke stolu do našeho nově postaveného společenského domu. Všichni jej vítali a vesnice na něho udělala ohromný dojem. Jeho dojetí bylo poznat na každém pohybu. Ocenil, že ve všem byl zachován styl zdejších obyvatel a naše změny splývaly s okolní přírodou. Dovedně obezděné trámy, na kterých byly ponechány zbytky větví, skutečně vypadaly spíše jako nějaké větrem skácené stromy. Nutno říci, že aboridžinci mají velký vkus a smysl pro umění. Pohostili jsme medicinmana dozlatova opečeným jehněčím na rožni, na krásném tácu ozdobeným bambusovými výhonky, zeleninou a ovocem. Obsluhovaly nás usmívající se mladé dívky, kterým jsem na tuto příležitost zakoupil krátké modré šatečky s bílým lemováním. Podařilo se mi je dokonce přemluvit, aby si místo tradičně ušpiněných tenisek obuly lehké pantoflíčky. Moc jim to slušelo.

Nakonec, když jsme si zapálili dýmku s marihuanou a místností se linula její sladká vůně a on se samou pohodou zcela rozplýval, využil jsem jeho nálady a zmínil se, že naše vesnice nemá medicinmana a jestli o nějakém šikovném neví. Přitom jsem posunkem nenápadně ukázal na jeho pomocníka, který se mi od prvé chvíle zamlouval. Tuto funkci jsem sice v očích vesničanů zastával já, ale dobře jsem věděl, že na ni nemám a vždy to musím dohánět nějakým celaskonem nebo aspirinem. Pravý medicinman je zcela něco jiného. Je to pojem, který si bílý člověk se svou materialistickou výchovou nedokáže představit. Vždyť se s ním také nikdy nesetkal a jeho názory pramení z nějakých zkreslených vyprávění lidí, kteří o tom nic nevědí.

Správný šaman, aby dokázal uzdravit, nebo přivolat déšť, či nalézt vhodný lék na nemoc z listů, kterých jsou tu stovky a stovky a je z nich polovička jedovatých, aby věděl kdy a kam je dobré jít na lov, ten se musí dostat do zvláštního duševního stavu, transu. Těchto transů, či jak se také říká, „jiných stavů vědomí“, ve kterých se člověk naladí jako rádio na jiné vlnové délky než používá a začne vnímat jiné světy, které jinak nevnímá, je mnoho. A on musí najít ten pravý. V tomto „správném transu“ se musí spojit s patřičnou dimenzí. A i kdybyste se vše popsané naučili a dostali se až sem – o čemž si dovolím vážně pochybovat – jste v pozici, jako když si koupíte nové piáno. Je krásné, leskne se, ale vy se na něj nejprve musíte naučit hrát.

Připusťme však, že i to jste dokázali a jste tam – ve světě zvláštních bytostí. Nyní se s nimi musíte dorozumět. Aby vás pochopily, je třeba zachovávat určitá pravidla, která vás předtím učitel – mistr naučil. Ve světě těchto „duchů“ žádná ze zásad a logik, na které jste zvyklí z materielního světa, neplatí. Také se nesmíte zaleknout neuvěřitelných tvarů, které mají. Vypadají hrůzostrašně. Prostorem často plavou části lidí, rostlin a zvířat srostlé dohromady. Opice s hadem a větví je jeden zvláštní tvor. Vy se jim zdáte normální, protože jsou zvyklí na ledacos. Některé světy jsou v transu naopak krásné.

Zmíněnou hrou na piáno se myslí stovky návštěv a ponoření do těchto neuvěřitelných světů, tedy cvičení toho, abyste se s těmito nestvůrami skamarádili a celé to nepochopitelné dění pochopili. Obyčejně si vás nějaký tento zvláštní (ne) tvor – oblíbí a na vaší cestě po tomto divném světě vás provází, pomáhá a radí. Dorozumíváte se myšlenkami. Máte-li nemocného koně, on z vás v tomto světě koně udělá a vy nejen že pociťujete jeho bolest, ale díváte se na svět jeho očima. A vtom na vás již mávají ty správné bylinky, že pomohou. S těmi tvory se nakonec seznámíte natolik, že na vás příště již čekají a vy se divíte jak věděli, že přijdete. Oni jsou veskrze jiní než my, mají „paměť“ i do budoucna. Proto jsou tak chytří. Někdy vám pomáhá těchto „doušků“, mohu-li to tak zdrobněle nazvat, víc a jste-li zaneprázdněn a ve fofru, ještě víc. Jsou rádi a říkají vám, že jste jejich ruce. Když ale náhle přestanete a svoji rozsáhlou činnost zastavíte, oni se nudí, chtějí dál pracovat. Nežli se rozejdou, tak vám proto alespoň provádějí rozličné zlomyslnůstky. A vy říkáte, „sakra, to je ale den, raději jsem ani neměl vylézat z postele“. Nestalo se vám to někdy?

Zajímavé je, že nejlepší medicinman je schizofrenik. Tomu příroda touto vrozenou chybou umožnila snáze do těchto světů prolínat. Nalézat se v úrovni vědomí, do které se normální zdravý člověk dostane jen zdlouhavě a ztěžka.

Vzpomínám, jak jsem se učil do tohoto stavu ponořovat a na tu hrůzu přitom. To není jako v biografu, kde sledovaný děj vidíte v dálce před sebou a lhostejně cucáte bonbon. V tom specielním transu, v té zvláštní dimenzi jste jako v akváriu a všechny ty běsy jsou skutečné. Vznáší se kolem dokola, plavou před obličejem, dotýkají se vás a jejich často vyceněné zuby a vykulené oči na vás působí zle. Vše je barevné a tím i silně sugestivní. Nepřipadáte si vůbec jako ve snu, jste v kruté realitě, ze které není probuzení.

Jedním ze způsobů, jak se do transu dostat, aby vjem byl dokonalý, je indiánský tanec, který musíte dlouho a divoce tančit, často až do zhroucení.

Toto trojčení se tedy podstatně liší od tance v útulné vinárně či na posvícení. Vyvrcholení zpravidla nastává, až tanečníkovi z nosu a uší teče krev. Teprve potom do jeho mozku začne proudit v těle obsažená droga DMT (N-dimethyltriptamin) a ocitne se ve zvláštním stavu myšlení. Dostává se do světů, které přesvědčivě působí nadpřirozeně. Kdo se do těchto situací dosud nedostal, připadá mu, že tento svět je osídlen duchy.

Zmíněný stav lze také dosáhnout velkou bolestí, či dokonalou meditací. Lehčí je ovšem vstoupit do této říše pomocí drog, které chemikálii DMT obsahují. Indiánští šamani používají nápoj zvaný „réva duší,“ nebo „réva mrtvých“ – ayahuasca. Tento nápoj, zhotovený z několika rostlin, vyvolává vidiny stejně jako africká Ivova, ale i některé houby – například muchomůrka červená, jejíž odvar se průchodem těla neoslabí a je možno jej použít až pětkrát. (Fuj, brrrrr!)

Když ještě byla droga LSD legální, dělalo se s ní mnoho pokusů. Tisíce a tisíce dobrovolníků se dostávalo pod dohledem lékařů do těchto „jiných světů“ a s touto v pravdě „informační zónou“ komunikovali. Všem se zjevovaly podobné věci, ať tyto pokusy dělali v Evropě či Austrálii. Již to je zvláštní. Tamní „bytosti“ se s těmito lidmi seznámily a na dané otázky jim nějakým způsobem – ne tedy řečí – odpovídaly. Z těchto odpovědí vzniklo mnoho vynálezů, ať již prospěšných, či vojenských. Kromě šicího stroje, antigravitace a mnoha jiných populárních vynálezů byl Nobelovou cenou odměněn objev struktury dvojité šroubovice DNA. Francis Crick tento převratný vynález objevil po požití halucinogenní drogy LSD, která mu umožnila vlastní DNA si prohlédnout, či získat informace uložené v neurálním genetickém materiálu svého vědomí. Ano, člověk musí sám před sebou smeknout a tomu, co nosí v hlavě (přesto že to většinou nepoužívá) se hluboce poklonit.

Odpověď na moji otázku, získání mladého šamana pro naši vesnici, jsem se dozvěděl až při loučení. Když jeho učitel nastupoval do auta, tak jen tak jako by nic, prohodil:

„Jo a ty tady už zůstaň. Již umíš dost.“

Zabouchl dveře a odjel. Tito lidé jsou svati již od přírody. Bez jediného mrknutí nebo překvapení mladík poslechl, přestože s sebou neměl kromě krásného náhrdelníku z kančích zubů vůbec nic. Prostě jiný kraj jiný mrav. Když se odebíral do lesa, že si zde vyhrabe svůj nový domov, vzal jsem jej za ruku a ukázal mu prostorný stan, vybavený vším potřebným, dokonce i několika postelemi se spacími pytli. Byla to naše ošetřovna a on bude nyní naším vrchním doktorem.

Nový šaman se jmenoval Nowalingu, ale říkali jsme mu Nowa. Často jsme potom s náčelníkem na jeho ošetřovně sedávali a při doušcích marihuany besedovali o různých věcech. Náčelník například vyprávěl, že my lidé jsme zde na zemi již několikátá generace. Vždy, když se přiblížila doba konce Země, přilétla prý velká kometa a ta svou přitažlivostí na několik dní zastavila zem– ské otáčení. A tak několik dní byl stále den a někde zase noc. Potom mně dal do rukou misku s vodou a řekl, abych se opatrně začal s touto ozdobou točit. Abych ale nic nerozlil. A tak jsem se motal stále dokola, až řekl: STOP. Já zastavil a voda, jak chtěla v tom tancování pokračovat, přetekla přes okraj a rozlila se.

„A tohle se přesně stalo,“ řekl náčelník.

„Voda ze všech moří se při tom zastavení proměnila v ohromnou vlnu a rozlila se po souších. A byla potopa.“

Kometa prý byla veliká. Svou přitažlivostí zvedla mořskou vodu do obrovské výše – až do nebe. Podobně jako měsíc, který ji zvedá a dělá příliv. Vznikl tak několik kilometrů vysoký vodní sloup a ti, co přežili, nevěděli, co se děje. Mysleli, že tu vodu nám někdo bere a ona od nás teče pryč. A když v té výšce ten sloup vody několik dní visel, tak zmrzl. No a když se ta kometa, co to vše způsobila, od Země vzdálila, tak ten ohromný sloup z několika moří a oceánů spadl. Byla to strašná rána a pro zemi a lidi další pohroma.

A tak zůstalo jen lidí pár, kteří byli rádi, že se jen taktak protloukali životem a na svoji vyspělou kulturu a techniku, kterou dříve používali, zcela zapomněli. Také říkal, že prý měsíc je mnohem starší než Země a že prý původně na našem nebi nebyl žádný a potom zase, že byly měsíce dva. A že rok byl dříve o sto dní kratší a naše země měla dvě slunce. To jedno ale dohasínalo, tak je bozi odtáhli na jinou oblohu. Že v těch etapách lidstva sem přicházeli muži z hvězd a přinášeli lidi další a jiné. Že také na naší planetě bývali čtyřmetroví obři a někdy i desetimetroví. Tak zvláštně se prý ta evoluce vyvíjela. Také vyprávěl, že lidé, co přišli z hvězd, proti sobě dělali strašlivé války strašlivými zbraněmi a že planeta Země sloužila hvězdným lidem často jako vězení pro vzdorovité bohy.

Byly to velice zajímavé večery.

Makurata věřil, že původní obyvatelé Země byly jen myšlenky. Pluly sem a tam po obloze a radovaly se. Nemusely se starat o stravu a obydlí, žily prý jen vzájemnou láskou. Později se z nich stali lidé, kteří již měli starosti a vznikaly rozpory, protože se o vše museli snažit sami. Dělali ale jen to nejnutnější a pak se radovali. Z těchto původně šťastných myšlenek se prý stali aboridžinci.

Původní australští obyvatelé neměli oltáře, ani madony či vyřezané svaté. Nebudovali ani svatyně a nepotřebovali kněze. Jejich víra je založena na sounáležitosti se vším, co je obklopuje. Komunikují s řekou, lesem, či skálou jako s živou bytostí. A tak aniž by věděli, že všichni lidé mají na základě struktury svého mozku schopnost navazovat kontakty s jakoukoli individuální jednotkou bytí na Zemi i v univerzu, tak tuto skutečnost dávno tušili. Hledaná jednotka však musí být mozkem jednoznačně definována. Tuto „zázračnou“ schopnost se mohou naučit všichni, i když někteří snadněji a druzí hůře. Podmínkou je opravdu chtít a nikdy o této své vlastnosti nepochybovat. Toto učení medicinmanů a šamanů otevírá lidstvu nejen cestu k poznání, ale i cestu k přežití.

Aboridžinci navzdory Darwinistům věří, že člověk není poslední vývojový stupeň zvířete, ale výtvor bohů.

Bylo zajímavé poslouchat takovéto krásné úvahy z úst lidí, o kterých jsem si původně myslil, že neumějí do pěti počítat, podle jejich ústroje a obydlí. Ale o těch „svátých“ si stejně myslím, že největší práci pro duchovno lidí udělali ti vyřezaní.

Náš nový šaman Nowa zase vyprávěl, že se mu zjevilo, že nedaleko jsou jeskyně, ve kterých žijí zvláštní, lidem podobné, zelené bytosti. To náčelník potvrdil a řekl, že se o tom nemá mluvit, protože to jsou bývalí zhmotnělí duchové.

Tím jsme skončili a rozešli se. Mně ovšem podzemí učarovalo. Již jako malý kluk jsem vlezl do kdejakého sklepa, jeskyně či díry, protože se zde dalo očekávat dobrodružství, ne-li nějaká záhada.

Proto jsem řekl nákupčím, ať přivezou vše potřebné, že se do těch jeskyní vydám. Za pár dní se tedy malá Ryka vyptávala, na co ta lana, přilby, horolezecké harnes a svítilny, o které jsme v tom našem malém stanu stále zakopávali, mám. Proč se ocitly zrovna tady. Raději jsem jí nic neřekl. Mabu kroutila hlavou také. Jen já jsem nemohl dospat dne, kdy mi Nowa oznámí, že má vše potřebné zjištěné a můžeme vyrazit pod zem.

Konečně na mě mrkl a my oznámili náčelníkovi, že jdeme na lov. Byl to chytrý člověk. Když se na nás podíval, jak máme na zádech každý těžkou tornu, věděl, odkud vítr vane. Jen pokýval hlavou a mávl rukou. Další pomocníky, kteří se k nám hlásili, jako by tušili, že „lov“ bude zajímavý, jsme zdvořile odmítli. Na ošetřovnu jsem pro jistotu poslal Mabo, aby tam na těch pár stařečků dohlédla. A již nám pod botami křupal žlutý písek o křemeny pevné jako naše víra, že se do záhadného podzemí dostaneme. Šli jsme, jak se říká, ostrou buší. Místy si museli prosekávat cestu mačetou. Nowa se vždy po nějaké době zastavil, natáhl před sebe ruku, přivřel oči a větřil. Potom ukázal směr, kterým budeme pokračovat. Bylo to zajímavé a byl jsem přesvědčen, že trefíme. Jen jsem se trochu bál, jestli to půjde stejně hladce, až půjdeme domů, protože jsme kličkovali. Když jsme přišli ke skoro vyschlé řece, byl již večer. Rozhodli jsme se přenocovat. Vykoupali jsme se v jakémsi malém jezírku, které tu ještě zůstalo, když voda kralovala a blaženě ulehli na spací pytle. Nowa vyprávěl ještě nějakou příhodu, ale byla tak napínavá, že mě rychle zavedla do říše snů.

Probudilo mě zaškubání za rameno. Procitl jsem a před sebou, ne dále nežli deset metrů, uviděl něco strašného. Byl to ohromný krokodýl. Deset metrů je vzdálenost, při které se již v tomto terénu uniknout nedá. Je prostě rychlejší. Reflexivně jsem sáhl po své dýce, ale když jsem si všiml, jak je zvíře ohromné, rozhodl jsem se mu neubližovat a omluvně ruku vrátil. Napadlo mě také, že přece jen bude lepší celou situaci považovat za zlý sen a chystal jsem se převalit na druhý bok. V tom mně ale Nowa zabránil. Protože i krokodýli žijí v páru, dalo se očekávat, že je tento ohromný samec jištěn jeho chotí, případně dalšími rodinnými přírůstky, které se již těší na dobrou večeři. Tak jsme se opatrně rozhlíželi, jestli nám nelezou zezadu za krk. Ti další na sebe nedali dlouho čekat. Bylo noční šero, ze kterého jejich zelené oči zářily jako hvězdičky. Napočítali jsme těch světýlek deset. Kdybychom byli v zoo, nebo v kině, byl by to docela dobrý zážitek. Tady to ale nemělo ten správný šmrnc. „Krok“ je tvor rozumný, hned neútočí, jde na jistotu. Opatrně jsem se ještě jednou rozhlédl. Věděl jsem, že jsme v jakémsi kaňonu, z jedné strany plochém a z druhé strmě stoupajícím. Ano, to je místo, o kterém se krokodýlům může jen zdát. Po skále nahoru neumějí. Šlo jen o to doběhnout tam jako první. Pohár za druhou cenu se předával v zažívacím traktu a rovnal se nejméně ukousnuté noze. Mrkl jsem na Nowa a bradou nenápadně, „aby to krokodýli neviděli,“ ukázal ke skalní stěně. Polkl a ne příliš nadšeně přikývl. Pochopil jsem, že proti krokodýlům jsou i šamani bezmocní a nabyl jistoty, že pozměněné Suvorovovo heslo: „Nejlepší obrana je útěk“, stále platí. Strašně jsem zařval a vyrazil. Protože po doběhnutí ke skále mně nescházela žádná z nohou, pokračoval jsem nahoru jako ještěrka a Nowa za mnou.

Prvních pět metrů jsme měli za sebou v rekordním čase a mohli zastavit. Nyní jsem si teprve uvědomil, že u řeky na skále bývá bezpočet hadů. Člověk ale nesmí myslet na nejhorší. Pár metrů nad námi byl prostorný balkónek, právě tak pro dvě ležící postavy. Oželeli jsme na měkkém písečku ležící spacáky, které byly mimo náš dosah a dali za vděk hrbolatým šutrům. Nowa mě mimoto požádal, zda bychom nemohli losovat, kdo bude spát na pokraji. Místo na hraně strže jsem velkoryse přijal. Koneckonců proč ne, je tu lepší výhled a přece jen moje zkušenost spát nahoře – tedy vůbec na posteli – byla větší. Pro něho, jako domorodce zvyklého spát na zemi, kde bylo jedno jestli ulehneš u potoka a vzbudíš se u rybníka, byla pozice na kraji skály veskrze nevhodná. Zařízení zvané postel poprvé zahlédl v našem stanu na ošetřovně a z jeho pohledu bylo patrno, že neví, na co to je.

Ráno byl vzduch čistý, po krokodýlech ani stopa, a tak jsme pokračovali. Naše věci jsme dokonce našli neporušené. Předpokládám, že se jich ti tvorečkové štítili. Mladý šaman stále větřil, ale díra s duchy se neobjevovala a neobjevovala. Šli jsme již druhý den a opět nastal večer. Zastavili jsme na malém palouku, kterému vévodila vyvýšenina zrovna jako stůl nebo postel. Byla asi metr vysoká, a protože zajišťovala určitou ochranu, rozhodli jsme se po předešlé zkušenosti na ní přenocovat.

Nikdo si nedokáže představit, co v těchto končinách znamená nebe v noci. Protože široko daleko není žádný světelný zdroj, hvězdy doslova bijí do očí. Nad vámi se rozprostírá kopule chrámu přírody a vy jako byste slyšeli její ohromné dunění, ten zvuk nekonečna, to všudypřítomné umm, umm, umm. Občas se mihne padající meteorit, občas ve výšce nějaké světlo po klidném letu zakličkuje, pak se ztratí a znovu objeví jinde. To všechno ta příroda umí. Některá souhvězdí co vidíte, již dávno nejsou. Některá naproti tomu nevidíme a ona již dávno existují. A tak můžete vidět neexistující a nevidět jsoucí, právě tak jako je to s lidskými ideály. Protože to celé mě nadchlo a připomínalo nějakým způsobem vánoční pohodu, vyprávěl jsem tentokráte příběh na usnutí, který jsem kdysi četl a moc se mi líbil. Můžete, pokud jej neznáte, si jej poslechnout také. Jen doufám, že při něm neusnete.

Byl jednou jeden hodný člověk. Vystudoval univerzitu a stal se učitelem. Jako učitel však neuspěl, protože byl na žáky moc hodný. Šel tedy na práva. Ale ani při soudních střetech se mu nedařilo. Bohužel ze stejného důvodu. Odešel tedy z tohoto divokého světa do světa obchodu. Ale i tady pro svou měkkotu zkrachoval. Co počít? Začal psát básně. To jej bavilo, ale… zase to „ALE“. Ale neuživilo. Stal se tedy pastorem. Jak vidíte, byl nejen dobrotivý, ale i houževnatý. Musel na to pastorství vystudovat bohosloveckou fakultu. Pro– tože byl hodný člověk, tak ve svých kázáních brojil proti alkoholu a otroctví, což se nelíbilo představeným jeho obce, tak musil i zde rezignovat.

Využil toho, že je dobrým řečníkem a začal v politice. Za Abolicionistic– kou stranu kandidoval na guvernéra státu Massachusetts. Prohrál. Ani to jej nezlomilo. Kandidoval do Kongresu za Stranu svobodné půdy a znovu jako politik neuspěl. Protože zrovna začínala občanská válka, přihlásil se ze zou– falství jako pastor Dvacátého druhého pluku massachusettských dobrovolní– ků. Nedokázal se ale na ta zbytečná jatka dívat, při posledních pomazáních omdléval. A tak neuspěl ani jako feldkurát. Na konci svého života se odebral dělat malého, bezvýznamného úředníčka, vždyť byl již starý a život měl za sebou, ale ani to jej nebavilo a posléze umřel do zapomnění. Na náhrobní desce bylo JOHN PIEROT

„Takových lidí je ale hodně,“ ozvalo se vedle mne, „chtěli vzlétnout ke hvězdám a zemřeli v zapomenutí. Asi tu svoji touhu vyniknout si málo přál. Skákal z jednoho na druhé, jinak by se mu určitě splnila.“

„Ale přál a hodně,“ odpověděl jsem, „jenže to sám nedokázal. Počkej, poslouchej dál, ještě jsem neskončil,“ uklidnil jsem Nowa.

„Ona to totiž – pohádka není.“

Jednoho zimního dne – bylo to takhle odpoledne před smrtí, se JOHN PIEROT díval z okna na padající vločky sněhu a přemýšlel Přemýšlel o životě, proč byl takový jako byl. Proč sakra ten jeho život byl neúspěšný? A bylo mu smutno. Náhle jej ale napadl veselý rým a další. Přišlo to odněkud shůry. Sedl, napsal jej na papír a doplnil melodií. Udělal to jen tak, pro pobavení své rodiny, přátel a náboženské obce, za hodinu hotovo – nic víc. Začínalo to:

„Rolničky, rolničky, zvoňte, zvoňte jen…“

A pak ten „neúspěšný člověk“ zemřel. Na náhrobku měl napsáno: JOHN PIEROT.

Dokončil jsem „pohádku před spaním“ a chystal se mladému šamanovi utřít slzu dojetí. On se mě ale zeptal:

„Musíš mi tu písničku někdy zazpívat, rád bych ji poznal. Co to jsou, ty rolničky?“

„No, rolničky přeci,“ začal jsem poskakovat na zadku a volat: „činky, cink“, nosí je kašpárek, změnil jsem hlas na pisklavý a zašvitořil: „Ahoj děti, jak se máte, jejda, tralalá, tralalá…“

A tak se mladý šaman v pusté buši za temné noci dozvěděl, jak vypadají rolničky.

Chvíli jsme ještě povídali, kde se po smrti člověk asi ocitne, nebo prostě probudí. Zdali to, co na zemi prožíváme, je opravdu jen nějaký zvláštní sen, ke kterému všechny ty strasti a štěstí, co cítíme, patří a jestli ten opravdový život nebude třeba teprve následovat až po tomto. Nějak jsme to ale nerozřešili. Nowa tvrdil, že se po smrti vrátíme do období štěstí a lásky, bez válek, strádání a vzájemných sporů a já zase, že ve světě se vše stále zhoršuje a tak se to musí zhoršovat i po naší smrti. Někdo si nás zde vychovává na správně vycvičené a poslušné vojáky, nebo otroky, kterými již na zemi napůl jsme. Že ty bytosti, co s námi manipulují, nás naučily uvěřit v cosi, co ve skutečnosti vůbec není. A že si myslím, že to vše kolem nás je obrovské spiknutí a snaží se nás přinutit, abychom mysleli jistým předem připraveným způsobem, který oni potřebují a že jsem to měl možnost kolem sebe pozorovat, protože priority lidí se změnily k nepoznání. Také, že světové spiknutí je vykonáváno lidmi, kteří často ani o tom nevědí, že jsou toho nástrojem. Tito lidé jsou řízeni dalšími a tak to jde nahoru jako pyramida, na jejímž vrcholu je oko. To oko, co je na dolarové bankovce a co všechno vidí a řídí.

Chtěl jsem ještě svoje teorie rozvádět do šíře, ale Nowa mě napomenul, že pokud budu o takovém „paralelním světě“ mluvit, tak se pak do něho opravdu dostanu. Že mi to nepřeje, ale že on v tom jeho světě krásy se za mě bude modlit. Debata slábla, hvězdy se již tolik netřpytily, tu a tam se obloha rozmazávala a sladké zvonění cikád, jako rolniček, se rovnalo té nejvznešenější ukolébavce.

Bác!!! Strašlivá rána. Zalapal jsem po dechu a koukal, co se stalo a kde to jsem. Ve světle prvních ranních paprsků jsem zahlédl siluetu smějící se kouzelníkovy tváře, který můj pád ze šutru, té naší metr vysoké postele, na které jsme si včera ustlali, sledoval.

Nowa byl vychrtlý, suchý, asi třicetiletý mladík. Svoje dlouhé, havraní vlasy měl za hlavou svázány a probodnuty dvěma orlími pery. Když se zamyslel, měl černé uhrančivé oči, ze kterých se zdálo, že začnou létat blesky. V tu chvíli to byly oči šílence. Když s vámi ale mluvil, tak jeho oči hladily a pů– sobily jako léčivý vonný balzám. Byl silná osobnost. Když vstoupil do stanu, jako by se místnost změnila v kostel. Zvláštní muž. A tento člověk z té metrové výšky se smál takovým způsobem, že kdyby měl břicho, určitě by se za něj popadal.

„Čemu se tam nahoře řehtáš?“

Zeptal jsem se naštvaně. Zvážněl a řekl s pompou.

„I spadnout je umění. Musí se to dělat se šarmem, ve správný čas a na správném místě. Kdybys z té skály sletěl včera, mohl jsi být již v tom svém otrockém světě.“

A podal mi ruku na usmíření.

Od této chvíle výlet ztratil šmrnc. Také nám došla voda a žádnou jsme nenašli. Nowa zase šmátral ve vzduchu rukou, všelijak se točil a pak konstatoval, že již nic necítí a musíme se vrátit. Vcelku dobrý nápad. Šli jsme domů rychle, stejnou cestou bez zastávek a večer se již na mě usmívaly moje ženské. Vyprávěly, co všechno za dobrodružství zažily, když jsem je opustil. Pak jsme se šli vykoupat do třpytivé řeky, cákali na sebe vodu a jiskřivé oči Mabo a Ryky ve mně probudily pocit, že není nic krásnějšího, než lidské štěstí.

Měl jsem nyní pár dní napilno. Organizoval jsem další pole marihuany. Protože na tomto místě rostlo mnoho keřů křoví, které se musely vykopat i s kořeny, zakoupil jsem malý starší traktůrek na srovnání terénu. Tady tomu říkají „Beck-hou“. Takových motorových pomocníků na zalévání a postřiky jsme měli již několik. Naše farma vzkvétala a já stále přemýšlel, zda bychom některé děti neměli vysílat do města do škol. Peníze na to byly. Při mém průzkumu jsem ale zjistil, že se do školy nikomu nechce a všichni jsou zde šťastní tak jak to je, a tento způsob jim vyhovuje. Raději jsou mezi svými ve vesnici v pohodě, kde mají vše, co k životu podle svých představ potřebují. Tak co by měly kde hledat. Protože osobní štěstí je nejvyšším měřítkem, jejich myšlenku jsem přijal.

Dohotovili jsme naše osmé pole a osázeli malými sazeničkami. Zůstal za námi kus poctivé práce, ze které budou mít lidé potěšení. Vždy dvě řady rostlin a cestička na traktor a tak se to opakovalo. Měl jsem z toho radost. Když jsme večer s náčelníkem a šamanem kouřili naši vonnou pochoutku, zeptal jsem se jej, zdali si nepamatuje cestu do záhadné jeskyně, o které mluvil. Podzemní říše duchů mi stále nedala spát. Pokýval hlavou a po chvíli řekl, že nám cestu ukáže, ale možná za to budeme muset zaplatit daň. Bál jsem se, aby své rozhodnutí neodvolal, proto se ani neptal, jakou.

Ráno jsem s našimi střelci trénoval střelbu na „holuby“. Byla to velká legrace a viděl jsem, jak se mnozí z nich zdokonalili, v tomto nám moc potřebném sportu. Za skálu se schovala dvě děvčata a po písknutí každá z nich vyhodila nad sebe papírový talíř. Výsledky jsme nesčítali, protože v naši vesnici jsem jakoukoliv soutěž zakázal. Nikdo si ani vyhrát nepřál. O to, aby se jeden usmíval a dvacet jich šlo domů se svěšenou hlavou, nikdo nestál. Soutěž také vyvolává závist, rivalitu a mnoho dalších, špatných vlastností. Už jen ta skutečnost, že já jsem lepší, nebo hezčí, chytřejší, bohatší, připomíná spíše vychloubání. Každý něco umí o kousek lépe nežli ostatní, proč se s tím vytahovat. Náčelník se naší střelby zúčastnil jako divák a moc se mu líbila. Zatahal mě potom za rukáv a zeptal se, jestli jsem si tu jeskyni nerozmyslel. To ovšem uhodil hřebík na hlavičku. Vřele jsem ho objal kolem ramen a řekl: „Zítra?“ a on přikývl. Tuto radostnou zprávu jsem šel rovnou oznámit našemu šamanovi. Bude z ní mít určitě velkou radost, jako já. To jsem se ale zmýlil. Hned začal láteřit.

„Již minule nás dochívé varovali, to ti nestačilo? Bylo to zatím po dobrém, ti krokodýli bylo zlé znamení, věř. Já hned cítil, že se máme vrátit a nikam nechodit. Vše dobře dopadlo a nesmíme pokoušet osud znovu. Mohlo by to být mnohem horší. Zapřísahám tě, nikam s náčelníkem nechoď.“

Když se někomu nechce, je to horší než když nemůže a nemá cenu jej přemlouvat. Určitě by si našel výmluvu jinou. Řekl jsem:

„Jak Nowo, myslíš. Vyrážíme za úsvitu. Kdyby sis to rozmyslel a duchové ti to do rána povolili, stačí přijít.“

Připravil jsem si věci a svalil se vedle Mabu a Ryky na postel. Usnout jsem však nemohl. Pořád jsem o tom výletu přemýšlel. Snad se konečně splní můj sen a tu senzaci, o které se po celém světě mluví, to že tady s námi tajně žijí ještě jiné inteligentní bytosti, které se zjevují v jeskyních, uvidím na vlastní oči. Dostat se do jiného světa bez drog, bez tancování, bez meditací. Prostě jít normálně po zemi a ty bytosti z ničeho nic potkat. No, to snad ani nemůže být pravda.

Jednou se stalo, že do nějaké vesnice přišel chlapec s dívkou a byli celí zelení. Lidé na ně hleděli s údivem. Mluvili ale jinou řečí, domluva s nimi žádná. Jakási žena se o ně postarala. Další problém byl se stravou. Oni neznali lidské jídlo. Občas se na něco doslova vrhli, ale když to ochutnali, vyprskli odporem. Nechutnalo jim to. Hospodyně žila sama, bez dětí, starala se o ně jak nejlépe mohla. Hlavně z nich stále chtěla smýt tu zelenou barvu, aby nepůsobili pohoršení. A tak si užili. Chlapec potom zemřel. Tady je nejlépe vidět, jak přílišná čistota škodí. Dívka ale přežila o mnoho let déle. Stala se děvečkou a všechny povinnosti plnila dobře. Nikdo se ale nikdy nedozvěděl, odkud se ti dva vzali. Možná to byli nějací potomci vodníků. Také se mnoho vypráví o skřítcích a vílách. Lidé je viděli tolikrát, že to stěží bude folklór. Často spolu tančili a pak se najednou rozplynuli a zmizeli, jako by se pod nimi propadla země. On asi právě ten tanec byl zaklínadlo, které je do té jiné reality přemístilo, tak jako tančí medicinman, až se mu změní svět.

Hodně se mluví o tom, že kdo jejich svět navštívil, tak měl problém s časem. Jako by tam pod zemí utíkal rychleji nežli nám. Často se dotyčný již po krátkém hovoru vrátil domů až za několik dnů, týdnů, nebo i roků. Stále jsem se převaloval, až si šla Mabo s Rykou raději lehnout na zem.

Než jsem se nadál, bylo ráno. Rodily se teprve stíny, ale taktovka mocného dirigenta přírody již zaťukala o pult a koncertování ptactva začalo. Všechno bylo vlahé. Jako by tu celou buš někdo přes noc vypral a navoněl čerstvou vůní. Tráva a nespočetné květy se leskly rosou. Ohromné pětimetrové kapradiny se majestátně skláněly pod korunami palem. Zvuky v australské buši, téměř jako vše v této zemi, jsou jiné. Kdepak lahodné zpívání slavíka nebo kosí koncert. Zde slyšíte spíše skřeky nebo bláznivé chechtání. Ono se to k té divoké přírodě lépe hodí. V zemi, kde žijí hejna orlů, by stejně slavík dlouho netloukl. Proběhl jsem řekou a hodil na sebe šaty. Věděl jsem, že náčelník přijde jen v teniskách a tričku, k obědu si dá kus nějaké větve, nebo kořen s housenkou, co někde vyhrabe. Já si musel všechno vzít s sebou a obléci se pořádně. Přece jen má „srst“ nebyla ještě tak pevná a vycvičená na šrámy, jako u těchto černokožců. Vzal jsem i krátkou opakovačku. Krokodýli z minula ve mně určitý dojem zanechali. Náčelník přišel se šamanem. Byl jsem rád, protože jsem si myslel, že na výlet půjdeme tři. Když jsem ale viděl, že šaman se tváří jako odjištěný granát, tak jsem vše pochopil. Řádil ještě více nežli včera.

Že prý udělal specielní vidění a zjevili se mu zlí duchové a vyhrožovali nejhoršími tresty. Že nás má rád a nemůže nás nechat spadnout do pohromy. A prosil nás, při všem co se od mistra naučil, ať nikam nechodíme, protože se řítíme do dlouhé a vleklé záhuby. Byl mně v tu chvíli protivný a nevím, co se ve mně vzepřelo. Věděl jsem, že rady jsou jako obnošené šaty a nemáme je rádi, ani když nám padnou. Řekl jsem: „Jestli se ti nechce, zůstaň s ženskými doma, ale mně to náčelník slíbil a věřím, že slib dodrží.“ Při těchto slovech jsem se významně podíval na Makuratu a ten smutně přikývl. Prostě „pohoda“, jak má na začátku takového výletu být.

Loučil jsem se s Mabo a Rykou a při tom jsem si všiml, jak se na mě malá upřeně dívá a kroutí hlavou. Jako by mě varovala, ale neodvažovala se to říci. Tento její němý nesouhlas na mě zvláštním způsobem zapůsobil. Byla to jediná věc, které jsem věřil. Věděl jsem, že dětem se ještě nestačilo jejich pudové myšlení změnit na materialistické, a tak mnohem více nežli dospělí používají intuici. Všiml jsem si, že kolikrát, když byla Mabu nemocná, tak jí přinesla listy, které má žvýkat, aby se uzdravila. Vždy to fungovalo. I přesto, že je zde polovička rostlin jedovatých.

Zahnal jsem pochmurné myšlenky a vyrazili jsme. Náčelníkovo tempo bylo nezvykle ostré, jako by šel z nějakého trucu, nebo za trest, takže jsem s tím pinglem na zádech taktak stačil. Velká naděje mě hnala před sebou, jako by mi nad hlavou mrskala bičem. Přebrodili jsme řeku, obešli první skaliska. Náš směr byl podobný minulému, kterým jsme šli s mladým šamanem. Náčelník to tu ale lépe znal, tak jsme se vyhnuli obtížným úsekům, kterými jsme se s Nowou museli prosekávat mačetou. Když sluníčko pražilo právě nad hlavou, náčelník zastavil, podíval se mně do očí a řekl:

„Přicházíme do nebezpečného území. Je to kraj duchů. Pokloň se až k zemi a já se zeptám, zda můžeme vstoupit.“

Jeho slova na mě zapůsobila, protože jsem si všiml, jak se strachy celý třese. Domluva s duchy podle mého očekávaní dopadla dobře – nikdo neprotestoval, tak jsme pokračovali, ale velice zvolna. Všiml jsem si také, že buš ztichla. Nebylo zde ptáků, ani zvířectva. Míjeli jsme jen černé stromy. Uvědomil jsem si, že jsme vstoupili do místa někdejšího požáru, ve kterém ptáci nejsou, protože tu nemají co žrát. Aby si sem chodili jen zazpívat, na to jsou líní. Procházeli jsme okolo ohořelých stromů, ze kterých se ještě tu a tam linul hořký dým. Jejich černé větve nad námi trčely hrozivě, jako roztažené prsty obra a stálé ticho působilo depresivně, že bych se snad vrátil. Povšiml jsem si, co má příroda tváří. Na návrat ale nebylo pomyšlení. Náčelník šel přede mnou odhodlaně, jako by jel po kolejích. Najednou se zastavil a řekl.

„Jsme tady.“

Byl bledý, až na mě šla hrůza a ukázal rukou dopředu. Před námi byla strž do ohromné, v průměru asi stometrové díry, asi třicet metrů hluboké. Obcházeli jsme opatrně okolo a hledali, kde bude nejlépe se slanit. Šlo také to, abychom se při případném návratu dokázali pomocí našeho lana vyšplhat nahoru. Svoji tornu jsem zde zanechal a vzal si jen malý US batůžek s nejnutnějšími věcmi. Chtěl jsem také vzít pušku, ale náčelník mi to ostrým pohybem ruky zakázal. Koneckonců riskovat, že nám při výstřelu spadne na hlavu trochu stropu, nebyl nejlepší nápad. Při slaňování jsem si všiml, že tento přírodní útvar, celá ta propast byla původně ohromnou jeskyní, jejíž klenba se zřítila. Lano jsme pochopitelně ponechali uvázané nahoře. Najít vchod do části jeskyně, která se zachovala, nedalo velkou práci. Byl to poměrně velký otvor, do kterého jsem se hned bezstarostné hrnul, jako bych vstupoval do muzea. Opět jsem byl zadržen. Náčelník si utrhl dlouhý klacek, na konci zašpičatil a vyzbrojen tímto kopím se plíživými kroky jal obhlížet nerovný začátek jeskyně. Představoval jsem si, jak se mu na konci klacku mrská nabodnutý některý ze slibovaných duchů a tahá jej za ucho ven, ale byl jsem znovu překvapen. Náčelník nad svou hlavou objevil stočeného hada, který hned začal útočit. Byl to kus a asi pořádně jedovatý. Boj byl krátký. Za malý okamžik jej držel za ocas a vynášel z jeskyně. Odnesl jej kus dál a tam bezstarostně pohodil. Tedy žádná pečínka. Vyzbrojil jsem Maku baterkou na čelo, pořádnou šajnovkou do ruky a nechal ho jít jako prvního. Byl přece zkušenější a pak – co kdyby tam byl ještě jeden had.

Po pár metrech se stěny změnily ve skalnaté, a jak to u přírodních jeskyní bývá, byly hladké. Také cesta, která se stále svažovala, byla natolik schůdná a pohodlná, že kdyby ze tmy vyšel průvodce a požadoval vstupné, vůbec by mě to nepřekvapilo. Původní díra podobná tunelu nabývala na členitosti, neustále se rozšiřovala a její výška rostla. Míjeli jsme velká, ze země vystupující, krásně uhlazená a členitá skaliska, která šla obejít. Za nimi pokračovala cesta další, do neznáma.

Na jedné stěně jsme objevili jakési kresby. Byly jednoduché a zřetelné. Znázorňovaly vzpřímeně jdoucí osobu, před ní osobu již s hlavou trochu skloněnou, pak ohnutou a další již šla v hlubokém předklonu. Následovala ležící s ještě trochu zvednutou hlavou a pak již zcela nehybná – mrtvá. Tak pěkně to ten neznámý umělec namaloval, že výstrahu musel pochopit každý. Náčelník se na mě podíval, pokýval hlavou a šli jsme dále – zatím vzpřímeně. Asi po hodině chůze jsme si zde již připadali jako doma. Zleva se k nám připojil jakýsi potůček ve skalním úvozu, který mezi těmi žlutými, černou horninou protkanými skalami tiše bublal. Bylo tu krásně, jako v pohádce.

Po hodné chvíli jsme přišli k malému, asi desetimetrovému jezírku a cesta končila. Předpokládal jsem, že jsme se někde zmýlili a zašli do slepé uličky. Tázavě jsem se na Maku podíval. Ten ale odloupl kus kůry ze svého oštěpu a hodil na vodu. Ano, voda pokračovala dál. Nutno podotknout, že naše svítilny byly prvotřídní kvality, tedy vodotěsné. Když se náčelník potopil pod hladinu a plaval pod vodou ve směru proudící vody, mohl jsem sledovat, jak záře jeho lampy na čele zvolna pohasíná. Ne ale docela. Posléze začala blikat v pravidelných intervalech. Považoval jsem to zcela jednoznačně za znamení, abych jej následoval. Shodil jsem ze sebe košili a kalhoty, ve kterých se plave jenom ve westernech, trochu se rozdýchal a opatrně sklouzl do chladné vody. Plaval jsem za světlem. Nemohl jsem se splést. Šťastně jsem se vynořil, stále poslušně zíraje do náčelníkovy svítilny, snad abych si toho světla užil. Trvalo tedy hodnou chvíli, než mé oči přivykly a spatřily zázrak. Náčelník zhasl i moji baterku a přesto tu bylo stále světlo. Obklopovala nás všudypřítomná, fialová fosforeskující záře, vycházející ze stěn. Seděli jsme na velkém kamenu, na břehu ohromného jezera s menším, asi dvacetimetrovým ostrůvkem uprostřed, mlčeli a jen na ten zázrak zírali.

Tento zážitek byl neskutečný. Podíval jsem se na Maku a on na mě. Potom pravil: „Dostali jsme se do síně bohů, slyšíš?“ A skutečně, dómem se rozléhal kmitavý zvuk podobný křiku cikád. Byl ale daleko úpornější, a pomalu v našich myslích zesiloval. Po chvíli, když již nabýval téměř nesnesitelné intenzity, se z nenadání zcela před námi, ne dále nežli padesát metrů, objevil strašlivý, ohromný ještěr. Byl to hypnotický šok, který nás doslova přibil ke skále. Náčelník se na mě otočil, snad abych potvrdil, že to vidím také a že se mu to jen nezdá. Souhlasně jsem kývl. Ještěr se ale pohnul proti nám. To Maku již nevydržel a skočil do vody. Všiml jsem si, že po něm na kamení zbyly obě svítilny a na hladině se vznášel jeho odhozený oštěp. Zvíře se nezastavilo. Uchopil jsem ten klacek a vší silou mrštil proti jeho ohromné tlamě a pak zmizel pod hladinou také.

Vyplaval jsem na druhé straně a vzrušením se celý třásl. Oproti vedlejšímu prostoru zde byla úplná tma. Rozsvítil jsem svítilnu na své hlavě a v jejím mlhavém kuželu se rozhlížel, jestli i zde na mě nečeká nějaké překvapení. Když jsem zjistil, že ne, koukal jsem, kde jsem pohodil své svršky. Byly nedaleko vedle náčelníkových tenisek. Nyní jsem si teprve všiml, že zde Maku není. Asi se bál, tak pokračoval v běhu ven z jeskyně, napadlo mě. To jsem ale ihned zavrhl. Bez světla by se daleko nedostal. A vzpomněl jsem si, že Makuovy baterky zůstaly tam. Musí tedy být někde okolo! Po náčelníkovi ale ani stopy. Zbývala jediná verze. Maku zůstal pod vodou.

Ponořil jsem se znovu do ponorné říčky. Dříve jsem ale na břehu rozsvítil svoji druhou baterku. Její kužel jsem namířil tak, abych jej při návratu viděl a nestalo se mi to, co patrně Maku. Potom jsem teprve plaval ke vchodu k velkému dómu. Když jsem zahlédl jeho záři, tak jsem se otočil. Tady někde udělal Maku chybu, která může být osudná. Zkusil jsem tedy plavat vlevo od trasy přiblížení a světlem na své hlavě hledal jeho tělo. Pomalé a stálé otáčení hlavy mně sebralo spousty energie. Docházel mi dech. Strhl jsem baterku z hlavy a ve snaze svítit si rukou vyklouzla a zvolna mizela v hloubce. Nyní jsem si teprve všiml, jak je jezero nekonečně hluboké. Baterka se jevila jako maličký svítící bod v nedohlednu.

Potřeboval jsem se nutně nadechnout. Ve snaze se rychle vynořit narazil jsem hlavou na kamenný strop. Na přemýšlení nebyl čas. Věděl jsem, že k mé svítící baterce v dáli již nedoplavu. Obcházely mě mrákoty a začal jsem se dusit. Zbývalo jediné, plavat k té nestvůře. A tak se stalo. Vynořil jsem se blízko kamene, kde jsme s Maku před chvílí seděli, nabíral ztracený dech a ustrašeně se rozhlížel po jezeře. Nejhorší byl stálý pocit, že mě najednou něco kousne zespoda a stáhne za nohu pod hladinu, jako to dělají krokodýli.

Jezero již nebylo tak krásné, jako předtím. Jeho záře se naopak zdála děsivá. Také se potvrdil můj dojem, který jsem měl, když jsem po zvířeti vrhl oštěp. Ano, tento špičatý klacek tím ohromným tvorem lehce prolétl a nyní plaval asi padesát metrů ode mne. Zvíře nebyl žádný tvor z kůže a masa. Byl to někým uměle vytvořený holograf na naše zastrašení. Uvědomil jsem si, že jsou věci, se kterými nemáme společnou prostorovou, časovou ani pojmovou základnu. Na dlouhé polemiky však čas nebyl. Abych si dodal větší odvahy, začal jsem k Maku mluvit, jako by tu byl se mnou.

„Neboj, Maku, vše bude dobré. Nyní si vypůjčím tvoji baterku, co jsi tu pro mě nechal na šutru a dáme se do toho.“

A znovu do vody. Věřil jsem, že tentokrát to musí vyjít. Utopená baterka sloužila jako výborný naváděcí bod. Také jsem zjistil, že stěna, která zřejmě Maku zmátla, nesahá až na dno a lze jej podplavat. A již jsem ho viděl. Vše se začalo zlepšovat. Byl přitisknut rty ke stropu skály, jako by doufal, že tam bude trochu vzduchu. Toho životadárného vzduchu, kterého si lidé, když jej mají dost, neváží. Nejevil známky života. Alespoň se nebude vzpouzet, napadlo mě. Chytil jsem jej pevně za vlasy a táhl za sebou do hloubky, kde jsme podplavali dělící příčku. Tím jsme si značně zkrátili cestu a přede mnou se objevilo světlo mé baterky.

Doplaval jsem z posledních sil, ale doplaval. Vytáhl jsem své nehybné břemeno na kámen a začal oživovat. Situace nebyla tak špatná. Srdce naskočilo okamžitě. Snad se ještě ani nestačilo zastavit a tlouklo jen pomaleji. Maku byl sice v bezvědomí, ale i z toho se za chvíli probral. Byl zachráněn.

Vypotáceli jsme se z jeskyní a byla noc. Vyndal jsem z batohu nějaké jídlo, ale to bylo to poslední, co si pamatuji. Přemohl mě silný spánek a probudili jsme se, až když bylo sluníčko hodně vysoko. Byl to silný, nezapomenutelný a neuvěřitelný zážitek. Asi nejvíce na mě zapůsobila skutečnost, že jsem to přežil bez jakékoliv újmy na zdraví. Mělo to na mě ale zvláštní účinek. Šli jsme pomalu domů tím ohořelým lesem a nemluvili. Snad ani nebylo o čem. Maku se najednou otočil a řekl:

„Nedělal jsem si žádné starosti. Věděl jsem, že mě zachráníš. Jsi přeci velký kouzelník.“

Pohodil rukou a trochu se usmál. Snad měl ještě dodat:

„Není o čem mluvit, o blbce tu nezavadíš.“

Jeho radostný stav však netrval dlouho. V každém kopci se zadýchával a mnohokrát jsme musili zastavit. Vždy si sedl na zem a říkal, že se mu točí hlava. Někdy vstal a tolik vrávoral, že si znovu musel sednout. Přemýšlel jsem, co se s ním stalo. Snad nějaká chřipka, nebo slabý zápal plic. Možná se obnovil nějaký starý neduh. Těžko říci.

Tímto tempem jsme doklopýtali až do naší vesnice. Maku se mě držel okolo pasu a sotva šel. Předal jsem jej rovnou na naši ošetřovnu, sledován vyčítavými pohledy šamana, který kýval hlavou jako by říkal:

„Já vás pánové, varoval.“

Chtěl jsem mu dát můj oblíbený všelék celaskon, ale potom jsem si uvědomil, že doktorem je nyní Nowa a plést se mu do řemesla by nemuselo přinést kýžený užitek. Smutně jsem tedy pokýval hlavou také a odešel do svého stanu. Tam se na mě již nedočkavě vrhly mé ženské. Samozřejmě se ptaly, jaké to bylo a co jsem viděl. Odpověděl jsem slovy Napoleona Bonaparte, poté co přenocoval ve sklepení pod velkou egyptskou Sfingou v Gize:

„Když vám to budu vyprávět, tak stejně neuvěříte.“

Nakonec jsem ale nevydržel a celé dobrodružství jim vylíčil. Poslouchaly s takovou pozorností, že jsem si myslel, že jim budu musit zatlačit oči, ale místo toho jsme se šli koupat do naší stříbropěnné řeky. Z malé se již stala slečna, proto jí Mabo oblékla nové plavky, které jsem jí koupil ve městě jako dárek. Bylo to kvůli mně, abych měl radost, protože by se normálně koupaly nahé. Cákali jsme na sebe vodu a jejich jiskřivé oči ve mně znovu probudily pocit, že není nic krásnějšího, nežli ničím nezkalené lidské štěstí. To štěstí, které bych nikde jinde nemohl potkat, než díky prozřetelnosti a osudu, tady v buši, na kraji světa. Protože náš smích zaslechli i ostatní, byla za chvíli laguna plná mrskajících se tělíček, mladých i starých, a nikdo si nevšiml, když jsem odešel.

Na některých polích probíhala sklizeň. Byl to radostný pohled na lán rozkvetlé marihuany, mezi kterým se procházely naše ženy a vybíraly ty nejlepší kusy, abych je mohl odvézt do města. Čekala na mě opět dlouhá cesta, ale předat tuto povinnost nákupčím a říci jim, kam zboží dodávám, jsem nechtěl. Bylo to také v naší dohodě s Hraběnkou, že jediným svědkem budu já. Opět nám přibudou peníze a s nimi starosti, co s nimi.

tajné skrýši ve skále za stanem bude rovný milion. Drogy jsou na peníze zlatý důl. Budu je ale muset přemístit na bezpečnější místo a po výletě s Maku mě napadlo kam.

Ano, milion dolarů a co s nimi. Nikdo nic nepotřeboval a tím ani nechtěl. Tito lidé byli na výsost spokojeni s tím, co mají a jak žijí. Dokonce mi připadalo, že občasné chození na pole, okopávání a zalévání dělají spíše kvůli mně „velkému kouzelníkovi“, kterému nelze nic odepřít. Také se zdálo, že přesto, že bylo naše zemědělství všemožně mechanizováno, tak tato zvětšující se činnost jim žádnou radost nepřináší. Za vesnicí jsme dokonce měli starou cisternu s benzinem, několik traktorů, agregáty na elektrický proud a mno– ho dalších věcí. Oni se nepotřebovali v neděli navléknout do krásných šatů, sednout do přepychového auta, jet si za město se stejně praštěnými lidmi z konzumní společnosti, péct buřta a pak se vrátit do velkého domu, který stále splácejí. Jim stačilo sedět na prahu svého brlohu, celý den se jen spokojeně dívat před sebe, jak v korunách stromů šumí vítr, kolem létají ptáci a s touto krásou se ztotožňovat. Jaký je v tom rozdíl, když se díváš před sebe a přemýšlíš, nebo se díváš na televizi, která do tebe vtlouká nepoužitelné informace, kde jaká hvězda se s kým a kdy rozvedla, kdo koho pobodal nožem a tímto programem ti cíleně vyplachuje hlavu? Oni se ani nechtějí dožít, bůh ví, jakého věku a kvůli tomu chodit do fitness centra a baštit nějaké pilulky. Vědí, že se z tohoto života – snu svou smrtí probudí do života opravdového, a to jim stačí.

Stále mě proto napadalo, proč těmto od přírody šťastným a spokojeným lidem jejich štěstí svými výmysly začínám kazit. Něco na mě volalo: „Člověče, co tady vlastně hledáš, proč zasahuješ do panenské přírody, která zde náhodou zůstala po staletí nedotčena?“ Vzpomněl jsem si i na pasáž z australských dějin, ve které oficiální dobyvatel a objevitel kapitán James Cook byl překvapen a žasl, když tyto lidi viděl poprvé. Hlásil anglické královně zázrak, že našel zemi s nekonečně šťastnými, hodnými a spokojenými lidmi, kteří starosti civilizace a s tím spojenou bídu nikdy nepoznali.

Proč asi my bílí máme to strašné prokletí snažit se pohybovat stále rychleji, výše, dále, být lepší, výkonnější, a to „nej, nej, nej“ by mohlo být donekonečna.

Jak se za mým autem s marihuanou zvedal prach, napadlo mě, že to, co chtěl náčelník udělat s mými prvními penězi, byla velice správná intuice. Vždyť já je ani nemohu dát do banky, protože by se mě daňový úřad zeptal, kde jsem je sebral. A někde ve skrýši budou díky inflaci ztrácet cenu a možná je i vezme velká voda. Jel jsem a stále přemýšlel, až jsem dojel k hotelu.

Předání proběhlo s běžnou rutinou. Dopil jsem kolu, dostal obálku a spěchal domů. Přijel jsem samozřejmě až večer a hned šel na ošetřovnu k náčelníkovu stanu. Tam již byl chumel lidí. Když jsem se protlačil davem, někdo řekl, že náčelník umírá. Moje oči nemohly tomuto obrazu uvěřit. Maku ležel na posteli bledý jako křída a Nowa nad ním dělal svá kouzla. Viděl jsem, že jeho stav je vážný. Tady asi můj celaskon ani marihuana nepomůže. Když si náčelník všiml, že přicházím, zlehka kouzelníka odstrčil a natáhl ke mně ruku. Mluvil tiše a bylo vidět, že každé slovo jej stojí mnoho sil.

„Měl jsem tě od prvního okamžiku rád a prožili jsme spolu spoustu krásných chvil. Naší vesnici jsi pomohl a přivedl ke štěstí. Některým zachránil život. Jsi velký kouzelník. Mně nepomáhej. Kletba duchů si svoji daň vzít musí. Slib že až zemřu, budeš náčelníkem místo mne. Bude se mně lépe od– cházet do světa mezi mé předky. Bylo to zde hezké.“

Náčelník se odmlčel, ve stanu zavládlo absolutní ticho. Občas vzlykla některá z žen. Nevydržel jsem a připomněl, že když Mabo uštkl had, tak jed nevypustil a že… Nežli jsem ale stačil dokončit, zavrtěl hlavou a dodal:

„Ale vypustil, sám jsem jí jej…“ větu ale již nedokončil. Celý se hrozivě zacukal a nastal konec. Díval jsem se na jeho tělo oblečené do bílých trenek, trička s nápisem HONDA a naboso oblečených o dvě čísla větších tenisek. Vyzařoval z něho šarm, jemná inteligence, láska k lidem a zvláštní druh nevinnosti, jaký mívají proroci, nebo svati muži.

Šaman organizoval další ceremoniel, ale stačil ke mně ještě dojít, chytit za ruku a říci několik slov.

„Kletba bohů se naplňuje a zdaleka není u konce, sám to vidíš. I ty nezůstaneš stranou. Mluvil jsem s duchy a oni mi to řekli. Pamatuj. Kamkoliv vstoupíš, přineseš lidem neštěstí a zármutek. A nakonec zahyneš v bídě vlastní rukou.“

Překvapilo mě jeho sebevědomí a verva, s jakou mně vše sděloval. Nedbale jsem ho odstrčil a byl jsem tak rozrušen, že bych s ním nejraději praštil o zem. Všechny ty jejich pověry mi najednou začaly lézt krkem. Stačil za mnou ještě ale zakřičet:

„Celá vesnice se řítí do propasti a to vše jsi zavinil ty.“

Uvědomil jsem si strašnou skutečnost, že najednou jsem zůstal sám. Najednou jsem se cítil v tomto jejich světě nekonečně opuštěn a přicházel na to, co všechno jsem v tomto zde ležícím muži ztratil. Kamaráda, rádce, vzor, svého posluchače a naopak při našich kouzelných večerech s marihuanou úžasného vypravěče. Najednou se mi nechtělo žít a ty oči, které se na něho dívaly, se naplnily slzami a v krku jsem cítil neskonalou hořkost. Vyšel jsem ze stanu, nejraději bych začal utíkat. Utíkat pryč, od toho od všeho, někam do jiného života, kde bych nemusel žít. Kde bych jen tak seděl na houpací židli a díval se, jak někdo jiný žije za mě. A tak jsem přešel řeku, ve které tekly jen vzpomínky, byly jimi ověšené stromy, či o nich zpívali ptáci. Šel jsem a šel a najednou jsem se probudil v místě mého hněvu. Ano, byl tam místo kříže do země zaražen zlomený klacek. Byl to hrob, který jsem zhotovil mému soku – bývalému šamanovi. Připravil jsem si oči na nejhorší, ale hrob byl prázdný. Z díry se na mě pošklebovala jen uranová ruda – černý smolinec.

Začaly se konat přípravy na náčelníkův pohřeb. Ženy jej svlékly a pomalovaly znaky. Jako by mu na jeho prsa kreslily mapu smrti, kam ta životní síla, co z něho odešla, má jít. Aby náhodou nezabloudila a nešla do nebe buddhistů, židů, či hinduistů. Snad aby šla rovnou, do nebe lásky a pohody, nebe marihuanověho. Byl také rozdělán kouřový oheň a ženy máváním větviček dým usměrňovaly na náčelníkovo tělo, aby z něho vyhnaly i ty malé zbytky života, co ještě zůstaly. To vše za zvuků bubnů, dřevěných tyčinek a trumpet didgeridoo, do jejíchž rytmu okolo stojící vesničané tančili a vzlykavě zpívali. Potom náčelníkovo tělo naložili na nosítka, obložili zelení a květy a zanesli na pohřebiště. Bylo to místo ozdobené totemy, vyřezanými do živých rostoucích stromů. Zde našel náčelník místo svého posledního odpočinutí. Věřím ale, kdyby mohl promluvit, tak by řekl:

„Nermuťte se, přátelé, nespím, právě jsem se probudil ze snu, kterému vy říkáte život!‘

Po celý pohřeb si mě nikdo nevšiml, jako bych náhle přestal existovat a mezi ty lidi patřit. Jako by moje příslušnost k nim byla podmíněna náčelníkovým úsměvem. Chodil jsem po táboře jako mátoha. Maku mi vysloveně chyběl. Ne, již dávno vesnici nevládl, že mému rozhodování jen přihlížel, věděl také. Možná tušil, že svoji úlohu již splnil. Scházel mi ale. Scházelo mi při mých návrzích jeho spontánní přikývnutí. To zazáření očí. Byla to nevídaná podpora sebevědomí. Po jeho poplácání ramen jsem byl jako kotel nabitý parou a do všeho jsem šel pln energie a síly.

Můj vztah s novým šamanem měl mnoho chyb. Již to, že nekouřil marihuanu, vytvořilo mezi námi určitou přehradu. Také zde nebyl od mého začátku. Neznal mé boje s kouzelníkem předešlým, mé vítězství a úspěchy a po mé volbě za občana této vesnice mě neházel do vody. Byl proto konzervativní a proti všem mým novotám.

Kvůli těmto rozporům se ale práce na polích zastavit nedala. Samičí rostliny se musely odvézt nyní, když jsou v květu. Jinak se z nich utvoří semena a můžeme to celé vyhodit. Všechno ale vázlo. Na sběr a nakládání skoro nikdo nepřišel. Musel jsem žádat naše lovce, aby zajistili větší účast. Cítil jsem to napětí, které najednou mezi mnou a všemi vzniklo. Ten dobrotivý pohled, to konečné Makuovo požehnání tady scházelo. A tak jsem nakonec pln hněvu ty keře sekal sám, jen s několika muži. Zlostně jsem mával mačetou, pak keře naházel do auta. Ani jsem jako obvykle náklad nepřikrýval palmovými listy pro bezpečnost. Celý špinavý, v jakýchsi hadrech, jsem pak sedl do auta a uháněl po prašné cestě do města. Uvědomoval jsem si, že se stávám toho všeho otrokem a topím pod kotlem, který brzy vybuchne. Něco mi říkalo: „Nech toho – dost, odejdi! Nutit lidi do práce, to je jako mlátit se kladivem do hlavy. Ta úleva, když přestaneš.“

Již u hotelu jsem tušil nějakou změnu. V recepci byl jiný člověk. Zase se na vše vyptával a ničemu nerozuměl. Byl jsem nervózní, neměl jsem trpělivost mu vše znovu vysvětlovat. Ani mi nepodal kolu. Pak naštěstí přišel policajt. Vážně se na mě podíval a panovačně řekl:

„Hraběnka tě chce okamžitě vidět!“

To „okamžitě“ ve svých slovech tak podtrhl, že jsem věděl, že je malér. Neměl jsem ale tušení jaký. Byl jsem špinavý a prach ze silnice s potem na mě lepil šaty. Měl jsem jedinou touhu. Vysprchovat se a dát si studené pivo. Ani mě tentokrát nešacovali, jestli nemám zbraň. Asi už patřím do rodiny. Nebo je opravdu nějaký fofr. A než jsem se nadál, již jsem stál před tou ženou žen.

„Alfonzo,“ spustila na mě. „Jak to vypadáš? Ty jsi se zase s těmi opičkami někde válel na hnoji. Ani si nesedej, jsem na odchodu. Mimoto jsi přišel jak na zavolanou, chtěla jsem pro tebe poslat vrtulník.“

Trochu jsem žasl nad péčí té krásné ženy v kostýmu, která se mnou mluvila s takovým nadhledem, že jsem si připadal jako její psík, co nerozeznal nádrž s fekáliemi a pro osvěžení se v ní vymáchal. Co se asi stalo?

„V Darwinu se změnilo vedení policie,“ vyštěkla na mě. „Najednou – bez jakýchkoli příprav. Ti, co sloužili nám jsou zatčeni.“

Kvůli tomu mě sem snad nevolala, pomyslil jsem, snad nechce, abych tu dělal policajta. A chtěl jí vyprávět vše, co se u nás stalo. Že toho všeho mám již po krk a nejraději bych zalezl do země jako krtek a…

„Jdou po nás a to velice ostře,“ přerušila mé zasnění.

„Celé to naše krásné obchodování s marihuanou někdo od vás prásknul. Přiletělo na to dvě stě policistů z federálu se samopaly a polní výstrojí. Připrav se na nejhorší. Všechny silnice budou za hodinu uzavřeny. Už nyní jsi projel zázrakem. Vaše vesnice bude obklíčena, lidé pozatýkáni a vyšetřováni pro pěstování drog. Budou za to pěkný palety a dostane se na každého. Zpátky jet nemůžeš. To bys měl pohodlnější se přihlásit na policii sám.“

Chvíli se odmlčela a mně se zatmělo před očima. Kletba funguje perfektně. Nejdříve náčelník a nyní já.

„Chci se alespoň rozloučit,“ vypadlo ze mne a pomyslil na více jak milion dolarů v jeskyni.

„Alfonzo!“ zatřásla se mnou Conceta. Podívala se mi do očí a zřetelně pravila:

„Ty mně asi nerozumíš, nebo jsi mezi těmi lidmi tam v té buši dokonale zhloupl. Těch dvě stě poldů je tu kvůli tobě. Když tě dostanou, přinutí tě vypovídat. Protože jsi jediný spojovací článek mezi vesnicí a námi, dalších dvě stě lidí půjde sedět od nás. Pustil ses do vysoké hry. Víš, co se v takovém případě dělá? Tento korunní svědek, i kdyby to byl kdokoli, živý z této místnosti nevyjde. My nic neriskujeme. Jsme profesionálové, ne žabaři.“

Pustila mne a poodešla pár kroků. V místnosti nastalo takové ticho, že jsem slyšel tření punčoch na jejích stehnech. Pochopil jsem snadno. Stal jsem se nepotřebným článkem řetězu. Jsem papír, na kterém je toho napsáno příliš, který je zapotřebí zmuchlat a hodit do koše, či raději spálit. Bylo mi jasné, že tři zachovají tajemství lépe, když jsou dva z nich mrtví. Nyní asi nadešla chvíle, kdy Hraběnka, jak říká, luskne prsty.

„Popojdi k oknu,“ pokračovala.

„Co vidíš?“

Pod okny stál černý funebrácký vůz. Tázavé jsem se podíval na Concetu. Ta přikývla a řekla:

„Je pro tebe.“

KONEC PRVNÍ ČÁSTI

ČÁST DRUHÁ

ŠPION

Při pravidelných kontrolách z ministerstva, kterým se na vojně říkalo „prověrky“, přijel k našemu útvaru ve Kbelích autobus plný důstojníků. Sloužil jsem zde jako vojenský letec, a tak se mě to bezprostředně týkalo. Inspektoři se jak na povel rozprchli po letišti, všude dobrotivě okukovali a sem tam se vyptávali. Spokojeně přitom pokyvovali hlavami a psali si do svých zápisníčků. My jsme ale věděli své. Pod úsměvy je skryt mlsný psík, co čenichá, aby mohl napsat do svých hlášení naše chybičky a chyby, za což bude od svého nadřízeného chlebodárce, nahoře na vojenském Olympu, tedy ministerstvu národní obrany, patřičně pohlazen po srsti. Pro nás to bylo, jako když se vám vylije na computerovou klávesnici, co na ní v pohodě píšete, dršťková polévka a musíte vše psát rukou, nebo dokonce na obyčejném psacím stroji. Vše se muselo dělat jinak, nežli bylo zavedenou rutinou dáno a tak každý marně přemýšlel, jak se ta či ona věc vlastně „správně“, podle předpisů, které jsme již dávno zapomněli, provádí. Výsledkem bylo, že každý se snažil raději někam zalézt, nebo se ukrýt v co největším houfu stejné postižených, protože věděl, že se pátrá po chybách a někdy i přezkušuje.

Nevím, co mě to napadlo, snad mě k tomu donutil nějaký můj vnitřní hlas, nebo zvláštní vnuknutí, ale jednoho z těchto kontrolujících, který se mně zdál být nejvíce přístupný, jsem jen tak, z ničeho nic zastavil. Znovu upozor– ňuji, že takovéto věci běžně nedělám. Hledím si svého a spíše se těmto lidem vyhýbám. Najednou se to ale stalo. Otevřel jsem pusu a zeptal se na obyčejnou, fádní otázku. Bylo to zcela podle zavedených vojenských pravidel.

„Soudruhu podplukovníku, dovolte mi s vámi promluvit.“

„No prosím, soudruhu majore, co máte?“ překvapeně se ozvalo z jeho úst. A já ke svému údivu pokračoval:

„Nebylo by možné, aby na zahraniční akce, jako je například školení libyjských pilotů, byli posíláni i prostí lidé jako já, čili nestraníci? Nevím proč, ale strašně rád bych se podíval do světa.“

A abych svoji otázku upřesnil, ještě jsem tišeji a s poťouchlým úsměvem dodal: „Do toho světa špatného, západního.“

No a tím vlastně začíná můj neobyčejný příběh, který mi najednou zcela změnil život a který vám chci vyprávět. Můžete od prvních kroků sledovat pohotovost, zručnost a obratnost rozvědky a kontrarozvědky, která když potřebuje získat další adepty na hrdé nositele jména „špión, či agent, nebo nelegál“, dokáže nastražit takové sítě a nezastavit se před ničím, že z nich málokterá rybička dokáže vyklouznout.

Podplukovník si mě vzal stranou a dosti dlouhou dobu se mě na leccos vyptával a i sám tu a tam cosi utrousil. V podstatě prý byla má otázka pro něho překvapením. Že se podobných akcí zúčastňují pouze straníci si ani nevšiml. Vlastně je to jen náhoda a ptal se mě, proč mám o tuto práci zájem a podobné všetečné otázky. Zopakoval jsem mu svoji touhu po cestování, poznávání jiných krajů a to, že proto jsem se vlastně stal vojenským pilotem.

„Na západ my piloti nesmíme a okolní země Varšavské smlouvy, nám vojákům přístupné, jsem již viděl a dá se říci, že jsou skoro stejné.“ V duchu jsem si ale myslil, že jsou stejné svou chudobou a všedností a tím, že to tam za mnoho nestojí.

„I výdělek na této akci,“ čímž jsem opět směřoval ke školení libyjských pilotů, „není zanedbatelný.“

„Za dva roky si vyděláte na nové auto, na které já se nezmohu do smrti. Po práci se můžete zajet vykoupat k moři. Ono se zdá, že my letci máme vysoký plat, ale není to pravda. Soudruhu podplukovníku, je to pozlacená bída, jako to zlato, co se třpytí na našich výložkách,“ a nevím proč, jsem se dostával do varu, tak jako když jsme o tom mluvívali v kanceláři, nebo v hospodě „Na Chmelnici“.

„Každý šofér náklaďáku, co vozí písek, cement, brambory, či maso a zeleninu, nebo stavebniny, má více. Má víc, i když to na výplatní pásce nepoznáte. Pět fůrek pro stát a jednu pro sebe – od cesty. Kápne za ni pětikilko, což je pětina jeho oficiálního měsíčního platu. Běžnou praxí je, že si šoféři píší najeté kilometry, které nikdy neabsolvovali, stáčí si tachometry a nejen, že za to pobírají peníze, ale ušetřený benzin prodávají taxikářům, kteří jezdí bez zapnutých taxametrů a tak to jde dokola.“

„Soudruhu, teta dělala v zelenině. To byste teprve žasnul. Do pytlů a beden se dává ve skladech více než je stanoveno a po příjezdu na prodejnu se osádka vozu s prodavačem dělí. Vedení zeleniny to ví, ale pokud na to skočí a zakáže to, lidé, co tam pracují za pár šupů, se jim rozprchnou a půjdou si vydělat jinam. A tak to přehlíží. Jeden bývalý pilot odsud jezdí na jatkách a vše mi řekl. Tu hromadu naloženou na autě, tu hromadu půlek mladých bejčků nikdo nekontroluje. Ani nemůže. Ve vrátnici je starej děda a je rád, když mu šofér občas dá šišku salámu. Tu šišku, co zdarma dostane, nebo si vezme ve zpracovatelském závodě Na Zvonařce. A za jednu takovou půlku té kravky, soudruhu plukovníku, vám řezník dá pět stovek. Je to zase rovná pětina šoférova platu. On za ni ve výdeji dá flašku rumu za třicet tři padesát.

Za den jede čtyřikrát. Tak si to spočítejte, jestli se máme lépe my, kteří jsme označováni za elitu národa, co každého půl roku jdeme na pohřeb nějakému pilotovi co se zabil, jak se hezky říká – při plnění služebních povinností nebo ti druzí, co mají krásné chaty a družstevní byty, či dokonce vily se zahradou.“

„Jeden můj známý dělá taxikáře. Představte si, ani nemá řidičák. On jej ale nepotřebuje. Stojí na „štaflu“ a prodává tuzexové koruny. Již si za to postavil barák ve vilové čtvrti. Ano, soudruhu plukovníku, v civilu se říká, kdo nekrade, okrádá rodinu a my nemáme z čeho,“ a v duchu mě napadlo, kdyby alespoň ty naše potvory létaly na benzin, co se dá použít v autě, takových osm stovek by to hodilo, ale s tím petrolejem, co lejem do nádrží našich MI8, si mohu tak leda umýt motor.

Ke konci to byla v podstatě jednostranná debata. Takový, jak se říká, můj „monokl“. Ano, ne monolog, ale monokl. Ten podplukovník, co stále dobrotivě pokyvoval hlavou a občas si poškrábal bradu, šel rovnou za naším politrukem a ten mi snížil o dva stupně osobní hodnocení. V duchu jsem si myslel, že jsem udělal takové praktické přezkoušení z přetvařování, při kterém jsem neobstál, ale nebyla to pravda. Akce již začala a obstál jsem na výbornou.

A byl pokoj. Pokoj, který se spíše podobal klidu před bouří. Jednou ale, když jsem jej – toho podplukovníka – někam vezl, si mě zavolal a zeptal se, zda umím anglicky. Bylo to pro mě překvapení a čekal jsem, co se z něho opět vyklube za kulišárnu. Stále jsem totiž netušil, že již od prvních okamžiků našeho setkání sleduje určitý cíl. Svědomí sice – jako můj obhájce u soudu – zakřičelo námitka, otázka se nehodí k vyšetřovací kauze“, ale níže jsem ani hodnocen být nemohl. Byl jsem vlastně na jakémsi leteckém dnu, či spíše dně, od kterého jsem se mohl pouze imaginárně odrazit a stoupat k výšinám. Tak jsem hrdě prohlásil, že ne. Původně jsem mu sice chtěl jen tak ze špásu říci, že jestli umím anglicky, vlastně nevím, neboť jsem to v životě nezkoušel, ale vzhledem k dřívějším zkušenostem jsem usoudil, že na žertování s tímto pánem není vhodná doba a že není radno příliš dráždit. Odvětil jsem tedy, že jsem se sice na gymnáziu angličtinu učil, ale dopadlo to a mávl jsem otráveně rukou – jako s ruštinou, tedy bídně.

Ruština totiž byla náš povinný jazyk. Na ruskou korespondenci bylo vyhrazeno spousty hodin samostudia, ruský se ve Varšavském spolku velelo a ve válce tedy i střílelo. Všichni tudíž předpokládali – hlavně ti, co seděli nahoře, na ministerstvech, že ruštinou vládneme, jako když bičem mrská. On vždycky, když jsem se „trefil“ do černého, tak divně mrsknul nosem. Zdálo se mi, jako bych ho za ten jeho ministerský nosík svými připomínkami vytahoval jako kapra z vody.

„Začněte s tou angličtinou!“

A aby dodal svým slovům důraz, na konci věty ještě párkrát jako prasátko zafrkal: „kvik, kvikkvikkvikkvik“ a já usoudil, že služba na ministerstvu je těžká a její následky se začínají projevovat, i když tento výraz pro rodilého Angličana mohl znamenat „rychle, rychlerychlerychle,“ (quick, quickquickquick).

Na zpátečním letu mi ale dobrotivě sdělil, že Libye uvažuje o koupi ruských vrtulníků Mi-8 a s největší pravděpodobností se budou vybírat instruktoři, kterým jsem byl, ale budou muset umět anglicky. Takto rafinovaně vzbudil o tuto řeč můj zájem.

A tak jsem si koupil učebnici pro začátečníky a malý magnetofon, na který jsem si za flašku rumu nechal nahrát slovíčka od dispečera z věže, Saši, který byl mimořádně inteligentní a anglicky uměl jako když bičem mrská. Proto jej také vyhodili ze strany a mohl na věži zastávat jen druhořadé funkce. Perfektně mi namluvil všechny ty anglické šmodrchanice, co se jinak napíší a jinak řeknou, při které se některá slova vyslovují dohromady s jinými a vůbec, řeč sice hezkou, ale nám veskrze cizí. Přístroj jsem pak strčil do šuplíku ve svém psacím stole v naší kanceláři, do ucha malé naslouchátko a před sebe nahoru na pracovní desku rozprostřel sešit, nebo knihu, do které jsem ani nemrkl. Knihu, která patřila k té či oné samostudijní hodině a pojednávala o nějaké komunistické víře zaznamenané panem Marxem, Engelsem, nebo jiným utopistou. Víře, v jejímž čele byl místo Boha Otce Lenin a Boha Syna Stalin či nějaký jiný komouš, který se zrovna zmocnil moci. O těchto věcech jsem měl svůj názor, že to, co vynalezl člověk, tak nikdy pořádně nefunguje. Ať již to bylo manželství, komunismus, nebo různé demokracie. Vše tedy bylo připraveno a zamaskováno tak, aby velitel roje nemusel hartusit:

„Chlapi, strčte si honem něco do svěráku, jde sem nějaká kontrola!“

Efekt mého studijního úsilí, jak se konečně dalo čekat, se záhy ukázal. Zprvu si moji spolupracovníci mysleli, že mě postihla nějaká duševní katastrofa a následek se projevuje. Tento dojem však netrval dlouho. Někoho totiž napadl důvod další. Jak by totiž mně – kterému zasvítily oči jen při slovech – „kluci, jde se na fotbálek, nohejbal, nebo kdo půjde do sauny?“, mohl někdo, nebo něco přinutit k takovéto intenzivní činnosti – tedy činnosti něco se opravdu učit. Mě, který jinak poklimbával nad nějakou rozečtenou knížkou, nebo rozvíjel roztodivné debaty o něčem, co a jak zhotovit na chatě. Ano, „chce vzít roha,“ či spisovně, „opustit republiku“, se stalo všeobecným názorem. Kolem mne se začal tvořit neviditelný plot z opatrnosti, aby se se mnou do tohoto jistě následujícího maléru někdo nesvezl. Zatímco opustit republiku bylo pro většinu obyvatel našeho státu nejen planým snem, ale prakticky neproveditelným dobrodružstvím, pro nás dul vítr ze strany opačné.

Často jsme létali na kontroly západního pohraničí, kde jsme prověřovali, zda zadrátování našich hranic je dokonalé. Tyto zátarasy nabité elektrickým proudem naše území přímo nekopírovaly. Často byly stovky metrů uvnitř České republiky a my s vrtulníkem přistávali až za nimi. Laikovi by se zdálo, že je v Západním Německu nebo v Rakousku. Přeletět tyto dráty bylo mimochodem i pro osádku malé dobrodružství, při kterém šel mráz po zádech a současné zkouška letecké dovednosti. Při špatné navigaci bychom totiž mohli přeletět hranici skutečnou, narušit cizí území a nejen sledovat záblesky jejich kulometů, ale dostat se i na obou stranách do novin a tím se proslavit po celé Evropě.

Ono to ale mělo i výhody jiné. Na tomto území, pár metrů od německých křovin, doslova pod dohledem německých strážců, stačilo udělat několik kroků a ocitnout se v jejich náručí. Oni zde již žádný plot neměli. Byl tu jen bíle natřený patník. Dotyčný generál či plukovník, který si tento let objednal a cosi zde kontroloval, by si nás ani nevšiml. Akorát bychom mu asi scházeli při startu vrtulníku, který neuměl řídit. A až by si budoval díru z tohoto elektrikou nabitého zátarasu „zpátky do vlasti“, jistě by vzbudil u pohraniční stráže nebývalý obdiv, že se také někdo prokopává k nám.

Abych řekl pravdu, nikdo z mých soukmenovců dlících v kanceláři mi do očí neřekl, ba ani se mě na tuto moji změnu v přístupu ke služebním povinnostem nezeptal, i když na pohledu mnohých jsem tuto otázku poznal.

Akorát ten správný, ten pan „neznámý vojín – soudruh spolupracovník“, takové ucho kontrarozvědky v naší učebně, učinil v pravý čas a na správném místě ono patřičné oznámení. A tak se jednoho dne za mými zády otevřely dveře, já naučeným pohybem břicha zavřel šuple s magnetofonem a zabořil nos do vojenských předpisů, jak se to slušelo, a vešel kontrarozvědčík.

„Kontrabráchu“, jak jsme mu přezdívali, jsme všichni znali. Nebyl to žádný náš nadřízený, vždyť nikdo nic protistátního – kromě toho, že někomu občas utekl bratranec – nedělal. Sedával většinou ve své kanceláři a aby se tam nezbláznil nudou, vyšetřoval vojáky základní služby, když tancovali s nějakou sledovanou holkou. Všichni jsme jej brali jako takového „nepomůže“, ale ani „neuškodí“. Rozhlédl se po učebně, trochu se usmál a opatrně rukou sjížděl po slabounkém drátku, vedoucím z mého ušního boltce do šuplíku. Ani jsem nestačil přístroj vypnout. A pak se slovy: „dovolíš,“ vypáčil malý reproduktorek z mého ucha a zasunul do svého. A zase úsměv. Svým od výslechů vojáků ztvrdlým jazykem, začal jako papoušek neuměle anglická slůvka opakovat nahlas, aby z toho jeho úsilí měli zábavu i ostatní. Bylo to jako by houslista svůj první koncert prováděl před vyprodaným národním divadlem, ve fázi, kdy se na nástroj teprve začal učit. Sám se tomu proto zasmál, zakroutil hlavou a podíval se na mě vyčítavým pohledem. Z jeho očí bylo možná číst:

„Soudruhu, kdybys jako ostatní četl noviny, spal, nebo pil pivo…, ale tohle?“… Nahlas ale pravil:

„Mohl bys na chviličku?“ a ukázal ke dveřím.

Jak již jsem se zmínil, Franta nebyl žádná kapacita, všichni jsme si s ním tykali, občas si šel s námi zahrát fotbal, a tak se od kluků z kanceláře ozvalo žertem dobrosrdečné:

„Neboj se, vezmu ti domů aktovku a řeknu domovnici, že za pět let zase přijdeš.“

Nebo: „Já se zase polejů pivem, ve tři u vás zabouchám a budu dělat, že to jsem ty.“

Jeden nápad lepší nežli druhý.

Když jsme vyšli na chodbu, vypadlo z kontrarozvědčíka:

„Prosím té, co blbneš?“ a žertovně mě šťouchl do břicha. „Nestačí ti, že se na té vojně jen taktak klepeš? Musíš ještě dělat takovýhle kraviny? Učit se angličtinu, řeč nepřátel a ještě k tomu v pracovní době? Přišla na tebe hláška a zamést pod koberec to nejde. Už to vědí nahoře,“ a palcem ukázal k sídlu bohů. „Co jim mám o tom napsat? No řekni?“

„Učím se, protože u linek se používá anglická korespondence,“ odvětil jsem v rozpacích.

„No jo, ale ty u aerolinek nesloužíš, to sis nevšiml? A vzpomeň si na má slova. Až vypadneš z armády, tak tam nepůjdeš jezdit ani s ještěrkou. Budeš jako ti před tebou někde kopat na silnici. No a k tomu, aby ses domluvil, do které hospody půjdete po šichtě na pivo, aby vás přestaly bolet záda, angličtinu nepotřebuješ. Všiml sis, kam odtud šel politruk útvaru podplukovník Znamenáček? Dostal oranžovou vestičku a šel rovnou k tramvajákům. Ne jezdit, ale podávat kamenné kostky, když opravovali koleje. Univerzita neuniverzita.“

Byl jsem v krajní nevýhodě. Plukovník, který mi tu „fatu morgánu“ o Libyi nabídl, kterého mimochodem do této šarže mezitím povýšili a který se někde toulal po ministerstvu, mě totiž zavázal slibem mlčenlivosti. Celá záležitost je prý velice tajná a choulostivá, zná ji kromě něho jen pár lidí. O dodání učitelů se prý budou ucházet i Sověti, kteří koneckonců Mi-8 vyrábějí, ale Libyjci se jich bojí. Na svém území mají raději vojáky malé země, která do jejich záležitostí nemůže zasahovat. A tak se čeští stávající experti a celá obchodní komora s velvyslanectvím budou snažit situaci ovlivnit v náš prospěch. Bude se to dít přes známé, úplatky, drogy a ženské, protože se na tom hodně vydělá a mohou se dostavit další obchodní nabídky a případné provize.

Věděl jsem, že ztratím slovíčko a mohu se setsakramentsky zaplést mezi ohromné balvany, ze kterých opravdu vypadnu jako chudák a budu za pár stovek někde na silnici kopat. Vzpomněl jsem si, jak na Vysočině, s velitelem pohraničních vojsk generálem Šádkem a jeho suitou mi po startu asi v padesáti metrech – na tom generálském salonu, tedy specielním vrtulníku, na kterém se vozí všichni vrchní funkcionáři, na vrtulníku, který opatrují jen ti nejzkušenější technici – z ničeho nic vysadil motor. Nikde místo na přistání, samé stromy, rokle a díry. Na rozhodování pár vteřin. Situace na zoufání, ale ani na to nebyl čas. Praštil jsem s tím na takovém místečku, že se nám tam sotva vešel točící se rotor. Místečku, na kterém by se i s běžícím motorem přistávalo špatně. Nikomu se nic nestalo a nic se sebenepatrněji nepoškodilo. Motor sice šel, ale jen na volnoběh, což je zanedbatelný výkon. Něco, jako byste chtěli v autě bez sešlápnutí pedálu plynu vyjet do prudkého kopce. Na přistání je ale potřeba výkon maximální.

Věděl jsem, že po takovémto extempore se sepisují protokoly o činnosti osádky a nad tím, co měla provést v několika málo vteřinách, se týdny bádá. Ukázal jsem proto hodnoty přístrojů přítomným generálům a před nimi je zapsal. Přesto výsledkem ministerské komise bylo, že nouzové přistání zavinila osádka, protože si prý vypnula motor. No úděs a překvapení. Dva zkušení piloti – instruktoři, si podle nich, jen tak z nudy, po startu nad lesem v kopcích vypnou motor, respektive motory dva na sobě nezávislé. Po příletu sovětských expertů si najednou ze zmíněných generálů na mé záznamy, které to vyvracely a dokazovaly opak, nikdo nevzpomněl. Musel jsem je odevzdat a dokonce se ztratily. Z hrdiny se stal darmošlap. A teprve potom, když jsem dostal tajně od velitele letectva odměnu, což byl sám o sobě paradox, mi došlo, že vrtulník, který vozí představitele států a po celém světě se draze a úspěšně prodává, zkolabovat nemůže. Vzbudilo by to nedůvěru. A kdybych chtěl dokázat opak, tak se vlastně stavím proti zájmu velmoci a třeba by mě mohlo přejet auto, nebo bych mohl dostat infarkt.

Při debatě s kontrarozvědčíkem jsem si na všechny ty situace vzpomněl a na jeho zlověstné lamentování nereagoval. Pouze jako ten můj plukovník jsem pokyvoval hlavou a ani jsem nakonec – jako ten můj plukovník – nezafrkal a neudělal to jeho podivné „kvikkvikkvikkvik“, abych tím třeba něco tajného neprozradil. Jen jsem si pomyslel:

„Jedním uchem tam a druhým ven,“ jak prý se ve Vietnamu říkalo krumpáči. Spokojeně jsem se na chodbě s kontrášem rozloučil a s povzdechem „to je ale kokot“, vešel do kanceláře, zastrčil si znovu do uší naslouchátka, zapnul magnetofon a pokračoval.

Můj prohřešek s učením se angličtiny se nikterak neřešil a i kontrarozvědčík se o mě dále nezajímal. Dokonce jsem si všiml, že když jsem jej někdy potkal, povzbudivě na mé mrkl. U těchto lidí to bylo neklamným znamením, že vítr zadul z opačné strany. Stále jsem létal s příslušnými generály, hlavně s velitelem pohraničních vojsk generálem Šádkem za dráty a na kontroly obranných stanovišť naší západní hranice. Faktem zůstávalo, že na tomto typu vrtulníku jsem měl nalétáno spousty hodin, tedy i mnoho zkušeností s jeho provozem a ty nejvyšší možné kvalifikace pilota. Podíváme-li se na to z hlediska mých pasažérů, což většinou byli vrchní velitelé našich vojsk a někdy i prezident, dojdeme k úsudku, že kovaný straník, ale pilot začátečník je sice dobrý, ale zkušený pilot nestraník je lepší, protože je bezpečnější. Proto si také myslím, že se mnou nezatočili hned při prvém incidentu.

Tyto situace politické důvěry se řešily tím, že ke mně byl dodán jako druhý pilot letec straník, o to většího kalibru. V té době jsem v práci po jistých zkušenostech nepil. Je to možná překvapivé, ale tekutiny jako dvanáctistupňová Plzeň se za alkohol nepovažovala. Mimořádných letů na hranice a pro raněné bylo málo, tak se nezřídka kdy stalo, že již po snídani se u nohy stolu ukrytá láhev zaleskla. A protože žízeň byla veliká, tak nebyla sama a doplňovaly ji panáky výborného Božkovského rumu. Na oběd se pak často potácely zmátožené postavy k letu „připravených“ letců. Více podnikaví jednotlivci šli po snídani rovnou do sauny, kde v odpočívárně při lahvičce červeného lehli na postel a doháněli, co včerejší den vzal. Výsledek byl pro mě jednoznačný. Dostal-li jsem na nějaký důležitý let takovéhoto „straníka – navigátora“, musel jsem spoléhat sám na sebe a palubního technika. Pokud bylo špatné počasí, nebylo to lehké.

Takto jsme jednou uháněli na hranice, kde naši stíhači přinutili k přistání rakouskou UH-1. Druhý pilot, straník, po startu ještě chvíli cosi vykřikoval do éteru, nicméně asi za pět minut usnul, navigaci musel převzít palubní technik a pod jeho vedením jsme na bod na hranici doletěli bezpečně. Odměnu za takový „riskantní“ let potom převzal dřímající pilot straník. Byly to situace někdy neuvěřitelné, ale bohužel se stávaly.

A tak čas plynul. V této době za mnou přišel jeden spolupracovník s nabídkou, zda od něho nechci odkoupit byt po zemřelé matce. Bydlel jsem na svobodárně a šance, že budu moci konečně žít jako člověk, mě doslova nadchla. Samozřejmě, že to musilo být uděláno s mnoha rafinovanými oklikami – nebo snad přímo podvody – protože státní byt se prodat nesměl. Nicméně transakce se povedla a já si své nové hnízdečko zařizoval. Proto mě v mém novém bytě velice překvapila návštěva našeho kontrarozvědčíka. Přišel ještě s nějakým kumpánem, co měl na nose velkou pihu, ze kterého se později vyklubal příslušník jakési nadřízené složky, tedy z ministerstva národní obrany. Pozval jsem je dál, uvařil kávu a čekal, co z nich vyleze.

Debata byla vskutku zajímavá. Dotyčný vyšší kontrarozvědčík nejprve pochválil moje úsilí a to, že jsem se rozhodl bytovou otázku řešit sám a nečekal léta na vojenský byt, což armádě ušetří výdaje. Říkal to s takovým zaujetím, jako by zmíněné vojenské byty stavěl, platil a nakonec rozdával. No a já o ničem jiném nepřemýšlel, než jak celé té vojenské mašinérii, co promrhávala miliardy, ušetřit pár korun. Nicméně sklouzl ke kauze, jakým způsobem jsem byt získal. Chvíli jsem se vykrucoval a plácal jakési nesmysly o výměnách, na což on reagoval tím, že z kapsy vytáhl notes a přesně mi řekl, co, kde a jak jsem ošvindloval, koho podplatil a byl dokonce tak milý, že připomněl, jaké zákony jsem porušil a kolik by za to mohlo být strávených let ve vězení. V místnosti zavládlo hrobové ticho. Věděl jsem, že mě mají do puntíku přečteného, že dále se vykrucovat nemá cenu. A tak jsme tam seděli jako námořníci na plachetnici, když přestane foukat vítr a já si vzpomínal na můj minulý pohovor s našim kontrarozvědčíkem, ve kterém se sice nejednalo přímo o mě, ale na zajímavosti mu nicméně nechybělo.

Jednou po zakončení jakéhosi ohromného vojenského cvičení Varšavské smlouvy se konala slavnostní mezinárodní večeře. Byla samozřejmě zastoupena všemi předními vojenskými potentáty. Po požití několika stakanů vodky se jeden z mých podřízených nechal před dosti velkou sešlostí filmařů a důstojníků slyšet zajímavou větou. Pronesl dosti nahlas, „že komunisti jsou kurvy zasraný“. Pravda, nebylo to nic nového, nebo čeho by si lidé v průběhu jejich vlády nepovšimli. Přesto lidé stojící okolo se z počátku zarazili, ale když si uvědomili, na jakém fóru byl tento fakt prezentován, tak ani neprotestovali, natož aby jásavě přitakávali. Raději dělali, že nic neslyšeli. Jenže, zmíněné ucho kontrarozvědky je dlouhé a mocné. Po skončení cvičení pochopitelně nastal pořádný frmol. Byl jsem do něho jako svědek zatažen také. Jednalo se totiž o trestný čin spáchaný při cvičení, tedy vlastně v boji. Za pronesený výrok bylo možno si jít na rok či dva sednout do chládku a o všem „v pohodě“ popřemýšlet.

To, že tato atraktivní věta byla vyslovena, popřít možné nebylo. Svědků bylo mnoho. Bylo ale možné ji znehodnověrnit. Říci třeba, že dotyčný urážlivé slovo používá stále, jakož i jiná slova podobného druhu, z nedostatku jiných slov vhodných pro vyjádření záporu, aniž by tím myslil něco špatného. To, že tato jím jmenovaná stvoření skutečná, často se potulující po pochybných lokálech má rád, a tak že vlastně naši stranu ještě pochválil, jsem si již říci netroufl. Vždyť provinilec je bývalý horník – tedy dělnický kádr na „slovo“ vzatý. A koneckonců, alkohol podávaný na této slavnosti byl z rukou nejpovolanějších, tedy velitelských. Toto své svědectví jsem nakonec obhájil, a protože shodou okolností soudce byl můj přítel, vše bylo smeteno ze stolu a jmenovaný hříšník pouze přesunut jako zkušební pilot k výzkumnému ústavu, kde nejen že prováděl zajímavou práci, ale i za ni bral více peněz. Bylo z toho vidět, že i on „jakési“ známé nepostrádá a spokojenost zazářila na všech stranách.

Proč ale o tom píši? V průběhu vleklých výslechů, které po tomto extempore následovaly, byl na mě právě naším kontrarozvědčíkem dělán nátlak, abych se stal konfidentem a spolupracoval s nimi.

„Soudruhu, bude to výhodné i pro tebe, podívej, někdy se ti naše pomoc může hodit.“

té době jsem ovšem takovým „posláním“ nejen že z hloubi duše pohrdal, ale ani jsem je na nic nepotřeboval. Řekl jsem, že něco podobného dělat nebudu a že je mně ho z duše líto, když musí dělat takovou práci, kdy je nutno nutit lidi, aby na sebe donášeli. Ano, to bylo dávno. Nyní ale sedíme v mém švindlem koupeném bytě a tito lidé jsou na mne nejen dva, ale jeden z nich – ten, co jej neznám, s pihou na frňáku, vypadá, že je docela chytrý a všemi těmi jejich „kontrarozvědčickými“ mastmi a školeními mazaný. Proto na mě vybalili argumenty, které přehlédnout nelze. Ticho v místnosti ale najedou přerušil výbuch smíchu.

„Soudruhu, netvař se tak zoufale, všechno má svá zadní vrátka, kterými se dá proklouznout. Nemáš tu něco k pití? Máme pro tebe návrh.“

Vyndal jsem na stůl láhev gruzínského koňaku, co jsem dostal k narozeninám. Abych pravdu řekl, očekával jsem, že jej budu pít v daleko lepší společnosti. Nicméně jsem láhev otevřel, nalil a čekal, do čeho se mě tito boží lidé pokusí zatáhnout. „Přátelsky“ jsme si přiťukli a možná bylo vidět, že bych jim to štamprdle raději vylil za krk. Přesto se v místnosti trochu oteplilo a zašplouchala lepší nálada. Jak říkával pan Werich: „Může být smutno, ale hlavně, když je aspoň trochu veselo.“ Již se též netvářili tak vážně. Dokonce se chvílemi usmívali. Bylo to asi představou, jak se jim první část hry na mě zinscenované povedla. Nalili jsme si do druhé nohy a já přemýšlel, jak nyní budu dělat konfidenta a vesele donášet na kamarády. Hlavou se mihla vzpomínka na skoro plačícího Jardu, který se mi s podobnou situací kdysi svěřil.

Před koncem leteckého výcviku v učilišti jej totiž chytli in flagranti s manželkou jakéhosi našeho velitele. Byl to průšvih na vyhození. Ženy našich nadřízených jsme směli tak nanejvýš zdravit a milovat platonickou láskou, to je od uší nahoru. No a on si ty poloviny spletl. Byla mu ale nabídnuta „spolupráce“. Aby tuto špinavou práci nemusil dělat, rozhodl se od létání raději odejít. Bylo mi jej nesmírně líto. Věděl jsem, jak má létání rád, a proto jsem mu navrhl, ať spolupráci přijme.

„Jardo, někdo to stejně dělat bude. Když to budeš ty, tak alespoň tvé donášení na nás, na kamarády, bude „férové“ a po čase, až se na tvůj průšvih zapomene a oni uvidí, že vlastně nic nedonášíš, se toho setřeseš.“ A z legrace jsem ještě dodal: „Facka od kamaráda, jako mámino pohlazení.“ Jarda tehdy u letectva zůstal. Kolik asi takových Jardů bylo? Na tento „vedlejšák“ se tedy nikdo z letců dobrovolně nehlásil. Nyní jsem ale v podobné situaci já.

Otázka tohoto druhu tedy padla okamžitě. Odpověděl jsem, že si to rozmyslím, ale na to byl můj protihráč připraven. Hned vystřelil, že odpověď chce hned, protože obvinění z rozkrádání státního majetku je již v proudu a pokud ho okamžitě nezastaví, všeho se chopí prokurátor a pak se již nedá nic dělat. Dopil skleničku a bezradně pokrčil rameny. Ve snaze získat čas jsem dolil, ale než jsem stačil něco říci, on pokračoval.

„Ale soudruhu, my jsme ti vlastně ani pořádně neřekli, o co nám jde. Žádné slaboduché donášení na kamarády,“ a přitom se takřka opovržlivě podíval na svého kolegu, „máme pro tebe velkou práci. Docela se ti změní život. Hovořil jsi přeci s plukovníkem Hájkem (quickquick), ne?“

„Myslíte, že půjdu do Lybie?“ vyhrklo ze mě.

„Ne tak docela, ale je to podobné. Velice podobné. Splní se ti všechny tvé sny o cizině, o kterých jsi s ním hovořil a tvé očekávání určitě předčí.“

„Já ale nejsem straník,“ podotkl jsem sklesle v předtuše, že vše vezmou zpátky, jen mi vypijou koňak a pak mě zavřou.

„Naopak“ zašeptal jásavě, „přesně takového člověka potřebujeme. Ale o tom až potom,“ přičemž přiložil významně prst k ústům a tiše dodal – „potom a jinde.“

Nestačil jsem nad změnou situace žasnout a on pokračoval: „Přišel jsem si tě jen oťuknout a vidím, že to půjde. Co ty na to?“ a práskl mě do zad. Byl jsem z toho celý divoký, ale nakonec i trochu šťastný, že to takto dopadlo. Dokonce jsem si začal připadat jako Ezechiel, když mu Bůh ukradl osla a pak mu jej pomohl najít, aby se k němu do smrti modlil.

Dopili jsme zbytek lahve a já přijal jeho podávanou ruku. Bylo to navzdory mým prvním dojmům, které jsem o schůzce měl. Žasl jsem, jak se situace v životě může otočit. Ještě mi řekl, že vše je super tajné a jediné slovíčko stačí, aby se mnou byl učiněn krátký konec, což podtrhl rychlým gestem rukou pod krkem. Náš kontrarozvědčík od útvaru se po celou tu dobu jen přiblble usmíval, nebo vážně pokyvoval hlavou, podle toho, jak bylo třeba. Uléhal jsem se smíšenými pocity a tušil, že mě čeká něco velkého, neobvyklého, co asi zcela změní můj život.

Druhý den zavolala Věra. Byli jsme přátelé. Jako piloti jsme jezdívali každý rok na tak zvanou „povinnou rekreaci“, do Jeseníků. Jsou to útulné lázně na severní Moravě, plné hezkých děvčat, která se k nám letcům chovala nesmírně přátelsky. Z těchto vztahů vzniklo nejedno manželství, ale také nejeden rozvod, či nemanželská ratolest.

Pobyt v lázních trval většinou čtrnáct dní, pokud vás neposlali lékaři „za dobré chování“ domů již dříve. Byly to dva týdny zábavy, hýření a setkávání se starými kamarády, kteří sloužili na vzdálených letištích. Každý si zde mohl vyrazit z kopýtka podle svého gusta a schopností. Probíhaly zde různé sportovní turnaje, tenis, nohejbal, kuželky, chodilo se na výlety, ale večer zpravidla končil v nějaké šikovné restauraci, kde se tančilo a posléze i zpívalo. Chodilo se na Kolibu, na promenádu, do Kavárny, Slunného dvora, Slovanu a Vinopy. Hospod tam bylo ještě více a určitě jsem nějakou vynechal. Do leteckých lázní nesměly manželky. Zábava byla opravdu nerušená.

Děvčata, která se obdivovala letcům, byla stejná, jen jejich objekt lásky se každých čtrnáct dní měnil. Šly tedy často z ruky do ruky, nebo přesněji z náruče do náruče. Vzhledem k tomu, že si tam ženy také léčily neplodnost, tak se do tohoto kolotoče připletla i nejedna „něčí“ manželka, co se tam „náhle“ vyléčila. Protože takovýto „šťastný život“, který prakticky probíhal po celý rok, nelze dlouho vydržet, postupně se z mnohých „lásek“ stávaly alkoholičky, starající se o „tu a tam“ vzniklého potomka. Ano, nikde více neplatilo, že člověk je vedlejším produktem lásky, jako tady. Někdy se stalo, že děvucha, v předtuše dobrého flámu, nechala své děcko u zcela cizích lidí pod záminkou, že si odskočí do krámu pro housky a vrátila se za tři dny. Takový je ale život.

Pokud jsem se seznámil s některou opravdu příjemnou dívkou, která zaznamenala v mém srdci adeptku na moji eventuelní manželku, tak jsem se s ní pochopitelně těžko loučil a bylo mi jí i často líto, že skončí v této nelítostné soutěži jako alkoholička. Proto jsem jí nabídl trvalý pobyt a zaměstnání v Praze. Měl jsem mnoho známých a tato transakce nebyl problém. Nějakou dobu jsme spolu ještě chodili, potom se zpravidla úspěšně vdala a zůstali jsme přátelé. No a mezi takové patřila Věra. Byla nejen nevídaná krasavice, ale i neobyčejně chytrá a úžasná společnice. Věra se ale nikdy vdávat nechtěla. Představte si, že již tenkrát to považovala za něco nepřirozeného a veskrze zbytečného. Úžasný talent. Zpočátku jsme jí říkali „putovní cena velitele letectva“.

Šplhala se svým roztomilým úsměvem po pánských přirozeních jako po provazovém žebříku stále výše, až do nejvyšších míst. Působila na různých ministerstvech a vládních zařízeních. Dělala sekretářku těm nejvyšším panákům, a protože je nikdy nenutila, aby si ji vzali, stala se neobyčejně oblíbenou.

První věcí v našem setkání bylo, že jsem jí všechna ta zakázaná slova, co do mě ti kontráši vtloukali jako nejvyšší tajemství, doslova vyklopil. Následoval žertovný úsměv a dodatek, že když to zítra na mě práskne, tak za týden mám nejméně pohřeb. Věděl jsem, že to je od ní žert, ale i trochu varování. Věděla přesně, o čem mluvím, protože se v těchto kruzích pohybovala. Pak se tomu trochu zasmála a slevila, že mě možná jen na pár let zavřou. Věděl jsem, že Věra je hvězda a něčeho takového by se vůči mně v životě nedopustila. Proto jsem ji ujistil, že jsem si s ní užil tolik krásného, že zbytek života mě stejně nezajímá.

Věra byl pojem. Dokázala do toho, čemu se v životě brutálně říká sex, dát takovou zvláštní, nepředstavitelnou energii, zvanou něžnost, že se člověk opravdu dostal do jiného stavu myšlení, zvaného trans. Věra, snad aniž o tom věděla, byla mystik, hypnotizér, kráska a kouzelník v jedné osobě. A právě tyto vlastnosti podobné droze mě od ní vzdalovaly. Byla pro mě příliš silná, příliš krásná a příliš chytrá. Věděl jsem, že by mi nikdy zcela nepatřila, a tak mi stačilo k této růži při příležitostných shledáních jen přivonět. Na mé „svěření se“ ale řekla, že na to mrkne. Prý abych se nedostal do nějakého svinstva, které u těchto lidí není neobvyklé.

Často přišla s nějakou politickou novinkou, nad kterou jsem jen vrtěl hlavou. Tentokráte to byl generál Šejna, veřejnosti prezentován jako „semínkový generál“. Prodával prý travní semena lidem, z čehož nesmírně zbohatl a za tyto dělnické peníze si neobvykle užíval. Když jej pak chtěli zatknout, rafinovaně prchl přes Jugoslávii na západ, kde po několika dnech skončil v USA. Zde před kongresem vypovídal, že Československo vybudovalo za války v Koreji nemocnici a obsadilo ji svými specialisty – rozuměj českými doktory. Tito lékaři prý zde prováděli pokusy na zajatých amerických vojácích. Takové pokračování pokusů Mengeleho. V praxi to byly různé riskantní operace, zkoušky biologických a chemických drog a zbraní, po kterých – pokud nezemřeli – nevěděli co se s nimi děje a kde jsou. Byly zde prováděny pokusy s kokainem a heroinem za účelem vyvolání infarktu. Čili vražda, beze stop násilí. Jak milé. Když již pokusné osoby nebyly k ničemu, putovaly do krematoria. Ne topit, ale hořet. Bohulibé spalovací zařízení prý bylo touto československou misí vybudováno také. Vše bylo opakováno i v další válce se zajatci z Laosu a Vietnamu. A aby tomu byla dodána patřičná koruna, tak se toto celé „výzkumné středisko“ nakonec přestěhovalo do vojenské nemocnice ve Střešovicích. Pokračovalo se prý ve spolupráci se Sovětským svazem asi na stu a později na dalších dvou stech zajatcích. Zde již krematorium nestavěli, protože bylo vybudováno dávno předtím.

Mezi tyto české Mengele prý patřil i nadějný spisovatel vědecko-fantastické literatury a zubař, MUDr. Souček a někteří lékaři v této špičkové nemocnici pracují dodnes.

Věra skončila, já tomu nemohl uvěřit a dodnes v mysli chovám naději, že si to vše o českých doktorech pracujících v nemocnici ve Střešovicích jen někdo vymyslel, aby to dobrosrdečné české srdce pošpinil.

Vzácná návštěva, co mi přinesla mnoho nadějí do života, se v mém bytě již neobjevila. Vcelku docela dobře jsem se bez ní obešel. Zařizoval jsem si své nové obydlí s velkou radostí, protože spát s ostatními na zatuchlé svobodárně ve Kbelích bylo po všech stránkách utrpením. Hluk, nedostatek soukromí a špatné hygienické zařízení, kde teplá voda tekla jen občas, všemu dodávalo korunu.

U útvaru byly prováděny pravidelné letové akce a mimořádných letů bylo málo. Dělal jsem instruktora, a tak jsem většinu času na těchto letech proseděl na pravém sedadle vrtulníku. Když bylo plnění, praštil jsem sebou na lavici cestujících na břicho, abych dal od padáku zmačkanému zadku trochu odpočinout. Proto jsem byl rád, když jsem dorazil domů, osprchoval se a dal si pivo. Vzápětí volala Věra.

„Tak kocourku, o té věci se mnou nikdo nechtěl mluvit, ale znáš mé. Drž se toho. Když se ti to povede, budeš mít zlatej život, podle tvých představ.

když občas, se mi po tobě bude stýskat.“

Pak se ozvalo mlasknutí, jako že polibek a zavěsila. Bylo zřejmé, že se nechce dále rozpovídávat. Mně to sice mnoho neřeklo, ale dodalo naději. Také jsem v duchu snil, jak asi bude vypadat situace následující. Zřejmě se mnou budou chtít další kontakt navázat nenápadně, aby si toho nikdo z mých spolupracovníků nemohl všimnout. Možná při předletové prohlídce, jen tak mimochodem, utrousí doktor, že se mám dostavit do Ústavu leteckého zdravotnictví na pravidelnou roční inspekci, či nějaké vyšetření. No a tam u dispečera, kde je třeba si vyzvednout a vyplnit dotazník, dostanu pokyn, abych zavolal jakési vojenské číslo, kde se mně ozve známý hlas podplukovníka s pihou.

„A, to jsem rád, že vás slyším. Zastavte se u mě! Něco pro vás mám.“

Určitě namítnu, že musím dělat prohlídky, ale jeho usměvavý hlas mě ujistí, že žádné nebudou a že mi vše vysvětlí. Uvědomím si, jak jsou tito lidé mocní, a celý rozrušený půjdu na ministerstvo národní obrany nebo generální štáb? Tam si mě dotyčný převezme. Půjdeme asi do jeho kanceláře, kde mi předběžné oznámí, co se bude dít. Pak zvedne telefon a někomu řekne, že jsme připraveni. Půjdeme dlouhou chodbou, u jedněch dveří se zastaví a ještě než zaklepe, tak se upraví a zkontroluje můj vzhled. Bude to proroctvím, že v místnosti nejsou jen tak ledajací. Vejdeme. Před námi se objeví dlouhý stůl, za kterým budou nejméně dva generálové a jeden ruský poradce. Po jejich stranách budou šarže nižší, zřejmě různí zapisovatelé a pobočníci. Bude zde také mně známý plukovník, „quickquickquick“. Podplukovník, co mě přivedl, se po vojensku zahlásí a sedne si mezi né. Já zůstanu před nimi stát sám. Nejdříve, než mě osloví, si mezi sebou něco řeknou. Potom si starší generál odkašle a spustí.

„Byl jste vybrán na nesmírně důležitý úkol naší rozvědky v zahraničí. Abychom vůbec o těchto věcech s vámi mohli mluvit, musíte se stát nositelem státního tajemství. V průběhu několika měsíců jste byl prověřen a touto prověrkou jste prošel. Než však podepíšete důležité prohlášení o mlčenlivosti, ptám se vás naposledy. Opravdu s námi chcete čestně spolupracovat a tak pomáhat své socialistické vlasti a pracujícímu lidu?“

místnosti určitě vznikne takové ticho, že kdyby tomu generálovi vypadla vata z ucha, podobalo by se to randálu po kopanci do kýble, co zapomíná naše domovnice na schodech a já vždy po pár pivech přehlédnu. Také mě určitě napadne, co by se stalo, kdybych najednou celé této ohromné sešlosti na tuto přiblblou otázku řekl NE. Tyto nehorázné myšlenky včas zaplaším a zakývám hlavou jako hodný koník, co právě dostal kostku cukru. Nohou hrabat nebudu. Jeden z přísedících mi určité podá židli, já přisednu ke generálskému stolu a začnu podpisovat jakési neznámé archy papíru, na kterých ani nebudu vědět, co je napsáno. Číst je ale nebudu, abych nezdržoval. Na jednom z těch lejster si všimnu, že moje mlčenlivost bude trvat dvacet let. Pokud nebude zachována, bude adekvátně nahrazena stejně dlouho trvajícím trestem. Hned mě asi napadne, že „to bude Věra koukat, až jí to večer vše vyklábosím“. Potom mi určitě všechny ty šarže podají ruku a poblahopřejí a u nosů se jim mihnou zelené kapesníky naznačující vzrušující až dojemnou situaci. Tak se nám narodil další „nelegál“. Pán Bůh požehnej. Plukovník „quickquickquick“ mě poplácá po zádech mé nové uniformy, až se nad mou hlavou vytvoří z naftalínového prachu oblak ozdobený duhou barvy khaki a povzbudivě na mě mrkne, jako by všechny zde přítomné loutky po jevišti života vodil on.

Skutečnost ale vypadala jinak. Byla daleko prozaičtější a bez líbivých scén. Večer zazvonil telefon a já byl podplukovníkem s pihou na nose vyzván, abych se dostavil „tam a tam“. Sebral mě na jedné křižovatce, v blízkosti mého bydliště. Chvíli jsme kličkovali po Praze a potom zastavil na Severním městě před jedním z panelových domů. Šli jsme chvíli pěšky někam za roh, on se stále otáčel, jestli nás nikdo nesleduje a potom jsme zašli do jednoho ze vchodů, vyjeli výtahem do pátého patra a odemkl dveře. Chodba, vpravo vchod do ložnice, čelně obývák a vlevo kuchyň. „Máš to tu hezké,“ podotkl jsem suše, spíše aby řeč nestála. Následoval jeho kosý pohled a úsměv.

„Obyčejný konspirační byt. Jsou jich po Praze desítky.“ Občas sem někdo zajde vybrat poštu, aby si lidé nemyslili, že tu nikdo nežije. Stará se o to příslušný kmenový pracovník zpravodajské správy. Na dveřích a schránce je pouze jméno nastrčené osoby. Jinak tu nikdo nebydlí. Sedli jsme do obýváku. Otevřel aktovku a vytáhl láhev gruzínského koňaku a dvě skleničky.

„To aby se mě tě lépe přemlouvalo.“ Otevřel a nalil.

„Na naši spolupráci. Jmenuji se Petr.“

Myslím, že to byla jen nějaká krycí přezdívka, ale člověk si nevybere. Pak ze své aktovky vytáhl velký fascikl a významně tu haldu papírů potěžkal.

„Budeš se možná divit, ale toto vše je o tobě. Stal ses naší zájmovou osobou – a tady jsi rozpracován.“

Nechápavě jsem zavrtěl hlavou nad novými pojmy, které jsem doposud v těchto souvislostech neslyšel a on pokračoval.

„Je tam všechno. Domovnice, domovní důvěrník, pár našich dobrých občánků v tvém baráku, ale i z tvé kanceláře. Vidíš, to, co jsi nechtěl dělat ty, vzal jinej. Jsou tam posudky od tvých velitelů, kontráše, ale i od některých kamarádů, co s nimi chodíš na pivo, a perlička, i od některých jesenických holek. Jak vidíš, máme lidi všude.“

Zíral jsem nechápavě na tlustý fascikl a on v něm začal listovat.

„Perla zrovna nejsi, ale takoví lidé se nám hodí. Oni ti poslušní bývají srabové.“

„Pokud sis to nerozmyslel,“ a trošku se pousmál, čímž jako by naznačil, „a nechceš jít do kriminálu za tvé čachry s bytem – můžeme začít.“

Potom z toho tlustého fasciklu vytáhl pár papírů a položil je přede mne. Na můj tázavý pohled odpověděl: „To je vázací akt, jinak zvaný – držhubné. Studovat to nemusíš. Stovky lidí to podepsalo před tebou, často i dobrovolně a píší nám tisíce děkovných dopisů, pravda většinou šifrovaných, ale zato z celého světa.“

Vážně ale dodal:

„Je tam v podstatě napsáno, že pokud si před kýmkoli pustíš pusu na špacír, tak tě druhý den přejede auto. Pozor tedy při přecházení. Jsi nositel vysokého státního tajemství a je s tebou počítáno jako s rozvědčíkem.“ A potom se z něho začaly sypat věci, nad kterými se mi zastavoval rozum i dech.

„Tvoje zeměpisné teritorium, neboli odborně – „zájmový prostor“ – bude Jihoafrická republika. Budeš zde řízen rezidentem. Do doby nasazení se budeš školit. Já jsem tvým hlavním instruktorem. My tomu říkáme „řídicí orgán“. Skolení bude ale probíhat na různých místech, různými lidmi, nejčastěji v takovýchto konspiračních bytech. Pouze, půjde-li o nějakou výjimku, například ukázky techniky, kterou nelze přenést, bude na příslušném oddělení zpravodajské zprávy.

Školením takových lidí jako jsi ty se již tradičně zabývá druhé oddělení MNO – zpravodajské zprávy GŠ. Některá školení budou společná, jiná individuální. Špion bez řádného vzdělání je jako pilot ve válce bez řádného výcviku. Druhý den jej sestřelí.

Předmětů školení je hodně a všechny jsou zajímavé. Budeš se učit šifrovat a používat různá neviditelná písma. Je to školení na zhotovování zpráv a nazývá se „Agenturní technika“. Zahrnuje fotografování, filmování, tajné písmo a mikrotečku. Protože vše se neustále vyvíjí, tak i mnoho dalších.

Budeš se učit lidi sledovat, ale také se sledování bránit. Budeš přežívat v úkrytech ve městě i v přírodě. Používat mrtvé schránky, falšovat dokumenty a skrývat se pod cizími jmény. Budeš se učit základy bojových umění, čili tiše zabíjet. Odkrývat odposlouchávací zařízení, ale i je umisťovat. Seznámíme tě s… (dosud tajné). Budeme tě školit odolnosti proti detektoru lži.“

Přímo jsem lapal po dechu, jaký gauner se ze mě již za pár měsíců stane.

Takovýchto schůzek bylo mnoho a postupně jsem se dozvídal další předměty mé výuky a rovnou se v některých orientoval. Vše bylo nutné se učit nazpaměť.

„V dané zemi budeš agentem – nelegálem zdůrazňoval Petr. Tedy žádná imunita, jakou mají zaměstnanci ambasád, které při odhalení jen vyhostí. Tebe když chytnou, půjdeš na mnoho let za katr. Budeš také jako nový příchozí značně sledován. Znamená to, že opravdu musíš umět. To jediné, zajistí tvoji bezpečnost.“

U předmětu: „Činnosti nepřátelské kontrarozvědky v zájmovém prostoru a způsoby obrany agenta“ se zastavil a řekl, že je to náplň dnešní lekce. Potom spustil.

„Je-li cvičen nový agent nebo kandidát na agenta, jeho první praktická cvičení bývají v rozpoznání sledování vlastní osoby cizí kontrarozvědkou. Kontrarozvědka má ke sledování profesionálně vycvičený personál, který zná dokonale město, kde působí. Má k dispozici dopravní prostředky všeho druhu, může kdekoliv zřídit své pozorovací stanoviště, kryté třeba jako opravárenský vůz, dodávka zboží, oprava inženýrských sítí, prostě nic není limitem, co by si sledovací služba mohla či nemohla dovolit naaranžovat.

praktickém sledování se mění počty nasazených „sledovačů“, protože se převlékají, předávají si řetězově sledovaný objekt a prostě dělají všechno pro to, aby viděli a přitom nebyli viděni.

Rozvědčík, nebo agent, má své výhody také. Je to on, kdo prakticky určuje směr svého pohybu. Na své trase, která je jím tvořena pro odhalení sledování, má vytypovaná místa, kde by se mu tito „sledovači“ měli objevit. Měl by mít dobrou fotografickou paměť a vybavit si tváře osob, které už před chvílí viděl. Převleky ho nesmí zmást. Jako prostá pomůcka jsou například boty a kalhoty. „Sledovač“ si rychle převleče kabát, klobouk, čepici, ale svoje kalhoty si ve fofru nechá a své dobře rozšmajdané boty už nepřezuje vůbec. Rozvědčík, nebo agent hraje hru, ve které musí vidět, ale nesmí v žádném případě dát najevo, že vidí.

Plánování trasy pro odhalení sledování má proto tyto zásady: Nejprve se agent pohybuje v ulicích, kde nikdo nechodí. V pustých odlehlých uličkách. Na nástupních ostrůvcích hromadné dopravy si v periferním záběru zraku zaznamená, kdo s ním do dopravního prostředku nastoupil a kdo s ním na

„jeho“ zastávce vystoupil. Obyčejně ho bude doprovázet více osob a není možné se soustředit pouze na jednu. Musí sledovat celé okolí. Po vystřídání dopravních prostředků se naopak přesouvá do ulic hodně zalidněných. Tam totiž musí „sledovači“ jít více „na tělo“ a být v jeho blízkosti, takže si je může dobře prohlédnout a tváře zapamatovat.

Celou trasu musí provázet důvěryhodná legenda, aby bylo patrno, co dělá a jaký má jeho cesta smysl. Třeba, že jde na nákup. Nebo navštěvuje elektrotechnické obchody. V žádném případě si s nimi nesmí hrát jen tak na schovávanou a bezhlavě kličkovat. „Sledovači“ své město dokonale znají a která hospoda má dva vchody, jeden vpředu a druhý vzadu, vědí. Ve městě je obvykle mnoho míst, kde mohou prostě zmizet tak, že to vypadá, že ztratili stopu. Nesmíš tomu ale důvěřovat. Mohou být vyzbrojeni vysokou technikou a svá stanoviště mít v bytech, na střechách v autech, prostě všude. Jednou mi Rusové pustili záznam, jak si mě jedno stanoviště předává druhému. Nahráli to odposlouchávacím zařízením. Byl to koncert.

„Tady pětka, straka jde vlevo a zastavuje se u kadeřnictví.“

„Tady dvojka, vidím a přebírám. Povedu ho až k sedmičce.“

A tak si tě podávají a ty nikoho nevidíš.

Naopak, když jim šikovně několikrát zmizíš, budou si myslet, že to byl na ně podraz a o to více zesílí jejich podezření, že děláš něco nekalého, tedy špionáž a začnou tě sledovat stále, na každém kroku a se vším nasazením…

Nakonec zásada nejdůležitější. Jakmile agent zjistí, že je sledován, v žádném případě nepokračuje v plnění jakéhokoliv zpravodajského úkolu, tedy schůzky, vybírání tajné schránky, naplnění tajné schránky, umístění signálu a tak podobně. V krajních případech volí tak zvaný „odval“ – krásné ruské slovo – což? Však všichni naši rozvědčíci se tam školí.“ Petr si dal loka z koly a pokračoval:

‚Odval‘, v terminologii sledování znamená únik před sledováním. Musí být pečlivě předem naplánován a dokonce i nacvičen. Je třeba mít na paměti, že po každém sledování píši „sledovači“ podrobný report a ten se zakládá do svazku sledovaného. Nic není přehlédnuto a nad každým zbytečným pohybem bádají.“

Dolil jsem skleničky s kolou, Petr se s chutí napil a mně se zastesklo po gruzínském koňaku, který jsme pili na prvé schůzce, a také po tom, že jsem tam mohl jen tak bezstarostné naslouchat. Potom pokračoval.

„Svou trasu si proto před zamýšlenou zpravodajskou akcí ještě doma, vždy pečlivě naplánuj. Můžeš si ji cvičně obhlídnout a projít předem. „Sledovači“ nikdy nebudou vědět, co budeš dělat. Je to tvoje výhoda, kterou musíš využívat. Proto musíš již zmíněnou „Agenturní situaci města“ dobře znát, abys zde byl jako ryba ve vodě a měl iniciativu ty a nikoliv nepřítel.

Mezi „sledovací“ a sledovaným se zpravidla rozvine velká hra a musím konstatovat, že opravdu profesionální parta „sledovačů“ se dokáže udělat neviditelnou a dokonale agenta zmást. Stane se potom, že agent mylně konstatuje, že je „čistý“ a v tom nejméně příznivém okamžiku se nechá nachytat na hruškách. Nachytat se vším všudy, s fotografiemi jeho a jeho agenturního styku, s fotografiemi výběru mrtvé schránky, jak kreslí křídou křížek na určeném místě a nebo při jiných skopičinách zpravodajského řemesla. A to je pro „nelegála“ konec. Kontrarozvědka si servítky nebere. Pod desetiletý trest nejde. Jde tedy o mnoho, neprofesionalita se prostě nepromíjí a na chyby se tvrdě doplácí. Odhalení sledování se tedy musí cvičit. Patří to k základním vybavením kteréhokoliv zpravodajce. Nejlépe, začneš-li hned tady v Praze, i když tě nikdo nesleduje. Začneš tím sbírat potřebné návyky a záleží jen na tobě, jak to dokážeš.“

Petr vážně pokýval hlavou a já z jeho výrazu poznal, že jde do tuhého. Potom ale zcela změnil téma našeho rozhovoru.

„Tvým prvním úkolem bude, že požádáš o propuštění z armády. Bude ti v nejbližší době vyhověno, se všemi nároky. Tříměsíčního volna, které následuje na hledání zaměstnání, bude využito k tvému každodennímu školení. Já se ti opět ohlásím.“

Nyní jsem již věděl, jak bude pokračovat můj osud. S vojnou a létáním bude sice konec, ale splní se moje dávná tužba cestovat po světě. Bude to v mém životě velká změna. Aby se to vše opravdu stalo, musel jsem nějak začít. Začal jsem tím, že jsem podle rad svého instruktora začal kolem sebe šířit špatné nálady a na vše, co se týkalo vojny, nadával. Po dobré snídani, či obědě, který byl zdarma, jsem utřel pusu a pronesl, že takový blaf jsem ještě nekonzumoval. Všude jsem chodil pozdě, věci dělal nedbale. A tak nastal i očekávaný střet s nadřízenými. Nikdy jsem nedělal velké, nebo hrubé chyby, ale drobná zlobení. Přestal jsem pobírat odměny a to již byl důvod, že jsem v kanceláři pronesl, že se na toto šikanování mohu vykašlat a podám si žádost do civilu. To jsem skutečné jednoho dne udělal. Při pohovorech mě sice přemlouvali, ale nakonec mému tlaku podlehli a tak jsem už pouze čekal na vyřízení z ministerstva. Byly to smutné chvíle a samotnému mně z toho nebylo dobře. Proto jsem se okamžitě, jak byla první příležitost, přihlásil na povinnou rekreaci do Jeseníků. Dostal jsem poukaz a mohl si na chvíli od té přetvářky, kterou budu asi muset provádět stále, odpočinout.

Také jsem se začal učit rozhlížet, „zda mě někdo nesleduje“. Začátky, jako ve všem i v tomto, jsou těžké a silně připomínají chvíle, kdy někdo začne povídat o blechách a člověk se začne drbat. Stále si totiž myslíte, že dotyčný za vámi dlouho jde a sleduje vás. Také si pletete obličeje a v tom množství tváří a zmatku na ulici se často nevyznáte.

Jeseníky, jak již jsem se zmínil, byly pro nás letce malým nebem na zemi. Ano, ženy, víno a zpěv. Hned první den v taneční restauraci zvané „Kavárna“ jsem se seznámil s překrásnou dívkou v bílých šatech, s hlubokým pohledem a ještě hlubším výstřihem, která mi nejen učarovala, ale i moji lásku opětovala. Již když jsem s ní šel poprvé na parket, tušil jsem, že se se mnou děje něco zvláštního, neskutečného. Uměl jsem se zamilovat, ale toto bylo něco zcela jiného. Řekl bych, řádově vyššího a nepřeženu, když prohlásím, nadpozemského. Tančil jsem s andělem, se kterým jsem se vznášel a každé jeho slovo byla droga či pohlazení, i když jsem vlastně nevnímal, o čem jsme hovořili. Měl jsem pocit, že se známe dlouhá léta, že se na ni mohu stoprocentně spolehnout, vše jí věřit a byl bych schopen za ni položil život. Tak hluboce na mě tato dívka zapůsobila. Byla to prosté „ta pravá“.

„Připadal jsi mi jako král, který si z tisíců poddaných vybral mě,“ říkala ona. „Seděl jsi mezi kamarády, mluvil a bylo vidět, že ti všichni s napětím naslouchají.“ (Asi jsem vyprávěl nějaký sprostý vtip – napadlo mě). Prostě jsme si padli do oka.

Asi po třetím tanci jsem navrhl, abychom se šli projít. Přehodila svá holá ramena kožíškem a cupitala se mnou po křupavém sněhu, který právě napadl. Naše stopy směřovaly k hotelu. Byla jako obětní beránek. Když jsem bral za kliku, sice znejistěla, ale v absolutně nevytopeném pokoji odhodlaně odhodila kabát a tázavě na mě pohlédla. Potom si lehla na postel. Milovali jsme se nejenom se vší vervou, ale tak jak jsme byli, ve večerních šatech. Po prvním zápalu jsem si všiml, že je na prostěradle krev. Byla panna. Pak jsme se teprve představili. Řekla, že se jmenuje Renata.

Od této chvíle se vše změnilo. Najednou jsem měl pro co žít a před sebou úžasnou perspektivu. Vůbec jsem nepomyslel na něco jiného, než že Renata bude mou ženou a všechny ty toulky světem budeme provádět spolu. Snil jsem, jak budeme žít tam někde „na západě“, v krásném domě plném našich dětí, přestože Renáta zatím dodělávala univerzitu v Brně a já se snažil odejít z vojny do jakési civilní nejistoty, ozdobené kurzem na agenta „nelegála“.

Odjížděl jsem z Jeseníků pln nadějí a těžce se s ní loučil. Často jsme si volali a psali dlouhé dopisy U útvaru zatím probíhal normální život a já se jednoho dne dozvěděl, že moje žádost byla k určitému datu vyřízena kladně. Občas jsem se scházel s kontrarozvědčíkem a vše šlo správným směrem. Jednoho dne jsem ale dostal od své lásky velice špatný dopis, plný beznaděje a stesku. Psala, že si původně myslela, že jí vynechala menstruace, ale že u lékaře zjistila, že je v jiném stavu. Když se to dozvěděl táta, vyhodil ji z domova.

Nebylo to tak zlé, protože přespávala v Brně na kolejích, ale na sebevědomí jí to nepřidalo. Také psala, že vzhledem k tomuto šoku neudělala několik státnic a neví, co dál. Život se pro ni stal nesnesitelný, a proto v něm nechce pokračovat.

Poslední věta byla pro mne šok. Utíkal jsem na štáb a požádal velitele pluku, aby první letadlo letící na východ bylo odkloněno do Brna. Bylo mi vyhověno a já za pár hodin stál před univerzitní ubytovnou, celý se třásl napětím a vešel dovnitř. Zastavil jsem se u dveří, ze kterých vycházel překrásný sborový zpěv. Tu písničku v tomto studentském podání, co zpívávali Beatles, nikdy nezapomenu. Zde se jevila mnohem hezčí. Byla jako vznešený hymnus drásající duši. Vtom se otevřely dveře a z nich vyšla moje láska. Padla mi do náruče a tiše řekla:

„Lásko, věděla jsem že přijdeš a cítila, že jsi za dveřmi.“

Ze sálu za ní zněla píseň Yesterday.

Požádal jsem o pár dní dovolené a zůstal. Vše se změnilo, napětí opadlo. Byli jsme spolu od rána do večera a naše láska neznala mezí. Řekl jsem jí, že v tomto státě zůstat nechci, protože se mi ze vztahů mezi lidmi a jejich morálky, která se tu stala normální, dělá špatně a pokusím se při první příležitosti tuto zemi, kde se něco jiného mluví a něco jiného dělá, opustit a zeptal se, jestli půjde se mnou. O mých vztazích s rozvědkou jsem zatím pomlčel. Dohodli jsme se, že utečeme spolu a ona navrhla, že dodělá školu a těhotenství si nechá přerušit. Drželi jsme se za ruce a život pro nás neměl překážky. Odcházel jsem smutně, ale s nadějí, protože od této chvíle jsme měli o čem přemýšlet a na všechny životní těžkosti byli dva.

Moje propuštění od útvaru nabylo právní platnosti a já nastoupil tři měsíce volna, při kterém jsem si měl hledat zaměstnání. Místo tohoto, více méně flákání, nastala perná práce s rozvědkou. Nikdy jsem netušil, co takový „špion – amatér“ musí všechno znát. Nejhorší je, že vše může nosit jen a jen v hlavě, do které mu prý nikdo nevidí a já byl ze školy zvyklý si dělat o všem poznámky do sešitu.

A tak jsem se dozvěděl další supertajná fakta, o kterých jsem v té době nesměl s nikým mluvit. Například, že naše republika má v podstatě dvě ofenzivní rozvědné služby, směřující z republiky do zahraničí.

První a největší je ZPRAVODAJSKÁ SLUŽBA FEDERÁLNÍHO MINISTERSTVA VNITRA, konkrétně její PRVNÍ SPRÁVA, jejíž mohutný aparát se zabývá rozvědkou politickou, hospodářskou, vojenskou, diplomatickou a jakoukoliv jinou podle momentálních požadavků politického vedení země.

Kádroví pracovníci této rozvědky, tedy důstojníci, byli rozmístněni v různých krycích funkcích po celém světě. V diplomacii, v obchodních zastoupeních, ale i v jiných druzích zastoupení jako například ČSA, Omnipol, Čedok, prostě všude tam, kde byl český občan vyslán do zahraničí a mohl kromě své legální funkce provádět i rozvědnou činnost. Tento aparát byl opravdu mohutný a početně mnohonásobně převyšoval rozvědku vojenskou „ZPRAVODAJSKÉ SPRÁVY GENERÁLNÍHO ŠTÁBU“, jmenovitě DRUHÉ ODDĚLENÍ, do které jsem byl zařazen já. Sem chodily zprávy od jednotlivých rezidentur v zahraničí, nebo jednotlivých agentů a odtud na Analytické oddělení a potom přímo k „zákazníkům“, jakým byli ÚV KSČ, jeho Oddělení pro řízení bezpečnostního a mocenského aparátu republiky a na příslušná ministerstva.

To tedy byla základní organizace.

Mé druhé oddělení mělo svého náčelníka, pak náčelníky jednotlivých skupin, dělených podle jazykových teritorií, potom velmi utajenou a zvláštní skupinu „nelegálů“ a nakonec všechnu další agendu členěnou do skupin jako finanční, hospodářská, organizační, týlová, výcviková, archiv a knihovna, oddělení VKR a mnoho dalších podpůrných částí.

Byla to velká, i když nenápadně maskovaná budova v Revoluční ulici v Praze, hned vedle terminálu ČSA, permanentně hlídaná před nepovolanými osobami. Uvnitř se nacházely desítky řídících důstojníků, jejich náčelníků, vyšších náčelníků, sekretariátů a všech možných i nemožných poskoků.

V této CENTRÁLE, jak se tomuto zařízení říkalo, jsem se tedy velice často vyskytoval i já.

Snad je nutno se zmínit i o tom, že Sovětský svaz měl své strategické zájmy prakticky celosvětové (dnes se říká globální) a tak nebyla země, nebo světadíl, kde by neměl, nebo nechtěl mít nějak nastrčené prsty. V mnoha oblastech a zemích měla sovětská rozvědka jak KGB (Komitét Gosudarstvennoj Bezopasnosti = rozvědka vnitra), tak i GRU (Glavnoje Razvědovatělnoje Upravlenije = rozvědka armády) dosti omezené možnosti, vzhledem k opatřením kontrarozvědky v příslušné zájmové zemi. Byl například limitovaný povolený rádius od ambasády, nutnost hlášení pohybu předem a podobně. Sověti tedy využívali v plné míře možností, které měly jejich „spřátelené“ rozvědky s daleko menšími omezeními.

A tak, když se politická situace v JAR začínala pozvolna měnit ve prospěch její barevné části, čili Nelsona Mandely, bylo třeba získávat aktuální informace a připravit se na případné změny ve vedení státu. Pro tento úkon však nebyl v této zemi dostatek zpravodajů. Bylo tedy třeba sem co nejdříve nahnat spousty různých „turistů“, „politických, ekonomických a jiných uprchlíků“, či jiných „nelegálů“, kteří by tuto díru ucpali a situaci vyřeši. A tak operovat v JAR byl především zájmem Sovětů, praktikovaný přes zpravodajskou službu – konkrétně vojenskou rozvědku ČSSR, ve které jsem se začal vyskytovat i já. Čili tímto způsobem přišla hora k Mohamedovi.

Po čase jsem si uvědomil, že moje postavení v armádě bylo pro pronikání do nepřátelského teritoria, ve kterém budu jako důstojník letectva hluboce prověřován, velice výhodné.

Úkol asi zněl: Vybrat potenciálního agenta „nelegála“. Nejlépe bývalého vojáka letce, který byl z politických důvodů propuštěn z armády, je se svým osudem nespokojen a bylo zpravodajsky zjištěno, že přemýšlí o ilegálním odchodu ze země. Výhodou je, že tento člověk se profesionálně vyzná ve vojenských otázkách a dále je charakterově zásadový (což ho přivedlo k vyhazovu z armády). Je třeba se ujistit, že tři hlavní nebezpečí zpravodajské práce, jako alkohol, peníze a ženské, svým způsobem ovládá, nic mu z těchto oblastí není cizí, ale vždy je dokáže mít pod kontrolou. Dále je zde nutnost kompletního zpravodajského školení, vypracování detailní legendy emigrace, chování v přestupní zemí a konečný transfer do zájmového prostoru.

Kromě toho „vyhazovu z armády“ se rozvědkou vypracovaný projekt na nového agenta „nelegála“, čili na mě, hodil jak ulitý. Na to, aby rozvědka svého člověka vychovávala v daných relacích, které jí vyhovují plně, nebyl čas. A protože jsem byl jejich požadavkům nejblíže a dokonce na sebe (omylem) upozornil podplukovníka rozvědky – „kvikkvikkvikkvik“, stal jsem se, jak oni říkají, „zájmovou osobou“.

Dotyčný reagoval okamžitě. Nejprve mi nechal snížit mé politické hodnocení – to aby mě „odstartoval“ – a potom jsem byl „rozpracováván“, čili byl na mé získání vypracován komplexní plán. Jeho součástí bylo již to, že mi někdo nabídl k nelegální koupi byt. Byl to rozvědkou připravovaný začátek, mého polapení do jejich osidel. Byla na mě udělána past, ze které nešlo vykličkovat a představení mohlo začít.

Z teorie vyhledávání a hlavně získávání agenta ke spolupráci jsou definovány tři základní motivy. Je to za prvé, „motiv ideologickýTento motiv se už v moderní době skoro nevyskytuje. Už jen staří „dobří“ harcovníci zpravodajského cechu vzpomínají se slzou v oku, jaké to bylo, když agenty hromadně verbovali na bázi lásky k prvnímu dělnickému státu světa.

Dalším je „Motiv hmotného prospěchu“ – většinou finančního. Dá se odhadnout, že v moderních dějinách špionáže je to jeden z hlavních druhů spolupráce.

„Motiv kompromitace“ je však nejčastější a nejúspěšnější. Při tomto „motivu“ je kandidát víceméně dotlačen hrozbou nátlaku ke spolupráci. Existují tisíce kombinací kompromitace a je to v podstatě vždy šité na míru dané osobě a okolnostem. Svět však není černobílý, výše uvedené kategorie motivů se mohou prolínat. Když se „do hrnce“ ještě přiberou ingredience jako je ješitnost, závist, zklamání, zloba, touha po vyniknutí za každou cenu, pomsta, a podobně, najde se nakonec ten pravý, jak daného člověka ke spolupráci získat.

Nikde se nepoužívá znalosti psychiky a psychologie člověka více, než ve spravodajskě práci. Když tedy měli pracovníci druhého oddělení dostatek informací a poznatků na daného „kandidáta“, čili mě, zpracovali podrobný plán tak zvané „verbovky“. Plán „verbovky“ je pak důkladně prostudován, prodiskutován, schválen náčelníky a jde se na věc. Naverbování obyčejného smrtelníka však může probíhat i docela jinak.

První schůzka s kandidátem se může uskutečnit pod několika záminkami: Povolání na místní Obvodní vojenskou správu k doplnění evidenčních údajů, povolání na jakékoliv školení na jeden, dva dny, povolání na vojenské cvičení, prostě kamkoliv, kde se dá vytvořit situace k důvěrnému pohovoru. Řeší to obyčejný korespondenční lístek, který se objeví v poštovní schránce dotyčného, se strohou zde úřední češtinou…

„Dostavte se dne toho a toho, v tu a v tu hodinu, na Obvodní vojenskou správu, 2. poschodí, místnost č. 214 a přineste s sebou Vaši vojenskou knížku a občanský průkaz.“ Běžná vojenská byrokracie a nic víc, napadne člověka a více se tím nezabývá.

K překvapení dochází, když je vyřízena nějaká formalita v evidenci a dotyčný je pozván do další kanceláře, kde sedí dva až tři neznámí muži v konfekčních oblecích masového střihu a rovněž v konfekčních bílých košilích se standardními tuctovými kravatami.

„Posaďte se, soudruhu, nechcete kávu?“ Chovají se bodře, ale nedá se jim věřit ani pozdrav a začínají se ptát někdy až na přiblblé otázky…

„Jak se vám daří v práci, soudruhu?“ a podobné pitominy. Z útržků rozhovoru je jasné, že toho o dotyčném vědí až moc a pomalu se posouvají k rozhodujícímu bodu „verbovky“.

„My o vás víme všechno. Víme taky, co máte za lubem. Jsou teď pro vás dvě cesty. Jedna vede přímo na Pankrác a druhá úplně jinam a jde jen o to, jak se k tomu postavíte. Vždyť my vám chceme pomoci… Nemusíte nám odpovědět hned, můžeme se sejít za týden, někde v příjemnějším prostředí, rádi bychom slyšeli vaše ano.“

Je to klasická „verbovka“ na bázi vydírání a nátlaku, či kompromitace.

„A mimochodem, vše, o čem se zde bavíme, je přísně tajné a běda vám, když o tom budete někde, nebo s někým mluvit.“

Všimněte si opět, že se běžně používalo ruské slovo „verbovka“ a jak rádi ho kovaní soudruzi používali.

Všeobecně nutno říci, že vojenští zpravodajci byli při těchto akcích neskonale elegantní, dokázali navodit vysoce profesionální atmosféru. K agresivnímu nátlaku sáhli jen ojediněle. U „vnitráků“ se servítky nikdy nebraly a hrubý nátlak a zastrašování byl běžný pracovní nástroj. Podle toho také vypadaly výsledky.

Příště se tedy sejde kandidát v nějakém salonku dobré kavárny, nebo už přímo v konspiračním bytě, nebo vile. A začnou se více a více projednávat detaily jeho budoucnosti. Čeká ho hodně práce a učení a vše musí probíhat tak, že si toho nikdo nevšimne a on vede svůj život jako předtím. To, co jsem se v těchto školeních, nebo snad i někde jinde naučil, nebudu popisovat přesně, neboť se obávám, aby z mé knihy nevznikla příručka pro špiony. Veškeré informace jsem však bral velice vážně, protože jsem věděl, že na každé maličkosti bude záviset můj život stejně, jako tomu bylo při létání. Uvedu snad jen některé perličky.

Největší pozornost v mém školení snad byla věnována šifrování a dešifrování různých zpráv. Mohu říci, že právem. Protože i když jsem si po čase myslel, že vše ovládám, dlouho jsem dělal chyby. Stačí maličkost a text dostane zcela jiný smysl. Jen vzpomeňme na jakéhosi dobrého člověka, který v období druhé světové války změnil text gestapa zamítající žádost o milost z NE, POPRAVIT na: NEPOPRAVIT a zachránil někomu život.

Byly ale i zajímavější věci. Například výběr a umístění textu, ale i peněz do mrtvých schránek. Učili jsme se dávat zprávy do dutých dřev, obalovat je cementem či sádrou, aby vypadaly jako nějaký odpad, který se odněkud utrhl. Či je magneticky připevňovat.

Vyrobit takový nenápadný předmět je část prvá. Druhou částí je daný objekt někam odnést, ukrýt a zhotovit plán na jeho vyzvednutí, nebo naopak podle plánku a časového rozvrhu vyzvednout. Naši instruktoři byli mazaní a krutí. Místo pracně zašifrované zprávy jsme do těchto skrýší museli dávat vlastní stokorunu. Byl to v té době dosti značný obnos. Přepočet pro pijáky plzeňského piva bylo to padesát půllitrů a zbylo by i na diškreci. Pokud jste takovou nepovedenou schránku umístil na nějakém špatném místě a někdo z normálních lidí chodících okolo si jí všiml, tak jste přirozeně o jmenovaný obnos přišel a šťastný nálezce si myslel, že jen blázen do duté větve mohl nacpat stovku a odejít.

A nejen to, v závěrečné části na nás byli nasazeni příslušníci školy ministerstva vnitra. Jeden „špion – začátečník“ umístil schránku se zprávou u odpadkového koše, což nebyl ani tak špatný počin, ale při jejím opětném vytěžování si nevšiml, že v blízkosti zaparkovala zcela obyčejná maringotka stavebních dělníků. No a když držel v ruce předmět doličný, v bláhové naději, že není sledován, z maringotky se na něho vyřítilo deset nových ještě neochočených příslušníků bezpečnosti. Takových ještě přitvrdlých. Jak bylo v této době zvykem, o schránce se nezmiňovali a zatkli jej pro něco jiného. V tomto případě jako mravnostního delikventa. Ve vězení jej potom drželi tři dny o hladu, aniž by věděli, že to vlastně je jen „poctivý špion začátečník“. Potom si jej teprve přišel vyzvednout jeho instruktor či řídící orgán a to ještě s podmínkou, že podepíše, že s ním bylo slušně zacházeno.

Tyto úkoly byly zajímavé a do daných situací jsme se vžívali, jako bychom již pracovali v našem zeměpisném teritoriu, čili „zájmovém prostoru“.

Jednou jsme dostali ještě s jedním žákem za úkol vyhodit do povětří jednu z budov továrny na zpracování kovů ČKD. Samozřejmě, vše bylo jen „jako“. Aby akce byla účinná, museli jsme jít za ředitelem coby studenti filozofické fakulty a že se v naší disertační práci potřebujeme seznámit s celkovým chodem tohoto závodu. Jak se říká „za dobrotu na žebrotu“. Ohromně se nám věnoval a my mu zato vyhodili její nejdůležitější část do vzduchu. Bylo to sice, zase jen „jako“, ale důtka z ředitelství za to, že prozradil služební tajemství nepovolaným osobám, již „jako“ nebyla. Vlastní akt probíhal tak, že jsme v noci stropním oknem vhodili na exponované místo jakýsi měkký balíček (aby nic nepoškodil), coby časovanou bombu.

Byl jsem také poslán na krátký kurz do Prostějova. Zde za vedení paradesantních instruktorů jsem byl školen v unikání z uzavřených oblastí a naopak se do nich dostávat. Lézt po balkónech a střechách a lanem se slaňovat dolů. Nejtěžší a závěrečný test byl vysazení v lese v obyčejném oblečení s následným přenocováním. Zahrabal jsem se u jakéhosi krmelce do sena a dobře si pamatuji, že mě z té vůně ráno bolela hlava jako střep. To samé bylo potom provedeno v Olomouci, ve městě. Noc jsem strávil v bedně na nářadí, zalezlý do jakéhosi pytle, co nesmírně smrděl, a zdálo se mi, že se té „vůně“ již nezbavím. Chudáci bezdomovci, když to musí dělat denně a zdarma. Pokud neprší a není zima, tak to velký problém není. Noc se dá eventuálně celá prochodit. Zdálo se mi, že tento test byl spíše pro utužení sebedůvěry, protože takováto věc se dá překonat lehce.

Jeden opět z velice zajímavých předmětů našeho vyučování bylo obdržení falešné legitimace či cestovního pasu nějakého existujícího člověka. Potom jste se s ním museli seznámit, zjistit jeho zájmy, záliby, rodinné poměry, tedy vše, abyste se za něho mohli někdy a někde vydávat a případně i jednat. V baráku, kde tento člověk bydlel, jsem nejprve navštívil několik partají, jako „spisovatel“, tvořící knihu příběhů o obyčejném životě. Tenkrát to bylo populární. Taková Boženka Němcová za komunismu. Potom jsem teprve šel za mým objektem. Byl to rybář a vzal mě s sebou na Sázavu, kde mi ve své chatě vyprávěl celý svůj život, a protože do mě celou dobu lil jakousi domácí pálenku, tak nescházelo mnoho a já jemu o svém poslání povyprávěl také. Vše ale nakonec klaplo a to tak dokonale, že jsem usoudil, že dotyčný o své úloze, jako rozvědkou „nastrčená osoba“ věděl a můj plán mi nechtěl kazit, abych si při skutečném nasazení více věřil a při zkoušce „na alkohol“ obstál.

Také jsme byli konfrontováni se skutečnými špiony, kteří se museli vrátit, či přesněji řečeno z dané země, v tom lepším případě, byli vyhoštěni, nebo museli utéci a v nejbližší době nebyli použitelní. Byli to většinou ostřílení borci a jejich profesionální žargon v nás vzbuzoval úctu. Všeobecně tvrdili, že práce v rozvědce a kontrarozvědce není práce v rukavičkách. Jeden z nich, z Centrály v Praze, starý špionážní vlk, říkal:

„Špionážní činnost, to je v podstatě hrozná sviňárna a musíš si dát pozor, aby se stejná svině nestala i z tebe. Hrozně rychle se tím načichne a pak se toho smradu už do smrti nezbavíš…“

U zlikvidovaných významných agentů, či odsouzených a zavřených, existuje ještě jedna známá metoda ukončení jejich případů, vzájemná výměna. Příkladem je výměna ruského agenta nelegála Ábela za sestřeleného pilota U-2 Powerse.

Ábela odhalili zajímavým způsobem. Dal omylem poslíčkovi s novinami minci (quater = 25 centů), která se dala kroutivým protisměrným pohybem rozšroubovat a ve vyfrézované dutině se skrýval svitek filmu se šifrou. Kontrarozvědce dalo sice hodně práce zjistit, kde poslíček danou minci dostal, ale nakonec byla ve svém mravenčím pátrání úspěšná a dobře skrytého a velice úspěšného agenta dostala.

Berlíně byl znám pověstný most, kde zpravidla (v noci a za mlhy, aby to bylo trochu strašidelné) k oné výměně docházelo v době staré dobré studené války.

Bývalý agent říkal, že kopii osudové mince viděl osobně při jeho tréninku v Moskvě. Dále vyprávěl o velkém nebezpečí každého začínajícího špiona – „převerbování“.

Je to jeden z nejúčinnějších prostředků kontrarozvědky. Nasadí proti němu zkušeného agenta provokatéra. Náš agent se snaží získat informace a proto se musí stýkat s lidmi. Je jenom otázkou vhodné přípravy a manipulace, aby mu byla nenápadně a přirozenou cestou podstrčena do cesty správná osoba, kterou on „úspěšně“ získá pro spolupráci a zpravodajská hra kontrarozvědky se pak rozjede na plný plyn. Náš agent je do svého informátora přímo zamilován a nevidí, neslyší, nic mu není podezřelé, protože konečně plní své úkoly. Kontrarozvědka chce mimo jiné zjistit, jaké má cizí rozvědka zájmy, na co se zaměřuje a jaké dává informátorovi úkoly. Nakonec sama připravuje odpovědi, v nichž je částečně správná informace a zbytek je cílená desinformace. Hra pokračuje tak, že jsou nakonec obě strany spokojeny a může se postupně přikročit k dalšímu dějství a tím je „převerbování“ našeho agenta pro práci jako dubler. Bude pracovat vědomě pro obě strany. „Převerbování“ je velmi náročná operace, a pokud má být dosaženo kýženého výsledku, musí být provedena opravdu profesionálně. Na to má kontrarozvědka dostatek odborníků s mnoha zkušenostmi. Opět jde o náročnou psychologickou hru.

Obranou proti tomuto schématu je důsledná analýza všeho, co se děje. Nevěřit ničemu a všechno podrobovat znovu a znovu analytickému pohledu a ptát se sám sebe: Proč jde vše najednou tak dobře? Proč by se můj informátor rozdal a nic není problém? Dobrou praxí je nepřehlédnout žádný detail a o všem informovat svůj řídicí orgán. On může vše posoudit s odstupem a navíc předat pochybnosti do Centra a tam je obvykle více možností pro prověrky, dodatečné informace a ověření si faktů z jiných zdrojů. Agent provokatér je smrtelné nebezpečí pro naši rozvědnou síť a pro našeho agenta samotného.

Pokud se stane, že některý z agentů se rozhodne zradit, jsou často podniknuta krutá opatření k jeho likvidaci. Jeho mrtvé, po řece plovoucí tělo, je potom přičítáno náhodě či sebevraždě. Zdálo by se, že z tohoto kolotoče již není úniku. Tím starý špionážní vlk své vyprávění uzavřel.

Později jsem se však dozvěděl, že na Západě byla kontrarozvědná propaganda daleko rafinovanější. Čas od času se vyhlašovala tak zvaná „špionážní amnestie“.

„Dobrovolně se přiznejte na policii, že jste cizí agent a my vám zaručujeme, že se vám nic nestane, naopak postaráme se o vás a necháme vás klidně žit pod jiným jménem.“

To opravdu fungovalo.

Tři měsíce ale utekly jako voda. Renata zatím úspěšně dodělala zameškané zkoušky a tělesně i duševně se z přerušení těhotenství, které se pochopitelně odehrálo ve vší tajnosti, zotavila. Párkrát se za mnou přijela podívat do Prahy. Tyto chvíle jsme v našem bytě žili skoro jako manželé a představil jsem ji své matce.

Nastoupil jsem do zaměstnání jako instalatér v Drobné provozovně Praha. Nikdy jsem sice tuto práci nedělal, ale byl jsem natolik manuálně zručný, že jsem za pár týdnů byl od ostatních umouněných instalatérů k nepoznání. Prováděli jsme i zámečnické práce a leckterá babička žasla nad mou zručností, když jsem si od ní půjčil vlásenku a otevřel její zabouchnutý patentní zámek v bytě a jiné podobné skopičinky, které jsem se od zkušených rozvědčíků naučil.

Jedna babka mi dokonce říkala, že jsem se minul povoláním, že jsem měl být… a teď se chytla za pusu, protože ji napadlo zlodějem. Dořekl jsem to za ni a dodal, „matko, nic není ztraceno, třeba jím někdy budu.“

Chodil jsem také na vojenskou správu, kde jsem se dozvěděl, že příštích osm let nesmím nejen do západních států, ale ani do Jugoslávie. Bylo tedy záhadou, jak mě z této komunistické klece mí „přátelé“ dostanou. Při jedné schůzce, na které jsem nyní chodil dvakrát týdně, jsem se na to kontrarozvědčíka zeptal. Zajímalo mě, jak to vše chtějí udělat, protože jsem chtěl vzít Renatu s sebou. Také jsem se svěřil, že se chceme vzít. To jsem se ale se zlou potázal. Bylo mi striktně řečeno, že je se mnou počítáno jako se svobodným. Dokonce mi ukázal papíry, kde jsem to stvrdil podpisem. Oženit jsem se mohl, ale až po odchodu z republiky. Později jsem si uvědomil, jak hluboký tah to od rozvědky byl.

Byl to také první šťouchanec, při kterém jsem si prakticky všiml, že nejsem zcela svobodný. Ale také si uvědomil profesionálně ležérní tón mého řídicího orgánu Petra při podpisování závazku, kterým docílil, že jsem smlouvu o „držhubném“ vlastně nečetl. Renatě jsem potom řekl, že bude jednodušší, když se vezmeme až v Rakousku, protože se stávalo, že jednoho z manželů nepustili a nechali jej v republice jako rukojmího. Byla to tehdy rutinní praxe.

Renata dodělala úspěšně školu, nastěhovala se do mého bytu a nastoupila v bance. Čas letěl jako jelen a krásně se nám žilo. Při jedné schůzce mi ale můj instruktor oznámil, že se mám připravit na odchod a podat si žádost o dovolenou v Rakousku. Napsali jsme si ji s Renatou sice každý zvlášť, ale na stejný termín a čekali na vyřízení. Byl jsem upozorněn, abych neprodával věci a byt pokud možno nechal ve stavu, jako bych se do něho měl po dovolené vrátit. Asi za měsíc jsem měl žádost vyřízenou a dostal dolarový příslib. Mohl jsem si za české koruny vyměnit tisíc dolarů a bylo mi dáno potvrzení o odevzdání vojenské knížky. Dále mi byla doručena letenka do Vídně. Renatě však ne. Čas odletu se blížil a vznikalo napětí. Postupně bylo jasné, že spolu jedním letadlem nepoletíme. Ptal jsem se kontrarozvědčíka a ten řekl, že se to někdy stává, abych si z toho nic nedělal, že se na to po mém odletu podívá. Na letišti tedy měla slzy v očích nejen má matka, ale i má nastávající.

Z Prahy do Vídně to byl kousek. Něco přes hodinu letu. Přesto jsem měl celou tu dobu o čem přemýšlet. Nejprve jsem si uvědomil, že mé rozhodnutí nabylo konkrétních rozměrů a je konečné. Víte, když se někdo připravuje vykrást banku, dělá plány, tak stále může něco změnit, dělat varianty, nebo nakonec si to rozmyslet. Já byl ale v pozici, kdy jsem již stál u přepážky s namířenou pistolí a říkal to známé: „Peníze nebo život.“ Akce již začala, nic jsem nemohl vzít zpátky, vše bylo definitivní. Najednou jsem měl z toho všeho strach. Začalo to známé „co když?“.

Co když selže některý článek z řetězu naší rozvědky, stačí jeden, vždyť do akce bylo zasvěceno bezpočet lidí. Co s námi jen spolupracovalo policajtů a kolik jsem měl v kursu různých spolužáků. Ti všichni, i když to nevěděli určitě, tak alespoň tušili, o co se v této hře hraje. A bude se mnou konec.

Rakušané mě nechají zahájit činnost, pěkně vybarvit a pak mě zatknou a napaří mi deset let. Jednoduché. A celý můj budoucí život, prošpikovaný plány s Renatou, se zhroutí.

Již to, že jsem se nechal přemluvit k odletu bez ní, se mi nyní zdálo chybou. Že poletím sám, jsem sice dávno věděl, ale to jsme se ještě drželi doma za ruce a nic se nedělo, jen se o všem mluvilo a tak to člověku nepřipadalo zlé. Jaké to je doopravdy, vím teprve nyní. A co takových „teprve nyní“ ješté asi poznám, vždyť já vlastně začínám kompletně nový život.

Město za železnou oponou – Vídeň.

Již na letišti jsem poznal, že jsem z letadla vystoupil do jiného světa. Upřímně řečeno, hned od začátku jsem si mezi těmi moderně a vkusně oblečenými lidmi připadal trochu jako když se Honza zatoulal mezi pány, nebo rovnou jako vandrák. Chvíli jsem se zastavil a pozoroval jejich distingované chování. Všichni se usmívali a mluvili na sebe tiše. Ze všech čišela bezstarostnost a sebedůvěra. Ustarané a ustrašené tváře tu chyběly. Neviděl jsem, že by někdo překotně spěchal a vrážel do lidí. Udělalo to na mě ohromný dojem.

Nejprve jsem podle plánu zajel taxíkem do malého hotelu a pronajal si pokoj a potom vyběhl vzrušeně ven. Obdivoval jsem ulice plné světel, vše čisté, nikde žádné lešení, nebo opadaná omítka, nebo nějaká provizoria, jak bývalo v té době v ČSSR zvykem. Upoutaly mě zářící reklamy a výklady přeplněné prvotřídním zbožím, které se v naší republice nevyskytovalo. Po ulicích pak chodili pěkně oblečení lidé v hezkých šatech, ne tedy v texaskách jako u nás. Většina lidí nosila bílé košile a hlavně a stále všude panovala čistota a pořádek. Nemohl jsem se na to vše vynadívat, protože jsem byl zvyklý na tu vše obepínající šeď u nás. A co teprve, když jsem přerušil tento „Windows shopping“ a ocitl se uvnitř obchodu. Oslnily mě regály překrásně osvíceného zboží a úslužní prodavači, kteří se předháněli v ochotě nějak pomoci. Díval jsem se na tu krásu a štípal se do tváří, zda se mi vše jen nezdá.

V této době byla u nás v republice situace, že když jste vešel do krámu s potravinami a zeptal se, zda mají sýr, často řekli, že nemají, s dodatkem, že jej možná přivezou zítra. Tady jsem na regálu napočítal přes sto druhů.

zelinářstvích bylo takové ovoce, které se zde v této době nerodí a muselo být dováženo z jižní polokoule letadly. Bylo tam i mnoho plodů, které jsem v životě neviděl. Vzpomněl si přitom na moji domovnici paní Slanařovou, jak v ruce třímala malý pytlíček a z ulice křičela do oken: „Lidičky, mají mandarinky.“ Obvykle, když jsem tam doběhl, tak již nebyly. Tak toto bude město, ve kterém začnu svůj nový život na Západě, vzpomněl jsem si na Renatu a litoval, že jí to nemohu vše ukázat a o tu radost se s ní podělit. Co asi dělá?

Podle plánu rozvědky jsem se tři dny seznamoval s městem a doslova se jej učil nazpaměť. Měl jsem také vyhlédnutá místa, kde bych se mohl případně schovat, i různé únikové cesty. Neustále jsem sledoval lidi jdoucí za mnou a odbočoval, pro kontrolu do klidných uliček bez lidí. Zatím jsem tyto věci nepotřeboval ale bylo třeba je dostat do krve a provádět je s lehkou samozřejmostí. No a třetí den mého pobytu jsem na policii požádal o politický azyl.

Když se rozhodnete zůstat tímto způsobem v cizí zemi, je to podobné, jako když se přihlásíte dobrovolně do kriminálu. Jste okamžitě zatčen a podroben předběžnému výslechu. Jsou vám odebrány nejen doklady a otisky všech prstů, ale také vás ze všech stran vyfotí. Dále zjišťují, zdali nejste nějaký škodlivý nebo všemi hledaný živel. Potom vás zcela neomaleně zavřou do nějaké cely předběžného zadržení. Jednají s vámi slušně, ale zcela podle jejich zákonů. Druhý den jsem byl převezen – s patřičnou pompou – do sběrného tábora Traiskirchen. Opět v zamřížovaném policejním autu a tam vržen mezi stejné „zvrhlíky“ z celého světa, žijící za mřížemi a pod policejní ochranou. Zde prožíváte přijímací řízení. V té době je seznámena ambasáda vašeho státu s faktem vašeho útěku a čeká se na její reakce. Pokud by byly takového rázu, že jste třeba před svým odchodem udělal nějaké všeobecně odpudivé zvěrstvo, je možné, že vás vrátí. To se ale ještě nestalo.

Traiskirchenský sběrný tábor jsou bývalá kasárna. Ohromné cimry s postelemi nad sebou, asi po třiceti lidech. Chlapi, ženy a děti dohromady. Úžasně špinavé a smradlavé záchody, ve kterých proto mnozí lidé konali svoji potřebu ne v zhotovených kójích, ale již po pár krocích, tedy téměř ve vstupních dveřích. Pokud tam někomu upadlo děcko – jak řekl jeden cikán „matko, snad bude lepší, když si uděláme nové, čisté.“

No a tady nějakou dobu bydlíte, poznáváte nové přátele a jejich většinou naivní plány do dalšího života. Hlavně však stále nevíte, co se děje a za jak dlouho vás odtud pustí. Z této beznaděje unikáte tím, že po provázku spustíte nákupní tašku s penězi a zřetelným označením své národnosti „CZECH“, aby si to vaši krajané mohli přečíst. V nižších patrech totiž bydlí lidé, kteří tímto „přijímačem“ již prošli a mají volnost. Přesto si ještě dobře pamatují (tak je to působivé) na chvíle strávené v beznaději nahoře pod zámkem a tento dojem je tak silný, že překoná v našem případě i to „češství a tuto hru nekazí. Co více, i stráže dělají, že nevidí. Vaši neznámí přátelé tedy jdou do nejbližšího kšeftu a tu flašku brandy s cigaretami vám koupí a dokonce i drobné zpátky dají. Jinak jídlo je zde výborné a v takovém množství, že se ani nedá zkonzumovat.

Jednoho dne ale přijde strážný a do té smradlavé a přeplněné cimry zařve jméno. Pokud je to vaše, tak vás odvede do kanceláře a je s vámi proveden pohovor. Na tomto, v podstatě policajtském interview, se chcete hlavně dozvědět, zdali vás vrátí pod policejním dohledem do vlasti, ze které jste uprchli a tam poputujete do kriminálu, či si vás v této zemi nechají. Mluvil jsem s lidmi, které nepřijali ve Švýcarsku, které milostivě vrátili místo do Československa sem a kteří byli připraveni v případě dalšího vyhazovu z Rakouska, než aby skončili v uranových dolech v Československu jako vězni, skočit z okna a ukončit tak svůj život.

Tak i já, „typicky bezúhonný člověk“, jsem se po několika dnech dozvěděl, že mi Rakousko poskytne ochranu a postará se o mne. Šel jsem tedy bydlet do nižšího patra, na společnou velkou světnici, kde to bylo nejen o poznání lepší, ale již jsme nebyli za mřížemi a mohli se volně pohybovat po městě. Komfort byl také v tom, že nás tu bydlelo pouze patnáct. Jak již jsem řekl, jídla dost, ale peníze, kromě jednorázové stopadesátišilinkové almužny, za kterou bylo možné si v nějaké obyčejné hospodě dát šest piv – peníze žádné. Bylo tedy dosti důležité sehnat si nějakou práci. S vděkem a uspokojením jsem si vzpomněl na mého instruktora v Praze, který mi doporučil, abych po odchodu z vojny nastoupil a „vzdělával se“ na postu nějakého řemeslníka, v mém případě instalatéra. Česká rozvědka mi nikdy nic nedala a záviselo tedy jen na mně, jak se o sebe postarám. Po instalatérech zde byla naštěstí velká poptávka.

Nejlepší přátelé Čechů snad byli, jsou a budou Poláci. Když jsem o tom kdykoli přemýšlel, tak mi bylo divné, že jsme se nikdy nespojili ve společný stát. Snad bychom lépe čelili Rusům a Němcům. I zde jsem poznal, že jsou to lidé neobyčejně zběhlí. Na vše znali správné fígle a vždy dobře poradili.

„Než přijmeš dolar, musíš jej vzít do ruky a jakoby jej trhat. On se v tom místě neroztrhne, ale jen natáhne a udělá varhánky, to znamená, že je pravý. Dodnes si vzpomínám na jejich základní poučku: ‚Když ti někdo něco nabízí příliš levně, raději uteč!‘“

Češi jsou ale podnikavější. Hned po mém příchodu přišli, že mi zařídí azyl a nic za to nechtějí. Azyl je pro emigranta základní potřeba.

„…Milá maminko, jsem dítě štěstěny, již za několik měsíců pobytu v této zemi jsem dostal ten krásný, svobodu přinášející, osvobozující, vše naplňující azyl. Azyl, který mi dává volnost racka, sílu orla, chytrost lišky a obratnost geparda a taky zaručuje, že mě odtud nepošlou do českého kriminálu…“

Azyl udělující stát se tím zavazuje přijmout uprchlíka pod svá křídla a po určité době mu udělit občanství. Můžete také se všemi nároky oficiálně pracovat a pořídit si konto v bance, či řidičský průkaz.

„Bylo by prý ode mne ale špatné,“ pokračoval český dodavatel azylu, „a zkazil bych to ostatním, kdybych v případě, když se jejich nabídka uskuteční a azyl dostal, nepoukázal nejmenované osobě na patřičném rakouském úřadě, kterou oni znají a nemohou z pochopitelných důvodů jmenovat, tisíc šilinků. A právě oni to jsou, kteří tyto moje peníze vtisknou do jeho dobrotivé dlaně.“

Jak kouzelné. Tito lidé využívali faktu, že azyl dostávalo asi padesát procent emigrantů a každý, kdo jej obdržel, v euforii jmenované peníze dal a na těch, co azyl neobdrželi, pochopitelně nikdo nic nechtěl. Tak vydělávali hodně peněz, aniž by nějakého úředníka kdy podpláceli nebo znali. Holt někteří Češi se vyznají a postupně, když si obchodníci stěžovali, jak rafinovaně kradou v obchodech, tak se jejich sláva roznesla snad po celém světě a často to bylo natolik silné, že kdykoliv jsem se představil jako Čech, tak protějšku poklesly koutky, jako by těm lidem chyběl smysl pro humor…

prvních chvílích tohoto zvláštního života, se stále se měnící adresou, jsem ani matce či Renatě nestačil o sobě podat jakoukoli zprávu. Samozřejmě jsem si to vyčítal, ale co dělat. Ráno po snídani jsme se vždy vyrojili a u státní silnice do Traiskirchenu vytvořili dlouhý špalír, který by mohl kladně ohodnotit i kdejaký tu projíždějící potentát. Rakušané o tom věděli. Podle svého výběru si zde vybírali levné pracovní síly, často i vysoce kvalifikované, za které by ve své zemi zaplatili nejméně pětkrát tolik.

Přimotal jsem se k jakési akci, která mi dodnes nevymizela z paměti. Dotyčný člověk hledal instalatéra. Přivezl nás do dobře prosperující, hosty dunící pivnice. Zprvu jsem si myslel, že nás zve na pivo. Ale kdepak. Ucpalo se tu odpadové potrubí. Za normálních okolností, kdyby mi někdo řekl, že mám vyměňovat za provozu „močovod“, kdy celá hospoda o sto šest pije pivko a o sto sedm koná potřebu, tak bych se mu vysmál. Zde byla situace jiná. Peníze scházely a mohla je přinést jen práce. Šli jsme na to dva a tu ve sklepě ucpanou deseticentimetrovou trubku, pět metrů dlouhou, začali sundávat a nahrazovat novou. Nemusím podotýkat, že byla plná. To že byla také těžká, jsme poznali, když jsme ji uvolnili nad naší hlavou z držáků. Její obsah se mi totiž vyprázdnil na hlavu a vytékal z nohavic. Práci jsem ale bez mrknutí oka dodělal, vždyť horší to být již nemohlo. To parťáka, který tuto operaci řídil, natolik nadchlo, že mě přijal za svého stálého pomocníka. A tak jsem cestou těchto lidských výměšků, o kterých se říká, že lidem přinášejí štěstí, získal práci.

To, že by mi česká rozvědka někdy nějakým způsobem pomohla, nebo něco zaplatila, se nikdy nestalo. I když musím přiznat, že jsem o tom byl předem informován. Dělali jsme ale i práce lepší a mohu říci, že jsem se naučil používat nejednu pro mě novou, západní techniku. Práce byla příjemná i tím, že jsem si při ní vydělal na české poměry nezvyklé množství peněz. Za hodinu jsem měl padesát šilinků a pokud to budu přepočítávat tradičně na plzeňská piva (na co také jiného?) zakoupená v hostinci „U Tygra“ v Praze, bylo by jich asi sedmdesát. Po nějaké době jsem se tedy osmělil a podle starého dobrého v Česku zavedeného zvyku, který jsem ovládal již z dob získávání mého bytu v Praze, věnoval jakémusi „nepodplatitelnému“ úředníkovi tisíc šilinků. Ten mě z té patnáctipostelové cimry dal na jakýsi penzion, kde jsme bydleli jen tři.

Byli to dva příjemní mladí lidé, Čech a Maďar. Žilo se s nimi dobře. Snad také díky mým vysokým příjmům. Konečně jsem se rozkoukal a natolik zařídil, že jsem se mohl věnovat i nějakým zálibám. Pořídil jsem si také svou poštovní schránku a pak konečné napsal své drahé Renatě podrobný dopis. Odpověď přišla zanedlouho a nebyla veselá. Když se prý vracela z práce, našla náš byt zapečetěný. Na dotaz na policii, co se to děje, jí bylo sděleno, že je to běžná praxe. Byt uprchlíka propadá státu a ona, protože zde nebyla patřičnou dobu hlášena a ani nebyla moje právoplatná družka, či manželka, tu nemá co dělat. Musela odevzdat klíče. Byl to pro ni šok, protože zde měla všechny své věci. To se prý bude řešit později. Rozbrečela se a běžela k mé matce. Ta, když se dozvěděla, že jsem emigroval – před odletem jsem jí to totiž neřekl – dostala srdeční záchvat a odvezli ji do nemocnice. Psaní končilo povzdechem:

„Lásko moje, přijeď, potřebuji tě a nevím, co si tu sama počnu. Svět je bez tebe prázdný a moc se bojím, že dlouhé odloučení naši velkou lásku zničí.“

Nejraději bych se ihned vrátil, ale bylo jasné, že by to nic dobrého nepřineslo. Po návratu by mě jen zavřeli. Mimo to bylo třeba, aby se Renata starala o mou matku. Znovu jsem tedy měl o čem přemýšlet. Zvláště když za mnou podle sjednaných hesel z Československa přišel jakýsi člověk, který mi oznámil, že se mnou jako s důstojníkem budou prováděny v brzké době tvrdé výslechy a seznámil mě s další činností. Měl jsem prostřednictvím mrtvé schránky naši rozvědku o všem dopodrobna informovat. Označil místo schránky, způsob vyzvednutí a zmizel. Byl to můj „řídicí orgán“. Moje špionážní poslání v cizí zemi začalo.

mém zaměstnání jsme zrovna dělali někomu v domě rozvody vody. Byla to docela zajímavá práce, protože jsem začal dostávat samostatné úkoly. Proto mě dosti nemile překvapilo, když za mnou na pracoviště přišel můj šéf s policajtem a oznámil, že zítra chodit nemusím, protože budu vyslýchán policií. Ještě večer jsem šel do mrtvé schránky a vyzvedl obsah. Byly to další pokyny a hlavně hromada zvláštních papírů – nosičů, na které jsem měl psát neviditelným písmem a ještě k tomu šifrou, na co se mě budou na policii ptát.

Druhý den jsem si na sebe navlékl slušné šaty a spěchal na policii. Vyslýchala mě rakouská kontrarozvědka. Hned z prvních otázek jsem poznal, že jejich metody jsou velice amatérské. Celou dobu jsem je vodil za nos a vyprávěl jen to, co se mi hodilo. Byli spokojeni, vše zapsali a dokonce několikrát nahradili ušlou mzdu. Vrátil jsem se druhý den do zaměstnání, aniž by moje pověst pracovníka utrpěla a byl jsem rád, že se vše tak jednoduše vyřešilo. Podle toho také zněla moje odpověď do schránky a dokonce jsem stačil napsat utěšující dopis Renatě. Ve schránce byla ale zpráva, že absolvovaný výslech byl jen předběžný, od jakýchsi obyčejných policajtů, kteří nejen že neměli zkušenosti, ale ani zájem se něco dozvědět. Že se mám připravit na zpověď daleko těžší. Protože není vyloučen ani detektor lži, mám si zopakovat jeho obejití. Začalo jít do tuhého. Čím více jsem se do této pavučiny zaplétal, tím více jsem litoval, že jsem neutekl někdy, když k tomu byla příležitost při našich letech za dráty, tedy bez jakýchkoliv závazků.

Dlouho jsem nečekal. Ráno se u šéfa objevil urostlý muž v tmavém obleku a brýlích, jak vystřižený z amerických „westernů“ o CIA. Vzal si mě stranou a řekl, že zítra v osm se mám objevit na křižovatce jakýchsi dvou vídeňských ulic. Okamžitě jsem poznal, že mám tu čest s prvotřídním profesionálem a v hlavě mi blikla myšlenka, že nyní se pozná, jak mě ti moji instruktoři na celou tuto akci připravili a jak obstojím. Připravil jsem o tom krátké hlášení do schránky, ale psal jsem to spíše jako dopis na rozloučenou, či závěť. Tedy v případě, že se již neozvu.

Byly to moje prvé zkušenosti s opravdovým „nepřítelem“, tak jsem se přílišnou nedočkavostí po tomto měření sil netřásl. Nicméně ráno jsem vykročil pravou. Na smluveném místě po chvíli zastavilo zcela obyčejné taxi se zmíněným „CIA – mafiánem“. Popojeli jsme jinam, kde čekalo jejich auto. Další jízda byla velice zajímavá, dalo by se říci jako vystřižená z učebnic kon– spiračních technik, které jsou asi na celém světě stejné. Stále jsme kličkovali, zajížděli do opuštěných uliček a všichni pozorovali, zda nás někdo nesleduje. Nakonec jsme zastavili u velkého hotelu. Do výtahu s námi nastoupili dva zcela cizí lidé, jeli s námi do pátého poschodí, kde se teprve projevilo, že k nám patří. Zde jsme se zastavili u jedněch z těch po chodbě rozsetých dveří. Když je začal jeden ze skupiny odemykat, jako na povel u obou sousedních dveří zarachaly kliky, objevili se v nich další muži a postavili se do pozoru. Takhle vychované hosty jsem ještě neviděl. Ti dva, co se k nám připojili, velkopansky kývli hlavou a celá skupina se po těchto pokojích rozdělila. Udělalo to na mne ohromný dojem. Vždyť při mém prvém výslechu bude asistovat osm lidí a to ne ledajakých. Připadal jsem si jako při mém prvém seskoku padákem, když se pode mnou objevila ta strašlivá hloubka, do které jsem se měl dobrovolně vrhnout. Bylo jasné, že nebudu jednat se žádnými ořezávátky. Rozsadili jsme se po postelích a židlích, každý z nich si před sebe připravil hromadu papírů, zapnuli magnetofon a střetnutí mohlo začít. Zprvu mě překvapil přivítací proslov muže, který byl zřejmě vedoucím.

„Mezi východem a západem probíhá ostrý ideologický boj, který každým okamžikem může přerůst v boj skutečný.“

Začátek projevu byl pronesen s takovým důrazem a pompou, že jsem v prvé chvíli nevěděl, zda jsem na výslechu CIA, či M-15, nebo ve Kbelích, na komunistickém školení. Tak si tato slova byla podobná. Také mě napadlo, zdali mě nevyšetřuje KGB. Muž ale pokračoval.

„Pokud tedy chcete zůstat na naší západní straně a opravdu proti tomu všemu tam bojovat, je vaše svátá povinnost nám pomoci. I zdánlivě bezcenné maličkosti jsou pro nás cenné.“

Muž v brýlích se silnými skly a tmavým rámem pronesl v tomto tónu ještě něco a ukázal na hubeného chlapíka s typicky židovským nosem, černými vlnitými vlasy a hnědýma očima. Z něho okamžitě vypadla otázka, která mé přímo uzemnila. Ano, týkala se československé rozvědky a mé případné spolupráce. Když jsem začal cosi blekotat, další světlovlasý maník se mě zeptal, co říkám tomu, že moji snoubenku Renatu vyhodili z bytu a židovský typ pokračoval, zdali jsem absolvoval nějaký výcvik, či mi byl nabízen. Bylo to ostré tempo, které jsem nečekal a bylo jasné, že když výslech bude pokračovat stejně, není na mě ani potřeba nasazovat indikátor lži. Sesypu se sám a ke všemu se přiznám. Věděl jsem, že jediná moje záchrana tkví v tom, že musím za každou cenu výslech z těchto kolejí vyšinout a zpomalit. Byla to hra na schovávanou, na nejvyšší úrovni.

Pomalu anglicky jsem se omluvil, že jejich americká angličtina je nad moje nejen vyjadřovací schopnosti, ale i tempo chápání a bylo by napříště lepší přivést tlumočníka, aby nedošlo k zavádějícím nepřesnostem. Všichni se na sebe podívali a zdálo se, že jsem nejen jejich ostrý útok odvrátil, ale i v brejku dal gól. Blonďák sedící na posteli dokonce provokativně sevřel rty a zaklapl sešit.

Začali jsme se bavit pomalým tempem o zcela jiných věcech, které měly pokračující souvislost. Bylo jasné, že rychlý sled otázek s měnícími se tématy mě měl dokonale zmást. Lest ale nevyšla a past se zatím nesklapla. Poznal jsem, že další výslechy toho dne jsou jen trapná improvizace. V pokoji byl ještě jeden chlapík, spíše připomínající boxera, či gorilu, jehož přítomnost byla nepopiratelná. Ten se nyní na pokyn šéfa vzdálil a přinesl sendviče a každému jedno pivo. V místnosti zašplouchala dobrá nálada. Podle tohoto „placatého“ jídla jsem poznal, že to Rusové nejsou. Bylo mi jasné, že je důležité, abych jim byl sympatický. Jak se říká: „Není ani tak důležité, co se řekne, ale jak se to řekne.“ Tím pomine jejich strojová přesnost, a proto nyní, když vlastně vyplňovali čas improvizacemi a ptali se mě na kdeco, co je napadlo, jsem sklouzával k zajímavým leteckým zážitkům a dokonce se mě k spokojenosti všech povedlo do svého scénáře zařadit i pár košilatých příběhů z Jeseníků, čemuž jsem se při svém – v tomto oboru dosti slušném výcviku – sám musel pod vousy zasmát.

Asi ve tři hodiny naše povídání skončilo. Byl jsem upozorněn, že vše je nesmírně tajné a že k další schůzce budu vyzván. Protože jsme ve svých školeních s mým instruktorem Petrem podobné výslechy zachycené na magnetofon, rozpracovávali, věděl jsem, že se zde sleduje každé zakolísání hlasu. Věděl jsem, že rozbor mého blábolení bude dost pracný a že dříve nežli za tři dny hotov nebude. Také jsem si uvědomil, že pokud budou nahranou pásku hodnotit a rozebírat, jako se to všeobecně dělá, před nějakým vedením, tak je za mé úniky od tématu nepochválí a určité se chytnou za nos. Nabídli odvoz, ale řekl jsem, jako bych to tu znal, že zrovna si tady chci něco zařídit a dostanu se domů sám. Po odchodu z hotelu jsem se tedy teprve mohl zorientovat, ve které části Vídně jsem to vlastně byl.

Druhý den jsem nastoupil do zaměstnání a dokonce byl mile přivítán šéfem. Z jeho nuceného úsměvu jsem poznal, že se těchto lidí bojí jako čert kříže. Moje nenadálé absence mu musely přinášet mnoho starostí a vzhledem k tomu, že pracovních sil byl přebytek, tak by mě za normálních okolností dávno vyhodil. Po skončení zaměstnání jsem musel tajně napsat hlášení a v nejbližších dnech doručit do mrtvé schránky. Byl to v těchto podmínkách dost fofr. Vždy jsem počítal s tím, že budu sledován, což mě trochu znervózňovalo. Každý začínající špion to zažil. Postupně se dostáváte do stavu, že si myslíte, že uklízečka na chodbě, když se na vás tak divně podívala, je zcela určitě nastrčený agent, stejně jako pošťák, co jde již druhou ulici za vámi. Když koupíte noviny a vidíte, jak prodavač okamžitě někam telefonuje, máte chuť se dát do běhu.

Připomínalo to pocit v noci v lese, kdy jdete sám a neozbrojen. Trochu se bojíte, připadáte si, že vás hned někdo praští klackem. Když ale máte v ruce kudlu, již si myslíte, že vás dotyčný bodne, no a pocit s pistolí vám říká, že po vás někdo vystřelí. Také psaní hlášení nebylo jednoduché. Používal se většinou určitý kód, kterým se nejen nahrazovala písmena, ale který se v průběhu měnil. Vše bylo psáno tužkou přes zvláštní papír a ještě pojištěno tajným znamením, které v případě vašeho zatčení a donucení ke spolupráci tento fakt prozradí. Dělat tuto práci na pokoji, ve kterém jsme bydleli tři, byl holý nesmysl. Opatřil jsem si proto klíče od půdy, kde jsem si z odloženého nábytku zhotovil provizorní stanoviště. Moje „kancelář“ byla šikovně schována za komínovou zdí, takže při příchodu nebyla vidět. Nedaleko vchodu byla také velká matrace, na které jsem si mohl případně natáhnout záda. Její pravý smysl jsem pochopil později.

Zatímco muži se většinou snažili sehnat práci a vydělat za každou cenu peníze a vraceli se do domů unaveni od těžké nádenické práce, jejich manželky, kterým se zaměstnání sehnat většinou nepovedlo, se často celé dny nudily a na tomto „kanapi“ si občas tajně vybíjely elán. Také se stávalo, že někteří parťáci, kteří si na těchto penzionech vybírali pomocníky, si spíše vybírali jejich manželky. Zatím co jejich podřízený dělník, který měl mimochodem často univerzitní vzdělání, někde do kopce vozil štěrk, až přitom úpěl, jeho parťák si odskočil a jeho manželce zcela lidsky a bez zábran vysvětlil, že něco za něco a potom vlastně ve stejnou dobu úpěli všichni tři. Kdepak, láska je velká čarodějka a život je někdy lumpárna.

Renata zatím nenapsala, ale dostal jsem dopis od Věry. Byla to chytrá ženská a číst psaní od ní bylo požitkem. Věra si nikdy nestěžovala, vše brala s úsměvem a z jakéhokoliv trable dokázala vykličkovat jako ještěrka, aniž by ztratila ocas. Věděl jsem, že výslech Věry lidmi z CIA by zcela určitě končil tím, že by jim vyprávěla vtipy, až by se váleli smíchy po gaučích a nakonec by s jejich šéfem šla do šantánu. No jo, i když ten můj… k tomu daleko neměl také.

Věra po úvodních konvenčních frázích psala o Miladě Horákové. Nikdy nebylo jasné, kde se tyto záhady dovídá.

Milada byla prý již jako mladá velice temperamentní a cílevědomá ženská. Byla židovka. Po druhé světové válce, když ji propustili z koncentráku, se prý stala přímo levicovou fanatičkou. Dala se do národně socialistické strany a svůj odpor k náboženským modlám vyjadřovala tím, že se skupinou stejných fanatiků chodila po Praze a ničila na ulicích náboženské sochy. Jedné panence Marii přehodila přes krk provaz. Hej rup a se válela v prachu ulice. Naštěstí i v komunistické společnosti se našli lidé, kteří jí v tomto řádění a ničení historických památek udělali přítrž. Milada však chtěla růst. Měla k tomu veškeré předpoklady. Byla mladá inteligentní právnička, za kterou stálo mnoho lidí. Žádala v té době prezidenta Gottwalda, aby ji vzal nejen do komunistické strany, ale aby zde získala patřičné ocenění. Chtěla prý být poslankyní a členkou vlády. Když se ale huhňavý a pomalý Gottwald neměl k činu, upozornila ho, že zná určité věci, které by po zveřejnění mohly českou politickou scénu nejen zajímat, ale i s ní pěkně otřást. No a pak mu je řekla. Nutno upozornit, že vládnutí českého prezidenta Gottwalda bylo asi v takové závislosti na Rusku, že když odsoudili nevinného generála Píku a chtěl mu jako prezident udělit milost, tak si posléze stěžoval generálovi Svobodovi: „Snažil jsem se jej zachránit, ale nešlo to.“

Horákovou ale zachránit nikdo nechtěl. Když promluvila, byl to gejzír zdrcujících faktů. O čem? O tom, že například předseda ÚRO, což byly státní odbory, všeho toho dělnického hnutí, o kterém se stále dokola mluvilo, záštita, tak tento předseda a pozdější prezident republiky, populární Ton– da Zápotocký, dělal v koncentračním táboře za Němců kápa. Byl to kápo nelidský a surový, který spolupracoval s Němci. No a Milada na něho měla spousty dosvědčujících materiálů a svědků. Mimo to věděla, že stačí prolo– mit zbabělost určitých lidí a celý ten komunistický aparát, který v té době ještě vůbec nebyl tak silný, jak se později říkalo, se začne zmítat v politické krizi. Bylo také jasné, že tento trumf bude mít Milada stále v ruce a bude jím kdykoliv a komukoliv z tehdejších politiků mávat před nosem. Odpověď na dotaz k našim sovětským bratrům, byla jasná. Tahle ženská musí zmizet nejen z politické scény, ale i ze světa. A začal absolutně vymyšlený a demagogický proces, který s sebou spláchl mnoho dalších nevinných lidí. Ano, jak říkal Kléma: „Když se kácí les, tak lítaj třísky.“ A tak Miladě, která se ve svém politickém snu již viděla předsedkyní vlády, či jinou vysoko postavenou funkcionářkou, „shodou okolností“ byla na krk hozena stejná smyčka z provazu, jakou kdysi kolem krku uvázala panence Marii a skončila na šibenici.

Když se potom Antonín Zápotocký stal „dělnickým prezidentem“, byl jenom další loutkou v rukou KGB, která na něho všechny tyto „maličkosti“ věděla.

Věra celé toto politické hnutí více nekomentovala. Nikdy jsem se nedozvěděl, odkud tyto informace má, a tak jsem je bral s rezervou. Její dodatek mě ale zaujal.

„Tak se brouku ten svět točí a nic proti tomu nenaděláš. Dej si ale pozor – mašle – tlačí a můžeš ji mít jen jednou.

Tvá Věra.“

Plně jsem pochopil smysl posledních slov. Činnost, kterou jsem dělal, byla velmi nebezpečná.

Druhý výslech byl podle mého očekávání hned od začátku tvrdý, jak má být a dokonce se zdálo, že na zadnicích vyšetřovatelů rozeznávám čerstvá jelita od rákosky nadřízených. Muži v černém, který mi dal v práci avízo, jsem slíbil, že přijdu před hotel. Když jsem ale vycházel z penzionu, kde jsem bydlil, čapli mě dva chlapíci a posadili do auta. Potom jsme jako vždy jezdili sem tam po Vídni, zastavovali v odlehlých uličkách, dokud jsme neskončili bůh ví kde, v konspiračním bytě. Kdepak, tito lidé nic nezanedbávali. Po krátkém projevu, při kterém si všichni před sebe srovnali svá lejstra, vše začalo. Tentokrát byl přítomen tlumočník. Bylo jasné, že než tlumočník přeloží anglicky pronesenou otázku, které budu rozumět, zbyde přece jen okamžik na rozmyšlenou. Potom přede mě dali velký blok a barevné tužky. Abych znal pravidla hry, bylo mi sděleno, že než tlumočník vykoktá otázku, mohu jim něco namalovat. Budou to prý základní věci, nad kterými není nutno přemýšlet. Když například někam deset let chodím na oběd, tak asi znám i každičký detail okolo. Musím přiznat, že to bylo opět mazané. Při mém malování totiž padaly tlumočníkem překládané otázky jako střely z kulometu, já se potil, a jakmile jsem přestal malovat, „gorila“ mě šťouchla do ruky. V té chvíli jsem byl vděčný svému instruktorovi v Praze za jeho všestrannou péči. Vždyť toto vše jsme probírali a mnohokrát nacvičovali. Vzpomínám si dokonce, že na mé znuděné úsměvy můj instruktor vždy říkal, že si na něho jednou – až půjde do tuhého – vzpomenu a tak jsem mu v duchu děkoval. Tentokrát jsem dokonce k obědu odmítl pivo a soukal do sebe jen ty jejich suchý a placatý chleby, kterým říkali sendviče, s plátkem šunky a kolou. Věděl jsem totiž, že každý kousek mého mozku, který mohu použít, je dobrý. Všechny otázky se většinou točily kolem povahy a charakteru mých bývalých představených. Dokonce jsem je musel i malovat, což při mém kreslířském umění vyvolalo nejednu veselost. Bylo jasné, že pokud máte proti sobě soupeře a znáte jeho základní charakterové vlastnosti, nebo víte, že bývá často večer opilý, či je na ženské, umíte si jej představit a válčí se vám proti němu mnohem lehčeji.

Období mého vyslýchání trvalo asi měsíc. Již jsem si na ně zvykl a oni na mě. Postupně jsme zabředli do běžné rutiny, i když některé jejich obraty byly překvapující. Byl jsem na příklad hned po ránu, při počátku výslechu tázán na osoby hodící se ke spolupráci se západem. Nejprve mě napadlo, že by bylo zajímavé určit někoho z mých instruktorů kontrarozvědčíků a tyto dvě organizace provázat. Určitě by se tahaly za nos, až by jiskry létaly. Pochopitelně, že jsem tento nápad okamžitě zamítl. Uvedl jsem několik lidí, co vyhodili z vojny, a na otázku jejich vzhledu řekl, že například mají kudrnaté vlasy, či nosí brýle. Jaké ale bylo mé překvapení, když jsem byl ke konci výslechu upozorněn, že dotyčný brýle nenosí. Došlo k chybě z mé strany. Nosil brýle jen na čtení. Ale rychlost ověření byla fascinující. Uvědomil jsem si, že mají lidi všude. Dávno již asi neplatí co Čech, to muzikant, ale co Čech, to rozvědčík, pracující vždy na té či oné straně, často jen na nižších postech, kterým se škodolibě říkalo donašeč, jako naše domovní důvěrnice. Teprve nyní bylo jasné, proč jsme každičký moment našeho výcviku v Praze tolik utajovali.

Vše musí jednou skončit. Tak to bylo i s mými výslechy, kterým se vzletně říkalo interview. Myslím, že spokojenost byla na obou stranách. Vzhledem k tomu, že jsem létal s veškeru elitou naší armády a vozil je i po skladech atomových hlavic, v té době u nás rozmístěných, věděl jsem nejen to, co si mezi sebou povídají, ale i kde je nějaké centrum výcviku zahraničních specialistů (dnes teroristů). Jejich album mohlo být dokonalé a pokud do něho vloží i mé malůvky, tak i s „fotkami“. Poslední den byl již lehčí. Ověřovaly se jen některé nesrovnalosti, kterých jsem se dopustil. Dokonce mi bylo milostivě prozrazeno, že naše letectvo, které bylo početné, má být v případě konfliktu použito v prvém sledu na vystřílení jejich protiletadlových raket. Takový kanonenfutr.

Když jsem si představil, že na přehlídce r. 1960 letělo nad hlavami diváků 550 Migů a naše vojenské letectvo mělo 1150 letců, tak by asi bylo po čem střílet.

Po obědě, pokud se té „vatě“ s plátkem šunky dá tak říkat, pivo teklo proudem a dokonce náčelník otevřel šampaňské. Nakonec mi byla předána krásná knížka s vojenskými letadly a obálka se sto tisíci šilinky. Když jsem z žertu vytáhl pero a požádal, aby se tam na památku všichni tito „nezištní lidé“ zvěčnili a napsali věnování, přijali to přátelsky jako dobrý vtip a dlouho se tomu smáli. Sto tisíc šilinků byly na tu dobu velké peníze. Představovaly roční plat dělníka.

Později jsem si uvědomil, že tito a podobní lidé mají takovou moc, že si mohou za peníze, či kompromitující informace, koupit nejen vojáka, ale i člena parlamentu, vlády či prezidenta.

Tímto se vyřešilo mnoho věcí. Mohl jsem očekávat svoji Renatu v klidu a věděl, že až přiletí, přijmu ji do veškerého pohodlí. Agenti mě toho dne vysadili před penzionem a já kráčel do svého „domova“ v nebývalé pohodě. Při odemykání jsem si všiml, že dveře do našeho bytu byly odemčené, ale v okně seděla uklízečka Nataša, což vše vysvětlovalo. Byla to židovka z Ruska, která si takto přivydělávala. Svítilo sluníčko, a tak si v okně s vykasanými sukněmi opalovala své pěkné nohy. Její stehna bělostně svítila a já šťasten, že vše dobře dopadlo, přiskočil a z legrace do ní strčil a zase ji chytil. Nebezpečí, že vypadne nebylo, okno vedlo na balkon. Ani nevím, jak se to stalo, ale jak se prudce pohnula, ucítil jsem v rukou její pevná prsa, zakončená tvrdými bradavkami. Nataša podprsenku nenosila. Dotek mých rukou byl bezprostřední a já tam ty dva balónky pod blůzou začal honit sem a tam, až jsem se zajíkal slastí. Zaječela strachy a abych předešel jejímu náhodnému pádu, vtáhl jsem ji zpátky do místnosti. Upadli jsme na gauč pod oknem a srdečně se tomu zasmáli. V jejím obličeji se však objevil zvláštní nach, který mívají ženy, když sice říkají ne, ale již jsou silně vzrušeny a který muže neobyčejně přitahuje. Neodolal jsem a na její rudá ústa ji vášnivě políbil. Moje ruka se přitom z již odhalených prsou přesunula o něco níže. Řekl bych, mnohem níže. Nataša začala vzdychat a já v té vervě její chatrné kalhotky ve snaze sundat doslova přetrhl. Žebřiňák se rozjel a jeho splašení koně se vrhli vpřed takovou silou, že svůj náklad vysypali již v bráně. Nic se ale nestalo, práskl jsem znovu do koní a jel pro druhý. Zpočátku to bylo do kopce, ale pak se vraníci opět rozběhli s nebývalou silou.

Nataša byla vdaná. Občas jsem jejímu muži opatřoval práci. Začátky bývají těžké. Tady na kanapi se již ale o žádný začátek nejednalo. Měla zakloněnou hlavu a prudce oddychovala. Začala sípat a z jejích úst se ozval dlouhý vzrušený vzdech, „ah Toníííí – Toníííí“. Její prsa se ještě více nalila a bradavky zfialověly. Potom se štěstím rozplakala a já složil druhou fůru. Připadal jsem si ale spíše jako uhlíř, co vysypal do sklepa další putnu, protože Tony se jmenoval její manžel.

Pozvolna jsem se vracel z ráje do skutečnosti, tedy do pokoje na starý gauč. Ležela tam pode mnou holka s rozcuchanými vlasy, vykasanou sukní a bíle svítícími prsy. Již ne tom nebylo nic romantického. Spíše jsem k tomu měl odpor. Vzduch páchl zatuchlinou a chtělo se mi spát. Rychle jsem vstal, opláchl se u umyvadla a když jsem zezadu na svých zádech cítil její obnažená prsa, bylo mi z toho nanic. Odstrčil jsem ji, utřel se ručníkem a hodil ho na její ramena. Když mi jej vracela, ukázal jsem jí, že má vypadnout.

Měl jsem toho již dost a chtěl být sám. Popadla kýbl s hadrem a já ji ještě ve dveřích zastavil. Ne, na rozloučenou jsem ji nepolíbil, ale z toho balíku peněz, co mi dali, vytáhl dvě tisícovky a strčil jí je do kapsy. Dobře věděla, že to je její výdělek za měsíc. Pokorně se usmála, v jedné ruce kýbl, druhou si přidržovala dosud rozepnutý výstřih a vypadla. Ulevilo se mi.

Lehl jsem si na postel a o všem přemýšlel. Život je asi složitý. Na stolku ležely něčí cigarety, jednu jsem si zapálil. V té době jsem nekouřil, jen příležitostně. Byly Pavla. Ráno je tu zapomněl, když šel pracovat na stavbu. Pavel utekl s Lucií, v pátém semestru medicíny. Byla to láska jako trám. Tady ale studia něco stojí a peníze nebyly. Rozhodl se, že bude pracovat a Lucii finančně potáhne. Až Lucka dostuduje, tak si to vymění, začne chodit do školy on a ona zase potáhne jeho. Jak jednoduché. Jenže, jak jsem se již zmínil, život je složitý. Lucie byla nejen krasavice, ale i chytrá. Po roce si to rozmyslela a od Pavla se odstěhovala k nějakému doktorovi, co přednášel na univerzitě a u kterého skládala semestrové zkoušky. Bydlili spolu v jeho vilce jako dvě hrdličky. Pavel skončil jako pomocný stavební dělník, vozí na stavbě písek a večer, když má peníze, si trochu přihne. Nyní mu jich na to pití zbývá o něco víc. Vyfukoval jsem blaženě dým z vonící cigarety. Tvořil nade mnou pravidelné kroužky, které značily dobrou pohodu. Pohodu po dobře vykonané práci. Byl absolutní klid a někde v dálce hrála hudba. Ideální čas ke snění.

To nejhorší, na co mé česká kontrarozvědka upozorňovala, mám za sebou. Určitě se vše povedlo. V případě, že by mým „poudačkám“ CIA nevěřila, tak by mě možná odměnila také, aby mohla sledovat moji činnost, ale ne tolika penězi. Za chvíli napíši poslední zprávu do mrtvé schránky. Protože jsem agent určený pro Jihoafrickou republiku, naši kontráši mě tady v Rakousku již nechají být. Budu stále pracovat jako instalatér, ale peníze si již budu schovávat pro začátky v JAR. V této zemi berou bílé, protože je tam potřebují. Již tím, že nejsi barevný, nebo černý, získáváš velký status. Vše pracuje pro tebe. Zde si obnovím letecký diplom, nebo se dám do party s nějakým podnikatelem. Nebudu živořit. Okamžitě si půjčím na barák. Velký barák.

Snad někde v Kapském Městě. Tam jsou nejlepší klimatické podmínky pro žití. Co klimatické, mají tam ráj na zemi. Dům bude stát někde na návrší. Vpravo se budu dívat na ten hrb, co vedle něho stojí Stolová hora a vychází sluníčko a pak takhle vlevo – vlevo bude město. Město, které se v noci zdá jako Plzeň, ale žije tu přes čtyři miliony obyvatel. Je černé nejen v noci, ale i za dne, protože bílých je tu málo, snad jen osm set tisíc. A za ním se bude třpytit oceán. Bude to krásný pohled. Renata bude doma s dětmi. Bude mít svoji kancelář, ze které bude řídit chod domácnosti. Občas mrkne z balkonu, jestli černá Merri náhodou neusnula a střeží děti, co se koupou v bazénu. Jestli Zullu nespálila omáčku. Se služebnictvem budeme zacházet slušné, tak jako by to byla naše rodina. Koneckonců, vždyť celý život jsme vlastně byli služební my. A večer přijdou hosté. Budeme sedět ve velké místnosti s krbem a pít šery. Každý z nás bude mít jistě o čem vyprávět. Vždyť než jsme se doplazili až sem, museli jsme se dost nadřít a hodně riskovat. Přivíral jsem slastí oči, jako by mi to šery teklo do krku již nyní. Kdyby nepráskly dveře, tak bych snad usnul. Vešel Zoltán a hodil mi dopis. Nyní, když jsem měl stálou adresu, schránku jsem zrušil.

Zoltán byl Madar – vysokoškolák. Právě dodělal ekonomii. Komunismus mu nevoněl. Protože to dával příliš najevo, nikde jej nevzali do práce. Skončil tedy v jakési stavební ohradě, kde v kapse s červeným vysokoškolským diplomem zvedal projíždějícím autům závoru a kontroloval náklad. Kozel, co se stal zahradníkem. Jeho vysokoškolské učení ekonomie, které absolvoval podle komunistických pravidel, mu v Rakousku bylo platné, jako mrtvému zimník. Dobře to věděl, ale nikterak se nevzpouzel. Když nemohl najít práci, chvíli prodával marihuanu, koupenou u zdejších dealerů a protože se mu to zdálo riskantní, nelenil a dal se mezi mormony. Ti mu práci zařídili. Dělal v knihovně a po sobotách a nedělích potápěl jejich děti do vody a tím je křtil. Stal se totiž mormonským knězem. Vzhledem k tomu, že mormoni se nesmí alkoholu ani dotknout, a to pod přísnými tresty, a Zolly – jak jsem mu říkal – byl stabilně namazaný, jsem si jej nesmírně vážil. Stále, jako já, musel něco tajit. Mormoni mají totiž svoji náboženskou policii a to dost ostrou. Tak mi připadal špion jako já. Jen s tím rozdílem, že místo pochodů do mrtvých schránek vracel do obchodů prázdné lahve. Když dokonce za ním, ti jeho mormoni – dobrodinci přišli k nám na návštěvu a on předstíral ve své opilosti žlučníkový záchvat, vařil jsem jim v kuchyni z becherovky ovocný, „bezalkoholový“ čaj. Těmto – s odpuštěním – abstinentům moc chutnal a dokonce se po něm příště ptali. Mě lákali do té své víry také, ale já jsem zaměstnání měl, tak jsem jejich pomoc zatím nepotřeboval.

„Pán se tady válí,“ prohodil Zoltán anglicky na pozdrav, „a my za něho dřeme.“ A svalil se na postel.

Držel jsem v ruce dopis. Měl černý lem. Protože adresa byla napsána rukou Renaty, bál jsem se jej otevřít. Pak jsem si ale dodal odvahy, obálku roztrhl a černě orámovaný papír rozevřel. Text byl jednoduchý. Uprostřed se skvělo jméno mé matky, které se začalo rozmazávat v mých slzách.

„What is wrong,“ vyhrkl Zolly. Řekl jsem „MATKA“, ale uprostřed slova se mi zlomil hlas a rozvzlykal jsem se. Otočil jsem se ke zdi a začal plakat. Slyšel jsem jen klapnout dveře, jak odešel.

Tátu jsem nikdy nepoznal. O to více jsem si vážil maminky. Byla na mě vždy hodná a nevím, proč jsem se stále bál, abych ji neztratil, nebo nějak nezranil, či něčím jí neublížil. Nikdy nevystupovala suverénně, jako matky některých kamarádů, nebo tak, aby poroučela, či vyhrožovala. Vždy se se mnou nejdříve poradila, takže jsem měl dojem, že o všem rozhoduji sám. Byla tak něžná, že dodnes si pamatuji její pohlazení. Jednou mi o sobě vyprávěla.

Mnichov a potom obsazení naší země okupanty. Ne, to nebylo těmi rudými, to přišlo až později. Byli to Němci. Takový prý ošklivý den s deštěm. Přijeli jako páni a od té chvíle se podle nich vše řídilo. Zavedli občanské průkazy. Ano, ty pak zůstaly stále, i když v jiných zemích se bez nich obešli. A vše se buď muselo, nebo nesmělo. Za jakékoliv neuposlechnutí hrozil tvrdý trest. Rádio, které každý den hlásilo jména popravených, muselo mít na ladicích knoflících upozorňující cedulky. Za poslouchání Londýna – byl trest smrti. V naší republice se jezdilo vlevo. Přišel Hitler, dal povel a druhý den se jezdilo vpravo. Tak to bylo se vším. Židé si museli na kabáty našít žluté hvězdy, v tramvajích směli jezdit jen na vyhrazených místech, na tak zvaných plošinách. Potom jich ale bylo vidět stále méně a méně, protože je zavírali do koncentračních táborů, kde houfně umírali. Byl to smutný čas. Když začala druhá světová válka, musela být večer okna zakryta tmavými roletami kvůli spojeneckému letectvu, které Němcům jejich bombardování oplácelo častými nálety na protektorátní Prahu. Zvláštní doba, naši spojenci nám házejí na hlavu bomby a my jim fandíme. Nedalo se ale nic dělat, stali jsme se, i když nedobrovolně, součástí Velkoněmecké říše.

Na jedno matčino vyprávění zapomenout nemohu. Popisovala jeden z leteckých náletů tak sugestivně, že jsem se bál s ní a z jejích očí četl hrůzu, co prožívala. V ten okamžik se vždy proměnila v osmnáctileté ustrašené děvčátko, které po zaznění výstražných sirén utíká se svou matkou dolů do sklepení pod barákem. Již pouhé zaznění sirén prý znamenalo hrůzu. Bylo to varování, že se blíží smrt.

Zprvu jsme tomu nevěřili, říkala matka, ale když jsme po některých náletech vyšli opět na ulici, tak jsme viděli, že některé domy scházejí. Byly jako vyražené zuby. Prostě již neexistovaly. Byly srovnané se zemí. A scházeli i lidé, které jsi potkával v obchodě, či na ulici. Tím jsme tu krutou pravdu pochopili.

Matka si tenkrát něco zapomněla, a když jsme se hnali dolů po schodech, bylo již slyšet první výbuchy. Ten zvuk a že se všechno zatřese i vzduch, působí na člověka neskutečně strašně a kdo to nezažil, neumí si to představit.

Tak – tak jsme doběhli do protileteckého krytu. Malá místnost ve sklepě, plná lidí. Při dalším výbuchu zhaslo světlo a zůstala jen záře několika svíček. Při každé bombě se místnost zachvěla jako při zemětřesení. Jako by s námi někdo zatřásl a řekl: „Člověče, probuď se, je konec světa – užij si to.“ Ze stropu padá omítka a místnost se míhá. Ženy s brečícími dětmi v náručí klečí na zemi a hlasitě prosí:

„Bože, ještě ne, dej alespoň tomu malému, ať okusí živoť

Ano, toho krásného lidského života, ve kterém se na tyto chvíle zapomíná. A znovu zásah. Otřes byl tak silný, že se musel sesypat vedlejší barák. Náš snad ještě stojí. Po zdech vedou silné trubky vodovodního a plynového potrubí. Působí ve světlech a mihotavých stínech svíček strašidelně, jako v pohádce. Na to, abychom se utopili, nebo udusili, stačí málo. Domy samy od sebe jsou staré a sotva stojí. Matka se ke mně naklání, hladí mě po hlavě. Ty jsi ještě nebyl na světě. Myslím si – snad je toto mámino pohlazení poslední. Pak říká:

„Kdybys přežila, řekni tátovi, že jsem na něho myslela a měla ho vždycky ráda.“

Jak bývají ta poslední lidská přáníčka skromná. Táta byl nasazen v Reichu a ani jsme nevěděli, jestli ještě žije. Zvenku je slyšet další vytí sirén. Tentokráte je dlouhé. Oznamuje, že nálet spojeneckých letadel skončil a proměňuje se v osvobozující troubení hasičů. Nyní již jenom hoří. Pak nás z těch trosek vyndávají. Jsme bez sebe štěstím. Jsou v životě i chvíle krásné. Tato patřila k nim.

té době byly všechny potraviny na lístky. Obchodník měl nůžky a po zaplacení si ještě z těch „lístků“ kousek odstřihl, třeba na kilo chleba. Těch papírků ale moc nebylo. Všeho byl nedostatek. I lidí. Mnoho jich odváželi do Říše na nucené práce, čili „totální nasazení“ Pracovali pro zbrojní průmysl a také tam umírali.

Bylo moc zvláštní, že ti lidé, kteří při mobilizaci v osmatřicátém roce chtěli proti Němcům bojovat a nasazovat životy a za kapitulaci našeho národa se styděli, nyní místo, aby se stmelili si mezi sebou nedůvěřovali a jeden druhého se bál. Bylo mnoho udavačů, kteří si často jen vyřizovali osobní účty. Kam se poděla ta odvaha a národní hrdost? Možná odešla do odboje, ale proč se již nikdy nevrátila? A po těch udáních bylo slyšet jen děsivé bušení na dveře a řev: „Gestapo, otevřete!“ Nikdo nevěděl, kdy tuto strašlivou větu uslyší za vlastními dveřmi a přijde na řadu on. Výslechy byly tvrdé, každý se většinou přiznal i k věcem, co neudělal. Taková to byla doba.

Náš národ před protektorátem žil vysokou kulturou a uměním, pod vedením svého prvního prezidenta T. G. Masaryka, který do něj vnášel nejen národní uvědomění, ale i vysokou morálku. Byl to národ, který neznal, ale ani by nikdy nedopustil, aby se v jeho krásné zemi stavěla taková zařízení, jako byly koncentrační tábory. Lidé se začali bát a v srdcích se stali zlí, jako když dlouho biješ psa. Proto se ten národ tak krůtě rozloučil s Němci při jejich odchodu z ČSR po jejich prohrané válce. To oni to z něho udělali. To oni si ten bič – ten národní hněv – na sebe upletli.

A najednou… a při těchto slovech se maminka vždy zasnila a její modré oči spočinuly někde v dálce, někde v letech, kdy se to stalo a její hlas zjemněl.

A najednou se vše začalo měnit. Svitla naděje, že totalita končí. V Praze začala pátého května 1945 revoluce. Na ulicích se střílelo. A potom přijela Rudá armáda. Byl definitivní konec války. Po těch všech bídách, kdy se člověk snažil jen přežít a na nic jiného od rána do večera nemyslel, to bylo neskutečné. Byl mír, to slovo, co člověku bralo dech a vhánělo do očí slzy. Na ulicích se tancovalo a do lidí proudila ohromná euforie. Již to, že člověk to vše prožil a přežil, byl malý zázrak.

Maminka se vracela z „Říše“, kde byla v posledních dnech války nasazena na práci. Šila tam vojákům uniformy a po cestě domů potkala v Plzni tátu. Jen tak. Šel po ulici a vzali se za ruce. Byl přece konec války a oba se jej dočkali. Bylo se z čeho radovat.

Byl spojenecký letec. Nerozuměla mu ani slovo, protože mluvil anglicky a ona zase jen německy a česky. A přece se domluvili. Ano, viděli se jediný večer a vše si v něm řekli beze slov. Máma již potom tátu nikdy nespatřila. Vzpomínkou na ten krásný den jsem se stal já.

Vychovávala mě převážně babička s dědou, kteří s námi bydleli, protože máma chodila do práce. Vzpomínám si ale na máminy krásné oči, které se vždy při vzpomínce na tátu zvláštním způsobem zasnily a něžně přivřely. Proto jsem se snad stal letcem.

Zatracený svět. Proč jen lidé musí ze svých zemí utíkat. Proč nemohou normálně odejít a kdykoliv se vrátit. Proč ten svět musí být neustále ve válce, nebo na jejím pokraji. Proč ten nejdokonalejší typ zvířete, člověk, je tak agresivní. Věděl jsem dobře, že smrt matky byla mou vinou. Za to vše, co pro mě udělala, jsem se jí takto odměnil. Ještě jsem chvilku přemýšlel a pak usnul. Byl to perný den.

práci mě šéf přivítal s radostí o to větší, když se dozvěděl, že moje povídání s těmi pány bylo poslední. Hned mi dal samostatný úkol. Na silnici do Traiskirchenu jsem si měl vzít dva „žebráky“, půjčit v půjčovně elektrické sbíječky a v jednom baráku vysekat do zdi podle plánu rýhy a do nich zasadit nové měděné potrubí. V určitých místech se mělo sekat opatrně, protože stará voda, vedená v olovu, byla stále pod tlakem. Rozdal jsem práci a neuteklo snad ani patnáct minut a slyším známý sykot vody. Jednomu z mých pomocníků se podařilo prorazit hlavní stoupačku. Voda měla takový tlak, že netekla na zem, ale přímo proudem stříkala na protější stěnu. Popadl jsem majzlík, kladivo a běžel dolů do sklepa, kde byl hlavní uzávěr vody. Jak jsem správně předvídal, sklep byl zamčený a na ulici sníh. Urazil jsem zámek a pelášil hledat uzávěr. Kterýkoliv kohout jsem uviděl, ten jsem utáhl na doraz. Když jsem dotáhl poslední, již mi na hlavu tekla voda ze stropu. Bylo to zlé znamení, protože jsme pracovali ve třetím patře, a všechny byty pod ním byly vytopeny. Již když jsem šel zpátky, lidé vybíhali z bytů. Ti, co byli pod místem nehody, měli vody moc a ti vedle si zase stěžovali, že jim neteče žádná. Abych zastavil jejich příval slov, obrátil jsem pracovní sešit a nechal je do něho psát stížnosti. Ocenil jsem jejich ukázněnost. Vytvořili dlouhou frontu a poctivě smolili větu za větou. My jsme zatím sbalili nářadí a z baráku vypadli.

Bylo jasné, že mě šéf po tomto incidentu vyhodí. Přesto jsem mu vše ohlásil. On ale ani nemrkl, jen bodře pokýval hlavou a řekl, že se to někdy stane. Jestli se ještě bál těch mafiánů z CIA, nevím. Pak jsme spolu sedli do auta, jeli do pojišťovny, kde se s ohromným klidem nedal od svého spolužáka pojistit. Aniž by se potom staral o další osud baráku, mě poslal na jinou práci. Tak jsem se ani nedozvěděl, zdali jim barák spadl na hlavu, nebo ne. Akorát jsem si musel koupit nový pracovní sešit.

Dopis přiložený Renatou k úmrtnímu listu byl velice smutný. Popisovala matčiny poslední okamžiky, jak na mě stále myslela a vzpomínala. Také psala, že matka svůj konec cítila a seznámila ji s její poslední vůlí. Matka si vysloveně nepřála pohřeb a svůj popel žádala vysypat u Karlova mostu v noci do Vltavy.

Renata také psala, že v opuštěném bytě na ni vše padá, cítí se sama a povolení cesty na západ je stále v nedohlednu. Že se jí zdá, že naše láska se skládá jen ze samých soužení a žádné radosti. Napsal jsem jí na oplátku povzbudivý dopis, ale v takovém rozpoložení, že asi nevyzněl příliš důvěryhodně. Musel jsem také v mém stanovišti na půdě zakódovat další zprávu do mrtvé schránky, což dalo značnou práci. V daný čas jsem jej pak musel doručit na správné místo a vyzvednout si odpověď s dalšími pokyny. Když jsem na půdě správu namočil a z čistého papíru na mě vylezl její obsah, byl jsem překvapen. Bylo tam poděkování za perfektně provedenou činnost a to, že obdržené peníze si mám připravit k odevzdání, s dodatkem kdy a komu. Bylo tam dokonce připojeno poznávací heslo. Snad abych je omylem nedal nějakému vandrákovi. Ten člověk měl říci:

„Přináším pěkný pozdrav z Prahy.“ Já měl odpovědět: „To rád slyším.“ A on měl dodat: „Opravdu?“

S penězi jsem měl ale plány jiné. V naší dohodě bylo, že mi nikdo nebude pomáhat a o sebe se musím postarat sám. O tom, že bych měl mnou vydělané peníze někam posílat, ani zmínka. Byl to další stěžejní kámen, který se v mé hlavě zaviklal. Rozhodl jsem se zatím neodpovídat a vše si řádně promyslet. Také jsem zašel na uprchlickou společnost AFCR, aby mi zprostředkovala interview na konzulátu Jihoafrické republiky kvůli mé žádosti přijetí do jejich státu za uprchlíka z politických důvodů.

Čas běžel a Renata se neozývala. Moc mě to trápilo a stále jsem na ni musel myslet. Do schránky jsem napsal, že jsem žádné peníze nepřijal, protože jsem je považoval za Jidášových třicet stříbrných. Tím jsem považoval věc za vyřízenou.

Až jednou. Bylo to asi měsíc po smrti matky, na mé posteli ležel dopis. Přinesl jej asi Pavel. Podle písma jsem ihned poznal, že je od Renaty. Opět jsem držel v ruce dopis od své milé. Voněl láskou, něhou a nadějí. Rychle jsem rozlepil obálku a nedočkavě hltal její obsah. Byl srdcervoucí a zdrcující. Renata dostala z bytu mé matky soudní výpověď a má se do týdne vystěhovat. Vzhledem k tomu, že ji kvůli mně vyhodili z domova, tak nemá kde bydlet.

To byl ovšem velký problém. Také psala, že jí tuto zprávu doručil jakýsi pán se skvrnou na nose, kterého prý se mnou již někde viděla. Vše bylo jasné. Byl to Petr, můj instruktor. Kontrarozvědka nejen že zpátky shrábla byt můj, ale po tomto bude mít i byt po mé matce. Dopis končil slovy:

„Lásko, pomoc, nevím, co mám dělat a kde skončím. Zdá se mi, že z našeho milování zbyly jen krásné vzpomínky na něco, co bylo a již se nikdy nebude opakovat. Tuším to a moc se bojím.“

To bylo vše. Byl to poslední dopis, který jsem od ní dostal. Sám jsem jich potom napsal mnoho, ale bylo jasné, že končí v rukou kontrarozvědky a nemá smysl pokračovat.

Byl jsem vyrozuměn, že JAR moji nabídku na interview akceptuje. Byl to snad jediný pozitivní okamžik v této době. Poskočilo mi srdce radostí. Protože se mělo konat až za čtrnáct dní, koupil jsem si jakousi krátkou anglickou knížku, abych si tuto řeč zopakoval. Tady jsem mluvil jen německy. Chodil jsem se učit na půdu, na ten slamník, co ležel na zemi, abych měl klid. Jednou, když jsem byl zabrán do přihlouplého děje knihy, zarachotil klíč a dveře se tiše otevřely. Trochu jsem se lekl a z rutinního zvyku chtěl knížku schovat. Uvědomil jsem si, že není proč a než jsem se vzpamatoval, vešla Nataša.

Nataša si mě tak říkajíc vyčíhla. Byla bledá a měla slzy v očích. S pláčem mi řekla, že je v jiném stavu a když se to její muž dozví, tak ji zabije. Je prý v sexu nejen zdrženlivý, ale i důsledně používá ochranu. Nedal jsem to na sobě znát, ale mým svědomím projel blesk. Se samozřejmostí jsem jí řekl, že něco takového se mnou je vyloučeno. Dobře jsem si ale na ten dvakrát zvrhnutý žebřiňák se splašenými koňmi vzpomněl.

„Vezmeš si mě?“

Musím říci, že její nabídka pro mě zrovna nepředstavovala naplnění životního snu. Vrhla se mi kolem krku. Bylo to smutné milování na tom slamníku na půdě, tam u dveří a spíše jsem jen čekal až bude konec a zase uslyším to sípavé „Toníííí – Toníííf. Ne, s takovouhle ženskou bych dlouho nevydržel. Zatím jsem jí to ale neřekl. Ono to snad nějak dopadne.

Interview na konzulátu JAR bylo jednoduché. Přišel jsem včas. Mohl jsem si v čekárně dobře všimnout té spousty černochů, co se do země plné apartheidu přímo hrnou. Asi je to v zemích, kde si vládnou sami, ještě horší. Úředník již po krátkém rozhovoru konstatoval, že jsou tam momentálně rasové nepokoje a z toho důvodu přestali uprchlíky přijímat úplně. Snad za rok, či dva. Z rozzářených černých obličejů, které tyto dveře opouštěly přede mnou, jsem ale poznal, že to asi nebude tak zcela pravda.

Byl jsem touto zprávou velice zklamán. Koupil jsem láhev dobrého brandy, dal si po cestě jedno pivo a šel do mého provizorního domova. Zolly tam již byl a něco na posteli študoval. Trošku mě zarazilo, že to hned přede mnou schoval. Když ale viděl v mé ruce láhev s dobrým pitím, na jeho tváři se rozzářil dobrosrdečný úsměv. Dokonce vytáhl z kapsy dvě cigarety s marihuanou, a tak jsme mohli začít debužírovat. Marihuana je všelék a po pár šlucích jsem na všechny své trable zapomněl a všemu se jen smál. Vyprávěl jsem mu některé své starosti, dokonce se zmínil o Nataše, a o penězích, které jsem dostal za své výpovědi. O rozvědce a mém poslání jsem samozřejmě pomlčel. Příjemně jsme se pobavili, ale potom nám bylo hrozně špatně. Marihuana se s alkoholem moc neshoduje.

Byl jsem postaven před další otázku. A sice, do které země se odebrat nyní.

Rakousku se mi zůstat nechtělo. Postupně jsem poznal, že Rakušan, když zjistí, že nejste turista, ale emigrant, začne s vámi přímo ze své přirozenosti pohrdat a stáváte se osobou druhého řádu. Viděl jsem to všude okolo a že budu výjimka, bylo nepravděpodobné. To samé bylo v Německu a v ostatních evropských státech. Evropané, v podstatě, aniž by si to připouštěli, nebo si to vůbec uvědomili, jsou většinou rasisté. Zůstávala mi nabídka lidí, kteří mě vyslýchali, letět do USA. Do této země „velkých možností“, se mi ale nechtělo také. Zdála se mi nejen tvrdou, ale i její obyvatelé se jevili jako takoví „navonění Rusové“. Možnost, že bych se zeptal svých instruktorů na špionážní centrále mě také nenadchla. Pošlou mě, kam se jim bude hodit, bez ohledu na můj život. To, že jim budu stále dělat troubu, dokud mě někde nezavřou, nebylo lákavé. Dokonce po problémech, které evidentně způsobili Renatě, jsem přemýšlel, že se přihlásím místní policii a se vším skoncuji. Nebylo to ale řešení. V těchto kruzích neexistují ohledy. I když mezi velmocemi je válka pouze studená, jde vše na ostro. Okamžitě by mě poslali zpátky do Československa jako dvojitého agenta a neměl bych jinou možnost. Naši by to pochopitelně tušili a na každém kroku by se za mnou táhl špalír „sledovačů“ kontrarozvědky. Ne, to nechci.

Také jsem si vzpomněl na svá školení v republice, kde jeden z přednášejících tvrdil, že pokud by agent byl školen pro JAR a pak by v Rakousku nedopatřením, nebo řízením osudu, putoval jinam – třeba do USA či Austrálie, tak by se jeho řízení tak zkomplikovalo, že by buď zpravodajská služba od jeho aktivování upustila, nebo by prostě neměla v daném prostoru prostředky k jeho řízení. Na tuto variantu jsem spoléhal. Řekl jsem si, že odtud musím někam daleko. Zbývala Kanada a Austrálie. Do Jižní Ameriky se mi také nechtělo. Když jsem se o tomto problému zmínil na našem pokoji před Pavlem, řekl, že tuto situaci studoval a zjistil, že Austrálie má mimořádně dobré sociální podmínky a že by dokonce v této zemi mohl dokončit zdárně svá studia. Chtěl být přece lékařem. Dali jsme se dohromady a požádali společnost AFCR, aby nám na vyslanectví této země zajistila interview. Nyní jsem měl kamaráda a společně jsme pátrali, co je v této pro mnoho lidí záhadné zemi dobré, či špatné.

Dozvěděl jsem se od jedné známé, že Austrálie je nesmírně bohatý stát, jak po stránce nerostné, tak i po živočišné a rostlinné. Těží se nejen zlato a uran, ale i mnoho vzácných kovů. Vzpomeňme na australské opály. V povrchových dolech se černé uhlí nabírá jakýmsi „ruským kolem“, kde místo sedaček jsou lopaty velikosti korby nákladního auta a sype se do speciálních ohromných náklaďáků, které je vozí rovnou do přístavů.

Sociální podmínky jsou tak dobré, že nezaměstnaní, kromě dokonalé lékařské péče, dostávají vysoké podpory, při kterých není problémem si najmout dům se zahradou. Prakticky kdo v Austrálii dělat nechce, tak nedělá, ale bezdomovce, kromě černých aboridžinců, nevidíš. Naopak kdo dělat chce, tak pracovních příležitostí je habaděj. Nejkrásnější na tomto kontinentu jsou ale jeho kamarádští, příjemní, obětaví, bezelstní, vždy nápomocní, upřímní a poctiví i když malinko nepořádní a líní obyvatelé. Nejsou rasisté a naopak v Austrálii žije multikulturní společnost, která nehledí nato, zda jsi starousedlík, nebo nově příchozí bažant, který neumí slovo anglicky. Uprchlíkům, kteří přišli z různých zemí světa, se proto vychází všemožně vstříc. Vždyť celá země je vlastně z přistěhovalců složena. Jsou organizovány různé kurzy, ať již pracovní, či jazykové. Kdo se chce zabývat studiem, má dveře otevřené. Studuje se zdarma a ještě se k podpoře pobírá studijní příplatek. Také volných bytů je dost, protože Australané si za život našetří na tři – čtyři domy se zahradou a když jsou v penzi, tak je pronajímají. Byl jsem touto zprávou nadšen a pevně rozhodnut požádat tuto zemi o politický azyl.

Jednoho dne za mnou přišla znovu Nataša. Zdálo se mi, že má již bříško. Stala se z ní ošklivá ženská a než od ní manžel odešel, tak ji na rozloučenou ještě pořádné zmlátil. Druhý den nepřišla do zaměstnání a oni ji vyhodili. Dal jsem jí deset tisíc a řekl, ať za mnou již nechodí. Měl jsem toho dost.

Neuplynuly ani dva měsíce a Austrálie nám poskytla interview. Šli jsme tam s Pavlem a samozřejmě s velkým napětím očekávali, jak vše dopadne. Nejprve šel on. Dlouho tam nepobyl. Vycházel ze dveří a smutně pokyvoval hlavou. Bylo mi jasné, jak interview dopadlo. Nyní jsem byl na řadě já. Moc sebedůvěry mi to nepřidalo.

Vešel jsem do místnosti zařízené ve starém stylu. Vlevo knihovnička, vpravo přeplněné police se spisy. Přede mnou za masivním kancelářským stolem, naloženým zřejmě nevyřízenými žádostmi a různými odvoláními, seděla dáma v černém. Vedle stála překladatelka. Když přetlumočila úvodní fráze, řekl jsem, že tlumočníka nepotřebuji, protože mluvím plynule anglicky. Povytáhla obočí, ale tlumočnici ponechala. Měla své zkušenosti a moc mi asi nevěřila. Padaly zásadní otázky, pak vedlejší a nakonec nepodstatné. Nakonec se konzulka podívala na hodinky, jako by toho povídání bylo již dost a dále by ztrácela čas. Vstala a oznámila úředním tónem, že na základě mé dobré spolupráce se spřátelenou rozvědkou a ještě jiným okolnostem jsem přijat. Chvíli čekala na můj úsměv a pak dodala: „Protože ve speciálu, co za několik dní do Austrálie odlétá, zbylo ještě jedno místo,“ a povytáhla obočí, „připravte se okamžitě na odlet. Ostatní podrobnosti o letence, pasech a podobně vám řeknou vedle v kanceláři.“

Místnost se se mnou zatočila štěstím a chtěl jsem jí padnout k nohám a políbit ruce. Místo toho jsem jen řekl „Thank you very much“ a vypotácel se ze dveří. Byl to šok. Musím říci, že krásný. Pavel mi blahopřál a všechnu tu radost prožíval se mnou, jako by jej přijali také. Zbývalo mně ještě dost peněz. Pozval jsem své spolubydlící na královskou večeři, ze které jsme se vraceli až k ránu, za zpěvu ptáků, doprovázeném zpěvem našich národních a někdy ještě „horších“ písní, k velké „radosti“ spících Vídeňáků.

Druhý den jsem oznámil svému šéfovi, že pro něho přestávám pracovat, a že mu za vše, co pro mě udělal, děkuji. Bylo mu to očividně líto a královsky mi zaplatil. Začaly pro mě radostné dny, přípravy na nový život. Rozhodl jsem se na všechna svá bývalá trable zapomenout. Další život jsem si představoval bezstarostný a měl mnoho předsevzetí. Mezi první patřilo, že se přihlásím australské kontrarozvědce, že jsem agent. Tedy mrtvý agent, který je zatím naživu, že proti jejich zemi zhola nic nemám, chci tu jen poctivě pracovat, pořídit si rodinu, snad i dům se zahradou, jako mají ostatní, chodit se k moři koupat a jezdit na výlety a vychovávat své děti k poctivosti.

Dny před odletem letí neuvěřitelně rychle. Vše jsem měl již spakováno. Pravda, moc toho nebylo. Když jsem se podíval na ten jediný kufr a příruční zavazadlo, tak jsem si teprve uvědomil, jak jsem vlastně chudý. Ano, tato dvě zavazadla představují mé všechno. Jsou tu zaklety mé vzpomínky, přátelé a lásky. Dobře jsem věděl, že jsem, jak se říká, na dně společnosti, a teprve v Austrálii se od něho mohu odrazit a stoupat nahoru.

Ráno jsem jel do Traiskirchenu, toho městečka emigrantů, kde jsem před mnoha měsíci jako uprchlík začal. Musel jsem si tam u společnosti AFCR, která mě sponzorovala, vyzvednout letenky do „speciálu“, což bylo letadlo výhradně s emigranty do Austrálie. Celý ten kasárenský prostor, do kterého jsem po dlouhé době vkročil, do kterého jsem po svém příchodu do Rakouska vkládal veškerý budoucí život, se mi najednou zdál ponurý a zbaven nadějí. Byl jsem dokonce rád, že se zde jen tak mihnu. Ale uvědomil jsem si i záludnost tohoto pocitu pro další čerstvé emigranty. Ti si určitě představují, jako já kdysi, že se jim svět položí k nohám, začnou úspěšně podnikat, svoji firmičku ponenáhlu zvětšovat a konečně budou moci svoji utajenou chytrost, blokovanou komunisty, uplatnit a ukázat, co v nich je. A tak jsem i zašel do baráku, ve kterém jsem jako všichni příchozí emigranti první dny trávil v izolaci.

Musil jsem to udělat, cosi mě tam táhlo.

Vzpomínal jsem na igelitové tašky s kořalkou a cigaretami, co putovaly nahoru do poschodí, na špinavé záchody, na tu životní nejistotu, která mě tenkráte obklopovala. Byl to zvláštní pocit. Jako bych se vracel do snů minulosti. A nevím, co mě vedlo k tomu, že jsem šel stále dál a stoupal po schodech do dalších poschodí načuchlých emigrantskou zatuchlinou. Šel jsem dál, jako v hypnotickém spánku, nyní když jsem byl již plně svobodný a měl v kapse dva azyly, australský a rakouský. A tak jsem došel po schodech naděje nahoru, až k těm zamřížovaným dveřím, co kouřili strážci a dávali pozor, aby se nikdo nedostal ven. Šel jsem po špičkách a bylo to trochu jako v pohádce. Asi jsem ale v tuto chvíli urazil osud, který se nevrací. Proto snad i já jsem se vracet neměl a na vše jen v tichosti vzpomínat, nebo zapomenout. Ona tam totiž stála. Byla nedaleko mříží a s někým si na té dlouhé chodbě živě povídala. Původně jsem si myslel, že to je jen šálení mých očí, smyslů, nebo snad přízrak, ale pak jsem zakřičel:

„Renato – bože na nebi, Renato, jsi to ty?“

Otočila se a chvíli očima pátrala, kdo ji volá. Pak zpozorněla a šla k mřížím, co nás rozdělovaly. Viděl jsem její lehký krok a volně splývající vlasy přes ramena, její plné rty a výrazné živé oči, její boky a štíhlé ruce, které se kolem nich pohybovaly. Uvěřil jsem, že se stal zázrak. Došla až skoro k mřížím, kde byla zadržena stráží.

„Renato, kde se tu bereš?“

Opakoval jsem znovu a nebyl schopen jiných slov. Tak toto je osud a ta velká láska, o které mluví básníci, která vyhraje nad zlem. Láska, ve které silná vůle obou jedinců zvítězí nad překážkami. Za tento okamžik bych v minulých měsících dal všechno na světě. A najednou mi sám spadne do klína. Strážnému, který ji chtěl odstrčit od mříží, jsem dal všechny peníze, co jsem měl v peněžence.

Bylo to dva tisíce šilinků. Když jsem je vyndával třesoucí se rukou z peněženky, napadlo mě, že to je stejná suma, jakou jsem dal Nataše po milování. Ale tuto vzpomínku jsem hned zaplašil. Strážný strčil peníze ledabyle do kapsy a řekl:

„Deset minut.“

Odvrátil se od nás a dělal, že nic nevidí. Renata se přiblížila až těsně k mříži, takže jsem cítil její dech. Její ruce se dotkly chladného kovu a mých rukou. Ve snaze ji políbit jsem vecpal obličej mezi mříž. Ona mě však jen pohladila prstem po tváři a řekla.

„Lásko, je pozdě, všechno jsme prohráli.“

Nic jsem nechápal a díval se upřeně do těch modrých očí, které zdobily dlouhé řasy, ze kterých najednou začaly stékat slzy. A pak jsme plakali oba. Ani jsem si proto nevšiml zezadu za jejími zády, přicházejícího muže. Podíval se na mě zpola přezíravým pohledem, měkce ovinul svoji paži kolem jejích ramen a místo pozdravu řekl.

„Přináším pěkný pozdrav z Prahy.“

Tato rozvědkou smluvená věta mi vzala dech, ale když ji opakoval znovu, poslušně podle pravidel konspirace jsem odpověděl:

„To rád slyším.“ A on dodal:

„Opravdu?“

Igor. Pamatoval jsem si jej z našich kurzů, když ze mě rozvědčíka teprve dělali. Byl to statný fešák, za kterým se každé děvče ohlédlo. Původně dělal instruktora brazilského juda, ale i karate. Perfektně střílel z pistole a tak byl pro tuto službu vybrán spíše jako terminátor. Na víc neměl. V ostatních předmětech, ve kterých bylo třeba projevit svou paměť či inteligenci, bylo sledovat jeho projevy trapné. Jeho kouzlo u žen to však vynahradilo. Bylo nepředstavitelné. Kolikrát jsme na něho uzavírali sázky a posílali jej do neuvěřitelně složitých situací. Na svatbách unášel nevěsty. Soudkyně nutil ke změnám rozsudků. A to vše, vždy bez jediného problému. Rozvédka si jej proto ponechala, i když u něho nebyl jediný předpoklad, že například zašifruje dopis, nebo si něco delšího zapamatuje. Svoji sílu dovedl hbitě použít, tak jsem byl rád, že nás dělila ocelová mříž.

„Mám s tebou nějaké jednání a bude nejlépe, vyřešíme-li to hned. Naval ty prachy! Nemysli, že jsem takovou dálku jel jen tak zbytečně.“

Renata se vymkla z jeho objetí a zvolna odcházela.

„Tady v té kleci budeme ještě tak dva – tři dni a pak si pro ně přijdu na penzion, kde bydlíš. Měj je pěkně připravený a žádný podraz, nebo konec bude krátký.“ A rázně šmikl dlaní pod krkem.

„Chceš něco, co nemám,“ odpověděl jsem krátce.

„Jak myslíš, ale pamatuj si, do Prahy přivezu buď peníze, nebo tvoje koule,“ a pokračoval, „dáš-li alespoň devadesát tisíc, zmizím a tu holku si zase můžeš vzít i s tím harantem, co má v břiše.“

Pak bleskurychle prostrčil ruku mříží a bolestivě mi stiskl ohryzek.

„Jde ti o rypák, chápeš?“

Renata se v tu chvíli otočila a bylo patrné, že je v jiném stavu.

„Dobře, přijď v pátek.“ Odpověděl jsem sípavě. On pustil a já věděl, že tou dobou již budu v Austrálii.

Strážný přerušil naši debatu prásknutím pendrekem do mříží. Byla to taková rána, že změkl i tvrdý muž jako Igor a pokorně odcházel za Renatou.

Celé toto jednání byl pro mě šok. Šel jsem dolů po schodech, třásly se mi ruce a podlamovala kolena. V kanceláři AFCR jsem si vyzvedl letenku a vyslechl pokyny pro přepravu na letiště. Malý autobus s námi pojede uprostřed a před ním a za ním policejní vozy. Každá nástupní zastávka bude střežena policií. Při jakémkoliv incidentu si máme lehnout na zem a nehýbat se. Tak hodně byl přesun zajištěn a tak veliké byly obavy z přepadení.

Šel jsem zvolna domů, ulicí Mariahilferstrasse a pozoroval Vídeňáky, jak jdou z práce. Co naplat, jsou to štramáci. Bílé košilky a nažehlené kalhoty. Emigranta v texaskách bylo poznat okamžitě. Vzpomínám, že když jsem si nechal dělat brýle na čtení a optik se jmenoval Kominík, tak jsem mu radostně vysvětloval, že někdo z jeho předků byl Čech a on to nechtěl za žádnou cenu připustit, protože se za to upřímně styděl. Vzpomínal jsem, jak jsme jednou kopali někomu na zahradě bazén a on, aby naši práci urychlil, poslal nám na výpomoc tři Vídeňáky a dal basu piva. Oni sedli k pivu a jen se nám smáli. Vyprávěli si, jak jezdí do Prahy na dovolenou, holky s nimi jdou za večeři a jak stále utrácejí a peníze neubývají. Takovou hodnotu, že ty jejich šilinky mají. Byla to pravda. Za jedno pivo v mizerné restauraci v Rakousku se platilo dvacet pět šilinků. Mělo to v té době hodnotu sedmdesáti pěti korun československých, za které bylo u nás piv třicet sedm.

Tak toto je můj poslední večer ve Vídni. Přímo jsem jej vychutnával a uvědomoval si, co to bylo pro mě za šok, ten večer první, když jsem všechna ta světla barevných reklam srovnával s tou komunistickou šedí na Václavském náměstí. A jak to všechno rychle uteklo. Po cestě jsem koupil pár lahví vína, aby poslední večer na světnici nebylo smutno. Nikdo ještě nebyl doma. Lehl jsem si na postel a pokračoval ve sladkém snění. Najednou se rozrazily dveře a vešel mormonský kněz Zoltán. Podíval se na mě a tiše řekl:

„Víš, co se stalo?“

„Tu Ukrajinku, co nám uklízela, našli na půdě oběšenou. Hodila si to hned u vchodu, tam u toho slamníku. Odpoledne to vyšetřovala policie. Bylo jich tu spousta a něco tam dlouho hledali. Náhodou jsem tam šel před nimi a viděl vše první. Byl to strašný pohled. Byla totiž v jiném stavu.“

Zolly mluvil, jako by o mém vztahu k ní nevěděl. Nebo lépe, jako by to, co jsem mu v jedné slabé chvíli řekl, zapomněl. Byl to velice inteligentní člověk a uvědomil jsem si také, jak mazaný. Skrýval se za mormony a pohodlně si žil. Když řekl slovo „hledali“ a viděl můj úlek, bezstarostně mávl rukou, zvedl gauč, všechny moje šifrovací tabulky položil na stůl a řekl:

„Neboj, nic nenašli.“

Pak si s nimi chvíli hrál a podal mi papír s nesrozumitelným textem. „Zkus to schválně, co ti vyjde v češtině.“ Vůbec jsem se jich nedotkl. Doposud totiž na nich nebyly moje otisky prstů. Pracoval jsem vždy v rukavicích. Začal jsem tušit, že se tady hraje o mnoho. Možná, že o moc let v kriminále. Rychle jsem kombinoval. Pokud Zoltán pracuje pro rakouskou rozvědku, bude mě přemlouvat ke spolupráci a na to potřebuje, aby na tabulkách byly mé otisky. Jinak jsou mu platné jako psovi telefon. Když ale tabulkám tak rozumí, může dělat pro Maďary to, co já dělám pro Prahu, což by zase nebylo tak špatné, protože bychom měli společného „staršího bratra“ v Moskvě. Na dlouhé rozjímání čas nebyl. Musil jsem se bránit, jak to jen jde. Rozhodl jsem se v jeho útoku hledat skulinu a pak z toho jít ven.

„Já vím, já ti rozumím,“ pokračoval přátelsky. „Za tu dobu jsme se již mohli poznat. Nechci nic jiného, než tvé peníze. Stačí mi pouhých devadesát tisíc a jsi zase volný člověk, který zítra ráno nerušeně odletí do Austrálie.“

Bylo zajímavé, že o penězích věděl, a chtěl jako Igor jen devadesát tisíc. Dotkl se významně tabulek a řekl:

„Přeci se můžeme dohodnout rozumně, jako dva chlapi. Pochop, že i když budeš mít sebelepší alibi, budou tě vyšetřovat a není jisté, jak vše dopadne. No a nakonec, ještě ta Nataša. To, že byla těhotná s tebou, jsi mi nejen řekl, ale oni to mohou poznat. Dnešní kriminalistika je na výši. A jestli to ještě řeknu jejímu frajerovi, je to chlapík od rány, prdne mu v lebce a nezbude na tobě kost zdravá. Budeš se zaplétat do té sítě problémů tak dlouho, až si to Australáci rozmyslí a nikam nepoletíš. Měj rozum, něco za něco.“

Měl pravdu, všechny trumfy držel v ruce on. Jakákoliv, i sebe odvážnější kombinace, mi nepomůže. Musel bych jej snad jen zabít a na to si netroufám. Obrátil jsem vzhůru nohama noční stolek a na jeho dně byla přilepena americkou lepenkou velká obálka, ze které vyčuhovaly peníze.

„Chceš si to přepočítat? Je to v dolarech,“ a chtěl jsem obálku odtrhnout.

„Ne, nech to tam. Tak dokonale bych to sám neudělal.“

tu chvíli vešel do našeho pokoje Pavel. Rychlým pohybem jsem stolek postavil na místo a prohlásil:

„Tak nám ten zatracenej pavouk přeci jen foukl.“

Potom jsem sebral tabulky, nosiče a karbony a ledabyle hodil na postel, jako bych si je od něho koupil. Otevřel jsem první láhev vína a v místnosti zašplouchala dobrá nálada. Přiťukli jsme si na to, jak se nám zde dobře žilo a že v přátelství se dá vše překonat. Když jsme dopíjeli třetí láhev, nabídl jsem, že dojdu pro další. Tabulky a celé to špionážní haraburdí, které leželo na posteli, jsem vzal s sebou.

Vyšel jsem před barák a nadýchl se čerstvého vzduchu. Ani ve snu mě nenapadlo, že mě ještě poslední den potká taková štrapáce. Potom jsem se opovržlivě podíval na své špionážní „nářadí“.

K šifrování a dešifrování zpráv, které jsem ukládal do tajných schránek, patří i technika tajného písma. Jde v zásadě o chemii a speciální postupy, jak tajné písmo vytvořit. Základním komponentem tajného písma je jeho nosič. Je to kupříkladu běžný dopis, kde na jedné straně je napsán nic neříkající text, ale na opačné, prázdné straně, je naneseno tajné písmo. Dále je zapotřebí karbonový papír „karbon“, který je napuštěn specielní chemickou sloučeninou, a nakonec zcela obyčejná tužka. Na prázdnou stránku dopisu čili nosiče se položí zmíněný karbon a na karbon další čistý papír. No a na ten se teprve píše tužkou text šifry. Musí to být určitým tlakem. Tím se přenese chemická látka z karbonu na nosič. Tlak na tužku se musí cvičit, nesmí být ani velký ani malý, číslice nesmí být „vyryty“ na nosiči. Nedá se to tedy psát na koleně. Na prázdné stránce nosiče nesmí být žádná stopa po písmu. Vyvolání tajného písma je velmi jednoduché. Nosič se prostě ponoří do vody a písmo se objeví. Ale pozor, písmo bude čitelné jen několik minut, pak definitivně zmizí a už se nedá obnovit.

Venku byla již tma, tu a tam přešel chodec. Zašel jsem do boční uličky, ještě jednou potěžkal toto moje závaží, co mě neustále táhlo ke dnu a pak je bez rozpaků, navzdory všem pravidlům konspirace, hodil do nejbližší popelnice. Vrátil jsem se ke „kamarádům“ za chvilku. Místo vína jsem koupil koňak a dobré pivo na zapití. Zolly ještě vytáhl marihuanu.

Ráno bylo strašné. Nejprve jsem se lekl policajtů před vchodem, ale potom jsem si uvědomil, že to tento den tak má být. Popadl jsem svá dvě zavazadla a s velkou námahou nastoupil. Na letišti vše proběhlo v pohodě a než jsem se nadál, přistávali jsme ve Frankfurtu, kde jsme přestupovali na Qantas. Boening 747 se zvednul a já spokojeně usnul. Vzbudil jsem se až nad Himalájemi, když se mě letuška ptala, jestli náhodou nedržím hladovku. Dal jsem si kávu a vytáhl dopis na rozloučenou, který mi napsala Nataša. Našel jsem jej pod polštářem, ještě na penzionu. Byl to výjev citů před smrtí, ze kterého přecházel mráz po zádech. Připojila k němu s jakousi hrdostí těch deset tisíc, co jsem jí dal na potrat. Ani jsem to raději nečetl celé a všechny ty špatné myšlenky odháněl někam pryč do ztracena, někam do zapomenuta. Potom jsem se pousmál a otevřel příruční zavazadlo. Bylo v něm ostatních devadesát tisíc šilinků, přeměněných na dolary. Obě hromádky jsem spojil a doufal, že se nepoperou. Ne, peníze se, na rozdíl od lidí, skamarádí lehce.

Začal jsem vzpomínat na včerejší večer. Nejprve jsem, jako již mnohokrát, ocenil slova mého instruktora Petra, která mi často vštěpoval do hlavy.

„Pamatuj si, že pokud tě něco překvapí, jsi špatný rozvědčík. Všechny možné varianty musíš předvídat a na všechny být připraven. Stále musíš mít někde zadní vrátka. Když nemáš, tak do takové situace nelez, protože moc riskuješ a můžeš přijít o všechno, i o život.“

Podobná situace, která se včera stala s Maďarem Zoltánem, ať již ze strany rozvědky, policie, nebo někoho jiného, se totiž dala očekávat. Koneckonců, kdyby vyškoleného špiona dokázal oblafnout kdejaký „mormon“, byla by to pro něho špatná vizitka. V té obálce pod nočním stolkem žádné peníze, kromě těch pár jednodolarovek, co z balíčku provokativně vyčuhovaly, nebyly. Všechny moje skutečné peníze jsem uložil do plastové lahve nahoře ve splachovadle záchodu. Člověk prostě musí umět, ale i mít trochu štěstí. Dopil jsem kafe a zase usnul. Byl to perný den.

Najednou to drnclo a přistáli jsme. Byl to Singapur. Máme tu asi dvě hodiny času na přesednutí, nebo se bude jen plnit palivo, nevím. Všichni jsme museli vystoupit, a tak jsem se šel projít po letištní hale. Vskutku jsem nelitoval. Překrásné letiště. Daleko hezčí než německy strohý Frankfurt. Stříbro, zlato a sklo snoubené s tropickým rostlinstvem. Z přízemí nahoru do ochozů druhého patra prorůstala živá palma. Všude jezdící chodníky a zářivá světla. Malé obchůdky s exotickým zbožím lákaly k nahlédnutí. Tak takto vypadá ten „západ“ na východě, pomyslil jsem si. Byly to pro mne stálé šoky. Během jednoho roku jsem se přesunul z komunistické šedi do nádhery. Stále se bylo čemu divit. Nahlížel jsem do obchodů s technickými vymoženostmi, o kterých jsem si myslel, že směrem na východ se budou zmenšovat, ale opak byl pravdou. Napadalo mě, jak je možné, že východní blok, přestože lidé pracují stejně, je tak jiný – chudý. Kam všechny ty peníze jdou? Procházel jsem se a divil s takovou vervou, že jsem málem zmeškal start. Doutíkal jsem taktak ke vstupu, kde na mě již čekali. Uvelebil jsem se v pohodlném křesle a cítil chvění letounu, jako když žije. Byly to krásné okamžiky. Objednal jsem si brandy a začal snít.

Jedna z prvních věcí co udělám bude, že půjdu na policii a zažádám o spojení se zdejší kontrarozvědkou. No a tam se udám. Řeknu jim, že již nechci pracovat pro žádné špiony a chci jen normálně poctivě žít. Mohl bych třeba se svými schopnostmi seřizovat vrtulníky, nebo létat u zdejší policie či zdravotníků. Mohl bych třeba i práškovat pole. Ne, ženit se v žádném případě nebudu. Poslední mé zkušenosti nebyly dobré. Nějakou dobu se udělám pro sebe a našetřím trochu peněz. Budu také cestovat. Hodně cestovat, abych si tu Austrálii, o které vlastně nic nevím, pořádně prohlédl. Cítil jsem se již výborně, a tak jsem si u letušky objednal pití. Přinesla pivo značky Victoria Bitter a řekla s pýchou, že je australské. No, to jsem na tu slávu zvědav? Ale bylo dobré. Tak jsem si dal ještě jedno a opět usnul.

Cesta proběhla dobře a přistávali jsme v Melbourne. Většina mých spolupasažérů pokračovala do Adelaide, kde je čekalo ubytování v hostelu. Tak tomu zde říkají. Byl to areál čistě pro přijímání nových adeptů na australské občanství. Rodiny zde měly své byty. Ráno děti odvedly za roh do školek, jeslí, či škol a šli se podle stupně znalostí učit angličtinu. O nic se nestarali. Jídlo, ubytování, vše zdarma. Takové bylo v této době uvítání emigrantů. Mě se rozhodla sponzorovat nějaká katolická společnost. Po přistání se o mě postarají.

Melbourne je letiště poměrně malé a s Frankfurtem nebo Singapurem se nedá srovnat. O to je milejší. Pasová kontrola proběhla v pořádku. Měli jsme jakési provizorní papíry s fotografiemi. Naše pasy nám vzali hned v Rakousku a nikdy jsme je již nespatřili. Po pasové kontrole jsem si vyzvedl své zavazadlo. Na celnici ale naše kufry probrali důkladně. Hledali drogy, také mnoho dalších věcí, které se do Austrálie vozit nesmí, jako dřevo, kůže a potraviny. S tím, že budu mít peníze v dámské punčoše obtočené kolem těla, nikdo nepočítal. Nebyl to žádný přestupek, ale říkal jsem si, že nikdo nemusí tuto skutečnost znát. Pak již zbývalo jen se odebrat z tohoto ostře sledovaného prostoru ven, do lesa cedulí ve vstupní hale a najít si tu správnou se svým jménem. I to se mi povedlo. Za poměrně malou chvíli jsem seděl ve velkém terénním autě s třemi dalšími lidmi a vzájemně jsme se okukovali. Byli to mí sponzoři. Slíbili mi, že se o mne všeobecně postarají a se vším pomohou. Všiml jsem si také, že na sebe spokojeně pomrkávají, což asi mělo znamenat, že jsou se svým „úlovkem“, neboli mnou spokojeni.

Trošku to z nich lezlo jako z chlupaté deky, ale závěrem jsem se dozvěděl, že i oni by ode mě očekávali malou pomoc. V jednom domku totiž žije sama s dcerkou mladá žena. Dům si sice od banky koupila, ale splátky jsou tak vysoké, že by potřebovala část pronajmout. No a chlapská ruka na její velkou zahradu by se hodila také. Stále to dokola omílali a do té křesťanské lásky, na kterou se mi z Rakouska ani moc vzpomínat nechtělo, zahalovali, až jsme před tím trávou zarostlým domem, ale v hezké čtvrti, zastavili.

Sponzor, který řídil, krátce zatroubil a představení mohlo začít. S napětím jsem očekával, kdo z těch otlučených dveří vyleze a se všemi svými špiónskými mazanostmi si připravoval výmluvu, jak z trapné situace vykličkuji. Ze dveří ale vyšlo asi čtrnáctileté děvče, zeširoka se usmálo a k mému překvapení řeklo česky:

„Dobrý den. Vítám vás v Austrálii.“

Podal jsem jí ruku a řekl s údivem:

„Nazdar, ty jsi Češka?“ A děvče odpovědělo:

„Ne, já su Moravačka.“

Byla to taková okatá fešanda s blonďatými copy, a tak jsem podle toho přísloví o stromu a jablku doufal, že i její matka nebude žádná šereda. Nezklamal jsem se. Za dcerkou vyšla její velmi hezká, rozšafná a šaramantní, ne tlustá, ale v žádném případě hubená, matka.

„Tak vás tady vítám, nevím, zda se vám tu bude líbit, jsme chudí, ale myslím, že máme dobrá srdce.“

A tak upřímně a s takovou nadějí se na mě podívala, že jsem přijal její nabízenou ruku, zlehka ji vzal okolo ramen, rozhlédl se po tom nepořádku okolo a řekl: „To víte, že bude.“

Zavanul na mě vánek pohody a něco mi říkalo, „ano, tady je tvoje životní příležitost, ber ji a neváhej.“ Zdálo se mi, že jsem za poslední dobu prošel tolika svinstvy, že si to zasloužím. Potom jsem si teprve všiml, jak sponzoři stojí stále u auta, ani nedutají a starší paní dokonce dojatě pomrkávala. A tak jsem se seznámil s Marií a její dcerou Zuzanou.

Rozloučil jsem se se sponzory, kteří mi ještě udělili několik technických připomínek, a vešel dovnitř. Když jsem se rozhlédl, napadlo mě: „Oděv čistý, ale záplatovaný.“ Nikdo si nedovede lépe než já představit, jak jsem s těmito lidmi cítil a prožíval s nimi ten jejich stud, který přede mnou měli. Kufr s batohem jsem zatím ponechal v předsíni a posadili jsme se k velkému selskému stolu, na kterém uprostřed zářila mísa s chlebíčky. Paní domu dokonce vyndala z ledničky orosené australské pivo. S chutí jsem se do předložené dobroty zakousl a vyprávěl o Rakousku. Když jsem dojedl dru– hý chlebíček, zpola zabraný do vyprávění a zpola do jídla a poděkoval, že již nebudu, uvědomil jsem si, že se mnou nikdo nejí a všiml si i nepatrného mrknutí na dceru, která se po tomto pokynu do jídla pustila jako drak.

Snad nikdy v životě jsem tak rychle nesrostl s lidmi jako tady a nejraději bych jim vše o svém životě řekl po pravdě jako ve zpovědnici a žádal o rozhřešení a hlavně o to, aby mě u sebe i potom všem nechali a přikryli svou nevinností. Byl to krásný večer, který dával podmínky k tomu, abych všechnu tu minulost vymazal a začal znovu.

Když jsem se probudil druhý den, bylo krásné ráno. Nejprve jsem se divil, kde to jsem. Oknem pronikalo jasné světlo ze zahrady a bylo slyšet zpěv ptactva. Tón jejich zpěvu byl ale o poznání jiný nežli v Česku, nebo Rakousku. Byl ostřejší. Skoro jako v pražské ZOO. Snad i tato země a její lidé budou ostřejší. Sel jsem do sprchy a prožíval nekonečně krásný pocit, že vše dopadlo tak, jak dopadlo. Kdybych věřil v nějakého boha, snad bych mu i poděkoval. Nakonec budu k tomu asi mít příležitost při nedělní mši, na kterou mě sponzoři pozvali. Hned u mě proběhla malá profesionální deformace myšlení a slyšel svého instruktora, jak říká:

„Ihned po změně místa, státu nebo přestěhování se musíš angažovat ve společenských skupinách, golfových, tenisových či jiných klubech, nebo v převládajících náboženstvích. Jako nový člen využiješ přirozeného zájmu o svoji osobu a na základě známé rivality o získání přízně si budeš hledat vlivné přátele.“ Tato myšlenka mi probleskla hlavou jako stín a ihned jsem ji zavrhl.

Nikdo nebyl doma. Byl všední den. Marie šla asi do práce a Zuzana do školy. Mohl jsem si konečné v pohodě prohlédnout dům. Byl to starší „three bathroom house“. V Austrálii se takto označuje dům, ve kterém jsou tři ložnice, ale i prostorná kuchyň s jídelnou a obývací pokoj. Samozřejmostí je, že kromě koupelny a toalety je v domě i místnost zvaná „laundry“ neboli prádelna. Zde byly koupelny dvě. Jedna přímo v mém pokoji. Na stole byl lístek, ať si vezmu cokoliv zde najdu, ale že toho moc není. Z každého toho slova byla cítit nekonečná dobrota, ale i chudoba, o které sponzoři mluvili. Dojedl jsem včerejší chlebíčky s čajem a již někdo bušil na dveře. Byl to jeden ze sponzorů. Ptal se mě, jak jsem se vyspal a zval na turistiku po zdejších úřadech. Rád jsem se podřídil.

této zemi lidé žádné občanské, nebo jiné identifikační legitimace, které v Česku zavedl Hitler, nemají. Zajímavé. A ono to funguje také. Považují to za omezení své svobody a připadali by si, že musí nosit jako pes na krku známku. Zdá se tedy, že v této záležitosti jsou ještě špatně vycvičeni. Vzal jsem si své papíry s fotografií a spoustou razítek, kterým se říkalo „visa“. Jak jsem se již zmínil, bylo to místo pasu, který mi odebrali. Nejprve jsme jeli na úřad sociálního zabezpečení, kde mi okamžitě bez problémů udělili podporu. Byla prý dosti vysoká, abych za ni mohl spokojeně bydlet a žít. Moc jsem tomu nerozuměl, protože jsem neznal ceny za potravu a další poplatky, ale později jsem sponzorovi musel dát za pravdu. Tříčlenná rodina si z těchto peněz může pronajmout dům se zahradou. Usoudil jsem, že Austrálie je bohatá země, která si to může dovolit. Zde mi také nabídli jazykový kurz, který ale začínal až za dva měsíce. Vše opět zdarma. Na dalším úřadě jsem dostal kartičku zvanou „MEDICARE“. V Austrálii je zdravotní pojištění zdarma. Nikdo nic neplatí, pokud si nesjedná nějaké lepší, tak zvané pojištění „privátní“. Abych se nemusil obtěžovat každých čtrnáct dní chodit pro peníze získané podporou, šli jsme do banky. Zde mi založili konto a dali platební kartu, na kterou mi okamžitě naskočily první, takto „vydělané“ peníze.

Ve všech těchto kancelářích se nečekalo, ale naopak byly opatřeny přepychovými pohovkami, počítači, TV a xeroxy, které byly volně a zdarma k použití. Nežli jsem si na vše zvykl, myslel jsem si, že jsem se propadl do nějaké kouzelné země z pohádky a až vyjdu ven, na stromech porostou buřty, jitrnice a zahradník to bude kropit pivem.

Vše, jak se říká, tak rychle odsýpalo, že jsme ještě stačili zajít na jakýsi zde dopravní inspektorát, kde jsem jako nově příchozí dostal učebnici pravidel silničního provozu, abych se mohl připravovat na ústní zkoušky. Zamluvil jsem si termín za týden a doufal, že se to vše s Marií, která měla řidičský průkaz dávno, naučím. Ještě jsme se zastavili v nedalekém potravinovém centru, kde jsem nakoupil nějaké jídlo, pití a jeli domů. Tato poměrně jednoduchá záležitost, podle mého mínění, ve mně vzbudila mnoho dojmů o mé budoucí vlasti, a nebyly špatné.

Všiml jsem si, že v této zemi, kde lidé donedávna jezdili na koni, je nutné mít auto. Benzin zde byl za pakatel, proto jsem Marii okamžitě požádal o zprostředkování nějaké koupě staršího vozu. V sobotu, kdy měla volno, jsme vyrazili a skutečně auto přivezli. Samozřejmě, že jsem na to musel trošku podojit svoji punčochu s penězi, ve které ale stále zůstalo dost.

Nákup ojetého auta je pro Čecháčka v této zemi zážitkem. Majitel vám jej ukáže a potom jej zbývající dobu, nežli vám podá klíčky na zkušební jízdu, pomlouvá. Australáci jsou velice čestní a pravdomluvní. Jednou se nám dokonce stalo, že dáma odcházela zrovna z domu, snad někam na návštěvu a dala mi jen v rychlosti klíče. Že prý, jestli si je nevezmu, ať je nechám stát před barákem a jestli se mi bude líbit, tak ať odjedu. No a až někdy pojedu kolem, ať přivezu peníze. Vzhledem k tomu, že mnoho lidí ani nezamykalo barák, napadlo mě, že to je úplný ráj – hlavně pro zloděje. Jde o to, zdali by tu krást vůbec potřeboval.

Koupil jsem si starší skříňové terénní Mitsubishi, VAN, ve kterém se dalo pohodlně přespat a přepravit mnoho věcí. Zuzana jela domů se mnou a neustále mě upozorňovala, že se tu jezdí vlevo, což jsem na každé složitější křižovatce opět zapomněl.

Další den přivezli sponzoři motorovou sekačku a po krátkém „kurzu“ jsem konečně trošku uvedl zahradu do pořádku. V jejím rohu jsem dokonce objevil starý, travou zarostlý a listím zapadaný bazének na koupání. Takže volného času fůra, ale stále bylo co dělat. Také jsem nakoupil barvu a děvčata se jala dům jak se patří vylepšovat.

Austrálii – jak se v Evropě říká: „u protinožců“, je všechno jinak. Nejen, že se jezdí vlevo a řidič sedí na pravé straně a proto řadí levou rukou, ale také zpětné prostřední zrcátko je od něho vlevo a protože i blinkry a stěrače jsou přehozené, stále stíráte sklo. Ale i sluníčko pochoduje zprava doleva, proto je v poledne na severu. Severní vítr je horký a jižní od pólu studený. Měsíc, zatím co v Evropě ve tvaru „C“ couvá, zde dorůstá, a ve tvaru „D“ se tu zmenšuje.

Také stavby domů se podstatně liší. Pořádný podsklepený barák se tu hledá stěží. Na pláň, kde bude stát, se nejprve postaví cesta. Instalatéři zhotoví odpady, přívody vody a plynu. Potom přijedou elektrikáři. Betonáři udělají půdorysnou desku, na které bude stát. Po nich se objeví tesaři a sbijí ze dřeva nesmírně složitou kostru s krokvemi a všemi těmi trámy, co k tomu patří. Pokrývači stavbu zastřeší. Není to snad proto, aby se mohlo stavět i za deště. To totiž zakazují z bezpečnostních důvodů odbory. Dokonce po třech hodinách lehkého deštíku se jde domů s plnou mzdou. No a v této kleci ze dřeva potom řádí elektrikáři a instalatéři, kteří když něco zvrzli, musí vzít majzlík a odpad záchodu, co jim vyšel v obýváku, předělat. Prkenná kostra, po patřičném obložení skelnou vatou, se zvenku bud pobije prkny, nebo obezdí a uvnitř osadí plástrovými deskami. Protože je zde většinou nad nulou, trubky se kvůli vypuštění nespádují a venku, místo metru dvaceti pod zemí, jsou jen ve třiceti centimetrech. Také okna jsou jednoduchá a většinou šoupací, se sítěmi.

Někdy se však nedělá ani ta betonová deska a celá stavba je na kůlech. Má to nesmírnou výhodu. Pod domem vznikne ohromný skladovací prostor pro různé věci, které se „určitě jednou budou hodit“ a na které za pár měsíců zapomenete a zastavíte je dalšími. V Austrálii se děti ve školách učí, že blesk vychází ze země, proto tu na těchto rodinných domcích nejsou hromosvody!

Prostě jiný kraj jiný mrav. Ten barák, ve kterém jsem bydlel, byl právě dřevěný a na kůlech. Marie jej koupila od agentů, co se tímto prodejem živí. Mezi prodejce a kupujícího se vetřou ještě dvě instance. Zmíněný agent, a pokud nemůžete zaplatit hned, tak i banka. Tímto způsobem za vaše sídlo dáte většinou třikrát více, než dostane prodávající. Banka má na nezkušeného kupujícího vymyšleno množství fint a množství pod textem malým písmem napsaných klauzulí. Koupíte barák, chcete si jej zařizovat, ale protože splátky jsou velké a peníze nejsou, banka ráda vypomůže. Rok vám nic nestrhává. Po roce zjistíte, že se základní dluh zvětšil o patnáct procent, což není zanedbatelná položka. Mohli jste si za ni koupit třeba nové auto.

A v této pozici se právě nacházela Marie. Dům měl na sobě nepředstavitelnou hypotéku, které by se zcela nezbavila ani při jeho prodeji. Stále doufala, že se snad něco někdy stane a situace se zlepší, ale stále nebyla schopna ani zaplatit úroky, čímž se začarovaný kruh donekonečna zvětšoval. Systém banky oblafl i inženýrku ekonomie, kterou Marie v Československu byla. Protože ale v Austrálii se toto studium na českých školách neuznává, musela by si je zde pracně obnovovat, na což neměla čas. Kontrolovala proto v podniku Ericsson drátky na výstupním pásu. Jediným způsobem, jak se z této zakleté pozice osvobodit, bylo vydělat peníze a platit, platit a platit. Lidské štěstí se skládá z tolika kousků, že stále některé chybí.

Udělal jsem si řidičský průkaz. Spadl mi kámen se srdce a značně se zvětšil můj akční rádius. Nyní jsem běhal po letištích a hledal zaměstnání. Nikde ale pilota nepotřebovali. Byl jsem pln elánu a hledal dál. Společná práce nás dala natolik dohromady, že Marie ráno začala odcházet do práce z mé ložnice. Byly to krásné chvíle, a protože jsem s láskou nehodlal již o bank hrát, dohodli jsme se, že se vezmeme.

Od slov nebylo daleko k činu Po nejnutnějších přípravách jsme vycházeli z kostela jako manželé. Zuzanu, protože její otec zemřel, jsem adoptoval. Po sňatku jsme jeli na svatební cestu do Grandpians. Nebyl to drahý výlet, ale o to krásnější. Měl jsem ještě nějaké peníze a chtěl jsem, abychom si trochu užili. Zuzana s Marií se zabývaly horolezectvím, a mi si vzaly do parády. Zatímco ony lezly po skalách jako ještěrky, já stále visel na záchranném laně jako pytel brambor. Zpočátku jsem se také trochu bál výšek. Ono být nahoře v letadle, kde vás v blízkosti obklopuje mnoho předmětů, je podstatně jiné. Horolezectví je ale krásný sport, pohybují se kolem něho perfektní lidé, a propadl jsem mu záhy také. Koupil jsem si horolezecké boty, čímž se moje výkonnost značně zlepšila a občas jsem dokázal vylézt i to, co naše dámy. Jezdili jsme proto velice často do různých horolezeckých oblastí, kterých je v Austrálii požehnaně.

té době se vyskytl další problém. Zuzana končila střední školu a řekla, že nechce na vysokou. To byl ovšem pro Marii, jako bývalou inženýrku, šok. Zuzana hrála krásně na kytaru, zpívala a chodila hrát do divadla jako ochotnice. Celý ten neřešitelný problém se zvětšil o to, že mi jednoho dne Marie řekla, že je v jiném stavu. Abych přispěl k dalšímu usmrcení své ratolesti se mi nechtělo. Bylo ale jisté, že až přestane pracovat, z podpory to neutáhneme. Barák pro neplacení splátek zabaví, prodají v aukci a ještě zůstane mnoho doplácet. A to jsme věděli oba.

Jednou, když jsme se Zuzanou nakupovali, tak mě přivedla k jakési zchátralé budově a řekla s nadšením:

„Táto, tato barabizna je bývalé divadlo a já bych je chtěla dát do provozu. Vše to mám promyšlené, potřebuji jen tvou pomoc.“

Zuzana mi po svatbě začala říkat táto. Bylo to milé, tak jsem jí to nezakazoval. Důkladně jsme to promysleli a sestavili plán na obměkčení Marie. Vznikla tak rodinná smlouva. Rok Zuzaně pomohu. Ona bude šéfem a bude vše řídit. Pokud se jí to povede a divadlo začne prosperovat, na vysokou nemusí. Pokud ne, půjde dobrovolně. Marie na to po nějaké době a pod naším nátlakem přistoupila.

té době mi napsala Věra. Poslal jsem jí dopis jako první. Moc se divila mé nové adrese a blahopřála ke svatbě. Ona prý stále nenašla toho pravého, a tak si prý počká na mě. Doufala, že to nebude dlouho trvat a zase budu volný. Věra byla samá legrace, ale nakonec neopomenula přidat nějaký politický drb. Tentokráte to bylo o Evropské unii.

Píše:

Nedávno jsem vyslechla zajímavou debatu od dosti fundovaných lidí, o našem slavném „Euro komplexu“a protože si myslím, že tě to bude zajímat, tak ti ji předkládám k posouzení, i když tady již nežiješ.

Ke konci druhé světové války, kdy již většina špičkových německých podnikatelů věděla, že vojna je prohraná a že svět jejich válkou dobyt nebude, vůbec nehodila flintu do žita a šla na věc zcela jiným způsobem, který se dá směle přirovnat k německým špičkovým tajným zbraním. Na světlo se totiž dostává plán zcela odlišný, který za plánem původním nezaostává. Boj o vládu nad světem pokračuje jinými prostředky. Nač používat na tak vznešenou věc, jako je ovládnutí lidstva, tak brutální prostředky, jako je válka? Nejenže je na ni potřeba mnoho lidí, ale i její výsledek je nejistý. Je vidět, že vojenská strategie se dá dělat i jinak. Chytré finančnické hlavy došly k názoru, že banky mají větší moc než armáda, děla a tanky a dostaly ohromný nápad, určitě hodný Nobelovy ceny, svět tímto způsobem sjednotit.

Nápad „sjednocení světa“ zdaleka nebyl první. Uvažovalo o něm mnoho známých vůdců již před Hitlerem. New World Order, jak se tento plán jmenuje, vznikl ještě před první světovou válkou, v době, kdy Picasso maluje Harlekýna, v čase, kdy v USA vládne dvacátý sedmý prezident W. H. Taft. Skupiny jako jsou Skuli and Bones, Round Table, Coefficients Club, Fabian Society a Freemasons přemýšlejí, jak tuto planetu podřídit jedné vládě, aby konečné nastal pořádek, stále se někde o něco neválčilo a lidé neumírali hlady. Přesněji řečeno, jejich pořádek a podřídit se jejich vládě.

Uskutečnit jej prostřednictvím bank, které budou schopny dominovat nad politickými systémy všech zemí a ekonomiemi světa, byla ale novinka.

Aby však bylo možné ovládat velké skupiny národů, je potřeba je nejprve sjednotit, aby měly jedno vedení. Loď se lépe řídí jedním kormidlem, a kdyby každý z evropských států tahal za jiný provaz, tak by šlo pomalu to sjednocení (čti ovládnutí). A tak se tvoří naše nová Evropa, sice pomalu, ale jistě.

Státy, které byly překážkou, jako třeba bývalá Jugoslávie se svými radikálními protiamerickými vůdci, byly nejprve rozdrobeny, oslabeny a změnilo se v nich vedení. Za jakou cenu? New World Order pomalu vystrkuje drápky. Svět řídí bankou, ale když je třeba, přece jen tu a tam vystřelí. Účel světí prostředky. Dějí se nepředstavitelně divné věci, a historikové potom vymýšlejí jejich příčiny, jako „střety civilizací“. Freemasons a Skuli and Bones spolu s dalšími podřízenými spolky jdou neúprosně za svým cílem. Je třeba se ale zmínit, co vzniku New World Order, potažmo společnosti Bilderberg a Evropskému souručenství, předcházelo.

Tyto dokumenty, které byly o ovládnutí Evropy ekonomickou silou, se sice po odtajnění do médií dostaly, ale příliš se v nich neohřály. Ono totiž se to celé Evropské souručenství již dávno rozjelo jako vlak, co nejde zastavit. Proto to, že jeden ze zakladatelů byl v počátcích nacistického Německa nacista a důstojník SS, si „jakoby“ nikdo nevšiml. Byl to holandský princ Bernard, který se osobně zúčastňoval debat s Adolfem Hitlerem, na kterého „vůdce“ vzpomíná ve své knize: TISCH GESPRAECHE a který později spolupracoval s neslavně známou firmou IG Farben. Sice se posléze polepšil a později se stal i spojeneckým pilotem, dokonce za přispění anglického krále byl přijat do britské tajné služby. Možná by bylo přesnější říci, že až do britské tajné služby „pronikl“. Je to podobné, jako když o někom řekneš, že to je bývalý černoch. BBC News ze 7. V. 2007 nám dokonce hlásí, že jako šéf letecké společnosti KLM pomáhal uniknout nacistickým válečným zločincům bez dokladů do svobodného světa. Že to nebylo žádné troškaření, by mohlo dokázat právě těch zmíněných pět tisíc Hitlerových špičkových vědců, většinou příslušníků gestapa, kteří po prohrané válce byli prostřednictvím takovýchto sponzorů projektem „U. S. Army Counter Intelligence Corps“ a „Office of Naval Intelligence“ ukryto v klášterech a později zaměstnáno znovu ve svých profesích v USA, Velké Británii, či Německu.

Někteří nacističtí pohlaváři, jako například generál Reinhard Gehlen, ještě téhož roku, kdy prohrál válku, tedy roku 1945 (to jsou věci, co?) obléká americkou vojenskou uniformu a stává se za podpory CIA se svým „týmem vědců“ jednou z vůdčích sil NATO – Gehlen Intelligence Agency…

Holandský princ Bernard, o kterém byla řeč, posléze spolu s Polákem Retingerem (typicky polské jméno, že zakládají tajnou společnost Bilderberg, kde bylo spolu s dalšími podobnými individui celé toto EVROPSKÉ HOSPODÁŘSKÉ SPOLEČENSTVÍ vytvářeno a do poslední klausule připravováno. Vše se řeší v největším utajení, o kterém nemá normální občan ani potuchy.

K těmto věcem je využíván ohromný kapitál, který zbyl po skončení prohrané války a byl ukryt ve švýcarských bankách Bankfor International Settlements-BIS.

Mimochodem, celé toto úsilí připomíná činnost jiné tajné organizace, SVOBODNÝCH ZEDNÁŘŮ, a věřím, že nebudu daleko od pravdy, když je ztotožním.

Věra potom rozhořčeně prohlásila:

A tak jsem ti z toho celá nesvá, protože nevím, zda nám tu v Evropě bude jako doposud vládnout Amerika, fašisti nebo svobodní zednáři. To víš, těm poslancům, co se tam hrnou, je to jedno. Hlavně když berou velký prachy, za nic nezodpovídají a jsou nepostižitelní. Mají totiž – a nyní se podrž – celoživotní imunitu.

Abych ale pokračovala a tady dávej dobrý pozor!

podstatě ať se podíváš na jakoukoli banku, která bude řídit Evropské hospodářství, FSB, ECB, MMF a nám známý BIS, tak to jsou privátní spo– lečnosti, nepodléhající žádným principům demokracie. Přesto budou podle svých zájmů regulovat země světa a to je ta poslední „tajná zbraň“, o které jsem v počátcích mluvila. No není to geniální.

Všichni ale okolo toho chodí jako slepci a nikomu to nevadí.

Ještě uvedla pár zdvořilostí a byl konec.

Věra vždycky přehání. Kdoví, kde to slyšela a co to bylo za lidi. Pokud by situace byla natolik vážná, jistě by to již dávno bylo v novinách, nebo by to uvedla televize. A koneckonců, co se takovým stavem zabývat, já to stejně neovlivním, hlavně když mám plnou ledničku…

Budu ale raději pokračovat o divadle mé Zuzany. Majitelem byla jakási stará paní. Nechala nám jeho pronájem se vším všudy i s kulisami a kostýmy za pár dolarů. Byla ráda, že její divadlo bude pokračovat v činnosti. Sepsali jsme smlouvu a konečně měli v rukou klíče. Čili začátek perfektní. Po otevření dveří jsme se ale zděsili. Zdravily nás dlouhé pavoučí sítě i s jejich poměrně velkými majiteli skrze proudy pramenů slunečního světla, prolínajícím špinavými okny. Podél stěn, stropu a podlahy se táhly metry kabelů, drátů a provazů, připomínající hady. Bylo to jako v pohádce o černokněžníkovi nebo zakleté princezně. Zborcená sedadla a spadlé kulisy jen celkový dojem doplňovaly. A všude zatuchlý vzduch. Nesvítilo světlo, ztrouchnivělá lana na výměnu kulis se po zatáhnutí vždy přetrhla a spadla na zem i s kulisou. Prostě hrůza. Zavřel jsem dveře a chtěl odejít. Za mnou se ale ozvalo napůl prosebné, ale i velice důrazné:

„Táto!?!“

A po chvilkové pomlce, chlácholivé:

„To bude dobré. Uvidíš, že to spolu dokážeme.“

Marii jsme sem raději nezvali. Trošku jsme zde vyvětrali a šli domů s hlavami plných starostí, ale i nápadů. Je ale neuvěřitelné, co mládí dokáže.

„Nejprve sem přivedu holky, za nimi se sem natáhnou kluci, no a pak to začne všechny bavit.“

A tak se stalo. Snad nikdy jsem neviděl pracovat lidi s takovým elánem. Chvíli uklízeli, chvíli zkoušeli. Zuzana stanovila, že první hra bude česká pohádka Popelka. Na to se ovšem ostatní ohrazovali, že je to pohádka rakouská, polská, německá a tak jsem si uvědomil, že jsme šťastně narazili na pohádku mezinárodní. Zde ovšem byl již malý krůček k tomu, abychom zašli na jednotlivá vyslanectví, nebo konzuláty, že propagujeme jejich kulturu. To vyřizovala Marie. Elixír zabral a získali jsme od jednotlivých států tučné dotace, za které jsme nakoupili náhradu za prasklé žárovky do reflektorů, které jsou mimochodem velice drahé a nic nevydrží. Zuzana našla dvě děvčata z vysoké školy, která se učila kreslit, a ta jí namalovala, pouze za barvy, překrásné stylové kulisy. Maminka jedné z dívek byla kostymérka a uvolila se ze starých obleků a látek, kterých tu byl dostatek, šít krásné divadelní kostýmy.

Celé to divadlo byl neskutečný proud práce. Zuzana zde spala na zemi ve spacáku, živila se pečivem a vodou. Jednou, když jsem bral v divadle za kliku, zaslechl jsem uvnitř neobvykle krásnou hudbu. Otevřel jsem dveře. V rohu místnosti někdo hrál na klavír. Když jsem se přiblížil, přestal a Zuzana mi představila Davida. Viděl jsem, že ho nejen obdivuje, ale při každém pohledu se v ní vzedme vlna nejrůznějších pocitů, mateřským instinktem počínaje a okouzlením konče.

A tak jsme měli vynikajícího pianistu a kytaristu v jedné osobě. Nyní již zkoušky probíhaly v kostýmech a mistr světla, což jsem byl většinou já, dával celému tomu jejich vystupování kouzlo pohádky. Po skončení zkoušek se celý ansámbl rozjel, tak jak byli – v kostýmech, do nákupního střediska a rozdával volné vstupenky na nedělní představení. Divadlu bylo potřeba udělat nejprve reklamu. Byli zváni také zástupci škol, aby zhodnotili, zda je program vhodný pro děti a na jejich připomínky byl brán zřetel. Museli jsme například upravit další východ pro případ požáru.

Premiéra se nebývale povedla a jednotliví herci byli vytleskáváni ze scény. Zuzana zinscenovala některé scény jako zpěvohru, ale zpívalo se „rapem“, což je černošskými zpěváky používaná, jakási rytmická polomluva. A protože to spíše připadá, jako když někdo na něco nadává, tak to nejlépe vyznělo, když se hádaly Popelčiny sestry. To na sebe úplně štěkaly a dětem i dospělým se to ohromně líbilo.

Po skončení jsem vyšel na jeviště a oslovil publikum:

„Dovolte, abych vám představil čaroděje zdejšího divadla, režisérku, scenáristku a herečku, naši Popelku – moji dceru.“ Následoval dlouhý potlesk, po jehož skončení se Zuzana uklonila a řekla:

„Tento kompliment přijímám jen s velkým zdráháním, neboť se nesluší, abych přerušila tok slov mého táty.“ Po následném potlesku se znovu uklonila, ale potom musela odejít, protože se samou radostí rozplakala.

Slova nestačí vypovědět, jak nádherný a vzrušující zážitek to byl. Takovéto zážitky rodí básníky nebo blázny. V místních novinách se objevily chvalozpěvy s fotografiemi. Co ale bylo hlavní, školy si zamluvily programy ve všední dny na rok dopředu. Marie dokonce přestala kontrolovat drátky u Ericssona a konečně mohla využít své ekonomické vzdělání k vedení účtů a někdy i k prodeji vstupenek. Zisk za měsíc byl přes dvacet tisíc dolarů. Byla to nevídaně vysoká částka a i když určitou část spolkla režie, mohli jsme konečně začít účinně splácet náš dům.

A tak nás z toho zakletého stavu nakonec vytáhl ten, od koho by se to dalo očekávat nejméně – Zuzana. Byly to krásné chvíle a žili jsme všichni divadlem. Zuzana napsala další pohádku. Byla o tom, že štěstí nejsou peníze a věci, ale vzájemná láska. Byla to zpěvohra a v souboru se objevilo mnoho talentovaných zpěváků a kytaristů. Hudbě samozřejmě kraloval David.

Blížily se prázdniny a rozhodovali jsme, kam na dovolenou. Vyhrály to opět Grampians. Bylo třeba dohonit zameškané horolezecké neděle, které jsme trávili v divadle. V Grampians bylo nejen prvotřídní ubytování, ale i dostatek koupání v přírodních jezerech a přehradách. A potom, nevídané procházky s výhledem na překrásnou australskou krajinu. David se Zuzanou jeli první a my s Marií za nimi, až druhý den.

Marie byla již v pátém měsíci těhotenství. Když jsme sjeli z hlavní silnice a z betonových cest na prašné, musel jsem zvolnit a jet pomaloučku. Na pískovité cestě se totiž vytvořila tak zvaná roleta. Jeli jsme sotva krokem a Marii se přesto začalo dělat špatně. Vzdychala a po čele jí stékal studený pot. Byli jsme však příliš daleko od jakékoliv civilizace, abychom vyhledali lékaře. Nejbližší nemocniční ošetření bylo v Halls Gap, tedy asi padesát kilometrů. Zastavil jsem, ale bylo to ještě horší. Po vypnutí klimatizace nastalo příšerné vedro. Marie začala chvílemi přivírat oči a omdlévat. Věděl jsem, že je zle a jediná možnost je doktor a nemocniční ošetření. Sedl jsem do auta a po těch písčitých vlnách to rozjel. Okolo devadesátky auto přestalo drncat. Jel jsem po té roletě s omdlívající Marií co to dalo v naději, že dorazíme včas.

A pak se to stalo. V mírné zatáčce nám ustřelila zadní kola a auto se dostalo do smyku. Chtěl jsem vůz vyrovnat, ale on se převrátil. Několikrát se převrhl a Marie nebyla připoutaná. Téměř prolétla předním sklem, ale čelem narazila na horní rám okna, který ji zadržel.

Rozbila si hlavu a krev jí stékala po obličeji a po zbytku skel okna. Byl to hrozný pohled. Motor se zastavil a nastalo strašlivé ticho, ve kterém by byl slyšet snad i vánek, či slabý dech. Ten její ale již slyšet nebyl. Všiml jsemsi také, že po nohou a stehnech jí teče krev. Nevolnost zavinila samovolný potrat.

Na těchto opuštěných silnicích v lese projede sotva jedno auto za den. Očekávat pomoc by bylo zoufalstvím. Auto leželo na boku a postavit je na kola bylo nemožné. Držel jsem Marii za nehybnou ruku a bezmocně se díval, jak její zkrvavená tvář bledne, až se stala zcela bílou. A tak jsem se rozloučil nejen se svou milovanou ženou, ale i se svým třetím dítětem.

Po této události se Zuzana ještě více upnula na Davida. Nebyl to dobrý čas. David u nás začal bydlet a já nebyl schopen ničeho víc, nežli se s ním o každou maličkost hádat. Mohl jsem jej kdykoliv vyhodit a situaci řešit, to jsem ale nedokázal, nebo snad ani nechtěl, protože bych si neměl na kom vylít zlost. Také jsem tušil, že by Zuzana šla s ním. Moje nervy byly slaboučké a začal jsem pít. Vždy, když jsem byl v domě sám, stěny se mnou začaly mluvit a viděl jsem na nich Mariin dobrotivý obličej, jak se na ten zmatek mezi námi dívá a snaží se mu zabránit.

Konečně jsme se trošku sebrali a divadlo opět začalo. Bylo to v termínu po prázdninách. Představení byla školami plně obsazená. V neděli jsme hrávali pro veřejnost a pro malé děti. Dostávali zde většinou příležitost noví herci a nebo ti, co nezištně pomáhali v zákulisí a toužili se objevit na jevišti. Dělal jsem osvětlovače a před představením prodával u vchodu místo Marie lístky. Byla to hezká práce. Díval jsem se na mladé talenty, jak si nervózně upravují své róby a jeden druhého se ptá, „je to takhle dobré?“ Zdálo se, že si připadají, jako by nevystupovali na naší malé scéně, ale v Národním divadle a celí roztřesení se chystají na jeviště. Nebylo čeho se bát. Hlediště bylo plné malých dětí, které i kdyby herec řekl jakýkoliv nesmysl, tak to nepoznají. Snad jejich rodiče, ale ti se více zabývali baštěním bonbónů.

Prodával jsem lístky a již jsem se chystal zavřít vstupní dveře, když mi doslova ztuhly rysy. Pane Bože, co to je? Kdo to sem přichází? Je to pravda? Matka, asi s dvouletým děckem.

„Renato!“ vykřikl jsem a zatajil se mi dech.

„Je to možné? Kde se tu bereš?“

„Vidíš, svět je malý. Dozvěděla jsem se, že se věnuješ divadlu a také ty věci další.“

Na chvíli se odmlčela a její tvář pohladil nepatrný úsměv, jako by se dívala někam skrze mne do velké dálky, kde našla hezkou vzpomínku. Pak zvážněla a dodala.

„A tak jsem ti přišla popřát upřímnou soustrast.“

„Děkuji, již je to za mnou.“ Lhal jsem. „A co ty, jak žiješ, co tvůj manžel?“

„Nerada na to vzpomínám. Mým manželem nikdy nebyl. Při první příležitosti odešel. Moc mě to mrzí. Zůstala jsem s Honzíkem sama – vid,“ a pohladila chlapečka po tváři. Díval se na mě svýma hlubokýma modrýma očima, jako by zkoumal, zda mé má zařadit mezi přátele nebo naopak.

„V Česku padl komunismus. To samozřejmě víš a tátovy rozsáhlé polnosti na Moravě mu budou vráceny. Napsal mi, že by mě potřeboval. A tak jsem ti to jen přišla říct, kdybys náhodou jel kolem.“

Chvíli se odmlčela a všiml jsem si, že chtěla říci mnohem více, ale nedostalo se jí slov. Potom ale dokončila.

„Osud nám moc nepřál, vid.“

Renata odvrátila hlavu a snažila se ještě něco říci, snad o tom, že jsme se narodili ve špatnou dobu, kde lidskou lásku rozdělují politické zájmy a nepřátelství. Že je špatné, když obyčejní lidé musí jeden druhému škodit a vůbec, když lidé škodí lidem. Možná chtěla říci ještě další věci, ale změkl jí hlas a tak místo toho jen řekla, že již půjdou.

Nemohl jsem také promluvit, a tak jsme se rozcházeli bez rozloučení. Bylo to o to smutnější. Malý Honzík se jen střídavě otáčel. Po mnoha trpkých zkušenostech šla do nového života plna nových představ. Díval jsem se za nimi a jak se vzdalovali a vzdálenost mezi námi narůstala, zmocnil se mě neskonalý smutek a bezmocnost. Potom se otočila, já zamával a ona zamávala mně. Pak již jsme se nikdy neviděli.

Jednou, když jsem se opět hádal s Davidem, že v domě nic neudělá, přispěla i Zuzana:

„Táta má pravdu, jdi alespoň posekat trávu.“

David vztekle práskl dveřmi, nahodil sekačku a přitom zakopl o malý golfový míček, který se v pohodě pod toto zahradnické zařízení skutálel. Nože se točily nad ním a ani jej nezasáhly. V tom rozrušení však pro něj sáhl. Ano, strčil ruku do těch ostrých roztočených nožů. Odnesly to tři prsty na levé ruce. Zůstaly ležet na trávě. Přinesl mi je ukázat do kuchyně, jako moji trofej. Potom omdlel. Jeli jsme rychle do nemocnice, ale tam mu pouze ránu ošetřili a prsty zahodili. Nemusím říkat, co to znamenalo pro hudebníka jako byl on. Bylo to další neštěstí.

Když jsme se vrátili z nemocnice, stále se díval jen před sebe a nebyl schopen slova. Zuzana jej vodila na záchod, utírala mu zadek a myla. David skončil na vozíku pro invalidy, ale nikdy se již z tohoto stavu nedostal. Naše rodina, pokud se tomu ještě tak dalo říkat, pustla a přátelé se nám vyhýbali. Herci věděli, že jeden z nejdůležitějších členů – hlavní hudebník David chybí, ale Zuzana jen zoufá a nic nedělá. Situace byla hrozná a oba jsme věděli, že nebude-li přísun peněz z divadla, banka nám vezme dům. Abychom přišli na jiné myšlenky, navrhl jsem, že půjdeme do přírody, někam do skal a vezmeme si horolezeckou výstroj. Zuzana souhlasila, David dokonce trochu přikývl, z čehož měla nesmírnou radost, protože stále očekávala jeho zlepšení.

Byla neděle ráno a byl den jako málokdy. Vedra již opadla a vlahý vzduch příjemně chladil do paží. Pod nohama nám skřípaly oblázky na cestě, jako by věštily dobrou pohodu a chtěly říct: dej každému dni příležitost, aby se stal tím nejkrásnějším. Chystal jsem lezeckou výstroj, zkoušel karabiny a prohlížel pečlivě lano. Vždyť těch malérů bylo již dost a na jeho poničení stačí malá myška. Doplnil jsem také do pytlíků, co nosíme na výstroji, magnézium. Karabiny vesele chřestily a po dlouhé době nám bylo všem dobře. Zahlédl jsem dokonce i spokojený úsměv Zuzany, když viděla, že i David se na výlet těší. Vždyť se o něho starala jako o dítě. Upoutali jsme Davida na sedačku v autě, vozík uložili dozadu na korbu a vyjeli. Ještě jsem se ohlédl na ten krásně bíle vymalovaný dům s hezkou zahradou, dům jako z amerických westernů a v duchu se rozloučil s Marií, která s námi již jet nemohla. Jak dlouho se těšila, že jednou to tu bude takto krásně vypadat.

Nejeli jsme daleko. Zastavili jsme u lezecké skály v Bacchus Marsh, asi šedesát kilometrů cesty. Občas jsme sem jezdili. Byly zde krásné lezy všeho druhu, jeden lepší než druhý. Nesl jsem horolezecké vybavení v batohu a Zuzana tlačila sedačku na kolech s Davidem. Líbilo se mu to, usmíval se a rukama na kdeco ukazoval. U skal jsem nejprve lano uvázal k nedalekému stromu a po výzvě: „Rope down,“ jeho zbytek hodil dolů, mezi lezce. No a potom jsme se po něm slanili dolů. V žilách nám proudilo vzrušení. Na obloze ani mráček a nám se zdálo, že ta špatná situace se konečně začala zlepšovat, protože horší to již být nemohlo. David zůstal nahoře, aby měl ze své sedačky dobrý výhled, jak k němu šplhají lezci.

Zuzana lezla první. Vybrala si těžký lez. Připevnila si na svůj harnes zvláštní horolezeckou karabinu, zvanou „baisik“. Je to zařízení, které se s lezcem po jistícím laně posouvá nahoru, ale když lezec spadne, tak se malými háčky do lana zasekne a pád zastaví. Šikovná věcička. Zuzana skokem z malé výšky ještě jednou toto zařízení a lano, po kterém jsme se před chvílí slanili, vyzkoušela. Tak se to vždy dělá. Lano ji chytlo, poslušně zapružilo a Zuzana začala lézt. Lez byl opravdu těžký, proto se okamžitě kolem shromáždilo mnoho zvědavců. Proč se také na pěkné děvče nepodívat? Zuzana ale lezla jako ještěrka i v úsecích, kde to ostatním bralo dech. Překonala malý převis a zastavila, aby si nejen odpočala, ale i promyslela další úsek a namazala ruce magnéziem, aby neklouzaly. Prakticky byla již nahoře, a tak se na mě dolů otočila, vítězně zamávala volnou rukou a radostně zavolala „tátooo!!!“

A vtom se to stalo. Ten malý kousek skály, co na něm stála, povolil. Uklouzla jí noha, ruka, která držela balanc, sklouzla a Zuzana spadla. Normálně se nic neděje. Mělo ji zadržet jističi lano, ale to bylo v tuto nebezpečnou chvíli odvázáno a Zuzana z té strašlivé výšky čtyřiceti metrů narážejíc hlavou na výčnělky skály letěla dolů. Dopadla nedaleko mě a nejevila známky života.

Mezi lidmi zavládlo zděšení. Volali jsme záchranný vrtulník a policii. Oboje dorazilo skoro okamžitě a vrtulník ji naložil a odlétl do nemocnice. Přijelo i pozemní záchranné družstvo.

Nyní zbyl čas, abych se podíval po příčině neštěstí. Rychle jsem obešel skálu a šel zjistit, proč se lano uvolnilo. Když jsem docházel ke stromu, kde bylo fixováno, tak se ze své sedačky na mě jedním koutkem usmíval David. A snad poprvé souvisle promluvil.

„Chci domů. Už jsem to odvázal. Jdeme pryč.“

tu chvíli se mi zatmělo před očima a všechny ty zmrvené situace ve svém životě jsem uviděl znovu a najednou. Zařval jsem:

„Ty parchante, já tě zabiju.“

A strčil tu jeho jezdící židli i s ním dolů s té skály. Když po krátké jízdě zmizela, tak jsem se rozběhl, že poletím za ním. Zachytly mě ale něčí mocné ruce, povalily na zem a potom nasadily pouta.

To, že Zuzana zemřela již ve vrtulníku, jsem se dozvěděl ještě týž den ve vězeňské cele. To, že vozík s Davidem zabil dalšího člena záchranné služby, až den druhý. David ještě o život bojoval, ale ne dlouho. Potom se podrobil osudu také. Byl jsem v cele předběžného zadržení a čekal na upřesnění mého obvinění. Bylo toho dost. Abych pravdu řekl, v té době mě to ani nezajímalo. Byl jsem ke všemu apatický a byl bych nejraděj i umřel.

Těžké ublížení na těle s následkem smrti. To byla Marie. Zabití záchranáře. Nebyl v tom sice úmysl, ale byl v situaci, kdy konal svoji povinnost, čili ve službě. No a David? Policisté se zeptali mých sousedů, kteří potvrdili časté hádky. A tak to byla vražda. U soudu dokonce prokurátor poukazoval na to, že jsem to lano mohl ze žárlivosti na moji nevlastní a pohlednou dceru rozvázat já. Bylo to sice zamítnuto, ale vodu na můj mlýn nevinnosti to nepřidalo. Soudní proces je stroj, kam vlezeme jako prase a vylezeme jako jitrnice.

Patnáct let. To byl celkový součet toho „má dáti a dal“. Šel jsem tedy do vězení mezi tu největší elitu. Mezi vrahy. K tomu přiměřeně odpovídali dozorci. Po všech stránkách výkvět. Zpočátku, než jsem si zvykl, jsem každému podával ruku a slušně zdravil. Někdo mi na ni plivl a jiný si poklepal na hlavu, jako co to dělám, že to je jako bych po příchodu do kina šel a každého zdravil, tady se to prý již nemusí, protože tu platí pravidla jiná. Začátky jsou těžké všude. Pomalu jsem si zvykal. Na životě mi nezáleželo a vpravdě musím říci, že jsem jen čekal, jak se ho co nejdříve zbavit. Připadal mi jen utrpením. Dali mě na celu k jakémusi vyzáblému Indovi. Slušné jsem jej pozdravil, ale on si mě ani nevšiml. Seděl ve svém fakírském sedu a ani se nehnul. Vypadalo to, že není doma. Tak s tímto obejdou tady budu patnáct let.

Lehl jsem si na kavalec a přemýšlel, proč se to vlastně všechno stalo. Přemýšlel, kde byla chyba. Kde to vlastně začalo poprvé skřípat. Před očima se mi objevil podplukovník při prověrkách. Ano, tomu jsem poprvé naznačil, že bych chtěl cestovat. Někde jsem slyšel, že vše v lidském životě je již hotovo. Že v tom světě se vlastně pohybujeme tak, že varianty našeho dalšího života jsou již dávno připraveny v paralelních světech, jako nějaké knihy v regálech. Že z té budoucnosti, či scénářů, se táhnou imaginární chapadla do minulosti, kde nyní žijeme, a když se tam něco vyskytne, co se do té budoucnosti hodí, je tato varianta okamžitě uskutečněna. Ono je to těžko pochopitelné, ale je to prý tak. Podle této teorie jsem vlastně jel s tím rozvědčíkem jako po másle. Dokonce i když jsem si našel svoji lásku Renatu, tak jsem pokračoval za hranice bez ní. To asi byla ta první velká chyba. Tam jsem měl říci poprvé „dost“.

A potom jsem vzpomínal na Natašu. To už bylo asi neodpustitelné. V té době jsem byl obklopen činností v rozvědce, měl první úspěchy, ale i strach. Ani jsem si tedy neuvědomil, že já ji vlastně zabil. A co ten poslední výlet s Marií. Ono se jí v tom pátém měsíci již moc nechtělo, ale když viděla můj rozjásaný obličej, tak ta její dobrá duše svolila. Odnesla to smrtí. A David? Vždyť já na něho opravdu žárlil. Uvědomil jsem si to až později. Nebyla to žárlivost sexuální, ale otcovská. Bral mi někoho, kdo se do té doby usmíval jen na mě. Tak jsem o tom o všem přemýšlel a uvědomil si, že můj trest si plně zasloužím. Vždyť kolika lidem jsem to, co mají nejcennějšího, jejich život, poničil. A vzpomínky se stále vracely k jednotlivým detailům. Rád bych to po nějaké době řekl svému spolubydlícímu, ale ten byl stále jako pařez, nebo nějaká indická socha.

Chodili jsme také na vycházky na vězeňský dvůr. Obyčejně jsem tam byl zabrán do svých chmurných myšlenek a nikoho si nevšímal. Stejně jako můj spolubydlící. Jednou jsem viděl, že si z něho skupina vězňů tropí legraci a ne jenom to. Obklopili jej a zkoušeli na něm nové jogínské postoje. Přesto, že Ind ani nemrkl, bylo vidět, že velice trpí. Moc mě to rozčílilo, skočil jsem mezi ně a zařval:

„Nechte toho chlapi a kdo si to chce se mnou rozdat, ať nastoupí.“

Měl jsem dobrý výcvik v judu a koneckonců, jak se z legrace říkalo, byl jsem voják a stále se učil jen zabíjet. No a taky jsem měl na celý ten život tady trochu vztek. Představoval jsem si, že nějaký silák z té party líně vstane, postaví se přede mě, ostatní okolo nás vytvoří kruh a budou fandit. Představoval jsem si, že zaujme boxerský postoj, ale já se mu vrhnu pod nohy a povalím ho na zem. No a než se vzpamatuje, jak bude mávat rukama, nasadím mu páku, z které již není úniku.

Velice jsem se ale mýlil. Nikoliv jeden. Vrhli se na mě všichni. Zezadu, ze stran a povalili na zem. Nejprve mě pořádně zmlátili a potom na mně tu jógu udělali také. Ani jsem se nedočkal šťastného konce, či nějaké té figury. Omdlel jsem, a tak jsem si to moc neužil. Probudil jsem se na ošetřovně. Noha vyvrácená v kyčli pěkně bolela. Následovala operace a tvrzení doktora, že již nebudu bez berlí chodit, čímž jsem myslím dosáhl mezí lidské duševní odolnosti.

Jak se ale říká, vše špatné pro něco dobré. Já totiž začal v tu dobu, nevím proč, bojovat o život. Začal jsem chtít znovu žít. Ano, tady v tom strašném, smradlavém kriminále. Snad jen proto, abych to těm otrapům co mě zmlátili mohl oplatit – nevím.

Ale když jsem se vrátil po nějaké době na celu, vítal mě úsměv. Byl od mého spolubydlícího. Socha ožila. Pomohla mi na postel a prohlásila:

„No vidíš, po zlém se nic nevyřeší.“

Vůbec jsem v té době neměl v úmyslu vysvětlovat mu, že jsem se jej zastal a mohl jsem také přihlížet jeho týrání jako ostatní. Že jsem se porval pro něho. Ale on snad jako by to slyšel, pronesl:

„Vše, co člověk dělá, dělá pro sebe, protože mu tak velí svědomí.“

Dal mi ještě napít a opět zmlkl ve svém sedu. Na procházky jsem nyní jez– dil na takovém mrzáckém vozíčku, jako jezdíval David. Tlačil mě Muhamed. Procházky s Muhamedem získaly na kráse. To, co já viděl svýma obyčejnýma očima, on mně překládal do řeči mystiků.

„Vidíš toho dozorce? To on jenom dělá, že se na nás dívá, ale zatím je duchem zcela jinde. On vlastně v tomto okamžiku žije druhý život, do kterého se často vrací, tak jako by tam chodil domů. Kdyby měl tu moc a dokázal se rozhodnout, do toho jiného světa, o kterém každý den sní, by se odstěhoval. Je to prostý člověk, který se nikde neuplatnil, všude jej přehlíželi. Proto šel sem. Víš, není špatné, že dozorce dělá, ale to, že jej kdysi dělat začal. Je to člověk, který vždy bude poslouchat a není schopen vlastní tvůrčí činnosti. Není schopen uvažovat, dělat si plány a dodržovat svá předsevzetí. Proto je tady, stejně jako my.

A vidíš támhle toho vyčouhlého? Stále něco hledá. Přemýšlí, jak by odsud utekl. Dělá to již nejméně pět let. Lidé byli vytrženi ze svého domácího prostředí a dostali se náhle do jiného světa. Nyní se v něm hledají a často nenacházejí za ztracené vztahy adekvátní náhradu. Zlobí se a vyjadřují to hrubostí. Pozoruješ-li pozorně, stávají se z nich naivní děti, jenže s větší kuráží a silou. Pěstička malého kloučka ti neublíží, ale dostaneš-li pecku od tamtoho vazouna, tak již nevstaneš.

Většina lidí má svůj osud zaklet v sobě a nosí jej s sebou jako v batohu. Ti, co jsou tady ve vězení, jsou problémoví lidé a problémoví zůstanou, i když odsud vyjdou. I když je bude školit deset feldkurátů. Občas jim v hlavě svitne jiskra, dostanou nápad a zatím co ti, co jsou na opačné straně mříží, jej zavrhnou, či o něm budou donekonečna přemýšlet, tito jej uskuteční. Oni nejsou ničeho jiného schopni. Je to jako bys učil kočku žrát ředkvičky. Budou ty své bláznivé a často riskantní činy dělat tak dlouho, dokud nedosáhnou kýženého cíle – dostat se znovu na toto nádvoří. A když je pustí, tak jako přitahováni magnetem, jsou tu za pár měsíců znovu.

Podívej na tamhle toho. Stále něco blábolí. Dokonce i když jej nikdo neposlouchá. Těmi svými přiblblými řečmi a teoriemi je jako ředitel blázince, který chce přesvědčit pacienty, že blázinec je tam venku. Jezdili jsme po nádvoří a já se pomalu seznamoval s novým světem mého přítele.

S předsevzetím, že opět začnu žít, se vrátila myšlenka na výcvik v Praze. Vzpomněl jsem si na instruktora a jeho tvrdý příkaz, že okamžitě po eventuelním zatčení mám předstírat nějakou vážnou tělesnou vadu a tento „handicap“ při první příležitosti využít k útěku. Začít provádět cílenou dezinformaci. Zatím jsem bohužel nic předstírat nemusel. Vězeňský doktor při mých pravidelných prohlídkách o mém dalším pohybu po dvou dokonce vážně pochyboval.

Také jsem dostal dopis z banky o výši mého konta. Dům se zahradou byl v aukci prodán. Bohužel pod cenu. Z bývalého dluhu byla uhrazena jen zlomková částka. Ze zbytku potom budu platit téměř patnáctiprocentní úrok. Když jsem to sečetl, tak jsem zjistil, že při svém eventuálním propuštění po patnácti letech se stanu skoro milionářem – v minusu. Byla to taková „naděje“ do budoucna. Ale při své situaci jsem o tom ani nepřemýšlel, i když mi každý měsíc z banky chodil z účtu výpis – „statement“ s upomínkou.

Většinou „nebylo kam“ jít. Vězení již je takové. A tak jsem pobýval s Muhamedem v naší útulné cele. Jednou se ale probudil ze svého sedu a řekl, že mne bude učit. Že jsem toho v životě sice napáchal mnoho špatného, ale že na úplné zavržení to není. Nebyl jsem zvyklý se ho moc vyptávat. Vždy řekl jen to, co chtěl. Na mé hloupé otázky dával odpovědi, jako že:

„V každé otázce je již zakleta její odpověď“ a tak jsem se toho mnoho nedozvěděl.

Musel jsem ale přijmout jeho hru, protože měla svou sílu. Začali jsme tím, že mi řekl, že člověk má mnoho vědomí, která se mohou nazývat v jejich výstředních variantách transem. V těchto duševních stavech se může ledacos dozvědět, lecčemu porozumět a v některých výjimečných stavech dokonce ovládat hmotu. To nejjednodušší „jiné vědomí“, kterého člověk kromě snění může dosáhnout, je prý „vědomí alfa“. To vlastně jen zklidníme mysl a z naší běžně mozkem produkované frekvence nad 14 Hz sklouzneme dolů až k sedmi. Ne níže, protože tam již na nás čeká království spánku, hladina „theta“ a později „delta“. Zpočátku jsem se učil na nic nemyslet a počítat od sta dolů do nuly. Podle pokynů Muhameda si přitom představovat jak někam padám, či jedu dolů výtahem. A stále odhánět ty všetečné myšlenky, co se jako mouchy do tohoto mého čistého obrazu slétaly. Musím přiznat, že to nebylo zrovna lehké. Jestli si myslíte, že ne, tak si to zkuste. Muhamed byl spokojen a moji poraněnou kyčli, která to odnesla nejvíce, léčil přiložením svých rukou, které již z dálky hřály jako kamna. Jak to ten člověk v naší studené kobce mohl dokázat, bylo pro mě záhadou.

O co více se mé zranění hojilo, o to více jsem je před všemi předstíral. Na práce jsem nechodil. Náčelník rozhodl, že budu dělat pomocníka v knihovně. Pokud jsem se nebelhal o berlích, tak mě Muhamed vozil na vozíčku pro invalidy. Byla to vždy radostná podívaná. Pro mě, i pro tu partu, co se pyšnila tím, jak se jim podařilo takhle mé zřídit. Tedy spokojenost na obou stranách. Napadnout nás si již ale nedovolili. Přece jen i vrazi mají určitou morálku a stavovskou čest.

Mezi mnou a Muhamedem postupně vznikal zajímavý vztah. On totiž nikdy nepropadl bezstarostnému klábosení, jaké je mezi lidmi zvykem a které většinou k ničemu nevede. Buď seděl jako socha ve svém zvláštním sedu, to bych pak na něm mohl snad i dříví štípat a on by nepromluvil. Nebo o něčem přednášel. Nebyly to žádné dlouhé litanie, ale měly svůj význam a účel. Na konci se vždy krátce přesvědčil, zda jsem vše pochopil a opět zkameněl ve svém posvátném sedu. Měl jsem tedy dosti času si vše řádně promyslet a těšit se na novou lekci, ve které mě bude učit dívat se jinak na svět.

Některé jeho závěry byly překvapivé. Řekl třeba, „napáchal ses toho po světě dost, ale jsi zralý to alespoň zčásti odčinit a udělat lidem dobro. Proto ani ne za rok budeš zase na svobodě.“ Řekl to docela samozřejmě, jako nějaký bůh, prezident nebo soudce. A zase ve svém postoji usnul. To víte, takováto zpráva je pro vězně, který má před sebou téměř patnáctiletý žalář, vzrušením. Přemítá o tom a příliš tomu nevěří. Muhamed se mnou ale nikdy nediskutoval. Muhamed věděl a pouze věci tvrdil.

Kyčle se zahojila perfektně a já v noci tajně cvičil. Přes den jsem naopak předstíral, že nemohu chodit. Jednou se poblíž našeho vozíku strhla rvačka a jeden vězeň zůstal bez pohybu ležet na zemi. Všichni se rozprchli a přišly stráže. Muhamed řekl:

„Dobelhej se k němu po čtyřech a přikládej na jeho poraněná místa ruce. On potom vstane a normálně odejde.“

Byl jsem jej zvyklý poslouchat, sklouzl jsem z vozíku na zem a dělal, co poručil. Vězeň se k mému překvapení pozvolna probral k vědomí, ale když chtěl vstát, nešlo to. Podíval jsem se na Muhameda. Byl hluboce zamyšlen. Přiložil jsem opět ruce a najednou zraněný vězeň odešel, jako by se nic nestalo. Jak již to mezi vězni bývá, odstrčil mě, ať nepřekážím a ani nepoděkoval. Muhamed mě opět posadil do vozíku a jeli jsme do cely.

Tuto scénu však kromě půlky celé věznice pozorovali všichni strážci a mimo to náčelník z okna své kanceláře. Od této chvíle jsem se stal dvorním léčitelem všech vězňů a netrvalo dlouho, přidali se i dozorci. Občas jsem chodil léčit i na ošetřovnu. Kde se ta síla ve mně vzala, jsem neměl tušení. Nicméně jsem postupem času získával určitou sebedůvěru. Mé trénování s Muhamedem pokračovalo i jinak. Jednou jsem na něm poznal, že bude něco mimořádného. Nebyl totiž ve svém posedu, procházel se po cele, jako by se na něco soustřeďoval. A pak to přišlo.

„Přejdi do alfy, budeš opouštět své tělo. Vyjdeš nahoru skrze všechna poschodí až na střechu a pak se zase vrátíš.“

Normální člověk Muhameda neznalý by si myslel, že se právě zbláznil, ale já udělal přesně, co chtěl.

Potom položil ruce na má ramena a začal tiše mručet. Jeho „ohmmm – ohmmm“, bylo uspávající.

. Netrvalo to dlouho, snad hodinu a já najednou začal stoupat. Stoupal jsem ze svého těla nahoru, a viděl je pod sebou i s mručícím Muhamedem. Současně jsem ale viděl, jak procházím zdí a začal jsem se tohoto stavu OOB, což znamená „Out ofthe Body“, bát. Bylo toho na poprvé moc najednou. Viděl jsem totiž nejen před sebe, ale i kolem dokola a najednou jsem se začal zvětšovat, potom zase zmenšovat, tak jak jsem se to snažil regulovat. Stačilo vždy na to jen pomyslet a již to bylo.

Připadalo mi to, jako můj první samostatný let v letadle, které jsem řídil bez instruktora. Vše záleželo na mně a věděl jsem, že když něco udělám špatně, tak to již nikdo nezachrání. A tak jsem vystoupal až na střechu věznice, trochu se rozhlédl, potom stále se strachem se poslušně skrze všechny ty zdi a cely vrátil k Muhamedovým rukou. Cítil jsem, jak tím mým tělem zatřásl jako s pytlem brambor, jako by se přesvědčoval, že je opět plné. Když to poznal, spokojené odkráčel do svého rohu, kde opět znehybněl.

Vzpomínky na můj výlet, které snad ani nelze pojmenovat a pořádně popsat, se však ztrácely rychle jako pára. Jako by neměly patřit do tohoto světa. Stejné jsem ale věděl, že jsem zažil cosi velikého a nepochopitelného, co snad lidé dělat nemají, ale přesto někteří dělají. Také jsem si poprvé uvědomil, co to je za stav, ve kterém se Muhamed většinu času nachází. On prostě bloudí po světě a možná i po nějakých světech jiných, snad paralelních. Došel mi význam jeho poznámky, že je mu tu dobře, protože o jeho tělo je postaráno.

Bral své tělo jako nějakého koně, který nosí jeho duši. A kriminál jako nějakou škebli, kde je ta jeho duše zalezlá.

Další den si mě zavolal jeden z dozorců, že jej bolí zub. Řekl jsem, že bolest odstraním, ale musí si dojít k lékaři, jinak bude pokračovat. Byl spokojen a přinesl mi cigarety. Ani jsem mu neříkal, že nekouřím. Také při procházce na nádvoří jsem ošetřil pár vězňů. Pomaloučku si všichni na můj nový stav zvykali. Pojmenovali mě „doktor“ a ničemu se více nedivili, jako by to bylo normální. Lidé jsou již takoví, čemu nerozumějí, dají nějaké jméno a více se o to nestarají.

Když Darwin hlásal ve své době neobvyklé tvrzení, že člověk je nejdokonalejší zvíře, což později za Jana Pavla II. přijala i církev, jeden z jeho naivních posluchačů se jej zeptal, zdali je opravdu z opice? A jestli je to po dědečkovi nebo po babičce. No jo, ale kde potom zůstal dědičný hřích. I když se mi zdá, že kdyby skutečně platily Darwinovy zákony, vedlo by to spíše ke vzniku opice z člověka. Z čehož vyplývá, že Darwina by bylo třeba postavit z hlavy na nohy.

Nyní jsem s Muhamedem výlety ze svého těla podnikal každý den. Na tento zvláštní stav vědomí, jsem si zvykal. Stával se pro mě normální, tak jako ostatní léčitelské schopnosti. Již to tedy nebylo jen na střechu věznice, ale i dále, do blízkého okolí. Jednou mi Muhamed poručil, abych se zaletěl podívat, kde bydlí náčelník věznice, k jeho nemocné matce. Jak Muhamed všechny tyto okolnosti zjistil, zůstalo záhadou.

Náčelníkova matka byla žena kolem sedmdesátky a velice trpěla. Měla rakovinu krku a doktoři ji v podstatě poslali domů zemřít. Náčelník ji měl velice rád, tak nebylo divu, když si mě nechal zavolat. Mluvili jsme spolu a on byl překvapen mými znalostmi situace. Jak jsem se již ale zmínil, lidé si zvyknou na vše a potom se již nediví. Bylo dohodnuto. Na druhý den jsme vyrazili. Celá akce pochopitelně probíhala s veškerým bezpečnostním zabezpečením, tedy s pouty na mých rukou a s dozorcem. Byl to příjemný výlet. Všichni se na mě sice dívali jako na gaunera, ale současně jako na mrzáka, který se nemůže pohybovat. Pouta a svalnatý dozorce, se jim proto zdály nepochopitelnými, ne-li směšnými.

Matku jsem ošetřil, ale upozornil, že když nic nezvládli doktoři, tak i moje léčení nebude jednoduché. Kvůli bolestem jsem doporučil návštěvy dvakrát za týden. Matce náčelníka se po mé návštěvě podstatně ulevilo a všichni si mě začali ještě více vážit. Věděl jsem, že to je stav dočasný, proto jsem svého privilegia jak se dalo využíval.

Muhamed byl spokojen, učil mě další mystické triky a čas příjemně plynul. Abych snad porozuměl všemu, vzal mě v nějakém zvláštním stavu, blízkém OOB, s sebou do neobvyklého světa nestvůr. Vznášely se zde různé příšery, zčásti lidé a zčásti neobvyklá zvířata. Nejzajímavější bylo, že na nás tyto zrůdy již čekaly, jakoby věděly, kdy přijdeme. Muhamed si s nimi rozuměl snad lépe než s dozorci. Dozvídal se od nich zajímavé podrobnosti, bez ohledu na to, zda byly v minulosti, či teprve budou. Do tohoto, snad nějakého transu, jsem se sám nikdy nedostal.

Také mi řekl, že při uzdravování nám léčitel svým divadlem a svou autoritou většinou navodí „motivační posun“ v našem vědomí. Vyléčíme se však sami. Neodsuzujme tedy formu, ale hodnoťme účinek. Donutí-li nás dobrá divadelní hra k smíchu, či pláči, nikoho ani nenapadne zpochybňovat její účinek tím, že dramatický úsek hrají pouze převlečení herci. Nikdo neprohlásí, že je to podvod. Představte si člověka, který by po skončení Shakespearovy hry Romeo a Julie, kdy se herci klaní hledišti a diváci utírají slzy, vstal a zakřičel: „Je to podvod, vždyť oni mají být mrtví, chci vrátit vstupné!“

To samé dělá léčitel, šaman, či medicinman, když vám vypustí z bolavého ramene hnis, nebo ponoří ruku hluboko do těla a vyndá kámen, či hřebík, a vy se díváte na jeho zkrvavené ruce. Nekazme velkou hru, která ovlivní náš mozek a uskuteční zázračné uzdravení. Mozek to dokáže bez chemoterapie, záření a skalpelu.

Jednoho dne před mým odjezdem k náčelníkově matce ke mně Muhamed přistoupil, obřadně mě políbil na čelo a řekl:

„Vše, co bylo třeba vykonat, je vykonáno. Matka je uzdravena a ty jsi volný. Již se spolu neuvidíme, ale budu ti pomáhat. Sbohem.“

Muhamedův pohled a síla skrývající se v jeho věštbách mi brala dech.

Slyšel jsem, jak dozorce zachrastil klíči, odemkl a já odešel z cely. Ještě jsem zahlédl, jak Muhamed opět setrvává nehybně ve svém sedu. A najednou jsem vše pochopil. Bylo mi až k pláči. Nejenom, že jsem měl Muhameda rád a stal se součástí mého života, mým učitelem a rádcem, ale uvědomil jsem si, že kdekoliv člověk nějakou dobu bydlí, tak to místo – ne hned, ale postupem času – začne považovat za domov. Je to zvláštní, ale platí to i o vězení. Tak se mi to v té hlavě motalo sem a tam, nemohl jsem si ani dovolit uvěřit, že to vše může být pravda.

Za matkou velitele věznice jsme již dlouho jezdili bez dalšího dozorce. Pouta mi náčelník nechal dávat jen z formality. Okamžitě po projetí bránou věznice mi je s omluvným pohledem sundával a pokaždé, aniž by si kdy uvědomil, že jsem nekuřák, mi nabídl cigaretu. Také si sundal své skoro policejní sako a demonstrativně je hodil na zadní sedadlo. Vždy se na mě přitom podíval s poťouchlým úsměvem, jako že spolu pášeme jakousi vězeňskou neplechu, na které se podílí i on.

Věděl, že jsem pro něho vykonal mnoho. Matka byla vyléčena. Toto byla jedna z posledních návštěv. Jeli jsme tedy jen dva a můj vozík byl složen v kufru.

Náčelník jako vždy zastavil auto před barákem své matky. Byl to vlastně již zaběhlý rituál. Krátce ťukl na klakson, a usmál se na mě, jako že vše perfektně funguje. Nyní vyndá z kufru vozík pro invalidy a bude mě tlačit jako zázračnou pilulku k jeho matce. Domek v polích – nikde ani živáčka. I< jeho velkému překvapení se otevřely dveře a z nich na nás mávala jeho matka. Dokonce vyšla na zápraží. Byl krásný svěží den, takový, kdy je radost žít, snad i pro vězně. Pomaloučku se vydala po křemínky zdobené cestičce k nám. Zůstali jsme oba strnulí v němém úžasu. V její nemoci, kdy byla upoutána na lůžko a očekávala smrt, to byl úžasný pokrok, ne-li zázrak, a ona se s ním přišla pochlubit. Malinko klopýtla. To ovšem byl pro milujícího syna povel k ostrému startu. Nevšímal si dosud běžícího motoru auta, otevřel dveře a utíkal k domu. Jeho pomoci, však nebylo třeba. Ztracená rovnováha byla s úsměvem vyrovnána. Padli si do náručí. Uzdravená matka, se synem v obětí. Sám jsem měl skoro slzy v očích. Věřím, že za její záchranu by náčelník věznice dal všechno. Snad i věznici samu. Tu jsem potřeboval nejméně. Proto jsem s dojetím přesedl na jeho sedadlo, a zařadil zpátečku, abych náhodou nevjel do záhonu květin přede mnou a nezpůsobil nějakou škodu. Vůz šlapal jako hodinky. Zařadil jsem první rychlostní stupeň a zvolna se rozjížděl. Nebylo kam spěchat. Nyní tu jsem již zbytečný. Člověk má totiž vědět, kdy má skončit. Říká se tomu „umění odejít“ a pro vězně to platí dvakrát. Ještě jsem těm šťastným lidem, co se na mě tak divně dívali, zamával. Potom jsem si teprve ze zadního sedadla podal služební sako, abych na té svobodě nevypadal jako maškara. Padlo mi jako ulité. Škoda, že jsem svůj vězeňský kabát nemohl nechat výměnou. Nebyl čas. Mohl by se mu po této akci možná hodit. Potom jsem si teprve zapnul bezpečnostní pás. V Austrálii jsou za jeho nepoužití vysoké pokuty. Za vše se musí platit a někdy to není penězi. Ano, lidské pokolení není rozděleno na dobré a špatné, ale na špatné a horší.

Uvědomil jsem si, že to vše, co se nyní stalo, je díky mému záhadnému učiteli Muhamedovi, kvůli kterému jsem se popral, a který mi nikdy za moji pomoc nepoděkoval. Snad až nyní. Věděl jsem, že je tu určitě se mnou a najednou mi bylo bez něho smutno. Dokonce při jeho čarování bych se nedivil, kdyby se zakopnuvší náčelníkova matka vymkla z objetí, proměnila v Muhameda a vzlétla k nebesům. To se ale nestalo.

Zřejmě skončila jedna etapa mého života. Co bude nyní? Mám zkušeností, na jejichž nasbírání by mnohým nestačilo ani životů pět. Budu je umět použít? Vyjížděl jsem z polní cesty, co vedla k domku stařenky, na hlavní silnici. Byla jako vždy opuštěná. Věděl jsem, že musím jet vpravo. Tam bude asi po pěti kilometrech les. Nechám tu auto. Pohybovat se v ukradeném autě, jehož číslo a barvu zná policie, není dobré.

Muhamed byl zvláštní. Často mě zasvěcoval do nepochopitelných věcí. Jeho první zásadou bylo, že nejen všichni, ale i všechno okolo nás, jsme jedno. Každý se pouze na ten svět dívá, nebo cítí z jiné pozice, a tak o všem informuje tu ohromnou nepojmenovanou sílu, které mnozí říkají Bůh a která vše řídí. Že proto všechny věci ve vesmíru jsou propojeny a nic neexistuje samo o sobě. Na světě neexistuje žádný tvor, člověkem počínaje a tím nejmenším tvorečkem konče, který by nepodléhal tomuto řádu. Také mé učil, že minulost, přítomnost a budoucnost probíhají současně a následnost jevů je jen náš materielní dojem. Tomu jsem ale nikdy neporozuměl. Učil mě zásady kouzel Woodoo kdy na malé figurce, která zosobňuje osobu, které chcete uškodit, provedete pomstu a ona se na ni přenese. Běda ale, pokud pomsta není spravedlivá. Hrajete si s ohněm a stane se naopak vám. Kouzlem Woodo lze ale také pomáhat. Učil mě, jak se ve snu dohodnout s nepřítelem. Jak svým slovům k někomu proneseným dodat sílu. Jak možno ovlivňovat realitu. Bylo toho mnoho, snad více než do mě vtloukali rozvědčíci a hlavně to vše bylo diametrálně jiné. Nikdy nezapomenu jeho slova:

„Pamatuj, že duch stojí vysoko nad hmotou a my jsme především bytostí duševní, ne tělesné. Jsme energetická bytost, co si vyhledala tělo jako dočasné obydlí.“

Z mého zamyšlení za volantem ukradeného auta mě náhle vyrušila modrá světla a houkačky policejní hlídky. Dva vozy se přibližovaly v protisměru jako dvě štiky. I< lesu to byl kousek, tak jsem si nedělal starosti. Přehnaly se kolem mne jako vítr a zmizely za zatáčkou. Prožíval jsem stále pohodu z bezchybně provedeného útěku. Zvuk jejich sirén však neslábl. Bylo zřejmé, že se otáčí. Kvůli komu, nebylo pochyb. Šlápl jsem na plyn, až se protočila kola. Začal závod o život.

Zatracené auto. Kdekoliv zastavím, bude pro policajty znamením, že jsem právě tady vystoupil. Prokletě! Kdy již začne les? Konečně. Za ohybem se rýsovaly první stromy. Silnice měla trochu spád. Stačil na to, aby auto samovolně pokračovalo v jízdě, i když vystoupím. Najel jsem na střední čáru, zpomalil a z auta vyskočil. Vůz jel dál a já zmizel v lese. To již ale sirény policajtů zněly zřetelně. Hlavou mi proběhlo: „Pojedou za autem a získám náskok. Vždyť to jsou jen policajti.“ Nebylo tomu tak. Někdo si všiml, že již v autě nejsem, a kde jsem vyskočil. Měl jsem sice náskok, ale malý.

Byl to zběsilý útěk. Běh doslova o život. Vyhýbám se stromům, přeskakuji křoviny a kameny a to stádo lidí se žene za mnou. Ze silnice vlevo začínám slyšet vytí dalších policejních aut. Tak již dorazili. Ti budou mít psy. Musím změnit směr. Buší mi ve spáncích a něco mi říká, „stejně tě chytnou – stejně tě chytnou – patříš mezi ty, co se tam vrátí“. Musím něco vymyslet. Co ale? Vím jen, že je jich hodně a ke všemu to tu znají. Hlava jakoby se v té panice zasekla. Nic mě nenapadá. Běžím někam z kopce. Jestli tam bude řeka, musím ji přeplavat a jestli skály – musím skočit. Větve mě šlehají do očí. Z tváře teče krev. Na zastavení není pomyšlení. Aby tu byl ještě had. Všechno by skoncoval. Zatracený život. Vybírat si cestu však nejde. Musím riskovat a hnát se dál, jako štvaná zvěř. Křoviny zhoustly. Občas musím lézt po kolenou. Připadám si chvílemi jako pes. Ztrácím přehled. Vnímám jen běh, ty za mnou a bičování větví. Slyším také jejich dupot a občasné zvolání „tudy chlapi – támhle je, už ho vidím“. Ne, takhle to nejde. Vzdálenost mezi mnou a jimi se zmenšila, snad jen na padesát metrů. Je to můj konec – konec. „Prozřetelnosti, pomoc,“ prosím neznámého boha. A v tu ránu padám. To mi ještě scházelo. Než se zvednu, mají mě. Pak se pode mnou ještě něco prolomilo a sesul jsem se níže. Ne, odtud se již nevyhrabu. Zatracený zlatokop. Je tu spousta opuštěných dolů a různých děr, co působí jako past. Děr, kde lidé hledali štěstí a nalézali jen dřinu. Taková je Austrálie. Mimoto jsem se pěkně křachl do kolena, až se mi zatmělo před očima. Pokouším se vstávat, ale znovu klesám. Nejde to. Konec, prohrál jsem. Ještě něco na mě spadlo a prásklo do hlavy a byl klid. Ztratil jsem vědomí.

KONEC DRUHÉ ČÁSTI

ČÁST TŘETÍ

ALFONZO

Vzduch byl plný napětí a bylo dnes. Podíval jsem se z okna a stál tam skutečně pohřební vůz. Jak Hraběnka říkala, „pohřební vůz“, přichystaný pro mě. Byl naleštěný, jen co je pravda a řidič jej nervózně obcházel. Byla v tom určitá pompa, jak se v takových případech sluší. Snad spěchal na další pohřeb, nebo na oběd a bylo mu divné, proč musí na již zemřelou mrtvolu tak dlouho čekat, jako by ještě nebyla dodělaná a v hlavě mu blesklo slovo „oddělaná“. To však hned zapudil. „Čerstvé zboží“ nerad vozil, jsou s tím jen problémy. Přiklonil se k variantě, že snad ten dotyčný jenom marodí a oni jej již plaší. Při vší absurdnosti se mi to zdálo komické. Baronka nyní luskne prsty, otevřou se dveře a dva svalnatí mopslíci mě chytnou a povalí na zem, kde ukončí můj život. No jo, ale jak? Bylo mi trapné se na tento, pro ně asi zanedbatelný detail, ptát. Bylo by to, jako bych při stavbě atomové elektrárny vyzvídal, jaké tam budou kliky. Přeci mě při dnešní technice nebodnou nožem nebo nezastřelí. To by zasvinilo koberec. A pohlédl jsem na drahý kelim, skvící se pod mýma špinavýma botama. Asi dostanu nějakou injekci, napadlo mě. A představoval si, jak nezkušený gangster s ohromnejma chlupatejma a neomalenejma pazourama pere do mé žíly tupou jehlu injekční stříkačky, která určitě není desinfikovaná. To rozhodlo. Ne, to ne!

Z mého bohulibého rozjímání mě probudila Hraběnčina pragmatická slova.

„Alfonzo, dnes je první den zbytku tvého života. Za pár hodin se pro policii tvé cenné vzpomínky mohou i s tvým tělem proměnit v modrý dým,“ a vyzývavě se usmála.

„Mrtví mlčí nejlíp.“

„Máš jedinou volbu. Za hodinu odlétám do Brisbane. Jak vidíš, jsem na odchodu. Zaručila jsem se za tebe. Vlezeš si do kufru mého auta a frčíme na letiště. Moje letadlo tam již čeká. Přijímáš?“

Sklonil jsem hlavu a kývl. Člověk se prostě někdy musí podrobit.

Cesta na letiště proběhla bez problémů. Po městě se míhala policejní auta, která nevěstila nic dobrého. Na letišti nás dokonce jedno zastavilo. Baronka ale vše řešila s nonšalantním úsměvem a pohodou.

„Máte tu nějaké cvičení. Tolik policajtů jsem u nás ve Státech ještě neviděla,“ a zamávala US pasem. Tím řekla vše, co bylo potřebné. Všiml jsem si, že muži, kteří s námi jeli jako strážci, při té rozmluvě jak na povel ponořili své ruce do kapes, ale co tam nahmátli, nebylo třeba vytahovat, a tak jsme pokračovali.

Nad vybavením Hraběnčina letadla jsem žasl. Šlo jej spíše přirovnat ke drahému karavanu, nežli k proudovému dopravnímu letounu. Nejen obývák s barem, ale i pohodlná ložnice a dokonce i sprcha. Chladná klimatizace fungovala výborně. Když jsem popíjel dobře vychlazený „Victoria Bitter“, uvědomil jsem si, že asi ta krásná a dobrodružná etapa mezi aboridžinci nenávratně skončila. Jeden bodyguard mi dokonce věnoval slušné šaty. Místo abych podle mafiánské tradice „vylétl komínem“, stal se ze mě jiný člověk.

Let na Gold Coast byl krátký, ale na mé požádání mě pustili do kabiny pilotů a dokonce nechali na chvíli tuto krásnou mašinku pilotovat. Prý jsem se minul povoláním, měl jsem být letec.

Po přistání jsem žasl znovu. Přijela řada aut a obklopilo nás bezpočet lidí. Ano, takových bezstarostných i těch vážných, co měli stále jednu ruku v kapse, nebo na prsou drželi aktovku. Ti usměvaví vítali hraběnku jako svou příbuznou. Objímání, polibky, slzy. Pochopil jsem, že to nejsou strejdové, ale opravdovští kmotři – donové, jako z nějakého dobrodružného mafiánského filmu.

Dalším překvapením bylo, že srdečně vítali i mě.

„ALFONZO, no konečně, kde se tu bereš? Hergot, jak dlouho jsme se neviděli? Kde nyní podnikáš?“

Otázky pršely a já se po očku díval na Concetu, která se tvářila poťouchle a plácal univerzální fráze:

„Jo, žiju dobře, ale posledních devětadvacet dní v měsíci je nejhorších,“ obracel jsem řeč na počasí, či vyprávěl nějaký obnošený vtip. V hlavě ale prázdno. Dalo by se říci, že mi v ní doslova kručelo. Tak toto znamená být Hraběnčin velmi dobrý známý, snad bývalý partner, Alfonzo. Kde ale je ten pravý? A co když se tu najednou objeví. Nezastřelí mě?

Jeli jsme do ohromné vily se zahradou a tam se konala za vysokou zdí velkolepá mafiánská večeře, při které místo nábojů lítaly povětřím špunty od šampaňského a dobrý koňak tekl proudem. Na rožních se otáčelo selátko, krocani a jehně. Číšníci porcovali maso a vše kolem vonělo. Když se setmělo, hostitel dokonce nechal zhasnout světla a střílely se rakety, co se vznášely na padáčcích. Hraběnka najednou, nevím odkud, tasila pistoli a jednu z těch svítících ve vzduchu plujících střel sundala. Ozvalo se nejen obdivné „óóóh“, ale byla to výzva pro ostatní. Všichni stříleli jak pominutí, až mi pískalo v uších. Snad aby se tato bohulibá činnost přerušila, protože při takovém chaosu a střelbě bylo možná lepší přijít na slavnost v helmě s chrániči na uších, Conceta navrhla, že se jdeme koupat do moře. Řidiči dobili pistole, strčili nedopité flašky do kapes, sedli do aut a jeli jsme k moři.

Pomalu jsem ztrácel soudnost. Bylo mi ale jasné, že pro tyto lidi byl „Svět“ milé a romantické místo. Částečně proto, že na něj tak pohlíželi, částečně proto, že si ho takový udělali. Po tomto perném dni alkohol fungoval. Nepomohla mi ani vlahá koupel v moři. Pevně jsem třímal svoji láhev brandy a dokonce si s ní povídal. Šel jsem a šel a ten rámus, ruch a smích za mnou slábl, pomalu se začal proměňovat ve cvrkot cikád, až se docela ztratil. Pak jsem se svalil do vlahého písku a blaženě usnul.

Probudila mě malá holčička. Hrála si vedle na pláži a spadl jí sem míč. Držela ho pevně v náručí, jako by se bála, že jí ho vezmu. Nožičkou se zlehka dotýkala mého ramene a ptala se:

„Co tady pane děláš?“

Pořád jsem v ruce svíral tu flašku s pitím, jako bych s ní srostl. Dívka stála proti rannímu slunku a jevila se mi spíše jako obrys nějaké sochy. „Ano, co tady dělám?“ opakoval jsem po ní a v hlavě se mi promítla včerejší noc. Otočila se a utekla. Zlostně jsem se posadil a flašku zahodil do křoví. Vše se se mnou zamotalo. Proboha, kde jsou aboridžinci? A kde to vůbec jsem?

Pomaloučku mi svítalo. V mých vzpomínkách se mihl strašlivý ještěr v jeskyni. Pak pohřeb náčelníka. Pak se mi v uších znovu ozvala kletba medicinmana:

„Kletba bohů se naplňuje a zdaleka není u konce. Sám to vidíš, i ty nezůstaneš stranou. Celá vesnice se řítí do propasti a to vše jsi zavinil ty. Mluvil jsem s duchy a oni mi to řekli. Kamkoliv vstoupíš, přineseš lidem neštěstí a zármutek. Nakonec zahyneš v bídě vlastní rukou.“

Tak to nebyl sen. Film vzpomínek pokračoval. Znovu slyším Hraběnku:

„Alfonzo, probuď se! Těch dvě stě poldů přijelo kvůli tobě. Vidíš dole ten pohřební vůz s rakví? Je pro tebe. Pustil ses do vysoké hry. My nic neriskujeme. Jsme profesionálové. Jsi jediný korunní svědek…“ Pak večírek s mafiány. Měl jsem vůbec přežít? Vždyť to byl ideální čas a místo pro moji popravu. A kde všichni jsou? A kde jsem já? Mnoho zážitků najednou. Někdo je nemá za celý život. A já je absolvoval za pár hodin.

Zdáli ke mně doléhal pravidelný příboj mořských vln, jako ohromné kyvadlo, které se nedá zastavit, ať se děje cokoliv. Ten pravidelný hukot mi říkal, že co se stalo – stalo se, protože se stát mělo, ale svět jde dál a mohu být rád, že mohu dýchat, pohybovat se, slyším a vidím. Mohu se rozhlížet, a kdyby bylo čemu, tak snad se i smát. Zvedl jsem se, a aby se mi to v té porouchané hlavě srovnalo, šel jsem do těch vlahých vln oceánu skočit.

Na pláž přicházeli první lidé. Roztahovali deky a slunečníky, mazali se krémy a těšili na krásně prožitý den. Každý podle svých zálib vyndával z tašky časopis nebo knížku, které se pro práci nemohl přes týden věnovat. Každý chtěl pro sebe urvat chvilku té pohody, bavit se o tom, co jej právě napadne, žertovat, či skotačit s balonem. Také „moje“ holčička se na mé zvědavé dívala z povzdálí, jako bychom byli staří známí.

Uvědomil jsem si svoji situaci. Nacházím se někde, na nějaké pláži, v nějakém městě a nevím, odkud jsem přijel. Nejenže nevím, kdo ti lidé ze včerejška byli, ale ani kde jsou. Nevím ani, kde mám své šaty. Uvědomil jsem si, že jediné, co mám, tak je milion dolarů, plavky a chuť do života. Vzhledem k tomu, že peníze jsou kdesi v jeskyni u Darwinu, zbývají mi jen ty plavky. Přidám-li ale k tomu tu chuť žít, není to špatné, a vykročil jsem. Namířil jsem si to rovnou k malé dívce:

„Dobrý den. Vaše dcerka mě náhodou objevila támhle v křoví, když jí tam spadl balón. Jsme staří kamarádi, viď, malá! Jak ti říkají?“ Dívenka se na mě dívala s krajní nedůvěrou a schovala se za mámu. Ta za ní s úsměvem řekla:

„To je naše malá Kim.“

„Hezké jméno,“ pochválil jsem a pokračoval: „Oslavovali jsme včera přítelovy narozeniny a mě tu zapomněli.“

Všichni se tomu srdečně zasmáli se mnou.

„Krásný den, že. Také vám začíná dovolená?“

Pár s holčičkou byli nějací slušní lidé. Pracovali oba v nemocnici, jako uklízeči a nyní prý mají na koupání času dost, protože je před týdnem propustili. Je to fajn, ale peníze schází. Nabídli mi dokonce krém, protože sluníčko je silné. Měli takový obyčejný, jako mívají chudí lidé, s kterým si způsobíte více škody, než užitku. Zmínil jsem se, že zrovna cosi rozjíždím a mohl bych pro ně možná něco udělat. Nebude to sice žádný menažing, ale časem se to třeba zlepší. Stačí dají-li mi telefon. Chlapík ochotné sáhl do peněženky a vytáhl navštívenku. Šli jsme se pak společně koupat. Byli to příjemní lidé. Na poloviční cestě jsem se ale omluvil:

„Skočím si na toaletu. Zatracený večírek.“

Opět jsme se tomu zasmáli a já šel pomalu nazpátek. Všichni na pláži viděli, že jsme přátelé. Bezstarostně jsem si tedy sedl na jejich deku a začal se oblékat. Měl postavu jako já. Dokonce i jeho kristusky mi sedly. Košili jsem si hodil jen nedbale přes ruku. Přece jen je nápadná. Házeli si zrovna s míčem, když jsem si z její kabelky vyndal peněženku. Také jsem si půjčil její brýle. Prevít slunko, začalo pálit jako čert. Chtěl jsem jim ještě zamávat, ale byli tak zabráni do hry, že si mě nevšimli. Šťastní to lidé.

Někdy se dostanete k názoru, že na světě má každý tolik, kolik si sám vezme. Kývnutím jsem se rozloučil s nejbližšími opalujícími se rekreanty. Aby viděli, že jsem slušný člověk, a šel pomalým krokem k silnici. Tam jsem stopl taxi a dojel do hotelu. Musím si dát kafe a pořádnou snídani. Také si přečíst noviny, abych se vlastně dozvěděl, kolikátého je. Při otevření peněženky jsem si všiml, že v ní je jen třicet dolarů. Smůla, že jsem zrovna trefil na chudáky. U manželky to bylo lepší. Rovných sto osmdesát a složenka. Bylo to poslední varování na nezaplacení nájemného, s výpovědí. Budete si muset, holka, ustlat ve stanu, napadlo mě.

Objednal jsem si také pokoj. Nocleh v písečku s mravenci, to přece jen nebylo to pravé ořechové. Otevřu noviny a zase překvapení. V severním teritoriu byl obklíčen tábor pěstitelů marihuany. Domorodci proti policii použili zbraně. Na obou stranách mnoho mrtvých. Podrobnosti se vyšetřují. No vida, naši kluci, místo aby řekli, že o ničem nevědí, že všecko dělal ten bílej strejda, tak se bránili a na poldy stříleli. Konečně použili pušky na něco užitečného. Policii jsem neměl rád. V druhých novinách však byla fotka Ryky. Její táta – vedoucí gangu – ji tu nechal a její matka při přestřelce zahynula. Chudák Mabo. Bylo mi jí upřímně líto. Fotografii jsem si vytrhl a schoval. Napadlo mě, jestlipak se s malou ještě někdy uvidíme. Moje „novinová dcera“ by mohla mít slušné věno.

Jo, život je krutý. Když nežereš druhé, jsi jimi sežrán. Kamkoliv pohlédneš, tak to platí. Na suchu, ve vodě i ve vesmíru. A mezi lidmi zvláště. V hotelu bylo skoro prázdno. Zeptal jsem se, zda chtějí platit každý den, nebo až na konci. Byl to malý, živořící podniček. Majitelka byla starší paní, povzbudivě na mě mrkla a řekla, že mi věří. V Austrálii se přece nekrade, stačí zaplatit až nakonec. Když jsem viděl její dobrotu, požádal jsem, aby k pobytu připisovala i moji útratu v restauraci a ona ochotně svolila. Měl jsem tedy pro první dny, kde složit kosti a co jíst. Pak uvidíme. Potřeboval jsem přeci jen tu a tam něco koupit. Znovu jsem byl mezi lidmi a neměl ani hodinky. A tak za pár dnů se moje hotovost scvrkla na pouhých dvacet dolarů. V mé dosti nezáviděníhodné pozici jsem potřeboval nějaký pevný bod, nějakého přítele, či přítelkyni, kde bych se mohl zachytit a začít žít. Přece nepůjdu na policii, sám se udat. Bylo by to proti přírodě.

Přitom jsem si vzpomněl na skutečnost, že vězňové, co prchli z věznice ALCATRAZ, která byla šikovně umístěna na ostrůvku u San. Francisca v USA a kde byl také na pobytu slavný AI Capone, tedy prchající vězňové, kteří plavali z ostrova na pevninu, po stu metrech volali na dozorce, zda by pro ně nemohli poslat lodičku. V zátoce byla tak neskutečně studená voda, že to nešlo vydržet. Tady v Austrálii, v Qeenslandu, na „Zlatém pobřeží“, je to spíše obráceně.

Něco v hlavě mi říkalo, že takovým „pevným bodem“ bude Alfonso. Kde se ale skrývá, bylo záhadou. Také mě napadlo, že když jej všichni tak dobře znali, nemělo by to být tak zhola nemožné jej vyhledat. Bude to přinejmenším dobrý odrazový můstek. Vzpomínal jsem tedy na hovorové drobky, které jsem zaslechl na recepci od mafiánů. Nějak to ale nešlo. Měl jsem hlavu jak čerstvě vypláchnutý kýbl. Nakonec jsem musel použít starý osvědčený trik z magie. Lehl jsem na postel, na nic nemyslel, což se mi dařilo dobře, a úporně si přál, aby se mi o něm ozvaly nějaké vzpomínky. Ono to chvíli trvá. Někdy hodiny, někdy i dny. Někdy si na nic nevzpomenete, ale náhodou najdete něco, co vás přiblíží. Někdy se to také nepovede vůbec, protože to nemá být a informační pole vám říká, že to je špatná cesta. Když jsem ale šel druhý den po pláži, plácl mě do zad jakýsi chlápek a zařval:

„Alfonso, sakra chlape, kde jsi? Já už tě neviděl ani nepamatuji, ještě lítáš žraloky? Přijď zas do klubu. Neboj, je tam spousta ženských. Zkrátka nepřijdeš.“

Konečně, napadlo mě a začal jsem tomu chlápkovi v tom prvním návalu radosti vykládat, že vlastně Alfonzo nejsem, že jenom tak vypadám, že si mě s ním sice spletl, ale to nevadí, protože tak to zařídila informační zóna, ale strašně by mě zajímalo, kde ten pravý Alfonso vlastně je.

Chlápek se na mě chvilku nechápavě díval a pak to naštěstí pochopil jako dobrý vtip. Začal mě zase plácat rukou přes záda a hrozně se smál. A že jsem se nezměnil, pořád samá legrace a pořád pod parou. No – a pak šel pryč.

Určitá stopa to byla. Nyní jsem věděl, že Alfonso je asi pilot, který hlídkuje nad plážemi kvůli žralokům, což se zde běžně dělá, že to je násoska a děvkař, což asi způsobilo rozkol mezi ním a Hraběnkou. A tak jsem si to s úsměvem sypal do hotelu, že si dám zadarmo pivo a vše si nechám projít hlavou. Na recepci v hotelu mě stopla stařena a s baziliščím úsměvem na mě mávala účtem za pobyt v jejím zařízení. Úsměv jsem oplatil. Vcelku to bylo jediné, co jsem mohl poskytnout v hotovosti a řekl, že si jdu na pokoj pro platební kartu. Tady jsem si nacpal do pinglu těch pár krámů, co jsem před tím za peníze těch chudáků zakoupil, a vyskočil z okénka. Nebylo to vysoko, ale truhlík s kytkama zapříčinil, že jsem neviděl pořádně dolů a nejen stařence málem hupsl rovnou na hlavu, ale ještě si po celé délce zad roztrhl svoji jedinou košili. Babka totiž zrovna zametala chodník. Nejprve mi napadlo, že na světě je vždy o jednoho hlupáka víc, než si člověk myslí, potom jsem se zdvořile usmál a k jejímu údivu předstíral, že jsem z okna vypadl. No a pak jsem se rychlým krokem ztratil. Když máš smůlu, pokouše tě i slimák. Stále bylo co řešit. Napadlo mě, že nyní nejen, že nemám kde bydlit a co jíst, ale ještě ke všemu vypadám, jako by mě trochu přejelo auto.

A tak jsem pokračoval s úsměvem do obchodu s obnošeným zbožím, kde jsem si koupil za tři dolary košulku z Číny. Byla flanelová a v těch pětatřiceti stupních příjemně vsakovala pot. Bude dobrá, asi na zimu. Také jsem dostal patřičný hlad. Jak se říká, bez peněz do hospody nelez. A proto jsem vlezl do sámošky. Tady tomu říkají COLLS. Ohromný obchod, plný lidí. Dal jsem si kuřátko, s rohlíčkem a rajčátkem. Vhodil do nákupního košíku a nenápadně uždiboval, až tam zbyly jen kostičky a nákupy pro kamufláž. Košíček jsem postavil u zeleniny, chvíli ještě okukoval co bych zbodl, ale pak jsem šel raději pryč. Obešel frontu u pokladny s myšlenkou, že provoz v samoobsluhách by se podstatně urychlil, kdyby se upustilo od placení. No jo, ale jiný kraj, jiný zvyk a uvědomil si, že jsem zase ošidil nějakého chudáka, jako je Hraběnka.

Na pláži jsem se od plavčíka konečně dozvěděl telefonní číslo na podnik, co organizuje leteckou ostrahu proti žralokům. Tam mi zase řekli, že informace o svých zaměstnancích nepodávají. Prostě vše šlo, jak to v takových případech bývá. Kancelář této organizace byla v Tweed Heads, což bylo asi deset kilometrů odtud. Vlezl jsem do prvního autobusu, ve snaze se trochu posunout blíže, ale řidič, když viděl, že nemám na zaplacení, nejel až na další stanici, jak se to sluší a patří, ale nemilosrdně mě vyhodil v polích. Na posledních sedmnáct dolarů jsem již nechtěl sahat a nyní mě to mrzelo.

Neměl jsem klobouk a sluníčko kruté opékalo lebku, že bych si na ní mohl smažit volský oko. Najednou u mě zastavilo auto. Přece jen se najdou dobří lidé. Byli to ale policajti. Jeli s takovým malým vězeníčkem, jako má na sobě hlemýžď. A že prý mě svezou a kam že to jdu? Asi jsem na ně udělal dojem s flanelovou košilí v tom vedru, V Austrálii žádné legitimace, či průkazy, co v Československé republice zavedl Hitler a již to zůstalo, neexistují. Poděkoval jsem, že tady pouze sportuji. Bylo jim sice divné, že jsem si na to vybral zrovna silnici, po které se auta netrhnou, ale odjeli.

Byli to nějací hodní a ochotní hoši, protože se ještě asi dvakrát vrátili. Asi jim došlo, že tu něco neklape, ale to již jsem tam nebyl a díval se na ně z dálky. V poli se šlo ještě hůře. Procházel jsem hejny much a navíc, co dvě stě metrů bylo oplocené a já musel přelézat do dalšího. Oplocování je zdejší zákon, který se striktně dodržuje. Celá Austrálie, kromě státních parků, je jako rytíř v drátěné košili. Pomalu bych se něčeho napil, ale nebylo čeho.

Vzpomněl jsem si na studenou kolu od vrátného u Hraběnky, když jsem byl ještě „mezi svými“. Vzpomněl jsem si také na malou Ryku až mě z toho píchlo u srdce. Do cíle své cesty, Tweed Heads, jsem se dostal až k večeru. Přelézání plotů mezi jednotlivými pozemky, toto „steeplechase“ v kravincích, na mých botách a oblečení zanechalo určitou patinu. Vypadal jsem, jako bych spadl do nádrže s fekáliemi a potom udělal kotrmelec na smetišti. Chuť k životu již téměř vyprchala a místo ní se dostavila nesmírná chuť na pivo. Proč se pořád mluví o nemírném pití, ale nikdy o velké žízni? Když jsem šel okolo místních hospod, kterých je tu požehnaně, a viděl, jak se ta zlatá, po chmelu vonící tekutina převaluje v plastikových kelímcích bezstarostných turistů, málem bych brečel. A tak jsem si jedno koupil a pak druhé, čímž jsem se zbavil mých posledních peněz a vypracoval se z nuzných poměrů do stavu naprosté chudoby.

Po těch pivech mě napadla spásná myšlenka. A sice, že nyní se to bude již zlepšovat, protože horší to být nemůže. No a s ní jsem spokojeně uléhal do své nové postýlky na pláži ve křoví.

Chvíli se mi ještě honily hlavou myšlenky, jako že zákon ve světě rovnosti spravedlivě zakazuje chudým, stejně jako bohatým, spát pod mosty, žebrat a krást chleba a že mi chybí jen peníze, ta ražená svoboda. Pak jsem usnul.

Ráno do člověka vždy vjede nová energie. Ono také nebývá takové horko. Vykoupal jsem se v třpytivé vodě oceánu, flanelovou košilku hodil jen tak frajersky přes rameno a vykročil za dobrodružstvím. Takto, když je člověk bez dolaru a střechy nad hlavou, k dobrodružství není daleko. Ono vlastně být dobrodruhem, to dnes není žádné dobrodružství, je to životní nutnost.

Na pláž se stahovali první „dekaři“ a někteří se dokonce pokoušeli v té plytké vodě surfovat. Nesmírně se mi nechtělo někomu něco krást. Ty poslední chudáky si asi budu pamatovat do nejdelší smrti. Měli přede mnou snad jen tu výhodu, že se nemuseli skrývat před policajty. K snídani jsem se napil z kohoutku na ulici vody a pokračoval k leteckému centru. Čím dále tím více jsem viděl, že bez Alfonsa to nepůjde. Pomalu jsem si vymýšlel, jak se na něho optat.

„Jsme dvojčata, já žil dlouho v Americe“. No jo, ale pak bych musel dodat: „Praštili mě tam do hlavy a na příjmení si vám nemohu a nemohu vzpomenout.“

A tak jsem tam bloumal, před tou kanceláří, až vyšla nějaká blondýna, podívala se na mě a vykřikla:

„Alfonso, ty chlape jeden. Tak ses přece vrátil. Pojd, zavolám šéfa.“ A než jsem stačil strachy utéct, přišel chlapík, asi třicet, příjemného zevnějšku a hned na mě spustil:

„Alfonzo, jdeš jak na zavolanou. Příští týden nám odchází kluk k linkám. Počítám s tebou.“ Pak se chvíli bavil s někým v telefonu a jen tak přes rameno prohodil:

„Přijď ve středu, ukážu ti nový péro.“

Mrkl na mě, jako že je hovor u konce a zase zalezl do kanceláře. Vrhl jsem ještě několik úsměvů směrem k sekretářce, oznámil, že spěchám, abych snad případným rozhovorem nevzbudil opět podezření, že jsem „permanentně namazán“ a pádil pryč.

Tak to mám z krku. Teď ještě Alfonzo, aby mi řekl, kde vůbec to „péro“ je, jak se to řídí, půjčil papíry a je vše v pořádku. Mám ale do středy čas. Současně jsem si také uvědomil, že zmíněný čas je to jediné, čeho mám dostatek, protože téměř týden nemám kde spát a co jíst. Poptával jsem se v okolních hospodách, jestli nepotřebují číšníka, nebo myče nádobí. Na kuchaře jsem se neodvážil. Nerad bych, aby k mým proviněním ještě připočetli, že jsem někoho otrávil. Také mě napadlo, že při těchto vedrech by mi vyhovovala nejlépe práce v pivovaru. Již při té myšlence jsem se zálibně olízl, zasnil a představoval si, jak vrchní sládek smutně hlásí šéfovi, že neví čím to je, ale poslední dobou se pivo někam ztrácí.

Další problém byl, že jsem neměl žádný doklad. V Austrálii se obyčejně pro tento účel používá řidičský průkaz. Peníze vám posílají na konto a daně strhávají na vaše daňové číslo. Kdybych ale tyto věci měl, mohl bych zajít na sociál a ten by mi dal slušnou podporu, při které bych na nějaké mytí špinavých talířů ani nepomyslel.

Nakonec jsem skončil v jakési čínské jídelně. Nějako host, ale jako takovej přines, podrž, vodnes, umej, uhni. Dávali mi pět dolarů za hodinu. Bylo to na rozhraní toho, že budu platit já jim. Za deset hodin jsem dostal čtyřicet dolarů, protože jsem tam toho prý víc snědl, než udělal. Řekl jsem, že tam již nikdy nepřijdu a šel rovnou vedle do hospody. Tady tomu říkají PUB. Bolelo mě celé tělo, lepil jsem jak mucholapka a smrděl, jako kdybych spadl do fenyklu. K tomu jsem v uších stále slyšel ten jejich čínský rámus, kterému říkají hudba, a který jsem musil celých těch deset hodin poslouchat zadarmo.

té hospodě jsem si dal ze zoufalství čtyři piva a bylo po penězích. Uléhal jsem do své postýlky z písku s předsevzetím, že již nikdy – nikdy…

Nicméně ráno jsem se přede dveřmi těch „šikmookáčů“ třásl a těšil na sladkou hovězí polévku. A tak to šlo celý týden.

Ve středu se mi zdálo, že jsem již uzrál. Něco jako banán, nebo meloun, či nahnilá hruška, co na tom stromě již sotva visí a chystá se spadnout dolů a shnít. S podlomeným duchem, zbaven sebevědomí, bez charakteru, špinavý a připraven se přihlásit na nejbližší stanici policie, či skočit z rozhledny že jsem si již svobody užil dost – tedy s těmito krásnými pocity v duši jsem se loudavým krokem blížil k letecké společnosti. Ani jsem nechtěl jít dovnitř a vlastně ani nevím, co mě tam vedlo. Když jsem tedy „jen tak“ šel okolo, najednou „prásk“. Z dveří se vyřítil naštvaný chlápek a ještě než s nimi křachl, tak z něho vypadlo:

„Tak si dělejte příště zadek (řekl ale ) z plastelíny a ne ze mě.“

Popošel pár kroků, minul mě a stále kroutil hlavou. Pak se najednou zastavil, otočil a vrátil se ke mně. Ano, byl to Alfonzo a jak se říká, kde je dým, tam je i oheň.

Probouzím se vykoupaný, v navoněné posteli, nelezou po mně žádní brouci, převracím se na druhý bok a v duchu si říkám. Tak to jsem asi již v trestaneckém ráji. Když z místnosti vedle slyším:

„Brácho, jestli to chceme stihnout, tak musíme pohnout.“ Otevírám oči a dívám se jako do zrcadla. Stojí tam usměvavý Alfonzo. Hází mi na postel čistou košilku a kalhoty. Kupodivu i boty mi padnou.

Jdeme do letecké společnosti, kde řekne, že si to přece jen rozmyslel, protože za ním přiletěl z Ameriky bratr a že to hlídkování – tedy, když jinak nedají – vezme. Vše dobře dopadlo, Alfonzo držel v ruce jakési předpisy od nového stroje a šli jsme je studovat do hospody. Alfonzo tuto práci dělal asi pět let. Káply přitom nějaké peníze. Na zbohatnutí to sice nebylo, ale na pohodlný apartment v penzionu to bohatě stačilo. Poslední dobou jej ale tato „onanie“ – jak říkal – „pořád létat nad těma mastňákama dokola“ – přestala bavit a šel raději dělat vrchního plavčíka. Tak nějak se při tom všem divně kroutil a mně připadalo, že něco nechce říct a trochu mě tahá za nos. Nicméně že mi vše vysvětlí a ukáže. Párkrát prý poletí se mnou a až to budu mít, jak říkal „v zadku“, tak toto krásné zaměstnání na jeho papíry mohu podnikat, „až do úplného zblbnutí“.

Alfonzo také vyprávěl, že do letecké společnosti, tehdy když jsme se poprvé potkali, zašel proto, že mu prý jakýsi člověk gratuloval k opětnému nástupu ke „žralokům“. Že prý se mu bude hned lépe ležet na pláži a pít pivo, když nad ním bude vrčet on. A na dotvrzení ještě ten člověk dodal, že se tuhle přece spolu potkali a že on – Alfonzo, byl tak nacamranej, že se sám na sebe vyptával a říkal, že se hledá a furt se nemůže najít. Že mu to ale již odpustil a tak ať hlavně přijde do klubu veteránů.

Když jsme dostudovali v „pubu“, šli jsme opět na pension, kde Alfonzo zařídil mé ubytování. Měli jsme nyní celé patro pro sebe. Jednotlivé místnosti byly propojeny spojovacími dveřmi. Byli jsme si s Alfonzem od prvého okamžiku velice blízcí, jako bychom byli skutečnými bratry. Každý večer jsme si měli co říct, což jsme také pilně dělali v místní hospodě, nebo ve zmíněném „Klubu veteránů“. Občas Alfonzo pozval nějaká „známá děvčata“, ale dobře jsem si všiml, že jim ráno nenápadně platil. Uvědomil jsem si, že máme-li peníze, jsme takřka bez chyby.

Začal jsem také létat. Vše probíhalo bez obtíží. Na trase jsme se střídali dva piloti. Ty „papíráky“, jak Alfonzo říkal, může létat i cvičená opice. Jediného, čeho jsem si nikdy nevšiml bylo, že by šel někam dělat plavčíka. Jednou jsem se jej na to přímo zeptal, ale zase zametl očima podlahu. Že nyní je na dovolené a trochu se to tam mění a že – a že…

Večer jsme šli do Klubu. Z Alfonza se totiž vyklubalo, že je válečný vysloužilec. Stále nějaká překvapení. Bojoval ve Vietnamu. Létal na vrtulníku UH1. Obyčejně o tom nemluvil, ale tentokrát se tam potkal se svým střelcem. Dali si pár piv a začali vzpomínat. Člověk si obyčejně pamatuje jen to dobré. Ale jestli to, o čem povídali, bylo „to dobré“, jak asi vypadalo to špatné?

Často vysazovali průzkumníky v týlu. Znamenalo to přelétnout frontu a na určeném místě se snažit přistát. Pokud bylo kde. Místa vysazení byla většinou pokryta stromy. To se potom používala výsadková lana, po kterých průzkumníci sklouzávali. Zpravidla jich bylo šest. Znamenalo to, viset nehybně nad místem výsadku, někdy za stálé palby Vietnamců. Proto na střelci z kulometu ve dveřích nesmírně záleželo. Byly to doslova vteřiny smrti. Často prováděli také průzkumy. Přes koruny stromů bylo na zem špatně vidět. Bylo nutno si všímat kdejaké maličkosti. Vyježděné koleje bývaly nastraženou pastí, která vás bezpečně dovedla k hnízdu chytře umístěných protiletadlových kulometů.

Alfonzo pokračoval: „UH-1 byl dobrý vrtulník, často jsme se vraceli prostříleni jako řešeta a potah na listech sotva plápolal. Když jsem si po přistání prohlížel zásahy, které byly rozesety jeden vedle druhého, nedokázal jsem si představit, proč se také netrefili do mé. Život je prosté ruleta. Také jsme vyhledávali sestřelené piloty. Mnoho kluků od stihačů nám vděčí za život. Létání vrtulníkem ve Vietnamu nebyla procházka růžovým sadem. Bylo tu nasazeno asi 7000 UH-1, různých variant, a z toho jich bylo více jak jedna třetina zničena. Tedy asi 2 500. Zahynulo přitom 2 202 letců.

Jednou nás sundali také. Po výsadku, když jsme se jíž vraceli, jsme vlétli do plné palby. Mydlili jsme to sice těsně nad stromy, ale najednou druhý pilot chytl kulometnou dávku. Vidím ten okamžik jako dnes. Po každém zásahu se nadzvedl, jako když do něho někdo zespoda kope a vytryskl z něho proud krve. Strašný pohled. Instinktivně jsem naklonil Hueye na stranu střelce a ponořil do korun stromů, motor ale začal vysazovat. Na vyskočení byla malá výška a padák mohl být prostřílený. Přece jen se nám podařilo z palby poněkud odpoutat a přiblížit se ke svým. Do kabiny šel kouř a signalizace ukazovala, že hoříme. Požární flašky dávno prázdné. Musel jsem s tím na prvním volném místě praštit do džungle, stromy-nestromy. Natáhl jsem to, zpomalil rychlost a prásk. Nepřipoutanému střelci se kupodivu nestalo nic, ale mě nějaký strom, co prolétl bočním oknem, ošklivě poranil na hlavě, a omdlel jsem. Probudil jsem se hodný kus od trosek. Střelec mě vytáhl. Vrtulník se vzňal a hořel jako fakule. Nejen vrtulník, zůstal tam i druhý pilot. Byla to jeho kremace, ozdobená salvami vybuchujících nábojů z kulometu.

Bylo třeba se rychle uklidit hlouběji do džungle. Tam mě střelec ovázal. Na dlouhé vyčkávání času nebylo. Helikoptéra svými plameny a kouřem byla pro Vietnamce magnetem. Prchali jsme džunglí jako zvířata, ke svým. Den druhý. Bylo přitom strašné slyšet nad hlavou vlastní vrtulníky, které nás vyhledávaly, ale pro stromy neviděly. Byl jsem u konce sil a pomalu nevnímal okolí. Střelec mě po třech dnech doslova dotáhl před vlastní zákopy.

Ještě jsme ale vyhráno neměli. Naši nás nepoznali a spustili hroznou palbu, která nás doslova přikovala k zemi. Nyní jsme jen čekali na dělostřelecký granát, který vše ukončí. Abych pravdu řekl, bylo nám to již jedno. Čekali jsme na noc. Bylo lépe slyšet. A pak v tom zoufalství zpívali anglicky a volali o pomoc. Tak nám teprve ti kluci pitomí uvěřili a mohli jsme se přiblížit.

A tak, když při tom vyprávění měli oba slzy v očích, jsem málem brečel štěstím s nimi. Byl to dlouhý večer a ráno mě tak bolela hlava, že jsem si myslel, že v tom Vietnamu trefili mě.

Nyní jsem vydělával slušné peníze. Začal pro mě blahobytný život. Létání bylo zajímavé a na svoji každodenní práci jsem se těšil. Také jsem si všiml, že můj šéf si pramálo láme hlavu nad tím, zdali létá skutečný Alfonzo, nebo „jeho bratr“. Byl spokojen, že vše funguje a s dalšími věcmi si hlavu nelámal.

S Alfonzem byla neustálá zábava a každý jsme měli tak bohatý život, že bylo na co vzpomínat. Jednou se pochlubil, že má některé své zážitky dokonce sepsané. Slovo dalo slovo a vyhledali jsme nakladatele, zda by bylo možné Alfonzovy krásné vzpomínky vydat knižně. Muž dlouho v Alfonzových rukopisech bloumal a zřejmě jim vůbec neporozuměl. Stále jednotlivá slůvka všelijak ohýbal, jak říkal, do spisovné angličtiny, ale celkový hluboký smysl mu unikal. Byl taková chodící encyklopedie vázaná do oslí kůže. Když jsem jej poslouchal, začal jsem pochybovat, že člověk povstal z opice. Spíše mi připadalo, že to bylo z krávy. Nakonec se na urostlého a opáleného Alfonza zamyšleně podíval a pravil:

„Jako dramatik jste udělal všechno možné, aby čtenář vaší povídky neumřel smíchy. Alfonzo – buďte rozumný, vždyť by to nikdo nečetl.“

„Nejsem nerozumný, jen se mi zdá, že nemám ten samý rozum co vy,“ odpověděl můj přítel a redaktůrek pokračoval.

„Mladý muži, pokud se chcete živit perem, tak to raději zkuste tím, co máte v trenkách,“ a vyprskl v hlasitý smích. Já ale pochopil, že si vůbec neuvědomil, že překročil svou mez. Pokud Alfonzovi, bodrému, klidnému světaznalému člověku včas nezkrátím řetěz, nadělá z redaktůrka kusy. Abych předešel případnému svědectví při policejním vyšetřování, zamumlal jsem jakousi neutrální frázi, jako že plácat by měli vždy posluchači, ne řečník. Přitom jsem rval Alfonza z kanceláře. Můj přítel mu však ještě stačil vylít na hlavu akvárium, které leželo na stole a prohodit: „Tydle velcí trpaslíci to mohou jednou dotáhnout až na malé obry, ale zatím nedotáhli.“

Audience byla u konce a zpoza stolu se na nás šklebil člověk podobný hastrošově nevěstě, které rostou místo vlasů z hlavy vodní kytky, tu a tam ozdobené mrskající se rybkou.

Vypravil jsem se také do hotýlku, ke staré paní, kde jsem místo placení „vypadl z okna“ a svůj dluh srovnal. Mému extempore jsme se srdečně zasmáli. Došlo mi, že když mám karty na výhru, tak co podvádět. Odtud jsem šel rovnou do banky a těm chudákům, které jsem obral o poslední peníze na pláži, dal na konto dva tisíce a v obálce ponechal všechny jejich doklady. Stanu se poctivcem a na světě bude o jednoho lotra méně. Tím jsem vymazal ze svého svědomí dluh, na což jsem se dlouho chystal. Člověk může být neznámým lidem blízký i na dálku.

Vyprávěl jsem také Alfonzovi, jak jsme s aboridžinci pěstovali marihuanu a samozřejmě nezapomněl ani na Concetu. Alfonzo se všemu smál a okamžik, kdy jsem se ocitl s Hraběnkou v posteli, komentoval:.

„Tak vidíš brácho, vždyť my jsme dokonce příbuzní, něco jako švagři.“

Jeho vztah k této ženě, vzhledem ke mně, byl ale mnohem složitější. Alfonzo byl vojenský pilot jako já, jenže jsme každý bojovali na jiné straně barikády. Když se vrátil z Vietnamu, byla to zprvu velká sláva. Jeho vyznamenání se ještě leskla novotou a setkával se s mnoha přáteli z vojny a chodil na různé slavnostní srazy. S mnoha kamarády, a bylo jich hodně, se již ale nesetkal. Prostě měli smůlu. Sláva ochabovala a peníze docházely. Letectvo o něho jako o zkušeného pilota, který prošel frontou, zájem nemělo, ani jako o učitele létání. Ti, co o tom rozhodovali, k tomu měli své důvody. Potřebovali nový a nadšený kanonenfutr a ne nějaké všemi mastmi mazané mazáky. Hledal práci a nakonec se seznámil s tátou Concety a při jedné příležitosti s ní. Dá se říci, že si padli do oka od prvého okamžiku. Conceta v té době již svého manžela opustila a začínala jí tvrdá práce doma. Dělala ji jako žena osudem zklamaná, poctivě a tvrdě. Věděla, že to je poslední šance, jak se v životě prosadit. Tátův gang byl na rozpadnutí a ona, aby jej znovu dala dohromady, potřebovala některé lidi zlikvidovat a vytvořit pevné zázemí. Alfonza, jako čerstvě propuštěného vojáka, člověka, kterému na nějakém tom šrámu nezáleží, přijala jako pěšáka. Od prvního pohledu byl v jejích očích daleko více.

Alfonzo byl nejen chytrý, ale jako bývalý důstojník mnoho věcí znal a uměl vyřešit. A tak netrvalo dlouho a stal se z něho příslušník její osobní gardy a později její osobní strážce. Vzhledem k tomu, že se bála i v noci, mafiánský bůh jim brzy požehnal. Nebýt přísného statutu v rodině a toho, že Alfonzo nebyl Sicilan, ale jak její táta říkal, „pouhý Američan“, možná by se tato „second hand wife“ stala jeho zákonnou ženou, pokud se tedy v mafii dá o zákonu vůbec mluvit. O tom, co si o celé té věci myslí on, se nikdy neuvažovalo. Věci mu byly vždy jen oznamovány a on, jak se na střelce a milence mafiánské dony sluší, je s úsměvem přijímal a plnil. Postupem času, a to Hraběnce nesmírně vyhovovalo, se stal její pravou rukou a díky jeho prvotřídnímu vzhledu a společenskému vystupování se zapsal v této bohabojné (nikoho ale jiného) společnosti jako někdo, kdo neodvratně patří do její špičky. Nikdy se totiž nechoval jako hraběnčin nohsled. Alfonzo, člověk kterému v této rodině nepatřil ani jeho „služební“ revolver a který o ničem nerozhodoval, se ocitl v očích veřejnosti na jejím vrcholu. Zatím sice poslouchal a na vše přitakal jako natažený gramofon, ale vše, co se okolo odehrávalo, mu jedno nebylo.

Když mi tuto story vykládal, na chvíli se zamyslel a pak řekl: Víš, brácho, Conceta byla strašně krutá. Prohrábl si své vlnité vlasy a pokračoval. Jednali jsme u ní v kanceláři s chlápkem o nějakém kšeftu. Pohoda, samy úsměv, je libo koňáček, či brandy? Při jeho odchodu luskla prsty a bodyguard přikývl. Jdu vzápětí na toaletu a oni ho táhnou po chodbě bílého. Až se mi z toho udělalo nanic. Jak jej oddělali, nevím, ale bylo to okamžitě a bez krve a rámusu. A to nebylo jednou. Někdy jsem se s ní o tom bavil a ona říkala:

„Alfonzo, ty naivko, vždyť on nás zradil. Kdybych neoddělala já jeho, tak v nejbližším okamžiku on oddělá mě. Měla jsem na něho hlášku a jen jsem jí ověřovala. Proto jsem si ho dala zavolat. Všechno do puntíku potvrdil. Bod po bodu jsem to z něho dostávala. Až byla křížovka vyplněná a v tajence bylo to v mafii konečné slovo, ZRADIL. Ten člověk na této galaxii neměl šanci na život. Moc se zapletl. Oni jej potom nutili, aby dělal to, co mu nařídili. Kdyby se mu to povedlo a on zakroutil krkem mně, tak by zase věděl, kdo mu to poručil a museli by jej umlčet stejně. Nebo by jej sejmuli naši střelci.“

Když se ale jednalo o její přátele, kterým stoprocentně věřila, udělala pro ně všechno. Skutečně jako pro svou rodinu. Její přítelkyni unesli děcka. Chlapeček tři a holčička čtyři roky. Přišla s pláčem:

„Doňo, co mám dělat?“

Conceta únosy dětí nenáviděla již od svého mládí, když tímto způsobem přišel o život její bratr. Jela místo ní na smluvenou schůzku s únosci. Byla neozbrojena a oblékla se jen do plavek. Nastoupila do vozu vyjednavače, samá legrace. Ten od skoro nahatý ženský žádnou boudu nečekal a celou situací byl zmatený. Vyjeveně jen na ni koukal. Neuvědomil si ale, co má vedle sebe za osobnost a draka v jedné osobě. V průběhu jízdy se jí podařilo sebrat mu pistoli. Nežli jej sejmula úplně, prostřílela mu obě kolena. Tím se dozvěděla, kde děti jsou. Byly ve starých garážích, kde na ni čekali další tři gangsteři. Když viděli nezbrojenou, polonahou ženskou v plavkách, opět byli zmateni a žádnou zradu nečekali. Spíš si mysleli, že jde o nějaký fór. Ukradenou pistolí jednoho zastřelila hned ve dveřích a druhého ještě stačila postřelit do ramene. Ten dlouho nebojoval. Dokonce se prý chtěl vzdát. Každé přání se však nevyplní. Sebrala jeho pistoli a začala přestřelku s třetím. Ta trvala déle.

Stříleli po sobě dlouho, až někdo zavolal policajty. Únosce ale doběhl k úkrytu dětí, chytil je do náručí, čímž se kryl a začal s policií vyjednávat. Conceta odhodila demonstrativně pistoli. Dále jí nikdo již nevěnoval pozornost. Když se ale maličko pootočil a vznikla dětmi nekrytá mezera na jeho obličeji, Conceta vypálila. Bylo to z bouchačky upadlé na zem, kterou si nechala v záloze po raněném. Nikdo to nečekal. Jeden polda se lekl a výstřel opětoval. Conceta má na levé paži skoro u ramene jizvu, nevšiml sis? Ta je od něj. Naštěstí tak dobře jako ona střílet neuměl.

té době tam již byli reportéři. Na prvních stránkách novin byla Conceta v plavkách, s bouchačkou a čerstvým šrámem, ze kterého jí tekla krev. Měla velké štěstí, že to poldovi uteklo na tuhle stranu a ne na druhou. To by tady už nebyla. Conceta se trefila přesně. Chlapík upustil děti a bylo po legraci. Jeden z novinářů ji nazval Hraběnkou, a tak se jí říká dodnes.

Trochu jsem si povzdechl. Tímto se Conceta nikdy nepochlubila. Byla to vskutku náramně zajímavá žena. Alfonzo ale pokračoval:

Někdy zase byla milá a naivní. Nutila mě, že půjdeme na pouť a abych jí koupil cukrovou vatu a že budeme jezdit na kolotoči. Při jízdě strašidelným domem se ke mně choulila jako malá holčička a třepala se hrůzou.

„Alfonzo, zachraň mě, já se bojím!‘

dětství jí scházela láska, kterou v té džungli, co žila, nemohla nalézt. Mluvila o chaloupce v lese bez lidí, kam bychom mohli utéci a spokojeně žít. Když jsem si její sny představoval, tak se mi vybavilo, že za každým stromem leží náš bodyguard, nebo někdo z nepřátelského gangu. Bylo by to spíše jako na honu, než jako v pohádce. Ten, jehož se mnozí bojí, se musí bát mnohých.

Pár dní nato jsme s Concetou dělali párty na lodi. Spousta lidí. Všude světýlka a různý ozdobný cingrlátka. Popíjí se víno a všichni se smějí. Náhle přistoupí k chlapíkovi a řekne:

„Víš, Jacku, kdybych se neštítila té tvé špinavé huby, tak bych ti dala polibek. Polibek smrti!‘

A zase jen luskla prsty. Bodyguardové mu na nohy přivázali pytel s kamením a hodili do moře. Ani mu nespoutali ruce. „Ukaž prý, jak umíš plavat!‘ A pohoda. Dál se bavili a smáli. Nikoho se to netknulo, jen já chodil na hajzl blít. Víš brácho, já viděl ve Vietnamu hodně. Někdy se mi o tom i zdálo, ale takovéhle chladnokrevné vraždění mě nechávalo vedle. Já sifurt představoval, že v posteli najednou luskne prstama, přiběhnou dva bodyguardi a vyhodí mě z okna.

Alfonzo smutně pokýval hlavou a já nabyl dojmu, že dobří lidé neexistují, akorát na některé všechno nevíme.

A tak jsem se z té smyčky začal zlehýnka vyvlíkat. Pomalu – nenápadně. Uvědomoval jsem si, že toho moc vím, a tento typ lidí se někdy likviduje preventivně. Ona to možná vytušila. Je velice chytrá. Pak se naskytla příležitost. Chytili nám nějaké pašeráky a ztratili jsme hodně heroinu. Nejen to, ale i cestu, po které se to léta vozilo. Zboží potřebovalo rychle zmizet. Nebyl čas a já se nabídl, že to vrtulníkem převezu přes kopce. Nějakou dobu jsem to dělal, potom bylo potřeba zase něco jiného a nakonec jsem brácho skončil v Austrálii.

A Conceta? Kdykoliv sem přijela, tak mě chtěla vidět. Já často neměl čas. No a pak to řídlo a řídlo, až do ztracena. Možná, kdyby ses neobjevil, měl bych od ní do smrti pokoj.

Ukázal své bílé zuby a pohozením hlavy shodil z očí svoji světlou kštici vlasů, až se mu mezi nimi blýskla dlouhá, dnes již málo znatelná jizva.

Hlídkování nad mořem mě bavilo. Pro zkušeného pilota to byla práce, na kterou nebylo nutno myslit. Vracely se mi tu vzpomínky. Dobré i zlé. Někdy jsem ty špatné zaháněl hezkými. Ty hezké byly na aborigines, konkrétně na Ryku, Mabo, nebo náčelníka Maku. Uvědomoval jsem si, že to byla moje nejkrásnější část života, do které mě osud zavál. A když jsem o tom přemýšlel více, věděl jsem proč. Žil jsem mezi prostými lidmi, nenakaženými civilizací. Každé jejich vyslovené slovo, ať již bylo jakékoliv, bylo čisté, pravdivé, nezkalené skrytým cílem, nebo dalším prospěchem. Nechtěli stále něco zlepšovat. Žili tak, jak žili po staletí. Bylo to vyzkoušené, dobře to fungovalo. Tak jako ptáci, kteří po staletí nemění nic na svém letu a stavění hnízd.

Také jsem si uvědomil, kolik trablů jsem jim svojí přítomností a civilizační „chytrostí“ způsobil. Svou honbou za jakýmsi větším štěstím jsem byl jak scestovalý hlupák, který si přinášel hloupost z jiných národů a přidával ji ke své. Oni od života, co jim seslal jejich bůh, víc nechtěli. Jako by věděli, že ten jejich život právě takový má být a jakákoliv změna jej pokazí, protože žijí v ráji. Jejich bohatství ducha spočívalo v tom, že po ničem netoužili. Některé věci, co v něm přinášely víc úsilí a více práce, jim součastně přinášely více štěstí. Těžké a krásné chvíle se doplňovaly. Nečekali, že v budoucnu přijde „něco“, co bude „to pravé“. Věděli, že to „pravé“ přichází právě teď a existuje každý den. Nám, v našem přecivilizovaném životě se zdá, že ke štěstí potřebujeme právě to, co nám schází. A také víme, že nám toho schází po čertech hodně. Ale není to pravda. Přišel jsem na to, že máme jen tolik štěstí, kolik jsme schopni pochopit. Zpravidla to, co nám schází, není štěstí, nýbrž znalost štěstí. A tak někteří žijí šťastně a ani to neví. A to jsou právě aboridžinci.

Byl jsem blázen, když jsem si myslil, že k nim skutečně patřím. Proto jsem asi musel odejít. Ano, zdá se mi, že život je pomalým ztrácením všeho, co milujeme, a srdce máme k tomu, aby pochopilo to, co nepochopila hlava.

Často jsme po mém létání chodili s Alfonzem do klubu, kde byla vždy zábava, pokud za zábavu lze považovat vzpomínky veteránů z Vietnamu. Naštěstí je vyprávěli jen ti, co přežili, a tak jejich konce nebyly tak smutné. Alfonzo však byl poslední dobou stále zamyšlený, někam telefonoval a vracel se ještě zamyšlenější. Na mé otázky dával vyhýbavé odpovědi. Věděl jsem, že se něco děje, ale nevěděl co. Také mi bylo podivné, že stále nepracuje, aniž by pozbýval peněz. Vznikalo mezi námi jakési napětí. Až jednou. Alfonzo řekl, že nepůjdeme do klubu a skončili jsme v jakési tiché vinárně.

„Brácho, čeká nás změna. Co říkáš, že bychom se přestěhovali do Cairns? Půjdeš se mnou?“

Cairns, oblíbené lázeňské a rekreační město, asi se sto tisíci obyvateli na pobřeží Korálového moře. Krásné pláže, ozdobené flaškami s octem, první to ochraně proti tvorům, podobným medúzám, kteří se tu vyskytují převážně od října do dubna. Touto tekutinou, vhodnou k tlačence s cibulí, se napadené místo potírá za stálého běhu k doktorovi.

Z Brisbane po silnici na sever je to dobrých 1700 km. Je tam letecká škola „School of the Air“ a „Royal Flying Doktor Service“. Tito létající doktoři zachránili již spousty životů lidem žijícím na vzdálených farmách. Co tam ale budeme dělat my? V mém případě jsem neměl o čem přemýšlet. Alfonzo byl jediný člověk, na kterého jsem se mohl ve svém životě spolehnout, který o mně vše věděl a na kterém jsem byl závislý. Místo odpovědi jsem se tedy jen zeptal:

„Kdy vyrážíme?“

„Asi za týden.“

„Šéf o tom ví, tak se podle toho tvař. V Cairns budeš dělat učitele létání.“

Alfonzo myslil na vše. Trochu se mi ulevilo, že nebudu muset dělat létajícího doktora. Přece jen na mé léčení rukama, marihuanou a vitamínem C lidé nenavykli. A tak jsme pakovali. U mě to bylo jednoduché. Připadal jsem si jako politický pracovník na vojně za komunistů. Říkalo se: „Zavře hubu a má spakováno.“ Alfonzo toho také mnoho neměl. Nepotřebné věci rozložil před garáž a udělal tak zvanou „Garage Sale“. Je to zde oblíbený způsob zbavování se nepotřebných věcí za nízkou cenu.

Rozloučili jsme se v klubu a druhý den již seděli v jeho krásném Mustangu, abychom se pohybovali od kempu ke kempu, od hospůdky k hospůdce, pěkně pohodlně, do našeho nového působiště. Byl to krásný výlet po pobřeží, nezapomněli jsme zastavit na Airlie Beach a podívat se na překrásné Korálové ostrovy. Již cesta lodí je okouzlující. Maže si to pěkným fofrem a když již si myslíte, že se rozlomí, začne se z vody vynořovat, jako by najela na mělčinu. Loď je totiž poloviční vznášedlo. Po částečném vynoření se vznáší jen na svých kormidlech. U ostrova Hamilton se nalodili další budoucí obdivovatelé a nežli jsme zbaštili tu kupu jídel, kterou nás obložili, byli jsme daleko na širém moři. Je krásné rozhlédnout se dokola a nevidět nic, než tmavě modrou vodu prokládanou světle modrými mělčinami. Vodu, splývající se zaobleným horizontem, z které tu a tam vyskočí nějaká ryba, vychutnávat pocit nekonečnosti a síly tohoto živlu.

Na umělém ostrůvku, ke kterému jsme připluli, to vše začalo. Alfonzo si půjčil potápěčský oblek a šel se s instruktorem ponořit na dno. Mně stačila jakási miniaturní ponorka s velkými okny. V těchto mělčinách se dovedně proplétala až na dno mezi skaliska, pokrytá nepřeberným množstvím korálů nevídané krásy. Umožňovala pohled na množství různých položivočichů, hvězdic a ryb. Byla to podívaná na seskupení barev, které by nedokázal nikdo tak pěkně naaranžovat, jako to udělala příroda. Napadlo mě, že ráj na zemi asi dali pod vodu.

Osvěženi krásným zážitkem jsme pokračovali v naší cestě do Cairns. Alfonzův Mustang si předl jednu ze svých stokilometrových písní a při jeho spotřebě jsem usoudil, že slova této písně jsou: „Co rána, to litr, co litr, to kilometr.“

Alfonzo také vyprávěl o svém příteli z Vietnamu, letci – střelci. Koupil si podobný stroječek jako tento. Občas na to šlápl a nechával ostatní řidiče daleko za sebou. Dával si také záležet, aby ho na silnici nikdo nepředjel. Mustang byl jeho nové letadlo. Jeho vypiglovaný, ale přece jen starý motor, ať již předl nebo řval, se dnešním špičkovým autům vyrovnat nemohl. Občas se proto našel nějaký troufalec a nechal jeho dědečka daleko za sebou. To jej ovšem velice mrzelo. Až jednou.

nějakém zapadlém vojenském obchodě objevil něco, nad čím i takovému „orlíkovi“ zůstával rozum stát. Byl to zcela nový přídavný motor umožňující start těžkých vojenských dopravních letadel z krátkých letišť. Dlouho mu to nedalo spát. Vše promýšlel. Vyhlídnutý „doutník“ v „army shopu“ nebyl ani tak velký. Do ohromného zadku, byť s určitým přesahem, by se vešel. Osud mu šel na ruku. Obchodník za něj požadoval rovnou tisícovku. Měl jich tam několik, a v krámě mu v podstatě překážel. Ještě jednou vše změřil a pak požádal kamaráda, aby mu to posvátné haraburdí přivezl na zahradu.

Z motoru se následně stal jeho osud. Koupil si ještě jedno ojeté auto, aby měl čím jezdit do zaměstnání. Pustil se do práce. Odstranil víko kufru a zadní sklo. Zde bude nyní kralovat jeho životní sen. Na celém zázraku pracoval asi půl roku. Laminoval, lepil, svařoval, šrouboval. Odměnou mu byl nebývale vypadající výtvor. Přestříkal jej rudou barvou s blesky a bylo hotovo.

Pak nastal slavnostní den, kdy se rozhodl svůj „tryskáč“ ukázat světu. Přátelé vzali kamery a postavili se k silnici. Tento úsek byl čtyři kilometry dlouhý a absolutně rovný. K rychlostní zkoušce přímo lákal. Náš hrdina si na to dokonce oblékl přilbu a rukavice, aby vypadal jako závodník nějaké formule. Nejprve, jak se sluší a patří, projel úsek jen s vlastním motorem. Nic moc, rychlost okolo sto padesáti, dav přesto nedočkavě tleskal. No a potom na ostro. Šlápl na to. Při stovce toto skvostné přídavné zařízení zapojil, či spíše zapálil, protože to byla raketa. Fungovalo perfektně. Do sedačky jej zatlačila neobvyklá síla, která pomáhala vzlétnout 200tunovým obrům.

Jeho Mustang, blahé paměti, vážil se vším všudy ani ne tunu. Protože motor zastavit nešel, celý čtyřkilometrový úsek na sobě nesl stopy po zabrzděných pneumatikách. Přesto se auto rozjelo rychlostí, kterou později ze záběru kamer spočítali, nad pět set kilometrů v hodině. Po skončení rovinky, jako by si auto chtělo odskočit a teprve ukázat co umí, vyjelo ze silnice a od jakési hromady štěrku se odrazilo jako na skokanském můstku. Nyní to byla teprve podívaná. Upravený Mustang, bez odporu zabrzděných kol, vzlétl jako raketa do výšky nejméně třiceti metrů. To vše k hrůze protijedoucích řidičům. Potom teprve plnou rychlostí narazil do kopce před ním, kde vybuchl.

A tak to nebyl ani žádný světový rekord. K tomu je třeba, aby tvůrce přežil dvacet čtyři hodin. Podívaná to ale byla prvotřídní.

Alfonzo se na mě usmál, jako by se nic nestalo, jako by vyprávěl dobrý vtip a já si pomyslel, že lidé, co bojovali ve Vietnamu a přežili, byli asi trochu intelektuálně rozštěpeni. Oni je tam úplně psychicky rozsekali na kusy a když se vrátili a začali srůstat, spojili se jiným způsobem.

První den po příjezdu jsme se ubytovali v luxusním hotelu, abychom si vyhlédli nějaký tichý penzionek, kde by nás nikdo nerušil křikem, dupáním a boucháním na zeď, že jsme moc hluční, či otvíral dveře a divil se, když jsem Alfonza ve čtyři ráno rval po schodech a občas mi upadl a zase se skutálel do přízemí. Tichý koutek jsme nalezli a samozřejmě náležitě oslavili. V některých chvílích jsme spolu byli opravdu jako bratři, či jak Alfonzo s oblibou říkal, „švagři“. Když jsem se miloval s jakousi krasavicí na kanapi, kde Alfonzo večeřel, dával mi ochutnávat zvláště chutné kousky z kraba, abych prý nepřišel zkrátka a natíral je majonézou, že prý je to dobré na potenci.

Náš pobyt zde se však neodehrával pouze na kanapi. Jako učitel létání jsem měl v programu nejen lety na cessnách, ale i na opravdovém bojovém vrtulníku UH-1, veteránu z Vietnamu, který zde působil neobyčejnou atrakci. Každý se na něm chtěl povozit a vyzkoušet svůj pilotní um, aby se potom mohl chlubit, že ho létal. Obtíž byla v tom, že zatímco Alfonzo na tomto „souvrtulí“ měl tisíce hodin, já ani jednu. Naštěstí jsem měl spoustu zkušeností s jinými vrtulníky, a proto moje – jak se tomuto učení říká: „přeškolování“ – bylo krátké.

Překvapilo mě přitom, jak si Alfonzo na každé maličkosti mého létání dával záležet. V některých okamžicích se mi dokonce zdálo, že vzpomínky na létání ve Vietnamu v něm zanechaly nesmazatelné stopy, ne-li profesionální deformace. Létali jsme nízko nad mořem a překážkám v podobě různých ostrůvků se stromy se vyhýbali nejen v poslední chvíli, ale i vzdálenost nad nimi, nebo mezi nimi, nepřekračovala jeden metr. Říkal, že právě v tom tkvělo umění přežít a já to musel dělat po něm.

Létání ve škole nebylo mnoho a převážně se soustřeďovalo na soboty a neděle, či dlouhé víkendy Ve cvičení s Alfonzem jsme ale stále pokračovali, až do omrzení. Stálo nás to skoro všechny peníze, které se za mé instruktorské lety vydělaly a mně nešlo do hlavy, proč se Alfonzo na těchto letech zasekl. Netroufal jsem si mu připomenout, že válka ve Vietnamu již dávno skončila a nad Korálovým mořem u Cairnes nás v této době nikdo nesestřelí, leda že se sundáme sami o nějaký strom. Lety proti slunci, které neúprosně bodalo do očí, byly mimo to velice obtížné. Lesknoucí se moře působilo jako modré ocelové zrcadlo, ne-li přímo reflektor. Při jednom letu jsem si všiml, že Alfonzo začal dělat hlavou neobvyklé cukavé pohyby. Jako by chtěl odehnat něco, co mu stálo ve výhledu. Před jednou překážkou dokonce najednou zakřičel „vem to“, zakryl si rukou obličej a málem jsme prolétli korunami blížících se stromů. Zachytil jsem v poslední chvíli řídicí páky, Huey se zvedl a potom se podíval, co se děje. Alfonzo se ale již usmíval, mluvil o nějakém prevítu v očích a pokračoval v letu. Dobře jsem si ale všiml, že to „prevít v očích“ nebyl. Bylo to něco jiného. Něco, co přede mnou skrývá. Věnovali jsme těmto letům tolik času, že jsme nakonec neměli na zaplacení bydlení. Majitel nám sice ochotně počkal, ale mně vrtalo hlavou, co se děje. Alfonzo opět hodiny telefonoval a vůbec bylo vidět, že má starosti.

A potom to přišlo. Bylo to podobné situaci na zlatém pobřeží, kdy mě seznamoval s naším přestěhováním.

„Brácho, musím ti něco říct.“

Alfonzo se napil piva z plechovky a dotek rtů symbolicky utřel rukou, jako by se po sobě štítil, což naznačilo jeho nervozitu. Nad pláží zapadalo slunko a jeho rudě se třpytící paprsky se odrážely v blankytně modré vodě oceánu. Byla to kouzelná hra světel. V dáli zahoukal parník, jako by jeho slovům chtěl dodat správný říz.

„Původně jsem tě do celé věci ani nechtěl zatahovat, ale vidím, že musím.“

Znovu se napil a jeho pohled pohladil opuštěné stolky se zavřenými slunečníky, které dnes již svůj účel splnily. Byl krásný podvečer a číšníci připravovali plac na zítřejší rušný den. V restauraci, ve které jsme seděli, panoval absolutní klid.

„Vzpomínáš, jak jsme málem vlétli do té překážky? Říkal jsem, že mi něco vlétlo do oka.“

Upřeně se na mě díval, jestli vím, o čem mluví. Samozřejmě, kdo by si nevzpomněl. Stačil zlomek vteřiny a mohli jsme ten mohutný strom před námi trochu zkrátit. Kdybych za to býval v poslední chvíli nevzal, skončili jsme v tom velkém rybníku, kterému se říká Korálové moře. Proto jsem nepatrně kývl hlavou a Alfonzo pokračoval.

„Do oka mi nevlétlo nic. Bylo to tohle,“ a odkryl si rukou vlasy, které skrývaly dlouhou jizvu z Vietnamu.

„Poslední dobou mě to trápí. Proto jsem koneckonců přestal létat žraloky. Najednou se mi zatmí před očima a nic nevidím. Trvá to většinou krátce, ale jak jsi viděl, někdy by to mohlo stačit.“

Alfonzo skončil a pořádně se napil. Jako by to, o čem mluvil, chtěl spláchnout někam dolů, odkud se nic nevrátí. Nebylo ale jasné, proč o tom mluví s takovým důrazem. Létání jsem prováděl na jeho jméno a peníze, pokud nebudeme každý den trénovat nízké lety, nám bohaté stačí. Náš život může plynout v pohodě, bez jediné vlnky, týden jako týden, měsíc jako měsíc, dokud z toho nezcepeníme. Při dalších jeho slovech ve mně hrklo.

„Telefonovala mi Hraběnka.“

Pronesl to znenadání. Alfonzo si všiml mého údivu, zvedl obočí a začal se tvářit pobaveně.

„Ptala se na tvé zdraví.“

Sledoval můj protahující se obličej a vždy, když jsem tu jitrničku chtěl sebrat, zatáhl za šňůrku. Dělal to přímo mistrně a tak, když dodal, že adoptovala malou Ryku, o které jsem stále ve svých slabých chvílích mluvil, a že je vše v pořádku, jeho slova mi zanikla ve filmu mých vzpomínek a do očí se vedraly slzy štěstí.

Tak Ryka žije a je v dobrých rukou. Kolikrát jsem si přál, aby se dostala do privátní školy a stal se z ní řádný člověk, ne opička. Aby třeba byla dobrá zpěvačka, nebo herečka. Přesto, že jsem měl aboridžince rád, věděl jsem, že ona k nim nepatří. Byla prostě jiná. Kdybych ji ale dal do nějaké školy, v době kdy jsem s ní žil, tak bych ji ztratil. A tak se šplhala s ostatními po stromech a učila jíst kdejaké červy a bobule, co našla. Milá Ryko, jak jsem rád, že se to stalo. Jak jsem ti Conceto vděčný, že ses o ni postarala.

Ze zasnění mě probudil číšník, když přinesl čerstvé pivo. Křachl s ním o stůl a před každého z nás postavil panáka skotské.

„Brácho, vypij to, ať se trochu vzpamatuješ!“ řekl Alfonzo tentokrát již v pohodě.

„Koukám, že abych ti celou tu štrapáci vykládal znova.“

Po vypití whisky začal. To, o čem mluvil, předčilo veškeré mé očekávání. Chystáme se na lety, na které jsme se tak pracně pod jeho vedením připravovali, a které se asi od těch jeho, prožitých ve Vietnamu, příliš nebudou lišit. Budeme létat v malé výšce přes oceán do Nové Guineje. Tam budeme vozit prvotřídní australský hašiš a marihuanu. Zpět afgánský heroin. Je to speciál, který pro nás Hraběnka vymyslela. Jedna cesta za padesát tisíc. Máme se střídat a začít má Alfonzo, za deset dní. Čeká nás tedy pěkné dobrodružství a abychom to vše stihli, máme co dělat. Je třeba zařídit mnoho věcí.

Létal jsem dále s žáky naší pilotní školy, ale v duchu si již představoval, jak nás nad mořem honí australské stíhačky F-18. Alfonzo zatím opatřoval přídavné nádrže, které přijdou umístit do trupu a umožní, abychom tuto vzdálenost dolétli bez plnění. Pro majitele školy jsem vymyslel pohádku o přepravě jakéhosi zboží po Austrálii, což vzhledem k penězům, co jsme mu nabídli, schválil s radostí. Stejně mnoho práce nebylo a lety se daly přeložit. O tom, co budeme s jeho Hueyem skutečně provádět, jsme samozřejmě nemluvili. Byl to starší člověk a určitě jsme jej ušetřili infarktu. Z důvodů Alfonzova zranění, o kterém jsme spolu hovořili, jsme se dohodli, že se nebudeme střídat, ale všechny lety provedeme společně, aniž bychom se o tom před Hra– běnkou zmiňovali.

A tak dny ubíhaly neobyčejně rychle, a než jsme se nadáli, jeli jsme v Alfonzově Mustangu na letiště. Byla ještě noc, ale bledé mraky na východě oznamovaly příchod nového dne. Padáky Alfonzo ze sedaček vyndal se slovy: „tak todle asi potřebovat nebudeme“, ale plovací vesty nechal připraveny. Já zatím prohlížel mašinku, jestli nám z ní někdo přes noc nic neodmontoval. Vše bylo v pořádku. Rozhlédl jsem se po prostorném hangáru napěchovaném ostatními letouny a trochu si povzdechl. Když Alfonzo zachytil můj pohled, který mu připadal jako bych se tu ze vším loučil, usmál se a řekl:

„Já na to, brácho, myslel taky,“ a potom z něho vypadl verš z jeho knížky: „Hromada peněz Jak hadí uštknutí Všechno ti vezme a k smrti tě donutí.“

Potom jsme chvíli mlčeli. Každý si o tom myslel své. Motory si po nastartování předly a rotorové listy se míhaly vzduchem jako ostré šavle, co vztekle sekají vzduch. Vše nasvědčovalo tomu, že naše nevídané dobrodružství začíná.

Alfonzo vyzkoušel řízení, dal plné otáčky a pomalu jsme se zvedli. Náš první let míří do severní části Austrálie, do prostoru Bamaga a Cape York a byl zcela oficiálně přihlášeným přeletem. Je dlouhý asi osm set kilometrů a bude trvat čtyři hodiny. Náš Huey s přídavnými nádržemi jej lehce zvládne. Z Cairns jsme naletěli na silnici, které se tu říká Penisula Road a po té stále na sever, přes četné řeky a říčky, kouzelná zákoutí přírody, až do značeného místa na mapě, kde provedeme přistání a doplníme palivo. Cesta probíhala v absolutní pohodě a jednou jsme dokonce přistáli v jakémsi malebném zákoutí na svačinu. Bylo to u řeky a Alfonza jsem musel odhánět od její chladivé vody málem násilím. S jednou nohou by se mu asi vrtulník těžko řídil.

těchto místech jsou totiž krokodýli obzvláště dovední a velcí. Bylo zde ale tolik much, že jsme tu dlouho nepobyli. Dopili jsme v tašce dobře vychlazené pivo a v letu jsem pokračoval já.

Plochu na přistání jsme v pohodě našli. Byla vyznačena čtyřmi prostěradly a dokonce nám zde zapálili dýmovnici. Napadlo mě, že to je jak za mlada u letectva. K našemu překvapení nás čekali velice příjemní lidé, kteří sice měli každý na ramenou, nebo opasku nějakou bouchačku, ale jejich úsměvy naznačovaly, že ji používají jen občas. Jeden dokonce kdysi dělal leteckého mechanika. O plnění a podobné záležitosti jsme se starat nemuseli. Odvezli nás autem do překrásné klimatizované haciendy a nebývale pohostili. Alfonzo jim dokonce slíbil, že sem přiletíme na dovolenou.

Startovali jsme za úsvitu. Náš Huey byl naložen k prasknutí. Farmář nás doprovázel k vrtulníku a prosil, ať to nikde nevyklopíme, že by to byla nejen nedozírná škoda, ale lidstvo by prý přišlo o mnohá potěšení. Tentokrát jsme si nasadili do pohotovosti plovací vesty a Alfonzo se ptal, jestli nepoletíme rovnou v ponožkách, protože se tak lépe plave. Radiostanici jsme samozřejmě nezapínali, abychom na sebe neupozornili. Vrtulník jsem pilotoval já a mohu prozradit, že jsem si původně myslel, že budeme muset nákladu trochu usypat. Naštěstí plocha na vzlet byla dlouhá. Mohli jsme nabírat výšku centimetr po centimetru, pokud se tak dá pěti metrům říkat, i správnou letovou rychlost.

Zamávali jsme na rozloučenou a nasadili kurz na sever přes Torresův průliv do Papuy – Nové Guiney. Po pár kilometrech letu nad pevninou na nás dýchl příjemný chlad a slaná vůně moře. Bylo klidné a nekonečné. Kromě několika malých ostrovů, za kterými jsme se schovávali před radarem, jsme letěli přímo k cíli. V dálce vlevo se rýsoval Thursday Island. Věděli jsme, že odlet by neměl být tak nebezpečný jako přílet, zvláště když jsme měli v tomto severním prostoru let oficiálně naplánován. Samozřejmě, pouze na výsostném území Austrálie. Vše by se dalo svést na nedorozumění, nebo ztrátu orientace. Horší to bude při letu zpět. Ponořil jsem tedy vrtulník ještě níže, až jsem viděl Alfonzovo nervózní poposednutí. Let byl ale krátký, ani ne dvouhodinový. Poměrně za malou chvíli se nám v dálce rýsovala pevnina. Tady jsme již trhali jablka ze zakázaného stromu. Let nad touto zemí byl rovněž bez problémů. Našli jsme na mapě nakreslený křížek a již jsme viděli na malém paloučku mávajícího člověka. Trochu jsem nastoupal, abychom se lépe zorientovali a nepřistáli na střechu nějaké policejní stanice. Pak jsem provedl přistání, stáhl otáčky a bylo hotovo.

Prvá půlka našeho dobrodružství se zdařila bez problému. Nyní se můžeme těšit na druhou. Po přistání k nám ihned přiběhli lidé a podle jejich bambitek jsme opět poznali, že jsme na správném místě. Raději jsme ani nevypínali motor. Postavil jsem pouze jednoho banditu k ocasu, abychom náhodou z někoho nenadělali sekanou. Řekl jsem mu, že kdyby někdo chtěl skočit do roztočené ocasní vrtule, tak ať jej raději zastřelí, protože to míň bolí. Potom skupina lidí rychle vyložila drahocenný náklad. Alfonzo zatím přepočítával balíčky, které povezeme zpět. Protože toto obchodování mělo trvat delší dobu, neočekávali jsme hned na počátku žádný podraz. Vyložení marihuany, hašiše a napakování heroinu trvalo chvíli a již se motor zase točil ve vysokých otáčkách.

Tentokrát byl start jednoduchý. Paliva ubylo a touha po domově nadnášela. Odpálil jsem vrtulník přímo na moře a potopil skoro do vln. V tomto úseku se totiž hrálo o všechno. Sluníčko svítilo šikmo zleva zezadu. Bylo i dobře vidět množství azurových skvrn, značících korálové mělčiny. Pohádkový pohled. Vrtulník si doslova předl a Alfonzo se spokojeně usmíval. Přistaneme, vyložíme to svinstvo a dostaneme padesát tisíc. Ti příjemní lidé nás určitě pozvou, abychom alespoň den zůstali. Tentokrát to budeme moci roztočit, protože máme splněno.

„Brácho, všiml sis, jakej ta farmářova dcera měla výstřih?“ zažertoval Alfonzo.

„Já si spíše všiml jeho bouchačky. Jak na ni dával ruku pokaždé, když ses na ni koukal.“

Odpověděl jsem a představoval si, jak s tou holkou ležím na kanapi a Alfonzo mě krmí krabama s majonézou. Pak jsem ale pokračoval:

„Myslíš, že F-18 dohoní Hueye?“ a hodil po Alfonzovi očkem, ovšem tak, abych neudělal z našeho nízko letícího vrtulníku ponorku.

„V žádném případě,“ ozval se Alfonzo, „ale bude-li v něm sedět aboridžinec, otevře kabinu a hodí po nás alespoň bumerang.“

„Je mně to jasný,“ a přikývl jsem souhlasně. „Netrefí se a při jeho návratu zasáhne svoje číslo.“

Alfonzo se usmál a vtom se ozvala strašná rána. Bylo to spíše táhlé zahřmění. Těsně nad naší kabinou se mihlo štíhlé tělo stíhačky F-18. Oba jsme ztuhli. Reflexivně jsem zvedl vrtulník do bezpečné výšky, abych mohl lépe manévrovat. Uvědomil jsem si, že již není před kým se skrývat. Alfonzo se rozhlížel.

„Koukám, kde má číslo.“

Na jakýkoliv únik nebylo pomyšlení. Byli jsme na širém moři plně v rukou tohoto dravce, který se pomalu vracel. Bude nás hnát k pobřeží. Z hlídkové lodě, nebo z kterékoliv pobřežní stanice odstartuje „Cobra“. Je to rychlý, kanóny a kulomety vyzbrojený útočný vrtulník. Ten si nás vezme pod dohled a donutí přistát přesně, kde bude chtít. Vypneme motory a vystoupíme. Okolo nás budou vojáčci se vším jak se sluší a patří. Nebudou na nás mířit, pokud se budeme chovat slušně. Otevřou naši kabinu, do které se tolik dere pes, cvičený v hledání drog. Potom se formálně zeptají na obsah pytlů v naší kabině. Vše slušně. Když zjistí drogu heroin, uvědomí si, že jsme jen článek řetězu. U mě to bude jasné. Uprchlý, na dlouhá léta odsouzený uprchlý vrah, zakladatel farmy na marihuanu, viník ztráty životů mnoha lidí a koneckonců i špion. Mě mohou jen slíbit, že mě nebudou tolik bít. Alfonza na mnoho let zavřou. Když promluví, tak jej pustí, ale možná již na chodbě toho úřadu jej někdo odpráskne. Taková je mafiánská „omerta“ a stále platí.

F-18 se přemístila někam za nás. Jestli je tam nějaký mladý kluk, tak kolem nás pustí do vody dávku z kulometu. To abychom viděli, že to myslí vážně. Přidal jsem rychlost na dvě stě dvacet, ať to máme rychleji za sebou. A zase ten rámus. Tentokráte táhlý a vedle nás. F-18, s vytaženým podvozkem a přistávacími klapkami. Letí s námi ve skupině. Ten hřmotící kolos je na naší úrovni a pilot nás zdraví. Je to nějaký „řízek“, protože toto se normálně nedělá. Zavírá podvozek a klapky, natahuje to, mává křídly a mizí nad pevninou.

Probouzíme se ze šoku. Díváme se s Alfonzem na sebe, jestli to náhodou nebyl sen. Oba kroutíme hlavou a já dělám výhledovou zatáčku, jestli za námi snad neletí ještě někdo jiný. Třeba zmíněná „Cobra“. Ale neletí. Stále nevíme, o co jde. Blíží se ale pobřeží, míjíme malé ostrůvky, ostrov prince s Walesu a přistáváme na vyhrazené louce. Vypínáme motor a chce se nám utíkat. Utíkat někam od lidí, kde bychom byli v bezpečí, zalézt pod zem, nebo se schovat v milosrdném davu, prostě někam, kde není ta zatracená policie.

Sotva jsem se dotknul vrtulníkem země, Alfonzo se z něho vyřítil, shodil s ramen plovací vestu na zem a do rozjásaných obličejů našich hostitelů zařval:

„Teď se vožeru až prasknu.“

Pak jen mávl rukou a z jeho úst se ozývaly kletby.

„Rychle to někam ukliďte, honila nás F-18,“ poroučel jsem. „Vrtulník je potřeba vystříkat vodou, budou hledat drogy.“

Do našich bývalých hostitelů jako když střelí. Naházeli pytle s drogami do auta, které bleskem odjelo. Za chvíli přijel traktůrek s vodou a mechanik celý vrtulník umyl a dokonce vystříkal jakýmsi desinfekčním sprejem. Potom doplnil palivo a pro případ prudkého větru ukotvil listy. Já jsem se hnal k telefonu. Šéf našeho leteckého střediska ještě byl v kanceláři a hned na mě spustil.

„Chlape, co blbneš? Objednáš si let a neohlásíš start. Radar hlídkové lodi viděl cíl a vyhnal na tebe hotovost, jako na narušitele státní hranice. Když ale hlásil na oblast trupové číslo, řekli mu, že tam máte podaný plán obletu ostrovů a asi jste zapomněli ohlásit vzlet. Dali jste jim vůbec přistání? Telefonovali, co se s tebou děje a kde jsi. Abych to zachránil, řekl jsem jim, že sedíš v pořádku na zemi a vysadila ti asi vysílačka. Tak se podle toho zařid. Ten planý start F-18 ti ale řídící středisko neodpustí. Tak si připrav deset papírů.“

Šéf skončil a já se zmohl jen na pár slov.

„Moc vám děkuju. Ještě se tady pár dnů zdržíme a pak zavolám.“

Práskl jsem s telefonem a utíkal za Alfonzem. Ten ale již držel okolo krku z jedné strany dceru, z druhé tátu a oči mu šly šejdrem. Po dobré večeři, na kterou nás hostitelé pozvali, jsme se bavili a vyprávěli veselé příběhy ze života, opepřené občas nějakým košilatým vtipem.

Druhý den mi Alfonzo vše vysvětlil. Posadili jsme se na velký balvan za haciendou a on začal:

„Přemýšlel jsem, jak to vlastně s tou F-18, co nás místo kulometné dávky pozdravila, bylo. On to zase tak velký zázrak není. Než jsme odlétli z Cairns, tak jsem naplánoval na včerejšek oblet ostrůvků severně Austrálie. Takový krycí plán, abychom měli něco v záloze, kdyby nás chytli. Něco mi říkalo, že by se to mohlo hodit. Samozřejmě ne přelet hranice a vlétnutí do výsostných vod Papuy Guiney. Jen takové courání mezi ostrovy, nic víc. Já na to potom, v tom předstartovním zmatku, docela zapomněl. Když ale F-18 přečetla naše trupové číslo a zahlásila je na oblast a oni viděli, že jsme Australáci, usoudili, že jsme zapomněli zahlásit vzlet na plánovaný přelet nad ostrovy a řekli, že to je sice přestupek, nebo nějaké nedorozumění, ale na to, aby nás sestřelili, nebo eskortovali pomocí vrtulníku a dalších vojenských zařízení, to není. Bylo to takové, „chybička se vloudí“. Jak sis mohl všimnout, tak pilot nás nezdravil, ale ukazoval na uši. „Zapněte si rádio!“ To jsme naštěstí nepochopili a proto nezapnuli. Tím jsme také na sebe nic neprozradili a do ničeho se nezapletli. No a potom jej asi odvolali. Měli jsme prostě kliku. Nedivil bych se, kdyby nám ale zbytečný start letadla z hotovosti připočetli k dobru.“

Alfonzo pokýval hlavou a zvědavě na mě pohlédl.

„To se také stalo“ odpověděl jsem.

„Volal jsem včera na letiště šéfovi a bude to bratru za deset tisíc.“

„Nojo,“ odpověděl. „Měl ses taky zeptat, jestli by nám příště neudělali slevu.“

Alfonzo se usmál a mně při slově „příště“ zamrazilo. On ale pokračoval:

„Tak to máme, šestnáct tisíc nás stála doprava paliva sem a věci s tím spojené, deset tisíc pokuta a z těch slíbených padesáti se nám to sesypalo na dvanáct tisíc na hlavu. Za doslovné nasazení života a dobré pověsti to ani není moc. Co říkáš?“

„No, to není,“ nevydržel jsem a nasadil ostrý tón.

„Alfonzo, já o tom celou noc přemýšlel, převaloval se z boku na bok, mysli si třeba, že jsem srab, ale já do toho už nejdu. Smrdí to krchovem. Budou si nyní na nás dávat pozor a sebemenší zaváhání je doživotní kriminál. A to nemluvím jen o létání. Všiml sis, co to tam na druhým břehu bylo za zjevy? Samý gorily. Ty by nás taky jednoho dne mohly sejmout a z vrtulníku nadělat škrabky na nádobí. Mám pro tebe ale návrh,“ chvilku jsem počkal, abych svým slovům dodal důraz a dodal, „určitě se ti bude líbit. Je perfektní tím, že je bezpečný.“

Alfonzo se sice tvářil podivně, ale jeho nervy z Vietnamu byly přece jen otrlejší, pak ale neochotně pravil:

„Tak dobře, brácho, ven s tím!“

A tak jsem začal vyprávět o zlatých dobách mého života, když jsem ještě s aboridžinci pěstoval marihuanu a baštil červy, ale hlavně o tom, jak jsme vydělali tolik peněz, že jsme je při našem způsobu života nestačili utratit.

O tom, že nikdo nic nechtěl a nepotřeboval, protože veškeré novoty jsem do vesnice přinášel jen já. Jak jsem střádal dolárek k dolárku na zlé časy, jedl jen chrousty, až z toho byl milion. Trochu jsem se usmál a podíval na Alfonza.

„Hele brácho, na srandičky není čas, začni mluvit vážně!“

„Ano, mám tam schovanej milion dolarů a zbývá si pro něj jen dojít. Chvíle, kdy tam řádila policie, pominula. Dalo by se říci, že je nejvyšší čas. Nehledě na to, že by to mohl být nejen bezpečný, ale i docela krásný, dokonce užitečný výlet.“

Alfonzo si distingované odplivl, a ještě jednou se na mě podíval, jestli si nedělám legraci. Když viděl, že se tvářím smrtelně vážně, podal mi ruku a s vážnou tváří pronesl:

„Brácho, já věděl, že nejseš žádný ořezávátko, ale že jsi takováhle hvězda, to jsem netušil. A tak si myslím, že jsem tě adoptoval dobře.“

A bylo to. Obklopil mě pocit štěstí. Uvidím zase své známé a dýchne na mě dřívější pohoda. Jestlipak tam ještě něco zůstalo z mých radikálních změn? Jestlipak, až budu přicházet, ucítím již z dálky vůni polévky pro všechny? Co asi dělá kouzelník Nowa? Zdalipak mi za ta léta odpustil? Bude smutné dívat se na další hroby, co přibyly k náčelníkovu.

Rozhodli jsme se k radosti našich hostitelů ještě den zůstat a vše řádně zorganizovat. Téměř celou akci provedeme naším Hueyem. Naplánujeme let až do Darwinu s několika mezipřistáními. A zastavíme se také v kouzelném parku na hranicích Queenslandu a Northern Territory, zvaném Lawn Hill.

A tak jsme také udělali. Zaměstnavateli jsem za půjčení vrtulníku nabídl tučný honorář a byla spokojenost na obou stranách. Let, který jsme po našem extempore se stíhačkou F-18 absolvovali, byl prodchnut ohromným odreagováním ze všech životních trablů. Bylo to cítit z našeho chování a z našich hlasů, v nichž se zrcadlila šťastná nálada. Byli jsme obestřeni kouzlem nadějí a spokojenosti, protože starosti a nebezpečí včerejška zmizely, námaha a obětavost byly korunovány úspěchem a existenční starosti zítřka ještě nenastaly.

Oáza v poušti, státní park Lawn Hill, byl kouzelný. Pohled na modrou řeku, obestřenou rudými skalami, z nichž se k vodě skláněly hlavy sytě zelených palem, je uchvacující. Projížděli jsme se na kanoi a krmili krokodýly. Podařilo se mi k Alfonzovu zděšení k jednomu doplavat na vzdálenost pěti metrů a pak jej podplavat. Alfonzo přitom málem zešedivěl a prosil mě, ať před vyzvednutím peněz další triky, které jsem se od aboridžinců naučil, neukazuji. Raději se prý bude koukat, jak jím žížaly. Ukazoval jsem mu také nedaleko stojící pole staveb termitů, často až tři metry vysokých. Ohromné pole těchto staveb vypadalo jako ze země hrozící prsty.

„Pamatujte lidé, my tu ještě budeme, ale vy již ne.“

když já si myslím, že dokážeme zničit i je.

A potom následoval vytoužený Darwin. Zaparkovali jsme našeho Hueye na letišti a uháněli taxíkem do hotelu. Když jsme se ubytovali, dal mi Alfonzo své doklady a já šel půjčit terénní auto. Po cestě se mi podařilo roztrhnout si košili, proto jsem koupil novou a starou zahodil. Koupil jsem také turistické vybavení na cestu. Když jsem odcházel, prodavač za mnou mával Alfonzovými doklady. Zůstaly v té košili v koši. Raději jsem je pečlivě uschoval v zapnuté kapse. Koupil jsem ještě vedle v obchodě nějaké jídlo a pár piv. Auto jsem zaparkoval před hotelem. Starosti s jeho provozem a údržbou odpadly, protože bylo skoro nové. V hotelu jsem s nadšením ukazoval Alfonzovi kasino a hernu, ve které jsem sázel na sudé a liché najednou a kde jsem se poprvé seznámil s Hraběnkou. Vzpomínal jsem, jak utekla z postele a místo ní na mě čekala snědá děva. Jak mi z okna ukazovala pohřební vůz.

Kde jsou ty chvíle? Nikdo ze známých tváří v hotelu již nebyl. Ani přitroublý vrátný. Všechny již zavřeli, pomyslil jsem si v duchu. Alfonzo se všemu jen smál a nakonec prohodil:

„Postel s nebesy znám. Když jsi to trochu rozjel, vrzala jako šakal.“

Pak šel do herny a prohrál čtyři tisíce – prostě precizní nálada. Připadali jsme si jako zlatokopové, co vědí, kde hledat. Příliš jsme proto na sebe neupozorňovali. Vedoucí kasina bude určitě stejný podvodník jako Hraběnka a ti lidé okolo, jakbysmet. Raději ať nás považují za neškodné trouby, než aby se na nás někdo z těchto loupežníků přilepil.

Při prvotřídní snídani Alfonzo rozevřel noviny a zapálil si doutník. Bylo to pro mě překvapení, protože nikdy nekouřil. Proto jsem přestal konzumovat marihuanu. Na můj udivený pohled prohlásil, že nyní když jsme milionáři, tak podle toho musíme i vypadat. Chvíli do těch novin hleděl a pak pronesl:

„Je to možné?“ a podíval se na mě.

„Raději si to přečti sám,“ podal mi noviny a prstem ukazoval na krátkou noticku.

Včera v ranních hodinách došlo v Hongkongu k letecké katastrofě. Soukromý letoun známé podnikatelky Concety Smith, zvané Hraběnka, krátce po startu vybuchl a zřítil se do moře. Na palubě mimo osádky byla i její adoptivní dcera Ryka. Havárii nikdo nepřežil. Příčina se vyšetřuje.

Četl jsem zprávu znovu a znovu a nemohl věřit svým očím. Nechtěla se mi prostě vejít do hlavy. Něco mně bránilo, abych jí uvěřil. Vždyť Ryka byla moje jediná životní naděje, tvoreček, o kterém jsem si myslel, že moji štafetu ponese dál, pro kterého jsem byl schopen tento mizerný život přetrpět, pro kterého jsem byl ještě po těch všech chvílích napětí a neúspěchů schopen vstát, utřít bláto z obličeje a žít. Tak tento můj životní cíl najednou zmizel. Rozplynul se. Zůstalo jen bezútěšné prázdno, které se nade mnou houpe jako oprátka. Jak se život a chvíle nadějí dokáží za okamžik změnit. Neuvěřitelné! Díval jsem se na Alfonza a ten jen pokyvoval hlavou. Pak pronesl:

„Mafiáni si vyřizují účty. Conceta byla úžasně krutá žena a někdo jí to nezůstal dlužen a tu facku ji vrátil. Té malé holky je mi ale líto. Kdyby ji nechala svému osudu v buši, mohli jsme ji třeba za pár hodin potkat.“

Potáhl ze zhasínajícího doutníku a pokračoval.

„Víš, brácho, když jsem s ní naposledy mluvil, tak z její řeči nepřímo vyplývalo, že ty policajty tam do té tvé vesnice, kde jsi pěstoval trávu, zařídila ona. Líbilo se jí to děvče. Moc se jí líbilo. Dokázala vždy jít přímo za cílem. Dobře ji znám. Život byl pro ni hrou, kterou nemohla unést.“

„Nechtěl jsem o tom dříve mluvit, ale jak Conceta chtěla, abychom se v létání střídali a první jsem byl na řadě já, mi bylo hned podezřelé. Myslím, že se mě chtěla zbavit. Stačí jí Alfonzo jeden a to jsi byl ty. Měl jsi lepší vztah k malé. Kdyby nezahučela do moře, určité by tě vyhledala. Měla na to prostředky. Byla to neskonale mocná ženská.“

Alfonzo se odmlčel, pokýval hlavou a dodal:

„Pojď, jdeme vyhrabat ty prachy a pak se uvidí.“

Smutně jsem přikývl a šli jsme na to. Vše se změnilo. Již jsem necítil ten jiskřivý pocit, že spatřím svoji vesnici. První překvapení již bylo, když jsme přijeli ke kdysi prašné cestě. Byla vyasfaltovaná. Zpočátku jsem si myslel, že jsme se spletli a jedeme někam jinam. Když jsme se ale mihli kolem skal, kde jsem zachránil malou Ryku, tak jsem tu krutost poznal. Něco se tu přihodilo. Něco velkého, o čem já nevím. Když jsme přijeli k řece, kde stávala moje stanová vesnička, hlavní asfaltová cesta vedla kamsi dál a menší odbočovala. A potom jsem údivem oněměl. Celý ten prostor, kde bývaly stany, naše společenská místnost, kde jsme se scházeli, zpívali a podávalo se jídlo, to vše tam nebylo. Kolem dokola byly postaveny montované tuctové baráčky. Byly na sebe namačkané jeden na druhém a byly stejné, jeden jako druhý či snad jeden horší nežli druhý. Domky, které do té krásné přírody svou krutou bělobou a stroze rovnými tvary absolutně nezapadaly. Když jsem se podíval pozorněji, viděl jsem, jak jsou poničené. Okna rozbitá často bez skel. Rozlámané dveře v pantech sotva visely. S některými někdo zatopil, nebo je použil jako podložku na sezení. Lidé zde žili, ale tak, jak byli vždy zvyklí. Seděli na zemi před chýšemi u ohníčků, do kterých bylo vidno, že přikládají části kuchyňské linky, nebo jiné, které se daly ulomit. Kolem se všude povalovaly roztodivné věci, jako rozbitá dětská kola, motocykly, vybrakovaná auta, kastroly a části oděvů. I Alfonzo uznale pokyvoval hlavou a nakonec pronesl: „Tak tohle jsi tu zařídil, nó docela dobrý. Ještě tu schází chcíplej kůň a spadlý letadlo.“

Všiml jsem si hrajících dětí. Ty starší, přes deset, měly provázkem na obličejích přivázané prázdné konzervy. Asi nějaká hra, usoudil jsem. Tu se k nám přibližoval jakýsi člověk. Když přišel blíž, poznal jsem ho. Byl to můj známý medicinman Nowa. Vyskočil jsem radostně z auta a vyšel mu vstříc. Podal mu ruku a on moje podání přijal. Byl rozumný člověk. Chodili jsme spolu po vesnici a on mi ukazoval staré členy našeho vesnického klanu. Se všemi jsem se uctivě pozdravil, ale cítil ten ohromný odstup. Byl jako vysoká zeď, co za ta léta mezi námi vznikla.

„Vše se změnilo,“ pronesl medicinman. „Potom, jak jsi odešel, přišli vojáci a obklíčili vesnici. Jeden náš muž, co šel na lov, byl zastřelen. Všechny to pobouřilo natolik, že ani jedna puška nezůstala bez střelce. Někteří stříleli i ze vzduchovek. Mnoho mužů a žen podlehlo.“

Medicinman smutně pokýval hlavou, podíval se na mě a já sklopil oči.

O mé vině nebylo pochyb. Šli jsme cestou ke hřbitovu a on pokračoval: „Když odešli četníci a pohřbili mrtvé, přišel do vesnice starý medicinman s nějakými muži. Záhadným způsobem zůstal naživu. Dávali lidem podepisovat prohlášení o pronájmu tohoto a celého okolí. Kdo podepsal, tomu přislíbili dům a peníze na slušné bytí. Hodně lidí si vůbec nedovedlo představit, o co jde, a ty tři křížky na papír jim udělali, aby se jich zbavili. Vše šlo velice rychle. Pozemek dostal do rukou někdo velice bohatý a mocný. Přijely buldozery, scrapery, front and laudery a daly se do práce. Vše, co tady bylo, srovnaly se zemí. Postavili silnici a po ní navozili lidem stavebnicové baráčky. Když bylo hotovo, rozdali dětem hračky, přijeli filmaři a vše to natočili. No a pak je tu již nikdo neviděl. Někteří lidé ani nevěděli, co se děje. V baráku žít neumějí. Vše berou jako nějaký přírodní úkaz. Jako zemětřesení, či potopu. Všemu se přizpůsobili. Někteří odešli.“

Přiblížili jsme se ke hřbitovu a již z dálky bylo vidět třináct nových křížů.

„Ta těla pohřbili oni a dali na ně ta zkřížená dřeva. Nechtěli jsme duše rušit, tak jsme to nechali.“ Prohlížel jsem si to slzavé údolí se slzami v očích. Tak tito, primitivním způsobem žijící lidé, přičichli k civilizaci.

„A co naše pole s marihuanou, co udělali s nimi?“

„Co bylo zralé, někam odvezli. Ostatní srovnaly buldozery.

Nic nezbylo. Alkohol je ve vesnici přísně zakázán. Těm, co byli na „trávu“ zvyklí, starý kouzelník nabídl lepidlo. Nalijí si je do prázdné konzervy, kterou přiváží k puse, a celý den to dýchají. Svět se jim pak zdá lehčí. Marihuana a alkohol se nepoužívá, tím je zákon dodržen. O zdraví těchto lidí nemá nikdo zájem. Spíše naopak.“

Vraceli jsme se k autu po stejné cestě. Byl to neuvěřitelně smutný pohled.

„A kde je starý medicinman nyní?“ zeptal jsem se.

„Občas se tu objeví. Většinou žije v lese. Od té doby, co přežil svoji smrt, je divný. Škoda, že jste tehdy šli s náčelníkem do jeskyní duchů. Maku věděl, že zemře, ale udělal to pro tebe, protože tě měl rád. Také ti moc věřil. Snad si i myslil, že duchy přemůžeš. Doufal jsem, že tě již neuvidím, že jsi mrtvý,“ a sklesle dodal, „jsi asi opravdu hodně silný. Vím ale, že duchové jsou silnější.“

Slyšel jsem troubit auto, tak jsem zrychlil krok. Alfonza asi čekání přestalo bavit. Co to ale vidím? Můj přítel je celý otrhaný a vyválený v prachu. Moc jsem se tomu podivil, protože k lidem, co z nudy dělají kotrmelce v blátě, zrovna nepatřil. A již z dálky na mě křičí.

„Chlape, co to tu máš za lidi? Vždyť jsou jako zvířata.“

Udiveně jsem se na něho podíval a on pokračoval.

„Sedím si tu klidně v autě, zapnutou klimatizaci, když tu nějaký zběsilec trhne dveřmi, až jsem vypadl na zem, začne do mě kopat a tlouct pěstmi do obličeje. Z počátku jsem si myslel, že to je nějaký přivítací ceremoniál, co jsi tady zavedl, když to ale trvalo dlouho, tak jsem mu jich taky několik vlepil a on utekl. Můžeš mi to vysvětlit?“

Bylo to jasné. Starý medicinman si jej spletl se mnou. S nakládačkou, co od Alfonza dostal, se asi těžko smířil, a utíkal pro posilu. Nezabývali jsme se proto dlouhými řečmi, nasedli do auta a frčeli pryč. Nově postavenou cestu jsme si po chvíli nechali vlevo a jeli po staré, prašné. Z té jsme potom sjeli zcela do terénu. Alfonzo byl ale nervózní. Na svoji potyčku již zcela zapomněl a stále se mě ptal, zdali jedeme správně k mému pokladu a jestli jsem jej dobře schoval. Také se stále ohlížel, jestli nás někdo nesleduje. Já naopak, když jsem viděl, co peníze dokáží, jsem si vzpomněl na náčelníkova slova, že se staly novým lidským náboženstvím a že všichni zhloupli, protože nehledají štěstí, ale peníze.

Jeli jsme autem, dokud to šlo. Potom jsme zastavili, dali do batohů potřebnou výstroj a pokračovali pěšky. Byli jsme téměř u cíle. Alfonzo se stále rozhlížel, jako by to, že jsme v krajině duchů, sám vytušil. Došli jsme až ke strži a já našel její nejschůdnější stěnu. Slanili jsme se tím způsobem, že jsme se lana drželi rukama. Nebylo to prudké. Vše od té doby nesmírně zarostlo. Chvíli jsem musil hledat vstup do jeskyně. Také jsem si usekl dlouhý klacek na hada u vchodu, ale bitva se nekonala. Asi chcípl, nebo se raději přestěhoval. Alfonzo šel za mnou a když jsem se otočil, pokaždé uznale pokyvoval hlavou. Zřejmě mě původně hodnotil na nějaký dutý strom, či vykotlaný pařez, ale když jsem poklad schoval takto rafinovaně, byl spokojen a očividně jsem v jeho očích stoupl. Vlezli jsme dovnitř do jeskyně a rozsvítili baterky.

Od chvíle, kdy jsem tu byl s náčelníkem Makuratou, jsem jeskyně navštívil několikrát. Byl to stále úctu vzbuzující objekt, který člověka málem přitlačil na kolena do prosebné polohy. Na stěně namalovaný člověk, který při každém kroku klesá níže, až padne, na Alfonza zapůsobil. Zeptal se mě poté, jestli tam pro to nechci skočit sám. Odpověděl jsem žertem, že to je tolik peněz, že by to jeden neunesl, což jej opět postavilo na nohy. Zleva se k nám přidružil potůček, který vše oživil a udělal veselejší. No a potom jsme došli až k malému asi desetimetrovému jezírku. Tam jsem se zeptal, jestli umí plavat. Byla to taková legrační otázka, které se nikdo nesmál. Šel při ní spíš mráz po zádech. Po předešlých zkušenostech jsem pro všechny případy jednu ze svítilen ponechal tady jako maják na návrat. Udělat stejnou chybu dvakrát se mi nechtělo. Alfonzo plaval za mnou. Než jsme se nadáli, seděli jsme na ohromném kameni „v chrámu duchů“, dívali se na fluoreskující stěny obklopující jezero a slyšeli stále se zvyšující zvuk cikád. Alfonzo byl tak ohromen, že si podle mého předpokladu na peníze, které tam ležely, ani nevzpomněl. Uvázal jsem si pytel s dolary kolem levého zápěstí a vyčkával. Jak jsem předpokládal, potvora se vynořila z vody bez jediné vlnky. Již to bylo zarážející. Když se přiblížila, vrhl jsem po ní svůj klacek. Zřetelně prolétl skrze strašidlo, aniž by sebeméně změnil směr. To již Alfonzo nevydržel a skočil do vody. Stejně jako náčelník plaval na špatnou stranu vstříc jisté smrti. Byla to dobře vymyšlená past. Strhl jsem jej doprava a podplavali jsme přepážku. Alfonzo byl nejen zdatný plavec, ale mnoho hodin trávil v posilovnách všeho druhu, takže toto extempore po fyzické stránce pro něho nebylo nic nadlidského. Je ale zajímavé, jak mnoho lidí si posiluje tělo a málokdo duši. Byl tak rozčilený, že na to, proč jsme sem vůbec šli, si vzpomněl teprve až když jsme byli v bezpečí zpět u malého jezírka. Ukázal jsem na pytel uvázaný na mém zápěstí a byl spokojen. Hned před vchodem do jeskyně jsem ale své zavazadlo musel rozvázat. Vrtěl hlavou nad mou odvahou sem vůbec jít. Z legrace jsem mu řekl, že mám

„toho mopslíka tam“ ochočeného a chodil jsem ho sem těmi dolary krmit, proto tak vyrostl.

pytli bylo dost peněz i co do objemu. Hraběnka většinou platila z tržby kasina, našly se i desetidolarovky. Nacpali jsme vše do jednoho z vaků a šplhali nahoru. Náš úkol byl splněn a nebylo o čem přemýšlet. Došli jsme k autu, najeli na pořádnou silnici a pospíchali do pohodlí do Darwinu.

„Přespíme v hotelu, nebo mažeme domů?“ optal jsem se Alfonza.

„Milion – to není sranda. Než tam dojedeme, bude tma. Chlapům v hotelu v kasinu bych nevěřil. Zalezl bych do nějakého zapadáku, osprchoval se, dal večeři, pár piv a zalehl. Zítra vrátíme auto, podáme plán letu a svištíme do Cairns. Co říkáš?“

„Souhlasím,“ a pohladil jsem pytel s penězi. Vyjeli jsme z porostu buše a před námi se otevřela kulisa rovné krajiny, po níž se vlnila cesta, jako dlouhý, na horizontu končící had.

„Co to tam před námi stále bliká?“ přerušil Alfonzo monotónní zvuk motoru.

„To se ti něco zdá,“ odpovídám klidně, „jsou tu různé odrazy od skel kradených aut a pohozených střepů.“ Slunko zapadalo, svítilo proti a roztroušené stromy vrhaly dlouhé stíny. Když jsme se ale přiblížili více, byla to pravda. Proti nám se na silnici blížilo množství blikajících aut a motorek. Byla to radost pohledět.

„Hele, Alfonzo, policajti jdou dohlédnout, aby nám ty peníze nikdo neukradl.“

„Myslíš,“ řekl otráveně, „já bych spíše řekl, že v té vesnici někdo přešel na červenou a jdou ho zatknout.“

„Zatknout jdou někoho určitě. Proto jich je tolik,“ odvětil jsem, „ale kdybys toho pitomce kouzelníka, s kterým ses serval, praštil pořádně a hodil do potoka, jako se to v této části světa sluší a patří, tak by je na nás nepozval.“

„Hele, brácho, nech si ty řeči, kdybys nebyl tenkrát línej a vykopal mu pořádnej, šest stop hlubokej hrob, jako se v této části světa sluší a patří, tak se z té díry nikdy nevyhrabal a poldové na stanici hráli dál žolíky.“

„Máš pravdu, v každém případě to otočíme a nepojedeme jim naproti. To bychom jim ty medaile za náš odchyt moc ulehčili.“

A tak jsme mazali zpátky. Bylo jasné, že silnice do Darwinu a Katherine budou pod kontrolou. Musili jsme tedy na sever, k moři. Slunko pomalu zapadalo. Líně zalézalo tam někam za Darwin. Cesta se začínala vlnit a vstoupila do husté buše. Vytí sirén začínalo být slyšet i přes hukot našeho motoru. Přibližovali se kvapem, protože nás nejen viděli otočit se, ale na rozdíl od nás jeli po pěkné silnici. Alfonzo se rozhlížel okolo a nežli si zapálil doutník, ledabyle pravil:

„Je dobře slyšet, asi bude hezky.“

Pak jako by četl mé myšlenky, dodal.

„Všiml sis, jak jsou ty stromy a tráva suché? Ne a ne zapršet.“

Podíval se na mě, oba jsme se zasmáli a já dodal:

„Jen aby to nechytlo.“

A již jsme stáli. Ulil jsem trochu benzinu z kanystru na trávu pod strom a na druhou stranu cesty. Pak jsem pár metrů popojel. Alfonzo si ještě naposledy blahobytně potáhl z havana. No a potom jej tam hodil. Doslova to za námi zahučelo. Od par benzinu chytla tráva, vysušené stromy a nad nimi usazené hořlavé výpary z eukalyptového listí. Kdo neviděl požár v australské buši, moc by se divil. Nejen, že se žene ohromnou rychlostí, ale vlivem plynů nad stromy přeskakuje z místa na místo. Trochu jsme zrychlili a já radostně prohlásil:

„No, vidíš Alfonzo, a já vždy myslel, že doutník je páchnoucí nať z plevele, co má na jednom konci oheň a na druhém blázna.“

„Poldové teď dobře uviděj,“ prohlásil a ještě se mě zeptal. „Kolik ono tady je, za takové žhářství?“

„Nestojí to za řeč,“ odpověděl jsem. „Čtvrtka.“

„Co to je – čtvrtka?“

Píše o tom spisovatel Solženicyn. Bylo to ještě za Stalina, ale pokračovalo to i potom. Aby se upevnila sovětská vláda, bylo třeba najít její nepřátele. Pak bude možné na něho svádět neúspěchy. Najít někoho, kdo všem škodí a je potřeba jej stíhat, honit a zatýkat. To proto, aby se lidé scukli jako slepice okolo vedení a vedení jim za to mohlo zpřísnit zákony. On ale nikdo neškodil. Rusáci popíjeli vodku a všechno jim bylo jedno. Věděli, že celý ten systém nikam nevede a kdo vystrčí hlavu, tak přes ni koupí. Ale „ teroristé“, i když se jim tenkrát ještě tak neříkalo, se najít museli. Potřebuje to každý režim a hledal je i Adolf. Dělalo se to tak, že na Rudé náměstí přijel policejní vůz – „anton“ a zatkli deset, patnáct, dvacet nevinných lidi, kteří šli normálně po ulici. Ten šel z práce, ten od holiče a další k zubaři. No a těm – často bez soudu, dali tu zmíněnou „čtvrtku“ a poslali je na nucené práce.

„No dobře,“ povzdechl Alfonzo, „ale dovím se, co to ta „čtvrtka“ vlastně je?“

„Jo – čtvrtce se říkalo vězení na dvacet pět let.“

„Víš ale, že když hodíš do benzinu vajgla, tak nechytne?“ pokračoval jsem volně.

„Jo, to jsem si právě všimnul“, odvětil.

„Ne, to bouchly páry. Například nevypařující se benzín v zimě opravdu nechytne. Věř tomu, prohrál jsem na tom flašku.“

„Tak dobře,“ odvětil Alfonzo. „Co bude následovat, horský vůdče?“

„Myslím, že popojedeme po asfaltu, co to půjde – je to rychlé. Potom z cesty odbočíme do pouště a v některé malé oáze přespíme.“

„Dal bych si pivo. Po tom by se dobře spalo. Co říkáš?“ pravil Alfonzo toužebně.

„Pivo ne, ale možná, když si naleješ do pixly trochu benzinu a přivážeš jako ty děti k puse drátem, usneš jako dudek.“

„Jo a ty mi do toho potom vhodíš vajgla a já bouchnu. Napiju se raději vody.“

„Nenapiješ, Alfonzo, vodu bohužel nemáme. Leda až dojedeme k moři. Zbývá jen ten benzin.“

„Tak dobře, ale pamatuj si, že už s tebou na žádný výlet nejedu.“

Sjeli jsme z cesty a chvíli jeli pouští, zdobenou jen tu a tam nízkým porostem, dokud jsme neobjevili malý, asi třicetimetrový kopec z balvanů, porostlý keři a občas vysušeným stromem. Vybrali jsme pohodlné místo s výhledem a rozdělali malý oheň. Před námi se rozevřel pohled hodný císaře Nera, na zapálený Řím. Vzpomínal jsem na náčelníka Makuratu. Zapaloval buš také. Ale z jiných důvodů. Les se obnoví. Semena eukalyptů se totiž jinak nežli ohněm neotevřou. Možná byla původně určena do pekla. Rozhodil jsem spacáky a byla v nich čtyři chladná piva. Úplně jsem na ně zapomněl.

této chvíli dar od Boha.

Vůni hořící buše od nás odháněl vlahý vítr od moře. Nad námi nekonečná kopule hvězd. Pili jsme pivo a mlčeli. Nikdo nechtěl krásu této chvíle kazit. Vůbec jsme nemysleli na to, co bude zítra, nebo jak utratíme získané peníze. Oba jsme věděli, že jsme našli něco, co se nedá měřit. Našli jsme kouzlo přátelství. Jak polena v našem ohýnku praskala, noční mlha zahalila krajinu a nesmírné temné nebe s nesčetnými jasně zářícími hvězdami jako by skrývalo jakési tajemství. Vychutnávali jsme tu nesmírnou krásu, až nás pohltil spánek.

Probudil jsem se za svítání. Slunce zahalené kouřem z dohořívající buše se jevilo jako rudý, zlověstný kotouč. Vůbec, vše okolo nás dnes působilo cize a nepříjemně. Vítr se obrátil a kouř štípal do očí. Vál nyní ze souše k moři. Rozhlížel jsem se, kde je Alfonzo. Pak jsem vstal a šel jej hledat. Ležel na zemi opodál. Měl napůl svlečené kalhoty, tak divně se usmíval a ukazoval na nohu. Na lýtku byly dvě malé krvavé dírky, ze kterých vytékaly kapky jedu. Vrtěl hlavou, jako by říkal:

„Že ne, vid, že to není pravda.“

Ale pravda to byla. Kousek od něho byl mrtvý „tiger snake“. Nejjedovatější had Austrálie. Ještě jej stačil zabít.

„Nic to není, Alfonzo, ukaž, zavážu ti to, znám ho,“ a ukázal jsem ledabyle na mrtvého hada.

„Neškodný prevít. Trochu to pálí, viď, asi ses lekl. Chvíli se ti bude chtít spát a pak to zase rozjedem.“

Byl jsem ale špatný herec a on to poznal, slzy v mých očích a můj chvějící se hlas skrýt nešlo. Mimo to Austrálii znal lépe nežli já. Byl ale frajer, na moji hru přistoupil. Dal jsem mu na ránu svoji dlaň a povídali jsme si, co uděláme s penězi. Ano, teprve nyní. Že si za ně koupíme dva krásné domy se společnou zahradou a pak se oženíme.

„Vezmeme si sestry – dvojčata. Tak budeme stejní nejen my, ale i ony. Až nás to omrzí, tak si je…“ a to vyměníme již neřekl.

Ano, sny, které se nevyplní, jsou věčné. Sklonil jsem hlavu. V případě, kdy na tom nejvíce záleželo, ruka nepomohla. Bylo to totiž uštknutí pravé, se vším všudy.

A vtom nade mnou přeletěl vrtulník. Ještě jednou se otočil, aby se o tom, co viděl, ubezpečil. Potom letěl zpátky. Kouř ustoupil větru a naše auto bylo patrno z dálky. Pilot nevěděl, jestli nejsme ozbrojeni, nechtěl nic riskovat, a proto se více nepřibližoval. Oznámí to jen mým pronásledovatelům a ti mě volnou krajinou poženou až k moři. Jak snadné. To, že bych někam utekl, nepřipadalo v úvahu. Měl jsem ještě trochu času, ale co udělám, jsem již věděl. Ještě jednou jsem se podíval na Alfonza. Ležel nehybně na zemi a zdálo se mi, že se usmívá. Byl strašlivě bledý, a když jsem se otočil, jakoby říkal:

„Brácho, všechno, cos v životě měl rád, tak jsi vždycky prohrál. Co otálíš? Všichni jsme už tady a čekáme.“

Také jsem ale slyšel, jak mluví o Hraběnce:

„Úžasně cílevědomá žena, která se ničeho nezalekne.“ Připomněl jsem si dobu, kdy jsem si s ní povídal a dělal naivní plány. Připomněl jsem si, jak jsem vyprávěl o mém souboji s kouzelníkem, jak jsem jej táhl za nohy a kopal mu větví hrob. Jak jsem objevil, že vesnice leží na smolinci. Jak při vyslovení slova URAN jí doslova zazářily oči. A pak to vyřešila. Pozvala policajty, aby nás smetla a získala Ryku i tu rudu. Neviděla lidi, ale jen své cíle a další prachy. Jinak již myslet nedovedla. Věděla, že peníze jsou tím šestým smyslem, umožňujícím plně těžit z ostatních pěti. Já je ale již nepotřebuji. Nikdy jsem neměl ctižádost být nejbohatším člověkem na hřbitově.

A tak jsem Alfonzovi ten vak s penězi, pro který jsme jeli až sem, podložil pod hlavu. Byl to největší paradox mého života. Ve vaku bylo milion dolarů.

„Alfonzo, nyní máš po čem jsi toužil. Dostatek peněz a žádné starosti. Akorát ten zatracenej život ti chybí. No co, zabojoval sis ve Vietnamu a pak dělal nádeníka těm, co bohatnou z drog. Třeba se příště na tom společenském žebříčku narodíme o pár stupínků výše, abychom celý život nemuseli být něčí nástroj.“

dálce již bylo slyšet vytí policejních sirén. To, že jsme nejeli do Darwinu, si všimli okamžitě. Kde jsme dnes, jim oznámil vrtulník. Včera nás zachránil požár. Paní Prozřetelnost nám ještě jednu noc věnovala. Nyní nás ženou na sever k moři, jako se žene stádo dobytka. Přitom práskají bičem. O tom, že již nejsme dva, zatím nevědí. Zde již cest není, jenom ta jedna. Abych unikl, musel bych létat jako ti orlové, co krouží nade mnou. Zvířata mají hluboký instinkt. Vědí, co bude následovat. Proto se mě drží.

Škoda, že jsem se nenarodil jako pták. Mohl jsem si celý život jen bezstarostně létat. Možná jsem po tom ve skrytu duše toužil, proto jsem se stal pilotem. Nebo delfín. Oč ta zvířata mají snadnější život. Co si člověk těmi svými vynálezy pomohl. Na nové léky se narodily nové nemoci. Jako by je seslal sám dobrotivý Bůh. Co pokrok, to v podstatě krok proti lidstvu. Města se dusí smogem. Voda se nedá pít. Potraviny jsou radioaktivně ozářeny. Další nemoce způsobuje radiotelefonní a elektromagnetická radiace. Lidé jsou schválně vystavováni napětí a jsou jim předkládány desinformace, které s nimi manipulují. Umělá zemětřesení, cyklony a změny počasí a k tomu ekonomicko politické divadlo. A mnoho dalších. Ne, pryč od toho. Dost jsem si té vychvalované demokracie užil.

Šel jsem k autu, vlezl dovnitř a nastartoval. Motor poslušně naskočil. Vše fungovalo bez problémů, jako že to tak má být. Zařadil jsem jedničku a pomalu se rozjížděl, jako tenkrát od uzdravené matky velitele věznice. Můj poslední pohled Alfonzovi říkal:

„Vydrž kamaráde, hned jsem u tebe.“

Pak jsem přidal. Opojen rychlostí a konečností svého rozhodnutí jsem sešlápl pedál plynu až na podlahu. Kola se protočila a krajina s roztroušenými keři se začala míhat jak na řetízkovém kolotoči. Proto jsem si asi na to vzpomněl. Na to, jak měla oči jako dvě pomněnky a pořád se smála. Drželi jsme se za ruce a celý svět se s námi točil. Bylo to také jako na řetízkovém kolotoči. Pocítil jsem znovu vůni toho nevinného pocitu, o kterém jsem předtím nevěděl. Uvědomil si jeho strašlivou sílu. Jen naivní tvor si může myslet, že o všem rozhoduje sám. Nyní již to vím, ale je příliš pozdě, abych to mohl použít, nebo změnit.

dálce se přede mnou rýsují prvá skaliska na pobřeží. A ten hukot policejních motorek v uších sílí. Ne, hoši, mně se znovu do kriminálu nechce. Užil jsem si ho dost na to, abych věděl, jak je možné z člověka udělat zvíře. Ale než to skončíme, ještě chvíli se projedeme. Vždyť ten film v mé hlavě není u konce.

životě jsou i chvíle krásné. Dlouho mi trvalo, nežli jsem si uvědomil jejich spojení. Aby mohly být chvíle krásné, musí být i chvíle s neštěstím. Vzpomínám na svatbu s Marií. Na novou cestu životem nás přijelo doprovodit desítky aut a při rozjezdu od našeho zadluženého baráčku také všichni troubili. Slyším ale ještě jednu proměnu. Sirény aut svatebčanů se proměňují v sirény aut a motocyklů, těch za mnou. Těší se až mě chytí. To bude krásná chvíle, zase pro ně. Co je krásné pro jednoho, může být velice špatné pro druhého. No vida, za chvíli budu vědět o životě všechno.

Můj film v hlavě ale nekončí. Vidím i Zuzanu a Davida, jak jí uvolňuje lano a ona padá ze skály k mým nohám. Vidím, jak padá i on. A jak mně to všechno přišili, odsoudili mě a uvěznili. Vidím i jak jsem utekl. Celý život jsem byl nějak manipulován. Co jsem dělal svobodně bylo, že jsem se svobodně snažil připravenému osudu vyhnout, ale padal jsem znovu do jeho skrytých léček. Nic víc. Zdálo se mi, že nedělám to, co chci, že jsem v něčí závislosti a sám sobě se ději. Má to tak mnoho lidí, ale neuvědomují si to.

Auto poslušně přede jako kolovrátek osudu a skály na pobřeží se blíží jako slavobrána. Napadají mě hloupé myšlenky. Co by se asi stalo, kdyby ten stroječek, ve kterém jedu – to autíčko – dostalo duši. Duši a s ní vlastní rozum. Jestlipak by si začalo jako člověk myslet, že vše, co dělá, je jeho rozhodnutí?

Že nenarazí do stromu a vyhne se výmolům?

„No, to je přeci samozřejmé.“

Že každý den jezdí léta do práce?

„No, jinak bych nedostalo benzin do nádrže a nemohlo bych parkovat v hezké garáži. Ani na mechanika, co ošetřuje moje kovové tělo, by nezbylo. Jinak ale stále dělám, jen to, co chci,“ by určitě ten bláhový strojek – to domýšlivé autíčko řeklo.

já jsem celý život dělal „jen to co jsem chtěl“. A nakonec dělám to i nyní. Ale co kdyby to auto na ten podfuk přírody najednou přišlo, prásklo se stěračem do předního skla a řeklo:

„Vůbec nedělám věci co chci a celý život jsem se zabývalo věcmi, které nenávidím. Zjistilo jsem, že mé iracionální já je silnější než má vůle.“

A uvažujme s ním dále. Pokud jsou mně mé vlastní skutky záhadou, jak mohu hodnotit promyšlenost skutků jiných? Proč to, co děláme, vlastně děláme?

Raději dost. Muselo by se ozvat, PROTOŽE MUSÍME.

Cítím vůni moře. Je slaná a vlahá. Co jsme se v něm s Alfonzem nakoupali. Je to nekonečný živel, o kterém si lidé myslí, že jej zvládli. Moje myšlení se rozbíhá na plné obrátky, jako by tušilo, že si na mnoho věcí nevzpomnělo. Že to: „má dáti – dal,“ zůstane neuzavřené. Pedál plynu je na doraz. Vybírám si úsek mezi dvěma balvany. Pak bude následovat příkrá hrana asi třicetimetrového srázu. Dobře si to místo pamatuji, když jsme zde letěli. Pod hranou jsou ostrá skaliska. Naděje na přežití není. Slyším i svoji poslední píseň na rozloučenou. Skládá se z vytí motoru mého auta a policejních sirén za mnou. Jsou to varhany smrti. A již letííííííím a jako by na mě někdo volal:

„Chlapče – život je pomalým ztrácením všeho, co milujeme, to jsi nepoznal? Příroda zachovává druhy. Velmi málo se stará o jedince…“

Krajina se pode mnou náhle otevřela. Bylo to jako by kat máchl mečem definitivní. Předtím ještě šlo zastavit. Teď již ne. A mé se zmocnil úžasný, čistý pocit kamikadze, který řeší každý problém. Sbohem světe, měl jsem tě rád a toto bylo mé poslední svobodné rozhodnutí. Vždyť tím nejlepším opevněním proti osudu je hrob.

KONEC TŘETÍ ČÁSTI

ČÁST ČTVRTÁ

FACKA

Je krásné letní dopoledne, tak jako umí být jen v Itálii. Blížím se k docela malému městečku, jehož jméno vám neprozradím. Koneckonců myslím, že to ani není důležité. Blížím se k jeho zahradní části, o které by se dalo říci, že zde žije horních deset tisíc. Ale toto městečko ani deset tisíc obyvatel nemá. Ulice patří mezi ty, kde auto projede opravdu občas. Proto je tu klid a je slyšet zpěv ptáků v alejích stromů. Zahrady jsou obehnané krásnými zdmi, s tu a tam nějakým barokním či gotickým okénkem zdobeným tepanou mříží, obrostlou břečťanem. U brány velké, dříve pro kočáry a nyní pro auta, je ještě branka menší, pro pěší. Ta velká se otevírá automaticky, od té malé se klíče ztratily, protože ji nikdo nepoužíval. Asi by protivně vrzala, jako když vzbudíš spáče.

Jestli přicházím pomalu, nebo přijíždím na kole, na tom nezáleží, protože jsem duch. Ano, docela obyčejný duch. Když projdu zdí, což pro mě z tohoto titulu není problém, octnu se spíše než v zahradě, v zámeckém parku. Pečlivě uhrabané pěšinky, lemované živým plotem, tomu nasvědčují. I budova domu, která všemu vévodí, je vznosná. Zahradník zrovna stříhá růže a usmívá se, protože je pohoda. Takový den, kdy se nic neděje. Když se ale ohne, na zadku se mu objeví pětačtyřicítka. Asi na drobné dravce. Na co jiného? Procházím kolem něj, ale nezdravím. Ne, nejsem nevychovaný, ale on mě nevidí, protože jak jsem již řekl, jsem duch a po mém pozdravu by se bezradně rozhlížel. Jsem konečně u domu a jdu dovnitř. Pojďte, vezmu vás s sebou, bude to zajímavé.

Stoupám po širokých schodech s kobercem, jako dým. Určité by se po něm pěkně šlo. Skoro lituji, že svá chodidla nemohu do tébichu zabořit. Všude je také nebývale čisto a na stěnách jsou obrazy a u nich, tak jako to má být, signální zařízení, protože jsou cenné. Dále jdu po zvuku, který je slyšet až sem. Procházím zeď za zdí, a vítá mě obývací hala s krbem.

Když se stanete duchem, oheň i krb jsou vašimi přáteli. Však jednou uvidíte. Dnes má krb volno, nehoří, protože je teplé letní odpoledne. Hoří ale tváře těch dvou, co u něho stojí. Je to muž a krásná žena v letech. Poslouchejte, možná je poznáte.

Muž tvrdí důrazně: „Kolikrát ti mám říkat, že se na advokátku nehodí. Bude z ní jednou vynikající herečka.“

Žena, jedovatě: „A ty si myslíš, že bude šest let studovat a pak bude dělat lidem šaška?“

„Dobrý herec není žádný šašek. Je lidmi oblíbený a jeho fotografie jsou na stránkách předních časopisů. Dobrý herec, Conceto, přináší lidem štěstí.“

„Všechna sláva polní tráva. Přijde lepší a je po kariéře. Kdežto advokát rozhoduje lidské osudy doopravdy. Je skutečným pánem. Ne jen pár hodin na jevišti zapadlého divadla. Je pánem stále. Kdežto herec mele každý den do omrzení pro pár lidí, co tomu ani nerozumějí, stále to samé a tváří se, jak mu nařídil režisér. A ty tvé průpovídky, že advokát je lepší než doktor, protože tě připraví jen o prachy, kdežto doktor i o zdraví, znám.“

„Pamatuj, Ryka je moje, já ji našel na skále a s nasazením vlastního života ji zachránil.“

„Alfonzo, kdyby bylo po tvém, tak dneska někde v buši hází bumerangem a baští červy. Já ji z toho hnoje tam vytáhla a adoptovala. Je nyní mou dcerou.“

„Milá Concito, nezapomínej, že jsem tvůj právoplatný manžel a o budoucnosti naší dcery rozhodujeme stejným dílem.“

Žena, kterou jste jisté poznali, nyní vede dlouhý monolog, a tak si raději sedněte, uvařte kávu a poslouchejte.

Alfonzo, ty ses tenkrát na té skále praštil do hlavy více, než jsem si myslela a asi jsi docela přišel o rozum. Tvá paměť zůstala tam někde na šutru a spláchly ji vlny. Naše manželství, moje fingovaná smrt s Rykou, je přece jeden velký podvod a ty to víš! Chtěli mě oddělat, protože jsem jim začala přerůstat přes hlavu a já jim na to přišla. Z toho mafiánského kolotoče jsem se chtěla dostat dlouho, o tom jsi přece věděl také a tady při tomto letu se mi to povedlo. Do té rakve s křídly jsem prostě s Rykou nenastoupila. Nastoupil někdo jiný. A tím, že se po startu letadlo zřítilo, jsem zmizela ze světa a hlavně z mafie. Pak jsem se ale dozvěděla, že na tebe dělají v Darwinu halali.

Můj dobrotivý Alfonzo, bylo mi tě líto, tak jsem tam letěla a zasáhla. Stálo mě to spousty a spousty peněz, aby opravdového Alfonza, který byl mrtvý, prohlásili za tebe, za uprchlého dvojnásobného vraha, výrobce a překupníka drog a žháře. Tebe jen rychle vylovili. Byl příliv a skály, co sis vybral ke své vysněné sebevraždě, byly hluboko pod vodou. Byl jsi jen k nepoznání potlučen. Vrtulník, který tě stíhal, tě skoro okamžitě dopravil do Darwinu a za dvě hodiny tě operovali prvotřídní doktoři. V kapse tvé košile dokonce našli Alfonzovy „čisté“ papíry. Nějakou dobu jsi byl v kómatu a když jsi nás poprvé s Rykou viděl, blábolil’s nesmysly. Dokonce sis myslel, že jsme někde v nebi a primáře jsi považoval za svátého Petra. I když tomu „nebi“, při našem způsobu života, bych se trochu divila.

Hraběnka zvedla oči, pousmála se, a pokračovala:

Tak si Alfonzo, vše srovnej v hlavě. Jsi vylhaná, uměle stvořená bytost, něco jako Golem. Neudělal tě rabbi Lówa, ale já. Když vytáhnu z tvé hlavy šém, zhasneš. A tím šémem jsou, Alonzo, tvé otisky prstů. Mají je v tvém kriminále schované na památku tvého báječného útěku. Tak bud’hodný a chovej se podle toho, než mi dojde trpělivost.

Jedu se nyní s přáteli koupat a vrátím se později. Až přijde Ryka, pozvi ji na večeři, hezky se na ni usmívej a řekni, že jsme se rozhodli, že půjdou na práva.

Hraběnka pohodila hlavou a ještě jednou se na Alfonza podívala, zdali všemu rozumí. Když nic neříkal, odešla. Za pár minut se z brány zahrady vyřítilo černé porsche.

Ještě ale není konec. Nepředstavil jsem vám šestnáctiletou krasavici Ryku. Počkejte, za chvíli přijde. Ale než přijde, budeme sledovat uprchlého dvojnásobného vraha, výrobce a překupníka drog a žháře – našeho Alfonza.

Je smutný. Takto si to celé nepředstavoval. Rozhovor s Hraběnkou, to byla pro něho facka. Moje pravda, že Hraběnka je kruté zvíře, se mu ale den ode dne potvrzovala. Proč moje pravda? Promiňte, zapomněl jsem se představit. Ano, jsem jeho kamarád – Alfonzo pravý. Bohužel nyní již jen in memoriam.

Můj „brácha“ to ale tak nenechá. Dobře jej znám. Vidím, že odchází do své komůrky. Concita jí sice říká pracovna, ale vypadá spíše jako komora kouzelníka. Na stěnách neznámé symboly, staré mapy a masky. I jako duch se tu necítím dobře a trochu se bojím. Hrabe se nyní v šuplíku. Něco hledá – a již to má. Malá hadrová panenka. Pěkný kousek. Jako by Hraběnce vypadla z oka. Bere ji do ruky a nejdříve hladí. Je to ale radostí, že ji našel, ne z lásky. Je vidět, jak se hluboce soustřeďuje. Na něco usilovně myslí. Myslí tak, až se mu na spáncích dělá pot. Nedivil bych se, kdyby se mu začalo i kouřit z uší. Nemohu jej v tom nechat, tak svoji sílu přidávám. Byli jsme přece nerozluční kamarádi. A nyní – co to dělá? Jde k akváriu a panenku do něj hází. Plave na hladině. Pochopil jsem to celé. Brácha dělá Woodoo. Staré indiánské kouzlo.

„To ale musíš tu panenku potopit a držet pod vodou,“ volám, i když mě neslyší. Musíš, brácho! Ona si to zaslouží! Vždyť do toho letadla, co věděla že spadne, místo ní nastoupila žena s dítětem. Navlékla ty chudáky do svých drahých hadrů a zaplatila jim výlet, na který se těšili a ještě jí děkovaly. Výlet do nebe. Ano, brácho, drž ji pod vodou tak dlouho, až tam zůstane a nevyplave. Teď jí tu facku vrátíš, za nás za všechny.

„Kdepak jsme se tak dlouho toulali?“

Do dveří vešla krásná, štíhlá dívka, jejíž blond vlasy ozářily místnost.

„Ahoj, taťulko, jsi nějaký smutný.“

„Ale, měl jsem nějakou práci a ještě jsem se z toho nevzpamatoval.“

„To přejde a zase bude veselo.“

Hladí Alfonza po zarostlé tváři a já mu závidím.

„Už jste se s Concitou dohodli?“ A její krásné široké oči září napětím.

„Dohodli, miláčku. Vybrali jsme pro tebe to nejlepší.“

„Snad nepůjdu šprtat paragrafy?“

„Ne, jdeš na herectví, jak sis přála.“

„Tátooo, seš moje zlato, děkuji,“ a mlaskla pusa.

„Tobě se ji podařilo přemluvit?“

Následovala kratičká pauza, ve které živý Alfonzo – brácha, mrkl na dno akvária, kde nehybně mezi kamínky a drobnými lekníny ležela panenka a ještě tu a tam ji opustila bublinka, jako by z ní odcházel život. Pak procedil mezi zuby:

„Myslím, že podařilo. Víš – krásné myšlenky, nejsou-li provedeny, nejsou hodny krásných snů.“

„Tomu sice nerozumím, ale když jsem jela okolo koupaliště, přijela sanitka. Někdo se utopil.“

„To víš, lidi si někdy nedají pozor na pusu.“

Chvíli se odmlčel a potom dodal:

„No a pak vdechnou vodu a je s nimi konec.“

Jdu zase pryč. Své jsem se dozvěděl a nebudu více otravovat. Jak kdysi řekl brácha, člověk má vědět, kdy má skončit. Říká se tomu „umění odejít“ a platí to nejen pro vězně, ale i pro duchy.

Ještě vám mohu jako vševědoucí něco prozradit. Z Ryky se stala úspěšná herečka a natočila v Hollywoodu několik vynikajících filmů. Alfonzo – brácha – zdědil po Hraběnce veškerý majetek. Bylo to tolik peněz, že poslal do své bývalé věznice dotaci a na jeho žádost ji o patro přistavěli. Postavili tam pro vězně výchovný nevěstinec a dominové kasino. Vězni po skončení trestu nechtějí domů, říkají, že vězení není uvnitř, ale venku. Sám si pak zařídil manželskou poradnu pro muže s 98% účinností. Z ordinace odcházejí spokojení klienti a drží v ruce ještě mokrou figurku své drahé.

A ten milión, co jsem měl pod hlavou?

Nikdy se nenašel. Záhy poté si ale jeden z policajtů koupil za svůj mizerný žold rozsáhlé polnosti a postavil haciendu nebývalých rozměrů.

Již ale běžím, povinnost volá. Za odpoledne se musíme pětkrát pomilovat a já mám rest. Ptáte se, v jakém to jsem nebi? Kdepak, jsem teď králík v Austrálii a dostal jsem se sem jen díky známým mafiánům a technice OOB.

Sbohem, váš Alfonzo.

Ano, Alfonzo odešel, Conceta je mrtvá a Ryka se potuluje někde v Hollywoodu. Zůstal jsem sám a věnuji se léčitelskě profesi. Denně slýchám neuvěřitelné příběhy kdysi zamilovaných manželů. V podstatě zjišťuji, že nevěra je ve většině případů pochopitelná. Co je nepochopitelné, je věrnost. No a kdo to nepochopil, tak končí na mé klinice.

„Sestro, zavolejte dalšího pacienta!“

Mám toho dnes až po krk. Potřeboval bych změnu.

„Je tam již jen jedna paní.“

„Pro ženský tu nejsem.“

„Je neodbytná.“

„Tak ji pozvěte dál.“

„Jak vám mohu, dámo, pomoci?“ říkám přes rameno a dívám se z okna. Venku poprchává a vítr honí listí. Představuji si, jak se po této poradě osprchuji, zalezu ke krbu, naliji si sklenici koňaku „Rémy Martin“ a budu zahánět špatné myšlenky. Samota je hrozná.

„Dámo, máte partnera? Proč nepřišel raději on?“

„Mám problém. Můj partner stojí přede mnou a ani se na mě nepodívá.“

„Říkáte váš partner,“ a otáčím se.

„Prokristapána Věro, co ty tu děláš?“

„Tak, zastesklo se mi po staré dobré známosti. Mám těch politiků, ministrů a generálů dost a oni mě taky. A taky potřebuji rychle změnu. Hlavně jména. Trochu mě hledá policie. A tak jsem si myslela…“

Věra přišla a vnesla světlo do mého srdce. Měla schopnost dát životu jiskru, kvůli níž stojí za to žít.

„Sestro, pro dnešek končíme a na zítra odvolejte pacienty. Co na zítra, na týden, nebo rovnou na měsíc. Co měsíc… Věro!!!“

* * *

A tak byl konec šťastný. Ale jak řekl starý rabín na smrtelné posteli:

„VŠE BYLO JINAK.“

KONEC

Vydalo nakladatelství NAŠE VOJSKO, s. r. o.,

142 00 Praha 4, Mašovická 202/8, e-mail: info@nasevojsko.com, www.nasevojsko.cz,www.nasevojsko.eu, tel.: +420 224 313 071, v roce 2010 jako svou 7055. publikaci.

Jazyková korektura PaedDr. Libor Hlaváček, Ph.D.

Grafický návrh a litografie obálky Jindřich Procházka – Naše vojsko. Tisk a vazba Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

ISBN: 978-80-206-1152-9

Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována nebo kopírována v podobě mechanické, elektronické anebo šířena jakýmkoliv jiným informačním systémem bez předcházejícího souhlasu držitelů autorských práv.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai