Zera nad Pacifikem

Sakai Saburo

(2007)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Válečná

Nejúspěšnější japonský stíhací pilot druhé světové války Saburo Sakai je skvělým vypravěčem. Válku popisuje ze svého úhlu pohledu – jako supereso japonského námořniho letectva, jako samuraj. Vypráví o svých vítětstvích a vítětstvích příslušníků námořních stíhacích perutí.

ÚVOD

O II. světové válce již bylo řečeno a napsáno velmi mnoho. Přesto však stále nacházíme nová fakta a nová svědectví, která pomáhají vyplnit mezery v nepřehledném množství osudů jednotlivců i celých armád. Teprve dnes, po více než dvaadvaceti letech, dostávají se nám do rukou paměti japonského stíhacího letce Saburo Sakaie. Nad stránkami jeho deníku budeme sledovat přímo z kabiny japonského stíhacího letounu letecké souboje nad Čínou, Filipínami, Indonésii, Novou Guinejí, Korálovým mořem, Guadalcanalem, Ivojimou i Japonskem samým. Dostaneme se do oblastí, vzdálených nejen geograficky, ale i myšlenkově. Právě proto je velmi obtížné poznat, do jaké míry je Sakai typický jako voják imperialistického Japonska. Jako s hrdinou dobrodružné literatury s ním budeme patrně sympatizovat. Avšak stačí pohled do zaměřovače jeho stíhačky a zcela jednoduché srovnání nám rázem pomůže překlenout vzdálenost světadílu i čtvrt století. Cožpak nebylo imperialistické Japonsko na dálném východě tím, čím nacistické Německo v Evropě? Známe-li dobře hitlerovské Německo, můžeme předpokládat, že jeho někdejší spojenec na dálném východě s ním bude mít mnoho společného. Očima německého vojáka jsme měli možnost podívat se na válku prostřednictvím německých pokrokových autorů, jako je Bredel, Thürk, Opitz a další. Podívejme se nyní na druhou frontu v Pacifiku očima japonského námořního pilota.

Česká verze jeho pamětí je věnována především milovníkům letectví, profesionálům i amatérům, kteří v ní najdou daleko více, než jenom napínavé čtení, předkládáme čtenářům Sakaiův deník jako kus válečné letecké historie, jako součást literárního memoárového žánru vynikajících piloto našeho věku.

Kresba: Karel Helmich

Z angličtiny přeložil Otakar FUKA

NĚKOLIK SLOV O AUTOROVI

„…V japonském námořním letectvu jsem se naučil vládnout řízením stíhacího letounu a ničit nepřátele ve vzduchu, na moři i na souši. To jsem dělal více než pět let v Číně, Pacifiku, Indonésii, skoro všude, kde se za války bojovalo. Nepoznal jsem v klukovských letech nic jiného. Byl jsem pro boj vychován…“

To jsou Sakaiova slova při prvním setkání s reportéry agentury „Associated Presse“ v roce 1954. Kdo je vůbec tento muž, jehož jméno si tak dobře pamatují všichni japonští letci, kterým se podařilo přežít válku? Dvě stě dvacet operačních letů, šedesát čtyři oficiálně uznaných sestřelených nepřátelských letadel, těžce zraněn v bitvěnad Guadalcanalem 8. srpna 1942, v říjnu 1944 povýšen na poručíka. To jsou suchá fakta, vyčtená z dokumentů bývalého císařského japonského námořního letectva.

Saburo Sakai

Už jen letmý pohled do válečného zákulisí“druhé strany“ láká. Japonské i americké válečné archívy jsou k dispozici a přímý svědek vzdušných bitev nad Pacifikem začíná mluvit. Reportéři Martin Caidin a Fred Saito, kteří jeho vyprávění zaznamenali, se dávají do práce. Ano, válka viděná z kabiny slavného „Zera“, očima vynikajícího nepřátelského stíhače, to tu ještě nebylo!

„… Měl jsem prostě štěstí a přežil jsem to všechno… Bylo mnoho jiných, lepších než já. Nišizava, Ota, Takasuka, Sugita, Muto a další. Ale ti všichni padli… nedočkali se porážky. Já ano. Po kapitulaci jsem byl propuštěn z armády bez nároku na jakýkoli důchod. Byli jsme poraženi a penze se udělují jen veteránům vítězných národů. Okupační zákony mi zakázaly řídit jakékoli letadlo bez ohledu na typ. Sedm let jsem nemohl získat žádné stálé zaměstnání. Poznal jsem novou válku, nové nepřátele. Chudobu, hlad, nemoc a strašný pocit marnosti. Pracoval jsem v dolech, na silnicích, žil jsem v chatrči, kterou jsem si sám postavil, chodil jsem v hadrech a měl jen tak-tak co jíst. Teprve když skončila okupace, dostal jsem koncesi na malou tiskárnu. Vypůjčil jsem si nějaké peníze a pracoval ve dne v noci, abych zaplatil dluhy. Pak Jsem jednoho dne dostal zvláštní pozvání. Nevěřil Jsem svým očím, když jsem stanul na palubě americké letadlové lodi. Všechno se změnilo, letouny i lidé. Místo starých známých Dauntlessů a Hellcatů nemodernější „tryskáče“ a místo nepřátelských letců v kombinézách – lidé v elegantních uniformách, zdobených stužkami válečných vyznamenání. Ještě před osmi lety jsme po sobě stříleli v divokých bojích ‚kdo z koho‘ a najednou jsme byli zase přátelé…“

Reportéři to nemají lehké. Sakai o sobě nerad mluví. Často odmítá další rozhovory. Je samuraj. A mentalita těchto lidi je pro Američany i Evropany naprosto cizí. Jeho čest Je příliš spjata s pojmem vlast, než aby při pustil, že právě jeho vlast způsobila neštěstí mnoha národů, Japonského nevyjímaje. O tom, co se dělo s ním a s Jeho národem v období krize a expanze, ví dnes nejlépe on sám.

„… Několikrát jsem dostal nabídku, abych se vrátil k japonskému letectvu. Odmítl jsem. Nechci vstoupit znovu do armády po tom všem, co se stalo. I když to pro mne bylo těžké odmítnutí. Víte, tak jako ryba musí plavat, pilot má létat. Člověk nemůže jen tak zapomenout. Dnes je to už víc než deset let, co nelétám. Když ale někdy zavřu oči, znovu cítím řídicí páku v rukou, pedály pod nohama, slyším hukot motoru a kolem je nekonečně modré nebe. Znovu prožívám ten nádherný pocit volnosti, Jaký může pochopit zase Jen letec. Ne… nezapomněl jsem létat… Modlím se jen, aby důvodem mého návratu do vzduchu nebyla opět válka…“

Teprve po dlouhé době, když se podařilo Caidinovi a Saitovi navázat se Sakaiem osobní přátelství, když se shromáždily stovky výpovědí ostatních vojáků, dal jim Sakai k dispozici svůj válečný deník. A tak vznikla kniha, které dal sám Sakai následující motto:

„Památce těch, co umírali v hořících letounech, ať byla jejich zlomená křídla označena kruhy či hvězdami, památce letců, kteří se už nikdy nevrátí domů…“

Poznámka: Saburo Sakai zemřel 22. září 2000 ve věku 84 let (snímek z roku 1990).

Začátky u námořnictva

Za oknem železničního vozu ubíhá známá krajina. Dívám se nepřítomně na rýžová pole, malé selské usedlosti, naslouchám rytmu kol a syčení páry. Co bych za to dal, kdybych se nemusel vrátit domů.

Z Tokia na nejjižnější cíp ostrova Kjúšú je daleko a cesta stojí spoustu peněz. Můj roční pobyt v Tokiu stál také hezkých pár jenů a všechno to bylo nadarmo. V prvním ročníku střední školy jsem propadl. Zklamal jsem tokijského strýce, který do mne tolik investoval, zklamal jsem i matku, která mi tolik věřila…

A vlak se nemilosrdně řítí dál. Každou vteřinu jsemokus blíž k domovu. Projíždím krajem, kde už od nepaměti žili mi předkové, samurajové – bojovníci. Musím na ně teď myslet… Je tomu už dávno, co ztratili svá privilegia, ale náboženská přikázání knihy „Hakagure“dodržují dodnes. Snažil jsem se žít podle jejich morálky, ale v této sparťanské disciplíně není místa pro slabochy a zbabělce. Co jen řeknu matce? Zase bude doma o jeden hladový krk více. Mám ještě tři bratry a tři sestry, je mi šestnáct, měl bych se už živit sám. V duchu vidím matčinu ustaranou a pohublou tvář – vrací se z práce na poli s nejmladší sestrou na zádech. Od otcovy smrti na ni dolehla bída a starost o děti ještě silněji. Je hrdá a statečná. Vím, že mi nebude nic vyčítat, ale strašně se stydím.

Konečně vlak zastavil na malém nádraží městečka Saga. Stmívá se. Plížím se k našemu domku Jako zloděj. Nechci nikoho potkat. Stydím se přede všemi, stydím se sám před sebou. Nikdo neřekl ani slovo, ale všichni to mají v očích a Já to cítím. Jsem na obtíž. Musím pryč, nebo se hanbou propadnu… Kam ale jít? Ubíhají týdny, městce, pocit marnosti a hanby mě však stále neopouští. Až jednou jsem si všiml velkého plakátu. Visel na nádraží a zval mladé hochy do námořnictva. Sliboval slušné vyhlídky, existenci. Příliš jsem se nerozmýšlel, snad je to má jediná možnost, řekl Jsem si. A přihlásil se.

Je květen 1933.

Přicházím jako nováček na námořní základnu Sasebo. Můj život se mění v peklo. Často hledám útočiště ve své víře. Je to Jediné, co mi pomáhá vydržet. Málokdo si dovede představit, jaký dril existuje v císařském japonském námořnictvu. Za sebemenší kázeňský přestupek jsme neustále biti a jinak fyzicky trestáni. Námořní poddůstojníci z nás dělají ubohý dobytek, neschopný samostatného myšleni a normálního lidského projevu.

Jakmile skončil výcvik na pevnině, jsem odvelen na válečnou loď Kirišima. Tam je to ještě horší. Každý den jen hodina osobního volna. Využívám ji ke studiu navigace a ke zdokonalování v námořnickém řemesle vůbec. A po té hodině klidu znovu začíná řev, zmatek a ponižování.

„Kadet Sakai! Ke mně! Podpor ležmo za rukama a kliky: ráz, dva, ráz, dva… Vztyk! Kadet Sakai! Dřepy na jedné noze! Patnáctkrát! Ráz! Dva! Kadet Sakai, to vás nenechávám dělat, protože bych vás nenáviděl. Jasný? To dělám proto, aby z vás byl Jednou dobrý námořník! K zemi!…“

Nikdy nestačím spočítat rány holí, které jsem dostal. Ještě se nezahojily podlitiny a už na ně dopadly další. A to jsem doufal, že nejhorší Jsem si odbyl v Sasebo…

Po dvou letech, v roce 1935, skládám úspěšně přijímací zkoušky do poddůstojnické školy námořního dělostřelectva a šest měsíců později jsem přidělen na válečnou loď Haruna k šestnáctipalcovým dělům.

Po celou dobu vojenské služby bylo mým největším přáním dostat se k letectvu. Námořní letci jsou cvičeni v letecké škole na základně Tsuchiura, ale výběr je velmi přísný. První radostný okamžik na vojně prožívám, když čtu na listině vybraných sedmdesáti uchazečů své jméno.

Jakmile jsem dostal první dovolenku, jel jsem navštívit svého strýce do Tokia. Řekl mi, že je na mne pyšný. Prožil jsem s jeho rodinou krásný večer. Sestřenice Hatsujo uspořádala na mou počest malý domácí klavírní koncert. Byla okouzlující, její půvab ve mně zanechal hluboký dojem, snad právě proto, že tolik kontrastoval s brutalitou vojenského prostředí, v němž jsem žil v poslední době.

Základna Tsuchiura se rozkládá na břehu velkého jezera. Je tu letiště se dvěma betonovými dráhami 2 700 a 1 900 metrů dlouhými, veliké hangáry, opravny a stovky letadel nejrůznějších typů. Ve své klukovské touze po létání jsem si nikdy nedovedl představit, jak náročný a obtížný je výcvik pilotů.

„Stíhací pilot musí být bojovný a houževnatý… Pokud tyto vlastnosti nezískáte, nemůžete se stát námořními piloty…“, říká nám instruktor tělesné výchovy. Jedním z jeho oblíbených výchovných prostředků je zápas. Nechá nastoupit dva z nás na žíněnku a ten, kdo prohraje, musí pak dokázat alespoň vzdorovat všem ostatním osmašedesáti soupeřům, aniž by padl vysílením. Kdo nevydrží, je z kursu vyřazen.

Po měsíci, když začínáme s prvními lekcemi, Je nás už jenom pětadvacet. Teď teprve chápu, proč jsou námořní piloti pokládáni za elitu ozbrojených sil celého Japonska. Metody výcviku jsou tvrdé a vyžadují stoprocentní fyzickou zdatnost. Dlouhá železná tyč, po které musíme šplhat bez přírazu do deseti metrů a nahoře se udržet ve visu Jednou rukou více než deset minut, je postrachem všech. Komu dojdou síly dříve, dostane kopanec a musí znovu nahoru. Tak dlouho, dokud nevydrží viset předepsanou dobu.

Plavat nás učí tím způsobem, že nás prostě naházejí do vody. Někteří z nás, kteří žili v horách a v životě neviděli moře nebo jezero, jsou odkázáni jen na své kamarády, jestli je vyloví nebo ne. Později denně trénujeme plaváni na Čas. Limitem pro námořního pilota je uplavat padesátku pod třicet vteřin. (Dnes je mi devětatřicet let, mám ještě nějaká střepiny v těle a plavu padesátku za 30 vteřin. Pozn. autora) Musíme umět plavat také pod vodou. Normální člověk vydrží s největším úsilím pod vodou asi čtyřicet vteřin. Námořní pilot musí vydržet devadesát vteřin. Můj osobní rekord je dvě minuty třicet vteřin. Samozřejmě, že nesmíme kouřit, ani pít alkoholické nápoje. Další „lahůdkou“ našeho výcviku jsou skoky z věže. Musíme skákat po hlavě, v letu zasalutovat a dopadnout na nohy do vrstvy písku. Je jisté, že se to vždy nepovede a o vážná zranění není nouze. Chůze po rukou, stoj o hlavě bez podpory rukou po dobu až patnácti minut, to jsou zcela běžné tréninkové cviky.

Také náš zrak je podrobován neustálým zkouškám a cvičením. Musíme rozpoznávat přesně vzdálené předměty za nejrůznějších světelných podmínek. (Později ve válce jsem se mnohokrát přesvědčil, že včas zpozorovat nepřítele a správně ho identifikovat je největší předpoklad k úspěšnému boji. Pozn. autora) Jeden důstojník na nás dokonce chce, abychom za denního světla rozpoznali hvězdy první velikosti. Nevíme, zda to myslí vážně, nebo je-li to vtip.

Cílem veškerých cviků bylo maximálně urychlit reakci nervové soustavy na každou situaci, nabýt jistoty a kontroly všech pohybů, ať je tělo v jakékoli poloze, a při nejrůznějších pohybech a polohách neztratit ani na vteřinu vědomi.

Jednou, ještě před ukončením výcviku, nám tyto získané vlastnosti zachránily život. Jeli jsme čtyři autem po silnici, vedoucí na srázu nad mořem. Řidič nezvládl zatáčku a v rychlosti asi 100 km/h jsme doslova vzlétli. Vyskákali jsme jeden po druhém,ještě než auto dopadlo do moře a vyvázli jen s několika oděrkami. Auto se roztříštilo o skalisko a zmizelo pod hladinou.

V listopadu 1937 jsme slavnostně vyřazeni z letecké školy jako námořní piloti III. třídy. Jsem odvelen na základnu Omura, kde nacvičujeme starty a přistávání na letadlových lodích. Není to nic lehkého. Začínáme na zemi, kde je označen obdélník velikosti paluby. Startujeme a přistáváme do nekonečna. Obdivuji se zručnosti starších kolegů. Mám pocit, že se jim nikdy nevyrovnám. Nejobtížnější jsou rychlé poplachové starty v nebezpečně krátkých intervalech a přistáni na gumové záchytné lano. Učíme se to celé tři měsíce. (Ačkoliv jsem se velmi pečlivě učil starty a přistávací manévry na letadlových lodích, podivnou ironii osudu jsem za celou válku z paluby mateřské lodi nestartoval ani k jedinému operačnímu letu. Pozn. autora)

Mým dalším působištěm je základna Kao-siung na Formose (Dnešní Tchaj-wan, v roce 1938 okupovaný Japonci.), odkud jsem po několika týdnech převelen ke kiukiangské peruti, operující v jihovýchodní Číně.

Takzvaný „čínský konflikt“, který začal v červenci 1937, se časem rozrostl v regulérní válku. Fronta si žádá stále většího počtu stíhacích pilotů, dokonce i takových „zelenáčů“ jako jsem já.

Základna Kiu-kiang v jihovýchodní Číně. Květen 1938

Velitel peruti z nás nováčků mnoho radosti nemá. Tuší, že bychom zle pohořeli v boji se zkušenými čínskými piloty a posílá nás na hlídkové lety nad frontou. Občas podporujeme akce našich pěšáků. Zdá se mi to ponižující, protože ctižádost novopečených Je vždy nekonečná. Nehledě k tomu, že naše armáda celkem bez obtíží postupuje a já, námořní pilot II. třídy, mám střílet do prchajících Číňanů…

Teprve 21. května čtu své Jméno v rozkaze na příští den. Mám letět ve formaci patnácti letounů k průzkumnému letu nad velkou čínskou základnou Chang-čou. Moje letka má letouny Micubiši 96. Jsou pomalé, mají malý dolet, pevný kapotovaný podvozek a otevřenou kabinu. Zdaleka nedosahují úrovně letounů, o kterých jsme se učili ve škole.

Časně ráno 22. května startujeme. Zaujímáme formaci pěti rojů ve tvaru písmene V a nabíráme výšku. Dohlednost Je výtečná, připadám si jako na cvičném letu. Nikde žádný nepřátelský stíhač, protiletecké baterie mlčí. Připadá mi neuvěřitelné, že tam někde hluboko pod námi zuří válka.

Z výšky tří tisíc metrů vypadá základna Chang-Čou docela nevinně, jako golfové hřiště. Hledím upřeně na ten krásný zelený obdélník, když tu náhle spatřím tři černé tečky. Odlepily se od země a směřují přímo k nám. Nepřátelští stíhači! Rychle nabírají výšku a přibližují se. Černí, zlověstní… Letím sice v patnáctičlenné formaci, ale mám dojem, že si vybrali za cíl zrovna mne. Stačím ještě poznat, že jsou to I-16 ruské výroby. V Evropě jim říkají Rata. Mají zatahovací podvozek, jsou rychlejší a daleko obratnější než naše „šestadevadesátky“. V hlavě se mi vybavují jejich technická data a zároveň cítím, jak mi tuhnou všechny svaly. Chci něco udělat, ale nic mě nenapadá. Co se to děje? Mám snad po devadesátiminutovém letu, ve třech tisících metrech bez kyslíkové masky, zpomalené reakce?

Začínám se tedy ohlížet všemi směry, div že si hlavu nevykroutím, ale nevím co dělat s řídicí pákou, mé nohy strnule spočívají na pedálech, Jednu chvíli se dokonce přistihuji, jak nervózně ohmatávám všechny páčky a knoflíky kabiny. Jsem jako pomatený. Jediné, na co Jsem si vzpomněl, byla věta, kterou Jsem tolikrát slýchal ve škole: „Za každých okolností zůstaň vždy ‚přilepen‘ k vedoucímu letounu své trojky…“ Třesoucíma se rukama si nasazuji kyslíkovou masku. Používá se pouze v boji ve výškách nad tři tisíce metrů, protože zásoba kyslíku u „šestadevadesátky“ stačí jen na dvě hodiny. Pak tisknu páku plynu na doraz. Motor řve, letoun skáče kupředu… Vidím kolem sebe padat přídavné benzínové nádrže svých kolegů. Aha, na to jsem zapomněl! S velkými obtížemi nahmatávám páku. Teď! Také moje nádrž padá k zemi. Než se mi podařilo pohnout tou prokletou pákou, ztratil jsem úplně přehled o situaci. A to – říkali nám ve škole – se nikdy nesmí stát!

Vidím, že jsem se vzdálil od vedoucího letounu své trojky, přidávám a zaujímám přesnou pozici ukázněného pravého wingmana. (Na rozdíl od známého označení „velitel“ a „číslo“ se v japonském letectvu používají v tříčlenném roji termíny „velitel“ a levý a pravý „wingman“. Roj tvoři formaci ve tvaru rovnostranného trojúhelníku. Pozn. autora) Ani si nestačím oddechnout, že jsem konečně něco udělal správně, když mě při letmém pohledu vlevo náhle zamrazí. Je nevyšší čas! Dvě Raty nalétávají přímo na mne. Tak co mám, k sakru, dělat?! Držet se za každou cenu ocasu vedoucího letounu formace, nebo jim utéct?! Mohu udělat cokoli, umím to… ale co je nejlepší? Teď přichází můj konec. Raty jsou už docela blízko, musí mě mít v zaměřovači jako na talíři. Ale co se to děje? Zázrak! Uhýbají prudce a míjejí mne (Pokládal jsem to za zázrak, ale vysvětlení bylo docela jednoduché. Velitel lelky měl už mnoho zkušenosti s nováčky a předpokládal, že v prvním boji ztratím hlavu. Vyslal proto jednoho ze zkušených pilotů, aby kryl můj letoun zezadu. Onen pilot, o jehož přítomnosti jsem neměl ani tušení, zaútočil právě včas na dvě nepřátelské stíhačky a zachránil mi tak život. Pozn. autora). Nevím, zdali jsem už sestřelen, nebo ještě ne. Slyšel jsem přece střelbu… Ale vždyť mi letí ty Raty přímo do rány! Jsou sotva čtyři sta metrů přede mnou! Srovnávám letoun, abych je dostal do zaměřovače. Tisknu spoušť, a – nic. Zapomněl jsem totiž mimo jiné před bojem odjistit palubní zbraně.

Pilot „šestadevadesátky“ letící napravo ode mne se dívá, jak se bezmocně vrtím v kabině, zakroutí hlavou a pálí na unikající Raty sám. Jenže v následujícím okamžiku točí nepřátelské stíhačky opět doleva. Chtějí se vyhnout jeho střelám a vracejí se zpět do mého palebného prostoru. Tentokrát už mám odjištěno a střílím… jenomže vedle. Úhlová rychlost Rat vůči mému letounu byla příliš velká. O tom jsem také někde slyšel… Tak už je to druhá promarněná příležitost.

Dostávám vztek a vrhám se za nimi jako beran. Nepřátelské stíhačky prchají jiným směrem. Vybírám si jednu z nich a s plynem naplno otevřeným se ji pokouším dostihnout. Pilot Raty kličkuje a uniká mým kulometným dávkám. Pokouší se o překrut a chce mne dostat do zaměřovače. Naštěstí to moc neumí a trasy jeho střel letí daleko ode mne. Cítím náhle svou převahu a přestávám se bát. Nade mnou krouží několik“šestadevadesátek“. Zřejmě čekají, jak to se mnou dopadne. Pilot Raty to zpozoroval a soustřeďuje se spíše na únik než na boj. To je jeho konec. Přesně provedeným přemetem ho dostávám do zaměřovače na vzdálenost sto padesáti metrů a sypu mu dlouhou dávku přímo do motoru. Vidím, jak se z nosu Raty valí černý hustý dým a jak malá, zavalitá stíhačka padá naprosto neovládanou vývrtkou k zemi, až se v ohlušující explozi rozlétne na kusy.

Polikarpov I-16 „Rata“

Teprve teď si uvědomuji, že jsem vystřílel veškerou munici. A to se přece také nesmí stát…! Ohlížím se zoufale po svých kamarádech. Všichni někam zmizeli.

Tak, a teď jsem sám, hluboko v nepřátelském území a nemám ani jediný náboj. Nejradši bych si dal pár facek. Taková pitomá akce na vlastní pěst…

Nabírám výšku a náhle vidím přesně vyrovnanou formaci svých čtrnácti kamarádů. Letí pomalu, vysoko nade mnou a trpělivě čekají.

Sotva jsme přistáli v Kiu-kangu, už se ke mně řítí velitel letky, zrudlý vztekem. „Sakai… proboha… vy jste šílenec! Blázen! Máte víc štěstí než rozumu…! Takové nemehlo jsem v životě neviděl!“

Dál už nenašel slov. Čekám, že mne nakopne nebo uhodí. Nic. Otáčí se ke mně zády a jde pryč.

A tak ze svého prvního vítězství nemohu mít ani radost…

Na čínské frontě proti nám bojovaly nejrůznější letouny sovětské, anglické, americké i francouzské výroby. Nikdy se však nepodařilo prokázat národnost pilotů, kteří na strojích s čínskými výsostnými znaky létají. Je to vůbec všechno podivné. Japonsko nikdy nevyhlásilo Číně válku. Krvavým bitvám, odehrávajícím se na širokých frontách čínského území, se v našich jednotkách říká „Čínský incident“. V tomto „incidentu“ stojí proti sobě dvě armády. Na jedné straně prvotřídně vycvičená a moderně vyzbrojená armáda japonská a na straně druhé počtem mnohonásobně silnější, avšak nedostatečně vyzbrojená a vystrojená, hladová armáda čínská. Při mohutných a zoufalých protiofenzívách mají Číňané tolik mrtvých, že je nikdo nestačí spočítat.

Létám často nad frontou. Vídám čínské rolníky, jak pracují na polích a sotva kilometr od nich zuří válka. Jednou jsem se snesl nízko nad město, které právě kapitulovalo po ostřelování našim dělostřelectvem. Život šel dál, jako by se nic nestalo, uličkami proudily zástupy lidí a obchodníci nabízeli své zboží, ačkoli na mnoha místech ještě ležely mrtvoly čínských obránců.

Skutečně, je to zvláštní válka.

Pro nás letce snad jenom cvičení. Hlavní boj vedou pozemní jednotky. Po velké ofenzívě obsadila naše armáda i nejdůležitější leteckou základnu v jihovýchodní Číně – Chang-čou. Naše peruť se tam ihned přemístila.

Chang-čou, jihovýchodní Čína. Říjen 1939

Doma již vědí o mém prvním leteckém vítězství. Bylo to v novinách. Dostal jsem hned dva dopisy najednou. Jeden od matky a druhý od sestřenice Hatsuje. Hned mám lepší náladu. Prohlížím svůj letoun, na půl rozebraný pod přístřeškem, a pak se pomalu loudám zpátky k barákům. Ta válka není ani tak zlá, myslím si, a vzpomínám na domov. Večer odepíšu na dopisy, možná, že brzy dostanu i dovolenou…

Nestačím domyslit. Z kontrolní věže zavyje siréna a vzápětí mě ohlušuje série výbuchů. Někdo vykřikne: „Nálet!“ – ale je to už docela zbytečné. Do krytu nelze doběhnout. Gejzíry hlíny a kouře zahalují plochu… Slyším hvízdání střepin. Utíkám spolu s několika piloty a mechaniky. Nový, daleko silnější hvizd na okamžik přehlušuje sérii výbuchů. Skáču po hlavě mezi dvě vodní nádrže. Právě v poslední chvíli. Docela blízko mne vybuchuje puma, tisknu se k zemi. Čekám, až dopadnou kusy hlíny a zvedám hlavu.

Kolem leží těžce ranění. Plazím se k jednomu z nich, ale ostrá bolest ve stehně a zadku mě zastavuje. Mám kalhoty prosáklé krví. Bolí to jako čert, ale snad to nebude hluboko. Vstávám a běžím zpět k dráze. Zmocňuje se mne zuřivost. Vysoko, asi šest tisíc metrů nad letištěm, letí formace dvanácti bombardérů. Jsou to SB-2 ruské výroby. Podařilo se jim překvapit nás dokonale. Způsobily na letišti strašnou spoušť.

Mapka oblasti, ve které Saburo Sakai dosáhl svého prvního vítězství

Většina z dvou set letounů armády i námořnictva jev plamenech. Stály seřazeny vedle dráhy, křídlo na křídle, a pumy je zasáhly přesně. Požár se rychle šíří z jednoho stroje na druhý. Nádrže a střelivo vybuchují, rozlitý benzín hoří.

Běžím podle té nekonečné bariéry ohně a kouře, jako kdybych právě zešílel. Cožpak nenajdu jediný letoun, který je schopen vzlétnout?

Konečně jedna „šestadevadesátka“! Stála trochu stranou, takže je jenom zahalena kouřem. Nasedám do kabiny, nahazuji motor, a aniž bych se zdržoval zahříváním, ženu ji přímo na dráhu. Projíždím ohnivou stěnou hořícího benzinu a startuji rovnou za čínskými bombardéry.

Mačkám z ubohé „šestadevadesátky“ co se dá. Motor řve na plné obrátky.

Stoupám…

Asi po dvaceti minutách letu jsem formaci dostihl nad městem l-čeng v ohybu řeky Jang-c‘-tiang.

Dva snímky z Čínské války: typ, na němž létal Sakai, a jeden letoun z typové mozaiky čínského letectva – Boeing P-26 A

Útočím zdola i zezadu. Pod palbou nepřátelských střelců se přibližuji ke krajnímu bombardéru a zasahuji jeho levý motor dlouhou dávkou. Opouští formaci a ztrácí výšku, zanechávaje za sebou proužek černého dýmu. Už chci přejít do střemhlavého letu, abych ho dodělal, když se mi náhle vrátila soudnost. Jsem sám, hluboko nad nepřátelským územím. I-čeng je dvě stě padesát kilometrů od Chang-čou. Mám benzinu sotva na zpáteční let. A nouzově přistát? Dostat se do rukou čínským vojákům? Ti by mi připravili asi velmi roztomilou smrt! Otáčím stroj směrem domů a dívám se za klesajícím bombardérem. Daleko nedoletí…

Přistál jsem s několika posledními litry benzínu. Mašina, do které jsem skočil během náletu, neměla doplněné palivo. Všiml jsem si toho až po útoku na čínský bombardér. Objel jsem několik kráterů a doutnajících vraků naších letounů. Teprve když jsem vypnul motor, začal jsem opět vnímat ostrou bolest v hýždi a uvědomil si, že mám sedadlo plné krve. Z kabiny jsem už nevylezl. Náhle mne obklopila tma a ztratil jsem vědomí.

Už skoro týden ležím v nemocnici a jsem nervózní jak stará panna. Má-li člověk moc času na přemýšlení, tak je to vždycky zlé. Zvlášť když ho bolí tak strašně zadek jako mne.

Sotva jsem vstal, zavolal si mě jeden ze zástupců velitele. Přijal mě ve své kanceláři a s kamennou tváří mi oznámil: „Jste převelen do Japonska, na základnu Omura… a o tom náletu nikde nebudete mluvit… Je to přísně tajné… Rozumíte?“

„Rozumím, pane… přísnětajné…“

Zasalutoval jsem a pospíchal k transportnímu letounu, který již čekal na letišti.

Základna Omura, Japonsko. Listopad 1939

Připadám si trochu nesvůj. Všichni se tu na mne dívají jako na válečného hrdinu, vyptávají se na letecké souboje a obdivují můj útok na dvanáct nepřátelských bombardérů. Co jim mám povídat…? Mám mluvit o obětavosti, statečnosti nebo mám prostě říct, že jsem dostal střepinu do zadku, popadl mě vztek a tak jsem letěl a jednoho z nich sundal?

O tom prvním mluvím velice nerad a to druhé říci nemohu, protože bych bral mladším pilotům iluze. Dostal jsem sice za úkol předávat nováčkům bojové zkušenosti, ale sám jich ještě moc nemám.

Za týden na Omuře jsem si pořádně odpočinul a život se mi zdá zase o něco hezčí. Dostal jsem dokonce první dovolenku přes noc. Podívám se domů, je to slabá hodinka cesty vlakem. Tentokrát se mi zdá cesta nekonečně dlouhá, protože se těším. Už bych tam chtěl být. Jedu toutéž tratí jako tenkrát před sedmi lety, jenže rýže už je sklizena, krajina je smutná, ukládá se k zimnímu spánku. Ale proti zpustošené čínské zemi vypadá pořád jako kvetoucí zahrada. Vlak projíždí zatáčkou a otevírá mi pohled na nádherné kiušijské pohoří s vrcholky mizejícími v mracích…

Doma mě čeká překvapení. Na zahrádce našeho malého domku se tísní spousty lidí, všichni mě vítají a tisknou mi ruce. Konečně vidím matku a vedle ní stoji starosta. „Buď vítán Saburo, hrdino naší skromné vesnice…“ provolává obřadně a jeho slova jsou doprovázena ovacemi ostatních. Cítím, jak se červenám, chtěl bych něco říci, ale pak jen vykoktám, že nejsem žádný hrdina, „Jsem jen docela obyčejný poddůstojník a sestřelil jsem jediné čínské letadlo…“

„No,no…“, přerušuje mě starosta, „je hezké být skromný, ale my všichni víme, že jsi absolvoval leteckou školu s vyznamenáním a že jsi velkou nadějí japonského námořního letectva…“

Nemohu už ze sebe vypravit ani slova. Znovu vzpomínám na svůj návrat před sedmi lety, kdy moji dlouholetí přátelé se raději dívali někam jinam, než aby mi pohlédli do očí… Kdyby mě tak mohli vidět, jak jsem se bezmocně zmítal v kabině letounu při prvním souboji a kdyby slyšeli, co mi potom řekl můj velitel, jak mi rozčílením nemohl přijít na jméno a koktal právě tak jako dnes starosta…!

Pak mě uvedli ke stolu, kde byla přichystána velká hostina. Konečně mám možnost promluvit několik slov s matkou. Její oči záři štěstím a to je pro mne nejkrásnější pocit z celé té ceremonie. Bere mne za ruku a šeptá: „Děkuji ti, Saburo… Z peněz, co jsi mi posílal, jsem zaplatila všechny dluhy, nechala jsem opravit dům a vede se nám líp… Ale teď musíš myslet na sebe… možná, že se budeš chtít oženit.“

Po návratu na Omuru jsem ještě mnohokrát musel myslet na ten večer. Stále cvičím nováčky a vzpomínám na kamarády na frontě. Mnozí z nich jsou již ostřílenými veterány a mají za sebou několik leteckých vítězství. Dostávám od nich dopisy. Ne, že by mi bylo na Omuře špatně, ale začíná mne to nudit…

Kao-siung, Formosa. Říjen 1940

Konečně mám něco, po čem jsem toužil dlouhá léta.

Tokiu jsem si koupil fotoaparát značky Leica s objektivem Sonar o světlosti dvě. Říká se, že je to nejlepší fotografický přístroj na světě. Padly na to veškeré mé úspory. Naše letouny nemají zamontované kamery. Vždycky jsem si myslel, jak by bylo nádherné, zachytit neopakovatelné situace, které mám možnost vidět z kabiny. Hned pro svou první fotografii jsem měl báječné téma. Nový letoun, o kterém jsem už mnoho slyšel, avšak který mi přesto, když jsem jej spatřil ve skutečnosti, vzal dech. Kam se na něj hrabe ubohá, stará“šestasedmdesátka“! Jsem nadšen! Nová stíhačka má tovární označeni Micubiši A6M a říká se jí Zeke. Má nádherné aerodynamické tvary, velkou zasklenou kabinu, která poskytuje výborný výhled, zatahovací podvozek a silný, výkonný motor. Výzbroj je rovněž silná – dva kanóny 20 mm a dva kulomety 13,2 mm. Je to nejcitlivější letoun, s jakým jsem kdy létal. Dvakrát rychlejší než „šestadevadesátka“, jedním slovem báseň!

K prvním operačním letům se Zeke dochází nad Francouzskou Indočínou. Zajišťujeme naše pozemní jednotky při postupu. Odpor kladou jen některé neinformované posádky, protože francouzské úřady poskytly našim jednotkám volný průchod, aby se vyhnuly válečnému konfliktu.

Základna Chang-čou, jihovýchodní Čína. Srpen 1941

Málokdy máme příležitost k boji. Nepřátelští piloti se nám doslova vyhýbají. Už dávno nejsou tak odvážní jako před třemi lety, kdy se tři vrhli na patnáct našich „šestadevadesátek.“

11. srpna startujeme k nočnímu letu. Doprovázíme naše dvoumotorové bombardéry Mitsubishi Typ I k náletu na základnu Weng-ťiang. Je tmavá noc, jen dole se občas zaleskne Jang-c‘-ťiang. Těsně před rozbřeskem pomalu kroužíme nad nepřátelským letištěm. Pomalu svítá. Velitel letky náhle zamával křídly. Je to znamení k útoku. Jeden za druhým přecházíme do střemhlavého letu a řítíme se přímo na plochu.

Už vidím letouny, pojíždějící ke startu. Mechanici utíkají do krytů. Vybírám střemhlavý let a mířím přímo na jednu Ratu, která se pokouší odstartovat. Stačí krátká dávka z kanónů a stíhačka se už do vzduchu nedostane. Kolem mne křižují trasy střel protiletadlových kulometů. Rychlá Zeke však hravě uniká nepřátelským střelcům. Zatím další stíhači ničí nepřátelské letouny přímo na rozjezdové dráze. Ani jeden se nedostal do vzduchu.

Po nás útočí bombardéry a zasypávají hangáry pumami. Marně hledáme na obloze nepřátelské stíhače. Ani vysoké sloupy černého dýmu, stoupající ze zasažených cílů, je nepřilákají. Připojujeme se tedy k bombardérům a ve dvou tisících metrech otáčíme zpět na Chang-čou.

Marně obhlížíme nebe. Nikde nic. Asi po třiceti minutách letu sklonil sousední roj nosy svých Zeke dolů a přešel do střemhlavého letu. Nakláním letoun, abych lépe viděl, co je vyprovokovalo k opuštění formace.

Je to cíl opravdu k pohledání. Stařičký, krásně vybarvený dvojplošník. Letí těsně nad zemí. Jakmile kolem něj začínají křižovat trasy střel, uhýbá obratně vlevo, vpravo, takže první nálet našich stíhačů je bezvýsledný!

Vedu na něj tedy svůj roj. Dostávám jej přesně do zaměřovače a tisknu spoušť. Dvojplošník mi uniká skvělým souvratem a ještě točí prudce doleva. Takovou zatáčku s rychlým letounem nezvládnu. Ani dvě další Zeke za mnou nemají úspěch. Pilot tohoto prokletého dvojplošníku je absolutní mistr v letecké akrobacii. Vyloženě si s námi hraje. Je nás šest a nemůžeme se dostat k vypálení jisté dávky. Až poblíž Čeng-tu se v dráze dvojplošníku objevil jakýsi malý kopec. Protože nepřátelský letec letěl příliš nízko, musel pahorek bud oblétnout, nebo prudce nabrat výšku. Všiml jsem si toho a připravil se k útoku téměř v kolmém směru na dráhu jeho letu. Začal před kopcem zvedat, ale pozdě. Musel se tedy vyhnout a v ostré zatáčce mi ukázal břicho. Střely mých kanónů prolétly trupem a podlahou přímo do kabiny. Dvojplošník sklouzl po křídle do vývrtky. Úplně zbytečně jej provrtávali mí wingmani dalšími střelami. Pilot dvojplošníku musel být mrtev už po mé dávce a jeho letoun se roztříštil o svah toho osudného kopce. Bylo to mé druhé oficiálně uznané letecké vítězství.

Ačkoli Zero patřilo k nejslavnějším japonským stíhačkám, letové snímky jsou poměrně vzácné. Tento je jedním z nich

Koncem srpna přiletěl na Chang-čou admirál Katafiri, velitel námořního letectva na čínské frontě. Návštěva takového hodnostáře nevěstí nikdy nic dobrého. Ještě jsme si ani nestačili navzájem říci své dohady, když jsme byli narychlo zavoláni do operačního sálu. Velitel perutě přečetl zvláštní rozkaz. Dvacet jmen, mezi nimi i moje.

„Budete přeloženi na Formosu, kde se tvoří nová tchainanská peruť. Čekají vás tam velmi důležité úkoly…“

I když kapitán neřekl nic konkrétního, všichni jsme věděli, že válka v Pacifiku visí ve vzduchu.

Tchaj-wan. Formosa. Prosinec 1941

Už 2. prosince posílá velitel 11. flotily námořního letectva admirál Tsukahara výzvědné letouny nad filipínské souostroví. Piloti se vracejí s fotografiemi nejdůležitějších amerických základen, pořízenými z výšky šesti tisíc metrů. Snímky jsou jasné a přinášejí mnoho cenných informací. Dovídáme se z nich, že například na základně Clark Field, poblíž Manily, mají Američané dvaatřicet bombardérů B-17 Flying Fortress, tři letouny střední velikosti a jednasedmdesát stíhačů, převážně P-40 Tomahawk. Podle celkové rekapitulace je na největším ostrově Luzonu dohromady asi tři sta amerických bojových letounů různých typů.

Avšak nejen naše letouny provádějí výzvědnou činnost. Americké létající čluny také nezahálejí. V poslední době se několikrát objevila nad Formosou osamělá PBY-Catalina. Obratně využila nízkých mraků a ofotografovala z malé výšky naše základny a letiště. Naši stíhači sice vzlétli, křižovali vzdušný prostor nad pobřežím Formosy, ale marně. Catalina jim zmizela beze stopy. Američané nyní tedy musí vědět o rozmístění našich sil všechno, co je zajímalo.

Od rána do večera, den co den, cvičíme létání ve formacích, útoky na nejrozličnější cíle, orientační lety a ostré střelby. Nikdo z nás již nepochybuje, že se chystáme k útoku na Filipíny.

Mapa oblasti, v níž Sakai působil před vypuknutím tichomořské války s USA

V původním plánu invaze mělo být použito tří malých letadlových lodí. Ryujo o 11 700 tunách, Zuiho, přestavěná obří ponorka o 3 950 tunách a Taiho, přestavěná obchodní loď o 20 000 tunách.

Teoretická kapacita všech těchto nosičů je asi devadesát letadel. V případě rozbouřeného moře a nepříznivého počasí by však byla jejich bojeschopnost omezena na minimum. Proto admirál Tsukahara tyto lodi z plánu invaze vyloučil.

Spolehl se na vynikající vlastnosti nových stíhaček Zeke (Nejslavnější japonská stíhačka Micubiši A6M Zeke dostala během války jako všechny naše letouny od amerických letců přezdívku. Protože se japonská jména Američanům špatně vyslovovala, vytvořili si vlastní kód, který byl záhy oficiálně přijat. Stíhací letouny byly nazývány mužskými křestními jmény a bombardéry jmény ženskými. Názvosloví bylo jasné, stručné, všem americkým vojákům srozumitelné a stalo se populární po celém světě. V logice tohoto kódu je jen jedna mezera. Tvoři ji pravě stíhačka, na které jsem odlétal většinu svých válečných operačních hodin. Dostala název Zero, což znamená v angličtině nula. Byla to přezdívka, která vznikla v prvních dnech války. Samotný název měl snad hanlivým významem dodat americkým pilotům pocit, že Zeke není zdaleka tak výborným strojem, jakým na začátku války skutečné byla. Protože americký kód se ujal po celém světě, budu i já ve svém deníku od začátku války v Pacifiku používat tohoto názvosloví. Pozn. autora).

Především vycházel z možnosti jejich vysokého doletu. Vzdálenost Tchaj-nan – Clark Field je 780 km. Stíhačka musí uletět nejméně 2 000 km, protože je nutno počítat se spotřebou benzínu v boji. Zeke může naložit včetně přídavné benzinové nádrže 820 litrů paliva, průměrnou spotřebu ve vodorovném letu má 66 litrů na hodinu letu. Nejúspornější rychlost je 220 km/h ve výšce asi 3 600 metrů a při otáčkách vrtule od 1 700 do 1 850/min.

Na základě konfrontace operačních vzdáleností s technickými možnostmi skvělé stíhačky se Tsukuhara rozhodl startovat k útokům z pozemních základen na Formose a veškeré letadlové lodě ve svém taktickém plánu zcela zavrhl.

Mezi piloty se šíří neklid. Není divu. Nikdo z nás neví, jakou úroveň mají američtí piloti, a jejich stroje známe převážně teoreticky. Rozhodně musíme počítat s tím, že budou lepší než Číňané.

8. prosince 1941

Je tmavá, bezměsíčná a přece krásná noc. Máme pohotovost. Start je ohlášen na třetí hodinu ranní, ale v tutéž dobu padla mlha, hustá jako mléko. Dohlednost sotva pět metrů. Čekáme na další rozkazy v operačním sále. Čas se vleče a pořád nic. Mlha se nehne ani za svítání. Teprve když jsme se nasnídali, ozývají se tlampače.

„Pozor, pozor… důležitázpráva… Dnes ráno v 6.00 provedly naše námořní a vzdušné síly zničující útok na Hawaiské ostrovy. Hlavním cílem byla americká základna Pearl Harbor…“

Někteří piloti jásají, vítají zprávu nadšenými výkřiky,jiní zase uvažují, co to pro nás znamená. Znamená to především, že nás Američané budou očekávat na Filipínách v plné síle a není vyloučeno, že každou chvíli zaburácejí nad Tchaj-nanem motory jejich bombardérů. A naši stíhači nemohou nahoru kvůli husté mlze.

Naštěstí žádný útok nepřišel. Kolem desáté hodiny se mlha zvedla. V tlampačích se ozvalo, že nejpozději během hodiny můžeme startovat. Piloti stíhaček i posádky bombardérů nastupují do svých letounů a očekávají další rozkazy.

Jakmile poslední dráhová světla pronikla mlhou, startujeme. Nejdříve bombardéry. Jeden za druhým s motory burácejícími na plné obrátky se těžce odlepují od země, plně naloženy pumami. Teď odbrzďuje sedmý v pořadí, rozjíždí se, nabývá na rychlosti… V okamžiku, kdy se ostruha zvedá nad zem, se mu náhle podlamuje pravá podvozková noha. Letoun s rachotem dopadá na křídlo, začíná se otáčet kolem svislé osy a po několika vteřinách tření kovu o beton je v plamenech, členové posádky zoufale vyskakujívhořících kombinézách, snaží se utéct co nejdále, ale ohlušující výbuch nákladu pum trhá letoun na kusy a pohřbívá posádku v hořících troskách.

To všechno se odehrálo asi tři sta metrů od mého letounu, stojícího na úzké pojížděcí dráze. Ne že bych byl pověrčivý, ale začátek to není dobrý…

Za deset minut je oheň uhašen a trosky odklizeny z dráhy. Konečně přichází řada i na stíhače. Letoun velitele tchajnanské stíhací peruti, kapitána Saita, se dává do pohybu a za ním ostatní.

V 10.45 jsme všichni ve vzduchu. Tři sta padesát bombardérů a pětačtyřicet stíhačů. Rozdělujeme se na dvě části. Asi polovina letí s bombardéry a druhá polovina, ve které jsem také já, o něco napřed. Tvoří takzvanou první vlnu a má za úkol upoutat na sebe boj. Očekáváme, že Američané budou klást tuhý odpor.

Jsme skoro v šesti tisících metrech. Nad mořem potkáváme formaci devíti bombardérů. Jsou daleko od nás, ale míří přímo na Formosu. Tři roje stíhačů včetně mého se oddělují a jdou po nich, zatímco ostatní, společně s hlavní formací, drží kurs na Clark Field.

Máme výškovou převahu a útočíme na neznámé letouny střemhlav. Snažím se dostat do zaměřovače vedoucí bombardér, už chci stisknout spoušť, když musím zaklít. K sakru! Jsou to naši. Idioti! Velitelství armády není nikdy schopno zkoordinovat své akce s našimi…

Vracíme se zpět k hlavní formaci. Ostrov Batan na poloviční cestě mezi Formosou a Luzonem je už obsazen našimi parašutisty. Má být mimo jiné také základnou pro eventuální nouzová přistání našich letounů při návratech z filipínského bojiště. Neustále pozorujeme modrou oblohu, ale Američané se neobjevují.

Jedna hodina pětatřicet minut, pod námi Clark Field. Je to neuvěřitelné. Místo aby se na nás vrhli nepřátelští stíhači a protiletadlové baterie vytvořily neproniknutelnou clonu, klesáme při nádherné dohlednosti, nikým neohrožováni. Na letišti vidíme asi šedesát amerických letounů. Sedí tam úplně bezstarostně jako líné kachny. Cožpak, u čerta, tu ještě nevědí, že před šesti hodinami byl napaden Pearl Harbor? Je přece válka!

Zera před startem

Konečně vidíme pět amerických stíhačů. Jsou pod námi asi o 1 800 metrů níže a pokračují v letu, jako by nás neviděli. Odhazujeme přídavné benzínové nádrže a odjišťujeme palubní zbraně. Bombardéry jdou dolů k náletu… Naskýtá se mi pohled, na který lze sotva kdy zapomenout. Nepřátelská základna se mění v peklo. Kusy letounů a hangárů vyletují vysoko do vzduchu, jedna exploze za druhou rozrývá plochu, vše se halí do ohně a dýmu…

Kapitán Saito dává stíhačům povel k útoku. Řítíme se střemhlav za ním, abychom dokončili dílo bombardérů. Vybírám si cíl. Dvě čtyřmotorové B-17, stojící vedle rozjezdové dráhy. Společně se svými dvěma wingmany zasypáváme bombardéry nekonečným proudem střel palubních zbraní. Vybíráme v poslední chvíli a stoupáme obloukem k novému útoku. Teprve teď jsme napadeni pěti Američany. Jsou to P-40 Tomahawky. Táhnu páku k sobě a vykopávám směrovku. Prudkou spirálou se vyhýbám jejich útoku. Čtyři z nich točí vpravo do hustého oblaku černého dýmu, pátý se od nich odděluje a uhýbá naopak vlevo. Chyba! Kdyby se držel formace, mohl uniknout, ale přešel do přemetu, aby mne dopadl. Špatně odhadl mou rychlost, takže mi ukázal na vzdálenost asi dvou set metrů své břicho. Než mohl přemet dokončit, už ho provrtávaly mé střely. Tomahawk se zakymácel, sklouzl po křídle a neovládán, řítil se k zemi. Zřejmě jsem zasáhli pilota.

Je to mé třetí vítězství a zároveň první americký letoun. Večer na Tchaj-nanu děláme bilanci první válečné akce proti Američanům. Devět stíhačů sestřeleno, třicet pět zničeno na zemi. Americké protiletadlové dělostřelectvo sestřelilo jednu naši stíhačku a čtyři další přistály nouzově na Batanu, protože jim nevystačil benzín. Žádný náš letoun nebyl sestřelen americkými stíhači.

9. prosince 1941

Začínají kruté bouře a lijáky. Mraky visí těsně nad mořem a prudký vítr znemožňuje jakýkoli operační let. Vracíme se zpět na Tchaj-nan, aniž bychom se střetli s nepřítelem. Jsme rádi, že se nám daří zachránit životy a letouny v tomto strašném počasí. Poprvé po třech měsících služby na Tchaj-nanu máme klidný večer a spíme celou noc.

10. prosince 1941

Po desáté hodině se počasí uklidňuje. Startuje nás sedmadvacet. Letíme znovu na Filipíny. U pobřeží Luzonu se máme připojit jako doprovod ke konvoji, který veze naše jednotky do Viganu. Konvoj tvoří osm transportních lodí, jeden lehký křižník třídy Nagara o 4 000 tunách a šest torpédoborců. Z výše pěti tisíc metrů pozoruji čáry bílé pěny brzděné našimi loďmi. Náhle však spatřím několik gejzírů vody, vyskakujících v těsné blízkosti křižníku. To jsou přece bomby! Nemohu se mýlit… Ale odkud? Nevidím žádné bombardéry. Rozhlížím se všemi směry. Tam! Ano! Asi o dva tisíce metrů výše vidím osamělý bombardér. Je to B-17 Flying Fortress.

Dost odvážné… Vedoucí letoun naší formace dává rozkaz k pronásledování. Sedm stíhačů se odděluje a stoupá za osamělým Fortressem. Asi osmdesát kilometrů severně od základny Clark Field se chystáme k útoku. Fortress je příliš rychlý. Musíme letět na plný plyn, abychom ho dostihli. Dříve, než se k němu stačíme přiblížit, objevují se další tři stíhači. Jsou pravděpodobně z kaošungské peruti a vracejí se z náletu na Nichols Field. Teď je nás tedy dost na jednoho. Ale ve výši šesti tisíc metrů si připadáme jako bezmocné hejno komárů. Stroje přestávají poslouchat. Nemůžeme zaútočit všichni najednou. Riskovali bychom tím vzájemnou srážku. Nalétáváme tedy k útoku jeden po druhém. Ztrácíme takovým manévrováním mnoho času. Mimoto i po deseti náletech zůstává bombardér nepoškozen (Byla to moje první praktická zkušenost s americkým bombardérem B-17 Fortress, vynikajícím letounem své kategorie. Tento předstihl dobu nejméně o desetlet a svou rychlostí, výzbrojí a nezranitelností byl všem druhům našich jednotek nebezpečným protivníkem.).Jeho ohromné rozměry mýlí. Jsou pro nás nezvyklé. Nevejde se do zaměřovače, střílíme buď moc brzy, nebo zase pozdě. Během útoku proti nám směřují ze všech kulometných stanovišť nekonečné proudy střel. Naštěstí nepřátelští střelci střílejí stejně špatně jako my.

V bezúspěšných náletech jsme se dostali až do blízkosti základny Clark Field. Každou chvíli můžeme očekávat, že napadený bombardér přivolá na pomoc stíhače. Nemáme času nazbyt. Nalétávám na něj přímo zezadu, z jediného úhlu, kam nedosahuje jeho obranná palba (Šlo o variantu B-17 C, která ještě neměla za ocasními plochami střelecká stanoviště. Modernější typy B-17 E a F už měly zadního střelce, čímž se ještě více omezila možnost útoku na tento bombardér. Pozn. autora). Těsně za sebou mám své wingmany.

Pilot Fortressu kličkuje do stran, aby dal svým bočním střelcům příležitost k palbě. Přes veškerou snahu se jim palba nedaří. Přidávám plyn, přibližuji se na bezprostřední vzdálenost a střílím. Z pravého křídla bombardéru odletují malé kousky plechu a vzápětí se objevuje bílý pruh. Vypadá to jako stříkající benzín, ale může to být také kouř. Snažíme se udržet soustředěnou palbu do stejného místa, ve snaze zasáhnout kyslíkové potrubí. Náhle se bílý pruh mění v gejzír, uvnitř trupu něco vybuchuje, ale v témže okamžiku umlkají mé palubní zbraně. Zásobníky jsou prázdné. Mířím nosem dolů, abych dál příležitost wingmanům. Pokračují v palbě, ale zdá se, že Fortress už má dost. Obrací se nosem k zemi a padá. K výbuchunedošlo, takže pilot má ještě naději na nouzové přistání. Kroužím kolem a pořizuji si Leicou několik snímků. Výškoměr ukazuje dva tisíce tři sta metrů, když z bombardéru vyskakují tři muži. Jejich padáky se otevírají… Poškozený bombardér mizí v mraku… (V amerických hlášeních bylo uvedeno, že naši piloti stříleli po amerických letcích, kteří se snášeli k zemi na padácích. Jenže v okamžiku, kdy posádka opouštěla poškozený letoun, byla na blízku jen jediná japonská stíhačka a to – moje. Jednak bych na letce, zachraňujícího se padákem, nikdy nestřílel a potom – neměl jsem v té chvíli ani jediný náboj. Pozn. autora)

Když jsme se vrátili zpátky na základnu, ještě dlouho jsme mluvili o sestřeleném bombardéru a statečnosti jeho pilota, který zaútočil docela sám na náš konvoj, chráněný celou letkou stíhačů (Teprve po válce, při konfrontaci dokumentů, bylo náležitě osvětleno sestřelení zmíněného B-17. Šlo o letoun kapitána Colina Kellyho, který se stal legendárním válečným hrdinou. Americká verze o jeho smrti zněla takto:

Dne 10. prosince 1941 svedla posádka bombardéru B-17 nerovný boj s přesilou japonských stíhaček nad pobřežím ostrova Luzonu. Pilot bombardéru kapitán Colin Kelly si probojoval cestu mezi útočícími japonskými letouny a nalétl se svým strojem přímo do japonské lodi Haruna, kterou za cenu obětování vlastního života potopil. Byl vyznamenán in memoriam čestnou medailí Kongresu USA.“

Ve skutečnosti to však byl výmysl, založený na nepřesnostech v hlášení pozorovací služby a touze amerického národa mít po japonském útoku na Pearl Harbor svého hrdinu.

Pravdivá verze Kellyho smrti je následující:

Kapitán Kelly odstartoval v uvedený den z letiště Clark Field na ostrově Luzon. Zaútočil na japonský konvoj a bombardoval lehký křižník třídy Nagara. (Válečná loď Haruna, kterou Kelly údajně svým sebevražedným útokem potopil, operovala v té době v Čínském moři při podpoře pozemních jednotek v malajském tažení). Při útoku byl Kellyho bombardér napaden deseti japonskými stíhačkami, takže se mu nepodařilo křižník zasáhnout. Během pronásledování byl sestřelen námořním pilotem II. třídy Sakaiem a jeho dvěma wingmany poblíž základny Clark Field. Kapitán Kelly a druhý pilot setrvali u řízeni hořícího bombardéru, aby umožnili posádce opustit letoun. Sami zahynuli v troskách.“

Tento čin americké válečné propagandy špatně posloužil památce mladého odvážného pilota, jakým Kelly bezesporu byl, i když z hlediska osobní statečnosti není mezi legendární a pravdivou verzí žádného rozdílu.

Teprve třináct let po válce potvrdil celou událost svou výpovědí americký pilot, plukovník Frank Kurtz, první pilot slavného bombardéru Swoose, který mi řekl: Ten den, kdy byl Colin sestřelen, jsem měl službu v kontrolní věži na Clark Field. Viděl jeho jeho letoun… máte pravdu. Pokoušel se nouzově přistát. Asi ve výšce osmi set metrů jsem spatřil tři padáky a nad nimi dalších pět. Colin se však ven nedostal…“

Pozn. autora).

Sestřelený bombardér nám však nebyl oficiálně uznán, protože nikdo neviděl jeho skutečný konec.

Tarakan, východní Borneo. Leden 1942

Dostal jsem dopis a balíček od Hatsuje. Posílá mi dlouhou šerpu s tisícem barevných stehů. Je to talisman, který mě má chránit před nepřátelskými střelami. Věřím sice v osud, ale v první řadě se spoléhám sám na sebe, nasvou zručnost, pohotovost a taktiku pilotáže. Šerpa je milá pozornost. Cítím, že se Hatsuje o mne bojí a že mne má ráda. Samozřejmě, že budu její šerpu nosit. Hatsujo požádala devět set devadesát devět kolemjdoucích žen a každá z nich vyšila jeden steh. Poslední, tisící, dokončila sama. Co vědí ženy o válce, dokud je fronta daleko a my, vojáci, vítězíme…

Zdá se, že nepřítel je našimi prvními údery tak ohromen, že již neklade žádný odpor. Ale není to pravda.

V noci na dnešek jsme zažili ošklivý nálet. Jediný americký bombardér nám stačil zničit ubikace a pobít více než sto mužů. Opravy rozbahněné dráhy se vlečou, naše letouny nemohou startovat. Když se konečně ženistům podaří zpevnit půdu, stačí jediný liják a mohou začít znovu.

Teprve 24. ledna je dráha v pořádku a zase létáme. Odpoledne přistává námořní pilot I. třídy Kunioši Tanaka, nezkušenější pilot naší letky. Má za sebou už dvacet vítězství: dvanáct z Číny a osm z filipínského bojiště. Teď se vracel se svými dvěma wingmany a přináší znepokojující zprávu. Utkal se poprvé s novými Fortressy B-17 E.

„Jsou to výborné mašiny. Od céček a déček se liší jiným tvarem směrovky… a hlavně, co je pro nás nejdůležitější, mají vzadu na konci trupu střeleckou věž s dvojčetem 12,7 mm. Co vám mám povídat, pánové, ani jsme si neškrtli! Jakmile ty prokletý bombarďáky letí v sevřený formaci, tak se k nim nedostanete. Nalétávali jsme znovu a znovu. Museli jsme kličkovat mezi trasami jejich střel. Několikrát se mi podařilo zasáhnout naplno. Jiný letadlo by už dávno bylo na kusy, ale Fortress letí dál… Nakonec jsme museli nechat všeho a vrátit se domů s prázdnými kulomety a s poslední kapkou benzínu…“

Sestřelený B-17

25. ledna hlídkujeme s námořním pilotem II. třídy Ueharou nad jihovýchodním pobřežím Bornea. Letíme v šesti a půl tisíci metrech. Tanaka říkal, že operují převážně v šesti tisících. Je lépe mít výškovou převahu. Osm letounů v jihozápadním směru, asi osm set metrů podnámi. Dorozumíváme se posuňky ve svých kabinách, protože létáme bez rádia. Uehara už také spatřil nepřítele. Jsou to dvě čtyřčlenné formace Fortressů. Chystají se zaútočit na náš konvoj, plující k Balikpapanu. Vyčkáváme. Chceme je napadnout v okamžiku, kdy zahájí nálet.

Mapka filipínského bojiště

Znovu se mi vybavuje všechno, co říkal Tanaka. Zdá se, že přichází pravý okamžik. Bombardéry otáčejí do směru našeho konvoje. Ano. Teď!

Kývám na Ueharu a jdu po křídle dolů. Dvě Zera na osm Fortressů. Přibližuji se k zadní formaci Američanů. Z jejich pumovnic už padají bomby… Pozoruji hladinu… ano… teď se objevují kolem našich lodí kola zčeřené pěny. Zatím všechno vedle.

Přidávám plyn, Zero získává rychlost a dostáváme se na dostřel. V témže okamžiku už kolem mne létají trasy nepřátelských střel. Uehara se drží těsně u mne. Pálíme ze všech zbrani najednou… Bezvýsledně. Znovu stoupáme a připravujeme se k dalšímu útoku. Vybírám si pravý krajní bombardér… cítím několik nepříjemných škubnutí… a znovu pálím. Mé střely vybuchují v trupu bombardéru! Odletují kousky plechu, boční a hřbetní střelecká stanoviště se odmlčují, ale jinak nic! Žádný oheň, žádný kouř. Fortress pokračuje v letu.

Vybíráme a útočíme potřetí. Jdu opět po témže bombardéru. Znovu pálím ze všech sil a znovu vidím, jak mé střely trhají plech na trupu a křídlech Fortressa. Strmým obloukem nabírám výšku a ohlížím se. Zase nic! Uehara kroutí v kabině hlavou. Máme dohromady čtyři kulomety a čtyři kanóny, zasahujeme zcela přesně, ale nic to není platné. Po našem šestém útoku se nepřátelské formace od sebe oddělují. Čtyři Fortressy točí doprava, čtyři doleva. Uehara ukazuje na roj, mířící k západu. Ano, třetí Fortress za sebou zanechává úzký pruh černého dýmu. Pouštíme se plným plynem za ním. V několika vteřinách jsem sto padesát metrů za poškozeným bombardérem. Nestačí už třem ostatním a ztrácí výšku. Jdu ještě blíž. Teď teprve vidím, že zadní věž je úplně rozstřílená. Také ostatní střelecká stanoviště mlčí. Z bezprostřední blízkosti střílím poslední náboje. Konečně! Z Fortressa se valí černý dým. Obrací se nosem dolů a padá do mraků…

Hned po přistání na Tarakanu jsme obklopeni ostatními piloty. Zatímco podávám hlášení veliteli letky poručíku Šingovi, mechanici prohlížejí mé Zero. V levém křídle má pouze tři díry po nepřátelských střelách. Neuvěřitelné! Ne, že bych byl pověrčivý, ale dnes jsem měl poprvé pod kombinézou tu kouzelnou šerpu od Hatsuje…

Balikpapan, východní Borneo. Únor 1942

Naše jednotky obsazují ostrovy Holandské východní Indie jeden za druhým. Pro nás to znamená stěhovat se téměř každý týden na jiné, více či méně improvizované letiště. Zdá se neuvěřitelné, že celé tzv. sundské tažení podporuje asi sedmdesát stíhačů námořního letectva, z toho na Balikpapanu jich máme k dispozici s bídou třiadvacet. Někteří jsou z tchajnanské, jiní z kaosiungské peruti. Operační prostor je veliký a podle zpráv od pilotů výzvědných letounů nepřítel soustřeďuje své stíhače na základnu Surabaja. Víme, že na této základné mají Holanďané, Američané a Angličané kolem šedesáti akceschopných letounů, to znamená nejméně dvakrát tolik co my.

19. února v 8.30 startujeme. Velení nám doporučilo asi patnáct ostrůvků pro eventuální nouzové přistání. Taková péče je vždy podezřelá a dá se tedy očekávat pěkný tanec.

V 11.30 jsme nad cílem. Letíme ve čtyřech a půl tisících metrech a jen letmý pohled dolů nás přesvědčuje, že jsme očekáváni. Asi padesát spojeneckých letounů krouží nad městem patnáct set metrů pod námi. Odhazujeme přídavné nádrže a stoupáme, abychom získali ještě větší výškovou převahu. Nepřátelští stíhači nás už vidí… Prudce stoupají a během jedné minuty začíná boj.

Dávám pozor po jednom P-36 Mohawku, který si mě zřejmě vybral za cíl. Jde do levé zatáčky. Očekává mě. Čeká, co udělám, a já zase čekám, co udělá on. Pokračuje v původním směru. To mi stačí. Točím ostře doprava, stavím Zero na křídlo a než se pilot Mohawku stačí vzpamatovat, má mě na zádech. Letmo se ohlížím, jestli mám za sebou čisto. Mohawk se snaží kličkovat, ale Zero se drží pevně za ním a přibližuje se. Z padesáti metrů začínám střílet. Po krátké dávce kanónů se Mohawkovi láme pravé křídlo a vzápětí levé. Samotný trup padá jako puma k zemi. Dívám se, jestli se pilotovi podaří vyskočit, ale kabina zůstává zavřená… Dál už mi nezbývá čas. Vzduchem se míhají letouny v divokém boji. Asi šest strojů padá k zemi v plamenech. Kreslí po obloze klikaté čáry černého dýmu. Další Mohawk! Řítí se na mne plnou rychlostí. Teď mám možnost spatřit na jeho křídlech holandské výsostné znaky. Obracím se hlavou dolů a padám po zádech. Mohawk mě míjí a prudkou zatáčkou se chystá znovu nalétnout. Přidávám a zvedám Zero do strmého stoupání. Dostávám Holanďana do zaměřovače dříve, než stačí vybrat zatáčku. Pálím mu dlouhou kanónovou dávku přímo do centroplánu. Mohawk vybuchuje… Mám co dělat, abych se prudce vyhnul vzduchem poletujícím troskám. Ale už mám na zádech dalšího. Tentokrát je to P-40 Tomahawk… Padám po křídle a vracím se přemetem. Tomahawk má příliš velkou rychlost, než aby mě stačil následovat. V několika vteřinách jsem za ním a střílím… Jeho vrtule se zastavuje a z motoru se mu valí oblak hustého, olejového dýmu. Jen o vlas míjím dalšího hořícího Mohawka a vzápětí kolem mne padá vývrtkou jiný nepřátelský letoun. Mám štěstí, že jsem se ani s jedním z nich nesrazil.

Nebe nad Surabajou je plné divoce manévrujících letounů, vzduch se chvěje salvami kulometů a kolísajícím řevem motorů. Jen docela malá nepozornost může znamenat smrt. Kam teď? Asi dvě stě metrů pode mnou se snaží uniknout jedno naše Zero holandskému Mohawkovi. Přecházím do střemhlavého letu, abych kamarádovi pomohl. Pozdě. Střely holandského letounu tříští kabinu Zera… ani nevím, kdo to byl… Než stačím stisknout spoušť, abych do Mohawka pustil olovo, asi padesát metrů přede mnou z ničeho nic Holanďan exploduje. Vzápětí se kolem mne mihne Zero se dvěma modrými pruhy na trupu. Je to letoun velitele letky poručíka Masao Asaie. Teď už je mi to jasné. Šli jsme po Holanďanovi dva. Sleduji, jak Asai vybírá střemhlavý let, když mnou náhle otřese strašná exploze. Jeho Zero se rozlétlo ve vzduchu na kusy. Co se stalo? Byl zasažen? Nebo se snad s někým srazil? Čert ví. V tom strašném zmatku je možné všechno…

Přitahuji páku k sobě a stoupám do dvou tisíc metrů. Obloha nad Surabajou se uklidňuje. V dálce vidím několik tmavých bodů. Jsou to letouny prchajících Holanďanů a nad pobřežím se formují Zera. Dívám se na hodinky. Bitva trvala necelých šest minut.

Zera krouží velkým obloukem nad Surabajou, formace ještě není pohromadě. Letím nad úzkým průlivem mezi přístavem a ostrovem Madura. Na pobřeží kouří trosky některého ze sestřelených letounů. Napadlo mě, jestli to není náš. Jdu dolů, abych se přesvědčil, a náhle poznávám, že na západním pobřeží Madury je velké a výborně maskované letiště, o kterém jsme nevěděli. Stačí jeden snímek Leicou na památku pro naše zpravodajské oddělení. Hoši budou mít radost. Hořící vrak, kvůli němuž jsem se snesl, je Curtiss v holandských službách, jenže dnes právě dosloužil. Opět stoupám, abych se připojil k našim, když se nízko nad městem objevil osamělý Mohawk. Toho si přece nenechám ujít! Stáčím Zero směrem k němu a zkouším, jestli se do něj trefím z dálky. Samozřejmě, že jsem se netrefil a jenom jsem ho varoval. Curtiss jen poskočil a plnou rychlostí uniká. Říkám si nahlas všelijaká neslušná slova, a přestože má náskok, pouštím se za ním. Naštěstí, Mohawk se nedá v žádném směru srovnat se Zerem. Je to zastaralý stroj a jeho výkony už dávno nestačí. Letíme oba střemhlav a země se přibližuje. Teď je lepší, že nejsem těsně za ním. Nechce-li se zabít, musí přejít do vodorovného letu…

Zatím pomalu srovnávám střemhlavý let, protože Zero není stavěné na prudké vybírání v plné rychlosti, jako to dělají německé Štuky… a tak jsme se oba dostali do vodorovného letu. Holanďan zuřivě kličkuje a nadskakuje. Nadlétávám jeho obloukům a blížím se čím dál tím víc. V zoufalé snaze o únik letí už tak nízko, že málem hladí křídly koruny palem. Snad doufá, že mám málo benzínu a pronásledování co nejdříve zanechám. Uvažuje dobře, ale těch pár litrů tam snad ještě je. Mířím pečlivě na kabinu a tisknu spoušť. Kanóny mlčí – jsou prázdné, ale kulomety se rozštěkaly a provrtávají pilotní prostor nepřátelského letounu. Mohawk náhle ztrácí výšku a padá do stohu rýžové slámy…

Ke své formaci jsem se připojil jako poslední. Už mě pokládali za mrtvého. Při přistání na Balikpapanu ukazovala ručička na benzinoměru mého Zera nulu.

V boji nad Surabajou jsme ztratili tři letouny a tři piloty. Mezi nimi také velitele letky poručíka Asaie. Zničili jsme čtyřicet nepřátelských stíhaček. V mnoha případech je velmi obtížné oficiálně uznat individuální vítězství, protože v bojové vřavě se podíleli někdy až čtyři piloti na jednom sestřelu. Faktem zůstává, že na každého našeho pilota vycházejí v průměru dva nepřátelské letouny.

Následujícího dne došlo k náletu na tajné letiště, které jsem náhodou objevil. Překvapujícím útokem zničily naše bombardéry většinu zbývajících holandských letadel. Přes naše veškeré úspěchy v boji o Sundy slýcháme denně ve zprávách spojeneckých vysílaček, že dnes bylo sestřeleno šest, jindy sedm, další den zase deset našich Zer. Protože jsme jedinou jednotkou létající na Zerech v tomto prostoru, víme dobře, že podle spojeneckých informací by už dávno naše peruť nemohla existovat…

28. února

Doprovázíme s dvanácti Zery dvanáct bombardérů Betty z mankasarské základny k útoku na nepřátelské jednotky evakuující Tjilatjap. Ještě před naším objevením vyklidily nepřátelské lodě přístav. Nesetkáváme se s žádným odporem. Zatím co Bettyny demolují veškerá přístavní zařízení, my jen kroužíme a čekáme jako strážní andělé, abychom je doprovodili opět domů.

Už se mi zdá divné, že jsme ani po cestě, ani nad cílem nepotkali žádný nepřátelský letoun. Prohlížím si nádherný veliký kupovitý mrak, ozářený sluncem, když náhle spatřím čtyři černé tečky. Blíží se. Letí rovnou k nám. Dokonce už je poznávám. Bachratější než ruská Rata může být jen Brewster F2A Buffalo. Snad ještě před pěti lety z nich mohl jít strach, ale dnes – a proti dvanácti Zerům? To je sebevražda. Nicméně mám úctu před odvahou holandských pilotů. Mohli bez obtíží uprchnout. Tanaka si bere na starost prvního, já druhého. Brewstery vynikají obratností, ale jsou příliš těžké a pomalé. Nechtěl bych sedět v kabině Buffala a bojovat s takovým pilotem jako je Tanaka. Souboj trvá jen několik vteřin. Tanaka uhýbá Holanďanovi přesně provedeným obratem, pak se propadá, jako by ztratil vládu nad letounem, a prudce přechází do svíčky přímo pod ním. Krátká dávkaa nepřítel padá v plamenech do husté mrakové vrstvy. Druhý Brewster nalétává na mne. Dostávám se skluzem po křídle na vnitřní stranu jeho zatáčky. Málokdy střílím, pokud nemám letoun v přímém letu, ale teď mačkám spoušť dříve. Vidím, jak se tříští sklo dlouhé zasklené kabiny, pilot se hroutí a robustní letoun padá střemhlav do téže mrakové vrstvy jako jeho druh před několika vteřinami.

Zbylé dva Brewstery rozstříleli naši wingmani… (V bitvě o Sundy dochází k největším rozporům mezi mými osobními zážitky a oficiálními zprávami, ať už jsou z pramenů amerických, holandských či japonských. Pro zajímavost uvádím jen některé z nich.

Plukovník Dale, velitel stíhací peruti, uvádí, že během čtyřiceti pěti dnů bojů o ostrov Jáva sestřelili jeho piloti jednašedesát japonských letadel při vlastní ztrátě devíti strojů. Dále se zmiňuje o tak zvaném „S manévru“, který s oblibou používali jeho piloti. Manévr spočívá v tom, že určitý počet stíhacích letounů se pohybuje po dráze číslice 8 v rovině, svírající přibližně úhel 45° se zemí, a v pásmu od 300 do 1000 m podle počtu stíhačů, přičemž napadené nepřátelské letouny mají být někde v pomyslném průsečíku dráhy osmičky. Ani já, ani žádný z mých kamarádů jsme se s tímto manévrem nikdy ve válce nesetkali, nehledě na to, že dělat takový manévr s Tomahawky proti Zerům by byl úplný nesmysl.

Plukovník Dale například tvrdí, že v anglickém vyslání tokijského rozhlasu vyslechl následující hlášení:… Nikdo neví odkud… jsou vyzbrojeny šesti kanóny, které rozsévají zkázu…

Vyhledal jsem po válce pana Kamiju, hlasatele, který pracoval v anglickém krátkovlnném vysílání tokijského rozhlasu. Řekl mi: „Po celou válku jsme hlásili jen o samých japonských vítězstvích…“

Pozorně jsem pročetl několikadílnou publikaci amerického admirála Eliota Morissona „Historie námořních operací druhé světové války“. S politováním jsem musel konstatovat, že některé pasáže této válečné historie nejsou založeny na pravdě. Uznávám, že můj pohled poddůstojníka námořního letectva má menší zorný úhel, než pohled admirála historika. Jestliže jsem však byl přímým svědkem některých bojů, popisovaných v knize, mám právo říci, že se admirál Morisson často mýlí.)

Bali. Březen 1942

Ne nadarmo se tomuto ostrovu říká“ráj světa“. Naše letiště je uprostřed nádherné přírody, nejkrásnějších barevných květů a horkých pramenů tryskajících ze skal.

Jednoho dne jsme odpočívali ve stínu přístřešku, sloužícího nám za jakýsi klub. Hrajeme šachy, někteří piloti píší domů, zkrátka vychutnáváme po dlouhotrvajících a vyčerpávajících bojích první chvíli klidu. Dívám se na šachovnici a přemýšlím, zda je lepší obětovat pěšce nebo dát koněm šach. Náhle mě však z úvah vyruší vzdálený hluk leteckých motorů.

Můj protivník na druhé straně šachovnice, námořní pilot III. třídy Honda, zvedá hlavu. „Vypadá to na bombarďák…, ubírá a přibližuje se…“

Jeden z pilotů vybíhá na prostranství, odkud je vidět na letištní plochu.

„Fortress! Americký Fortress… a jde na přistání!“

Všichni se hrneme ven – skutečně! Čtyřmotorový obr s americkými výsostnými znaky, podvozek venku, s klapkami vysunutými, sedá právě na naše letiště.

Co se to děje?

Hlavou mi letí nejrůznější kombinace, ale žádná se nezdá věrohodná. V tu chvíli bombardér dosedá a mizí nám z dohledu za palmovým hájem.

Slyšíme skřípání brzd…, náhle třeskne výstřel. Jeden, jediný! V několika vteřinách motory opět zaburácejí na plné obrátky, vidíme, jak nad palmovým hájem stoupá oblak zvířeného prachu, řev motorů se stupňuje a nad korunami palem se znovu objevuje americký bombardér, s nosem vysoko zdviženým, prudce stoupá…, ani ne za dvě minuty od svého objevení se mizí opět z dohledu.

Posádka amerického bombardéru se skutečně spletla. Přistála omylem na našem letišti. Naskytla se vzácná příležitost k ukořistění zcela nového a nepoškozeného letounu. Mohli bychom jej důkladně prohlédnout a vyzkoušet – jenže všechno zkazil jeden strážný od pozemních jednotek. Vystřelil právě v okamžiku, kdy se pilot chystal vypnout motory. V tu chvíli posádka zpozorovala svůj omyl, pilot prudce otočil letoun a bez ohledu na směr větru rychle znovu odstartoval.

Když zsinalý letecký operační důstojník konečně dopadl vojáka, který na letoun vystřelil, začal řvát, až mu přeskakoval hlas:

„Ty blázne! Ty blbče! Proč jsi střílel, hovado jedno?“

Voják se nenechal důstojníkovým řevem vyvést z míry a v pozoru, s očima upřenýma kamsi mimo, odpověděl:

„Byl to nepřátelský letoun a rozkaz je, že na nepřátelské letouny se má střílet…“

Důstojník jen bezmocně rozhodil rukama a odešel.

Ten strážný nakonec měl pravdu a také podle žádného odstavce vojenských předpisů nemohl být potrestán. Vždyť přece taktikou a jemnými finesami války se zabývají vždycky jen důstojníci…

Už týden nelétáme a jak se říká, začínáme mít roupy. Zabýváme se vymýšlením blbých vtipů, často dochází k hádkám a je nejvyšší čas, abychom opět něco dělali. Zvlášť silně doléhá nečinnost na mého přítele Hondu, jednoho večera ne a ne usnout. Vyšel z baráku a zapálil si cigaretu.

„Típni to, vole, a hned… Nevíš, že je tu zákaz kouření?“ ozve se ze tmy hlas strážného.

Zaslechl jsem to a vyšel ven. Ale to už slyším jenom údery pěstí do něčeho měkkého, jakési mručení a hekání promísené Hondovými nadávkami. V kuželu světla baterky, která leží vedle nehybného těla strážného, stojí rozkročen Honda a řve směrem k baráku pěšáků:

„Tak pojďte…, vylezte ven! Vy lemplové od pěchoty…, pojďte, ať vám rozbiju držky! Tady stojí Honda od námořnictva!“

Několik vojáků vybíhá ven a než stačím Hondu zadržet, už se vrhá mezi ně.

„Hondo, neblbni!“ volám za ním, ale marně.

Za pár vteřin jsou asi čtyři pěšáci na zemi a z baráku vybíhá jejich poručík.

„Jste tu proto, abyste bojovali s nepřítelem, a ne abyste se mlátili mezi sebou, idioti…, no jo, letci…, neumějí nic jinýho než se rvát!“

Ráno čekáme, že bude malér. Ale nic se neděje. Sedíme zase v klubu, když se náhle otevřou dveře a vejde poručík, který přerušil naše noční intermezzo.

„Pánové, jsem rád, že vám mohu sdělit velmi potěšující zprávu.,“ jeho oči na okamžik spočinuly na Hondově nepřívětivé tváři. „V Bandungu na Jávě byl ukořistěn zcela neporušený Fortress.“

Všichni piloti vstávají a jeden přes druhého se ptají na podrobnosti.

„Ticho! Letoun bude nejprve podroben zkouškám v Tokiu.“ Hlasy zklamání opět přeruší poručíka. „Ale slibuji vám, že jakmile to bude možné, zařídím, abyste měli možnost také si bombardér důkladně prohlédnout.“ Teď chápu. Pro tohoto poručíka bylo věcí osobní prestiže, aby napravil chybu svého vojáka, který hloupě vyplašil Fortressa, když jsme ho málem měli v rukou.

Další týden nečinnosti je pro nás už nesnesitelný. Po více než osmi létech soustavného tvrdého výcviku si náš organismus nemůže zvyknout na tolik volného času. Kdybych se mohl alespoň podívat domů… V květnu 1938 jsem odešel na čínskou frontu a od té doby jsem byl doma na jednu noc. Také Hatsujo bych rád viděl. Píše mi, že celé Japonsko je nadšeno našimi bojovými úspěchy, zvláště ve vzduchu. Snad se mi podaří dostat dovolenku…

12. března 1942

Admirál Nakajima přijel z Tokia a nechává si svolat všechny piloty ke společnému shromáždění.“Přečtu vám jména pilotů, kteří budou převeleni do Japonska.“ Posloucháme všichni napjatě. Já v seznamu nejsem, ačkoli sloužím za mořem mnohem déle než většina jmenovaných.

Až bude příhodná chvíle, požádám admirála o krátký rozhovor.

„Promiňte, pane, chtěl jsem se zeptat jen na důvod, proč jsem nebyl poslán s ostatními domů…“

„Protože vás potřebuji jinde, Sakaii. Půjdete se mnou na novou základnu, naše jednotky jí právě dobyly. Vybral jsem si vás jako jednoho z nejlepších pilotů peruti… Naše nové místo určení je Rabaul na Nové Británii…“ Tím skončil. Dále jsem se už neodvažoval ptát. (Cítil jsem se ukřivděn a měl jsem vztek, ale všichni piloti, odvelení ten den do Japonska, byli později přiděleni k námořní flotile, která utrpěla strašnou porážku u souostroví Midway 5. června 1942. Skoro všichni piloti, kterým jsem tenkrát záviděl, zahynuli. Pozn. autora) Rabaul je vzdálen od Bali 4 000 km. Velení rozhodlo, že nepoletíme se svými letouny. Doufali jsme tedy, že nás naloží do transportních letounů nebo alespoň do rychlé válečné lodi. Nacpali nás osmdesát do strašné kocábky, která byla schopna vyvinout rychlost 12 uzlů a držela se na vodě jen silou vůle.

Nemohu pochopit, jak se může velení dopustit takové nehoráznosti. Máme projet bojištěm na lodi, která se může potopit sama od sebe. Na útok nepřátelského letounu, kterému by stačila padesátikilová puma nebo torpédo z ponorky, se neodvažuji ani pomyslet.

Na palubě Komaki-Maru, poslední týden března 1942

Loď s námi šněruje po neklidném moři jako opilá. Po celou cestu bez přestání prší. Jsme namačkáni v dusném nevětraném podpalubí. Většina z nás onemocněla už po dvou dnech plavby tropickou horečkou. Ležím bezmocně na lůžku a koupu se ve vlastním potu. Čas od času si myslím, že už umírám. V těch nejhorších chvílích poznávám blíže jednoho ohromného člověka. Je to poručík námořního letectva Juniši Sasai. Sedává u mne, i když je proti zvyklostem, aby se důstojník přátelil s poddůstojníkem. Sasaiovi je to jedno. Ošetřuje mě, a pokud nejsem v bezvědomí, vykládá si se mnou, nosí mi chinin a stará se, abych ho pravidelně užíval. Nedovedu si představit, jak bych tu nekonečnou cestu bez něj vydržel.

Rabaul, 30. března 1942

Překládají mě na nosítkách z lodi do sanitního auta. Můj zdravotní stav se v posledních dnech o něco zlepšil. Ale to, co stačím zahlédnout okénkem sanitky, je strašné. Jestliže Bali je ráj světa, pak toto je zcela určitě samotné peklo. Přistav je v troskách, u mola trčí z vody stožáry potopených lodi. Vítr víří oblaka sopečného popele. U cesty se povalují trosky spojeneckých motorových vozidel.

Vjíždíme na letiště. Hned za tím, co kdysi bývalo přistávací dráhou, ční do výše asi dvou set metrů dýmající sopka. Plocha je rozryta krátery, všude se povalují vraky nepřátelských letadel. Hangáry a ostatní zařízení jsou v troskách a pod přístřeškem z palmových listů stojí tři stařičké „šestadevadesátky“, na kterých jsem létal v Číně. Když to všechno vidím, je mi zase hůř. Vezou mě do napůl rozestavěné polní nemocnice.

Myslel jsem si, že Rabaul je už za frontou, ale záhy poznávám, že ležím přímo na bojišti. Nejsem tu ani dvě hodiny a už je nálet. Okénkem lazaretního stanu vidím asi tucet B-26 Marauderů, jak sypou bomby na přístav. Při tomto náletu dosloužila i stará kocábka Komaki-Maru, která nás přivezla z Bali. Dostala přímý zásah jedinou stokilovkou a v několika minutách se potopila. Mauraudery s australskými výsostnými znaky jsou tu každý den. Zasypávají Rabaul pumami a v hloubkových letech jejich střelci pálí do všeho, co se ještě hýbá.

„Pane doktore, nemohl bych už vstát?“

„Jen ležte, Sakaii, stejně byste neměl s čím létat. Ještě pár dnů musíte vydržet. Pak uvidíme.“

Konečně jsem propuštěn z nemocnice a nastupuji do transportního létajícího člunu. Spolu s devatenácti piloty letíme k mateřské letadlové lodi Kasuga. Čeká nás u ostrova Buka, asi 320 km jihovýchodně od Rabaulu. Má na palubě dvacet úplně nových stíhačů Zero pro naši základnu.

Odpoledne už tančíme jako děti kolem čerstvě nalakovaných stíhaček, připravených k boji. Také letiště se rychle upravuje. Ženijní jednotky pracují ve dne v noci. Přicházejí nové posily. Po moři i vzduchem. Rabaul se má stát hlavní základnou pro boj o Novou Guineu.

Základna Lae, Nová Guinea. Duben 1942

Válečné události postupují rychleji, než očekáváme. Podle rozkazu admirála Nakajimy jsme dnes přistáli v Lae na severovýchodním pobřeží Nové Guineje. Máme zde třicet nových Zer a naší předsunuté jednotce velí kapitán Masahisa Saito.

Nepřítel ustoupil z Lae teprve před několika dny. Všechno bylo zničeno. Na místě hangárů je pár zohýbaných traverz, v zátoce přístavu ční z vody stěžně potopené australské lodi. Dráha připomíná spíš palubu letadlové lodi a kolem letiště se ze tří stran zvedají hory. Hotová dračí sluj.

„Až bude po válce, doporučím toto rozkošné místečko některé cestovní kanceláři…“ Hondovi se vrací humor vždycky, když k tomu má nejmenší důvody.

„Co chceš víc, Saburo? Džungli máš, co bys kamenem dohodil, můžeš chodit na lov… a ve chvílích odpočinku obracet Papuány na pravou víru…“

Honda už je tu čtyři dny. Přiletěl s první skupinou a má za sebou několik operačních letů. Vypráví temperamentně se zaujetím jemu vlastním.

„Tak počkej… jo, v úterý… Nebo to bylo ve středu? Ano, ve středu. Doprovázeli jsme s Jonekavou a ještě se dvěma frajery sedm Bettyn na Port Moresby… je to tady kousek přes hory, takový hnízdo, prý největší americká základna na Nové Guineji. Jakmile tam přilítneš, začne to kolem lítat, že nevíš, kam by ses vrtnul… Pak na nás skočilo pět Kittyhawků, samozřejmě vod slunce.

To dovede každej vůl, když má na to čas. Dva jsme sundali, jenže… no… Išinomaki to koupil, víš, ten, co viděl tenkrát na Bali toho Fortressa první… no, a ty zbejvající Amerikáni práskli do bot…“

Postupně budujeme nejdůležitější zařízení. Koupelny máme z několika barelů od benzínu. Než bude hotová elektrocentrála, svítíme svíčkami a petrolejovými lampami.

Posádku základny tvoři dvě stě mužů obsluhy protileteckých zbraní, stovka mužů pozemního leteckého personálu, třicet pilotů a několik důstojníků. To je celá síla japonské branné moci v Lae.

Co sami nepostavíme, nemáme (Po celou dobu (od dubna 1942 až po kapitulaci japonských jednotek v Nové Guineji) sloužily objekty letiště tak, jak jsme je sami vybudovali. Pozn. autora). Od nádrží na vodu až po ubikace pro lidi. Naše zařízení připomíná spíš domorodou vesnici, než vojenskou základnu. Za týden máme i bezpečný protiletecký kryt a docela solidní kuchyň. Jenže není z čeho vařit. Jídelní lístek je ubohý a denní program dosti vyčerpávající.

Ve 2.30 ráno vstávají mechanici a připravují letouny.

Ohodinu později budí dozorčí šest pilotů pohotovostních rojů. V 5.30 je budíček pro ostatní, o šesti snídáme. Piloti mající pohotovost dostávají jídlo až k letounům. Nemáme radar a o nepřátelském náletu se často dovídáme, až když padají první pumy. V osm hodin bývají starty k bojovým letům. Kolem poledne se letka vrací na oběd. Odpolední program závisí na momentální situaci. Od pěti do šesti je pro všechny hodina povinné gymnastiky, pak večeře, koupání, dvě až tři hodiny osobního volna. A tak to jde pořád, den za dnem. O možnostech zábavy, zvláště o ženách, raději nemluvím. V širokém okolí není ani jedna. Ale na to už jsme koneckonců zvyklí. Nikdo si nestěžuje, morálka je dobrá. Pro službu v Lae byli prý vybráni ukáznění, houževnatí a tvrdí lidé…

Počasí nad Korálovým mořem je teď nádherné. Indigově zbarvená hladina působí uklidňujícím dojmem. Na vrcholcích pohoří Owen Stanley Range roztál sníh…

Každý den mám možnost sledovat tyto nádherné barevné divy z kabiny svého Zera.

Je 11. dubna 1942, osm hodin čtyřicet pět minut. Nad americkou základnou Port Moresby, na jihovýchodním pobřeží Nové Guineje, se pohybuje ve výši pěti tisíc metrů šest tmavých bodů. Tak nějak vypadáme v pohledu amerických pozorovatelů, než si vezmou na pomoc triedry a vykřiknou ve své mateřštině dvě slova: „Japs! Zeroes!“ Držíme přesně formaci dvou „véček“. Poručík Sasai vede první, já druhou. Na pozicích wingmanů Sasaie letí námořní pilot I. třídy Nišizava a Ota, po mé levici se na mě zubí z kabiny svého Zera známý rváč Honda a na druhé straně mám Jonekavu. Docela povedená parta (Jak už jsem jsem řekl, byli piloti naší letky zvlášť vybíráni. Ze zkušenějších starších i talentovaných mladých vylíhlo se tu doslova několik „es“ japonského letectva. Nišizava a Ota byli bez nadsázky pilotní géniové. Výcvikem a zkušenostmi se člověk stává pilotem. Ale „esem“ se už musí narodit.

Nišizava se stal později japonským pilotem číslo jedna. Byl to dlouhán, měřil přes 180 cm a vážil necelých 70 kg. Trpěl kožním onemocněním z tropického podnebí. Jeho klidná, uzavřená povaha a mlčenlivost způsobovaly, že se zdál mnohým z nás nafoukaný. Ale nebyla to pravda. Nišizava byl trochu snílek a především pilot tělem i duší. Ožíval teprve tehdy, když se kola jeho letounu odlepila od země. Pak se stával skutečným ďáblem, jak mu také všichni říkali. Nikdy v životě jsem neviděl a také už neuvidím, aby někdo ovládal svůj letoun jako on. Jeho pilotní umění se dalo srovnávat s tancem Isidory Duncanové nebo s koncerty nejlepších světových klavíristů. Také Nišizavův zrak byl vynikající. Zatímco my jsme viděli jen modré nebe, on už rozeznal na neuvěřitelnou dálku v malinkých tmavých bodech nepřátelské letouny. Žádnému nepříteli se nikdy nepodařilo Nišizavu překvapit nenadálým útokem. Titul „ďábel“ mu skutečně náležel.

Tošio Ota byl o rok mladší. Narodil se v roce 1920. Veselý, přátelský, obětavý kamarád ve vzduchu i na zemi. Neměl tolik bojových zkušeností, ale jeho talent se brzy prozradil. Už v Rabaulu létal jako wingman poručíka Sasaie. Ota nikdy nebyl obvyklým typem hrdiny. Měl na to příliš velký smysl pro humor, což mu u některých primitivnějších kolegů, jako byl třeba Honda, ubíralo respekt. Pozn. autora). Dole to vypadá, jako kdyby Američané ještě spali. Děláme velký oblouk nad přístavem a už nám začíná být líto, že si nás nikdo nevšímá. Ale než se stačíme urazit, už vidíme čtyři stíhačky. Jsou to dlouhonosé P-39 Airacobry.

V boji jsem se s nimi ještě nikdy nesetkal. Uvolňuji pákou přídavnou benzinovou nádrž, což od svého prvního souboje nad Čínou pečlivě a pokud možno včas dělám a chystám se k premiéře. Mávám křídly na Sasaie. Znamená to v naší pohybové abecedě:

„Jdi na ně, budeme tě krýt!“

Máme štěstí. Slunce je přímo za námi a myslím, že nás ještě američtí piloti nespatřili. Skutečně. Drží kurs a letí ve dvou párech k západu. Přibližujeme se. Už jsmepět set metrů od nich a ještě nic netuší. Jdu dolů rychlým obloukem. Hondo s Jonekavou se mne drží jako klíšťata. Čekám na jistou střeleckou příležitost. Airacobry letí těsně vedle sebe, křídlo na křídle, sleduji, jak rostou v mém zaměřovači. Teď! Tisknu spoušť a sleduji trasy svých střel. Z levé stíhačky vyrazil plamen a dým. Táhnu Zero nepatrně vpravo, aniž bych přestal střílet. Blíž už nemohu. Vykopávám Zero právě v okamžiku, kdy vzduchem otřásá exploze. Obě Airacobry jsou vyřízeny. Jedna padá v oblaku černého dýmu a z druhé téměř nic nezbylo. Jen pár kousků plechu…

Divám se po ostatních. Druhá dvojice Američanů se už také řítí k zemi v plamenech a asi čtyři sta metrů pode mnou rychle stoupá Nišizavovo Zero. Všechno to trvalo asi dvanáct vteřin. Čtyři nepřátelské letouny, z toho dva jsou moje.

11. dubna 1942 jsem dosáhl jedinou salvou svého osmnáctého a devatenáctého leteckého vítězství.

Posádky našich pozorovacích letadel přinášejí denně zprávy o nových nepřátelských posilách; přicházejí vzduchem i po moři do Port Moresby. Američané se rozhodli udržet tuto základnu za každou cenu. Rozšiřují letiště, budují přístav a shromažďují zde velké množství vojákůi válečného materiálu. Musíme počítat se zvýšeným odporem nepřátelských stíhačů, a proto k operačním letům startují dvojnásobné počty našich letadel než dosud.

Curtiss P-40 Kittyhawk (z australského letectva)

17. dubna máme doprovázet jako obvykle naše bombardéry k náletu na Port Moresby. Před startem mám nedorozumění s jedním ze svých pilotů, Miazakim. Právě prodělal těžký záchvat zimnice a tvrdí, že je schopenbojového letu. Přes veškeré mé protesty odmítá zůstat na letišti a startuje s námi. Pozoruji bedlivě během letu jeho Zero, protože vím, jak zimnice dovede snížit schopnosti pilota. Poznal jsem to na vlastní kůži. Miazaki vede svůj letoun perfektně. Letí se mnou ve formaci šesti stíhaček tvořící horní zajištění našich Bettyn z rabaulské peruti. Nad pohořím Owen Stanley Range jdeme do pěti tisíc pěti set metrů; dostáváme se do malých kupek mraků, roztroušených po obloze. Sotva se před námi vynoří Port Moresby z mlhavého oparu, ocitáme se v palbě protileteckých baterii. Američané vybudovali palebné postavení přímo v džungli asi třicet kilometrů od přístavu. První salva vybuchuje asi čtyři sta metrů pod námi. Rozpouštíme formaci a unikáme. Právě včas. Další salva už jde do míst, kde bychom právě byli.

Bombardéry točí k východu a klesají pozvolným obloukem k náletu. Šrapnely teď vybuchují nad námi. Právě v okamžiku, kdy naši bombometčíci už míří na cíle, objevují se Kittyhawky. Naštěstí pro nás pozdě. Teď už je k Bettynám nepustíme. Stavím Zero na ocas a prudce stoupám, abych jim odřízl cestu. Kittyhawky pokračují ve střemhlavém letu. Nemám příležitost k palbě, protože se pohybují kolmo na dráhu mého Zera. Ohlížím se, mám za sebou jen dva naše letouny. Miazaki se svými wingmany je pryč. Ani nemám čas nadávat, protože vidím, jak Bettyny právě mizí v černých obláčcích vybuchujících šrapnelů. To je konec. Teď už nemohou manévrovat, míří na své cíle, v tomto okamžiku je vedou bombometčíci. Kouř se rozplývá, všechny Bettyny zůstaly celé. Zázrak! Pumovnice mají otevřené a sypou bomby bez ohledu na to, co se děje kolem. Sleduji jejich zásahy. Výborně, hoši! Přístav je v plamenech. Ale co to? Asi čtyři sta metrů pod bombardéry vidím tři letadla. Jsou to Zera Miazaki a jeho dva wingmani. Co tam u čerta dělají? Kdybych měl rádio, tak bych mu to řekl pěkně od plic! Bettyny zavírají prázdné pumovnice a stoupají. Flaky po nich pálí bez ustání.

Obracíme k severovýchodu. To nejhorší je snad za námi. Chci si oddechnout, ale příliš brzy. Asi tisíc metrů nad námi se objevil osamělý Kittyhawk. Letí střemhlav neuvěřitelnou rychlostí, jako kdyby zešílel. Má dobře přes 850 km/h. Je nemožné ho zadržet. V jedné vteřině je nade mnou a ve druhé už se řítí přímo na naše bombardéry.

V takové rychlosti nikdy nemůže vybrat, snad chce srazit některou Betty sebevražedným útokem. To, jak proletěl mezi třetím a čtvrtým bombardérem naši formace, je buď šílenství, nebo mistrovství. Pokračuje dál a v tom okamžiku mi tuhne krev v žilách. Miazaki! Tam dole je Miazaki! Avšak to už kulomety Kittyhawka chrlí dlouhou dávku přímo do jeho letounu. Vidím oheň a dým. Kittyhawk mizí kdesi hluboko pod námi. Miazaki přechází do střemhlavého letu, zanechávaje za sebou silný pruh černého dýmu. Snad je mrtev, nebo se snaží oheň uhasit. Strašná exploze končí mé úvahy. Z Miazakiho Zera zbylo jen pár kousků plechu. Útok amerického Kittyhawka na Miazakiho zůstal pro nás záhadou. Americký pilot měl výbornou příležitost sestřelit některý z našich bombardérů, ale prolétl jejich formací, aniž by střílel. Jediným vysvětlením je, že patrně Miazaki sestřelil jeho blízkého přítele a americkému pilotovi šlo pouze o pomstu.

20. dubna dostáváme hlášení, že k Lae míří formace bombardérů B-26 Marauder. Okamžitě nás jde devět nahoru. Američané letí v pěti stech metrech a drží sevřenou formaci. Útočíme na ně, ale bez úspěchu. Nevím, co se s námi děje. Létáme zběsile sem a tam, pleteme se jeden druhému, často chybí málo, abychom se sestřelili navzájem. Připadá mi, že jsme všichni opilí. Po hodinovém boji se nám podařilo s bídou sestřelit jeden jediný bombardér.

Hned po přistání čtvrt hodiny v jednom kuse nadávám. Jsme úplně neschopni blbci. Hrajeme si všichni na esa a přitom nám chybí slétanost ve skupině. Taktika kolektivního boje. Snad v první světové válce bychom s tímhle stačili, ale dnes ne. Ještě ten den večer zakládáme jakýsi taktický kurs. Pomocí krabiček od sirek a cigaret demonstrujeme bojové situace a promýšlíme postupy útokůi obrany ve skupinkách o různém počtu letadel.

23. dubna ostřelujeme společně s Nišizavou a Otou americké letouny na letišti v Kairuku. Jsme sice na průzkumném letu, ale nedalo nám to. Stály tam tak pěkně seřazeny, že jsme prostě neodolali.

Od náletu sedmi Marauderů na Lae nás pronásleduje smůla. Pokud se nám podaří zničit nějaký nepřátelský stroj, je to vždycky na zemi. Snad je to tím, že žádný pilot nechce být obviňován z akcí na vlastní pěst, když tak pečlivě každý večer probíráme zásady kolektivního boje. Přistihuji se, že ze mne mluví bledá závist, protože smůla se týká především mé vlastní osoby. „Score“ letky není špatné. Sedmnáct sestřelených nepřátelských letadel a tři pravděpodobně.

29. dubna, v den narozenin císaře Hirohita, chystá velitel základny slavnost, které se má zúčastnit celá posádka. Hned ráno se snaží kuchaři vykouzlit z omezených dávek potravin nějakou lepší snídani, ještě nemáme dojedeno, když se ozve výkřik: „Poplach!“ Vzápětí následuje cinkání na traverzu a bušení do bubnů – to je náš moderní poplachový systém. Teprve o něco později se rozezní nakřáplým tónem polnice. To ještě trubač nestačil spolknout poslední sousto dobré snídaně. Běžíme k letounům, ale je už pozdě. Asi z pěti tisíc metrů nad Lae už sypou Fortressy pumy. V životě jsem neviděl bombardovat tak přesně z takové výšky. Pět Zer nám Fortressy zničily úplně, čtyři demolovaly. Zkrátka na ploše zbyla jen dvě Zera schopná letu. Zatímco jsme všichni leželi na zemi s obličejem vtisknutým do písku, doběhli Ota a Eudo k letadlům. Teď už burácejí nad palmami a zatahují podvozky. Nikdo jinýuž startovat nemůže. Nemáme na čem. Než bychom připravili zbylé stroje, ukryté na okraji džungle, bylo by stejně pozdě. Fortressy zmizely z dohledu, Ota a Eudo za nimi. Nezbývá tedy nic jiného, než čekat. Čas plyne pomalu a z neustálého pozorování oblohy nás bolí oči. Asi za hodinu slyšíme hukot škrceného motoru. Nad soutěskou u pobřeží se objevuje Zero. Je to Eudo. Běžíme k jeho letounu.

„Trvalo nám chvíli, než jsme dostoupali do jejích výšky,“ říká, „no… a pak jsme se do nich pustili. Ota poškodil jednoho Fortressa a začal ho pronásledovat. Já jsem vystřílel všechnu munici, tak jsem se vrátil..“ Další hodina čekání. Nejvíce nervózní je Eudo. Marně mu říkáme, že bez munice by nebyl Otovi nic platný. Teď už přepočítáváme minuty na litry benzinu, zbývající v Otově nádrži. Náhle se otevře okno velitelského baráku: „Hej!“, křičí kapitán Saito, „Ota je v pořádku; přistál na letišti Salamaua a dostal jednoho Fortressa. Jakmile natankuje, máme ho tu zpátky!“

Abychom odvedli „dárky k císařovým narozeninám“, startujeme k letu na Port Moresby.Je nás jen šest, protože více stíhaček, schopných letu, nemáme. Mačkáme se k vrcholkům Stanleyova pohoří, abychom byli zpozorováni co nejpozději. Sjeli jsme doslova po jižním svahu Mt. Victoria rovnou k útoku na americké letiště. Řady letadel stojících na ploše byly vyrovnané přesně ve směru našeho útoku. Takovou spolupráci jsme nečekali. Objevili jsme se tak nenadále, že proti nám nevystřelila jediná protiletecká zbraň. Ohlédnutí po prvém náletu bylo uspokojivé. Čtyři letouny jsme zapálili a oheň se rychle šířil na další. Mechanici zoufale pobíhali sem a tam. Teprve po třetím útoku po nás začaly střílet rychlopalné protiletadlové kanóny, ale to už jsme byli na cestě domů.

Následujícího rána si na nás Američané přivstali. Přiletěli už v půl šesté. Tři dvoumotorové Maraudery z výšky dvě stě metrů rozryly naši dráhu a zničily dvě další Zera.

Nepřátelské útoky jsou den ze dne intenzivnější a s pěti stíhačkami se lze těžko ubránit. Čekáme na nové stroje, které zatím nepřicházejí. Využíváme alespoň plně těch pěti, co ještě máme. Přestože nás létá na Port Moresby jen pět, mají s námi velké potíže.

1. května na nás čeká devět Kittyhawků a Airacober. Krouží nad letištěm, a jakmile nás vidí, vrhají se proti naší formaci. Beru si na starost prvního P-40. Jde na mne obloukem zespodu v domnění, že mu nešikovně ukážu břicho. Řežu jeho zatáčku, ale ještě to není ono. Uniká mi skluzem po křídle ze zaměřovače. Než stačí opět srovnat, jsem ve výborné střelecké pozici. Stačí krátká dávka a Kittyhawk padá v plamenech. Ale pozor! Jsou tu ještě další. Teď jde po mně Airacobra. Snažím se piloty zmást manévrem ve tvaru písmene „S“. Ve velké rychlosti nestačí tak rychle zareagovat a vybírá přemetem, aby se dostal ke střelbě. Zlomek vteřiny mám před sebou břicho Airacobry. Znám dobře to místo, kam se musí mířit, je to tam, kde odtokové hrany křídel přecházejí do trupu. Ale není čas pečlivě zamířit. Mačkám spouště nazdařbůh… plech se trhá… pak oslňující záblesk a výbuch! Zero je odmrštěno tlakem vzduchu stranou a kolem poletují trosky Airacobry. Přece jsem trefil tam, kam jsem chtěl. Když se podaří prostřelit najednou nádrže se stlačeným kyslíkem a palivové potrubí, Airacobra exploduje, jako by byla naložena bombami. Nechci to zakřiknout, ale zdá se, že mě smůla opouští. Při explozi jsem ztratil přehled, ale vím, že v blízkosti byla ještě jedna P-39. Pro jistotu prudce měním směr a dělám jakýsi kotrmelec. Vidím jen, jak kolem prolétávají svíticí střely. Srovnávám letoun a šťastnou náhodou se dostávám čelem k boku druhé Airacobry. Dávka provrtává její trup od přídi ke kormidlům. Asi jsem zasáhl pilota, neboť letoun padá neřízenou vývrtkou k zemi. Nabírám výšku a křičím v kabině radostí. Smůla je pryč! Tři vítězství v patnácti vteřinách!!

Mechanici spočítali, že jsem vystřelil šest set deset nábojů. To znamená průměr dvě stě na jedno sestřelené letadlo. Toho dne mi záviděl i Nišizava.

2. května už máme osm akceschopných stíhaček. Letíme znovu na Port Moresby. Asi čtyři tisíce metrů nad městem křižuje třináct amerických stíhačů. Tentokrát se vrhá do boje první Nišizava. Je neuvěřitelné, jak pozdě nás nepřátelští piloti zpozorovali. A to není jen dnes. Než se stačí vzpamatovat, už jich několik padá v plamenech.

Když jsme vystupovali v Lae z letounů, vydal někdo strašný skřek. K velkému údivu nás všech to byl Nišizava. Plácal dlaní na křídlo svého Zera a třemi vztyčenými prsty nám všem ukazoval, že dnes sestřelil tři nepřátelská letadla. Konečně se opět dostal do formy! Toho dne já dostal dva a ostatní piloti další tři.

7. května, po několika dnech odpočinku v Rabaulu, nás posílají tentokrát na čistě výzvědný let na Port Moresby. Každý, kdo zná sestavu pilotů, ihned ví, co z toho výzvědného letu bude. Startuje Nišizava, Ota, Takatsuka a já. Tenkrát jsme byli „esy“ naší perutě. Nišizava měl třináct vítězství, Ota jedenáct, Takatsuka devět a já dvaadvacet.

Je to nádherný let. Škoda myslet na nepřítele. Měli jsme pozorovat lodi, plující do přístavu, jenže z mraků, asi šest set metrů nad námi se náhle vynořila formace Kittyhawků. Je jich deset. Formujeme se do tvaru klínu, v čele s Nišizavou, a zatím pokračujeme v letu. Čekáme, co bude dál. Čtyři P-40 se oddělují od formace a jdou po nás střemhlavým letem. Zvedáme Zera jako na povel do kolmého stoupání. To Američané nečekali. První Kittyhawk už vybírá střemhlavý let. Stačím srovnat do vodorovné polohy a mám ho v zaměřovači. Dávka střel mu trhá křídlo. Dostávám se překrutem zpátky a vidím, že je hotov. Také ostatní Zera mají již své soupeře v plamenech. Avšak už je tu dalších šest Kittyhawků a začíná druhé dějství představení, které končí předčasně, protože herci opouštějí jeviště. Jakmile byli další dva Američané sestřeleni, zbývající čtyři se obracejí na útěk.

8. května letíme s Hondou a Jonekavou nad Korálovým mořem. Pozorně sledujeme oblohu, když náhle spatříme asi o tisíc metrů výše osamělou Airacobru. Zdá se, že nás její pilot ještě nezpozoroval. Přibližujeme se opatrně zespoda a zezadu, ale P-39 pokračuje klidně v letu. Nechávám Hondu a Jonekavu o něco níže a zvedám svéZero tak, abych se dostal těsně pod americkou stíhačku. Mohl bych hned střílet, ale zdá se ml nepochopitelné, jak mohl americký pilot dopustit, abych se takto nepozorován přiblížil. Nemá ani nejmenší tušení, že právě teď jsem přímo pod ním a cvakám si svoji Leicou jeden obrázek za druhým. Pořád jsem nějak nesvůj a nedovedu si představit, jak je možné, že pilot neviděl ani mne, ani Hondu a Jokenavu. Nezkoušejí snad Američané nový letoun bez pilota? Zvedám Zero a uhýbám trochu vpravo, abych se přesvědčil, sedí-li v té stíhačce někdo nebo ne. Dostávám se přibližně na pozici wingmana, takže konečně vidím do kabiny. Pilot tam je. Velký zavalitý muž, má na hlavě jockeyskou čapku a dívá se přímo před sebe. Ani teď mne nevidí… Kloužu po křídle zpátky pod Airacobru, Honda a Jokenava jistě se zájmem sledují, co to vyvádím. Škoda, že nemohu některému z nich předat na chvíli svou Leicu. Za takovou fotku by možná některá agentura dobře zaplatila. Co teď? Musím ho sestřelit. Vzpomínám si na pěšáka z ostrova Bali: „Je to nepřátelský letoun a na nepřátelské letouny je rozkaz střílet!“ Jenže tohle bude docela obyčejná poprava. Avšak ve válce se nedá moc uvažovat. Zítra by třeba sundal on mne. Ubírám plyn, Zero se trochu propadá, vzápětí přitáhnu páku k sobě, opět přidám a mířím. Achillovu patu Airacobry už dobře znám. Zavadím prstem o spoušť kanónů. Následuje strašný výbuch, stíhačka se roztrhla na kusy. Souvratem uhýbám poletujícím troskám…

Lae, Nová Guinea 10.-15. května 1942

13. května mám volný den. Nedá se nic dělat, mechanici musí dát mé Zero trochu dohromady. Má v sobě tolik děr, že už je v něm průvan. Pročítám dopisy z domova. Matka píše, že starší bratr musel narukovat k pěchotě a mladší slouží na námořní základně v Sasebo. Doma už také cítí válku. Továrny, kde se dosud vyrábělo drobné spotřební zboží, se orientují na munici a válečný materiál.

„Předseda vlády pronesl v rozhlase výzvu ke všem japonským ženám a dívkám,“ píše Hatsujo, „aby nezůstávaly doma a pomohly japonskému zbrojnímu průmyslu. Národ nás prý potřebuje, řekl předseda. 18. dubna byl podniknut první americký nálet na Tokio. Vím, Saburo, že prožíváš horší chvíle než my, ale chtěla bych ti říci, že tím náletem se mnohé změnilo. Začíná se smazávat rozdíl mezi frontou a zázemím. Bratři museli narukovat, já chodím dopoledne do školy a odpoledne pracuji v muniční tvárně. Je to všechno tak zvláštní…“

Čtu dopisy už po několikáté, když za mnou přichází pilot Wataru Handa. Byl převelen k nám do Lae teprve před několika dny. Bojoval v Číně a má za sebou patnáct vítězství. Působil také nějaký čas jako instruktor v Tsuchiuře.

„Saburo, letím na průzkumný let s Eudem a chybí mi druhý wingman. Nepůjčil bys mi Hondu?“

„Proč ne? Tobě vždycky, může se ledacos přiučit… „ povídám.

Ale Honda se všelijak vykrucuje:

„Já vím, ale zkušenej, nezkušenej, už s tebou létám tak dlouho, Saburo, tak proč to mám zase měnit?“

„Handa je lepší pilot než já, ty blázne starej a lítá dýl…“

„Když myslíš,“ šklebí se Honda a odchází se oblékat.

Ve 12.00 odstartovali. Sotva šest letadel zmizelo v mracích, začalo mi být divné, proč nechtěl Honda letět. Je vždycky do boje jako drak. Věřím na zlé tušení, znám to ze zkušenosti. Kouřim jednu cigaretu za druhou a každou chvíli se dívám na hodinky. Teď by tak mohli být nad Port Moresby. Čas se vleče jako vždycky, když člověk na něco netrpělivě čeká.

Konečně je slyším. Mraky jsou nízko a kluci jdou na přistání od moře. Objevují se jeden po druhém. Sedá Wataru, Ota, za ním Takatsuka, Jonekava. Běžím jim naproti. Teď dosedl Eudo, ale za ním už nikdo nepřistává. Vyskakuji na křídlo Watarova Zera, které právě zastavilo poblíž velitelského baráku. Pomáhám odsunout kryt jeho kabiny a křičím, abych přeřval motory:

„Kde je Honda?“

Wataru pomalu stahuje kuklu a jako by mne nevnímal, sklání se k páčce zapalování. Motory náhle umlkly a nastal klid, rušený jen hvízdáním setrvačností se otáčejících vrtulí. Aniž by na mne pohlédl, Wataru konečně promluvil:

„Saburo, Honda je mrtev… a… já jsem to zavinil…“

Wataru Handa podal na velitelství toto hlášení:

„Byli jsme nad Port Moresby,“ začal svým hlubokým hlasem. „Asi ve 2 300 metrech jsme vyhlíželi na letišti stojící nepřátelská letadla… byla to moje chyba… moje chyba. Přehlédl jsem americké stíhačky. Byly to Belly P-39 Airacobra. Zpozoroval jsem je, až když začaly střílet. Uhnul jsem prudce vlevo, Endo mě následoval. Když jsem se letmo ohlédl, spatřil jsem Hondův letoun v plamenech. Dostal se do křížové palby.“

Sundávat v Číně dvouplošníky jako na střelnici a bojovat proti Američanům je rozdíl. Uvažuji zle, protože v té chvíli toho chlapa nenávidím. Hondovi bylo dvacet let. Vždycky jsem věřil, že z něj jednou bude vynikající pilot. Měl k tomu všechny předpoklady.

14. května před startem k operačnímu letu se u mne jako nový wingman hlásí námořní pilot III. třídy Hatori.

S Jonekavou není žádná řeč. Honda byl jeho přítel, znali se ještě ze školy. Nevím, co bych mu řekl:

„Jonekavo, až se dnes setkáme s Američany, vyměníme si místa. Poletíš na mé pozici a já se tě budu snažit tak dobře krýt, jako ty jsi to dělal dosud, platí?“

Jonekavova tvář se náhle rozjasnila.

Toho dne nás američtí stíhači neočekávali v jedné velké formaci, ale krouží roztroušeni po dvou, po třech, všude kolem našich letadel. Máme jen jedinou možnost – udělat totéž co oni. Rozdělujeme se do tří skupin a jdeme po nich. Společně útočíme na dvojici Airacober. První se obratně uhýbá mým střelám a přechází do střemhlavého letu. Stavím Zero na křídlo, abych chytil alespoň druhou. Mihneme se těsně kolem sebe, že stačím na okamžik zahlédnout tvář pilota. Kloužu po křídle a jsem mu na zádech. Ohlížím se po Jonekavovi. Je za mnou. Dávám rukou znamení, uhýbám vpravo a nechávám ho přejít na svou pozici. Jonekava vyráží za Aircobrou jako šílenec. Přilepen asi sto padesát metrů za ním, jsem nucen absolvovat několik ďábelských manévrů. Není to snadné být wingmanem. Jonekavovo Zero se honí s Airacobrou v divokém boji“kdo s koho“. Letadla se proplétají vzduchem jako divoké kočky. Během několika vteřin jsme o tři tisíce metrů níž. Zdá se mi divné, proč nepřátelský pilot přešel do vodorovného letu, ale za chvíli jsem to pochopil. Míří k letišti, kde jsou palebná postaveni rychlopalných kanónů. Protože nemůže jinak Zero setřást, doufá, že mu kanonýři pomohou. Je to ale risk. Letouny jsou příliš blízko sebe. Já bych našim dělostřelcům tolik nevěřil. Už to trvá nějak dlouho. Bojující stíhačky jsou nad džunglína úpatí Stanleyova pohoří. Vedle mne se objevuje Hatori. Oba sledujeme Jonekavův boj. Jakmile je těsně nad zemí, má jeho Zero proti P-39 všechny trumfy v kapse.

V okamžiku, kdy se Američan pokouší o strmé stoupání, Jonekava pálí dlouhou dávku úplně najisto, je to jeho první letecké vítězství.

Lae, Nová Guinea 15. – 20. května 1942

Dnes máme návštěvu. Přistála u nás nouzově jedna Betty z Rabaulské peruti. Má poškozený levý motor a pilot nechtěl riskovat let nad mořem za špatných povětrnostních podmínek. Teď sedí s námi pod přístřeškem z palmových listů a poslouchá se zájmem vyprávění o bojích s nepřátelskými bombardéry.

„Víte, já chtěl být vždycky stíhačem. Létat s touhle kraksnou mě nebaví. A potom, nemám rád ten pocit bezmocnosti, když jsem nad cílem, nesmím uhnout ani vpravo ani vlevo, kdejaký zelenáč se do mne strefuje a já musím jen čekat, jak to dopadne. U nás je to všechno otázka kliky, jednou se přece někdo trefí a je to hotový..“

Má pravdu. Sám jsem si po několika létech služby poprvé uvědomil, jak by mi asi bylo těžko u bombardérů. Pilot se na okamžik odmlčel a zadíval se na naše Zera, stojící poblíž velitelského baráku.

„Aspoň jednu věc bych chtěl dokázat. Myslíte, že by šel udělat s bombardérem přemet?“

Jeden ze stíhačů odpověděl:

„Být vámi, tak bych to nezkoušel.I kdyby se vám to podařilo, udělal byste asi z jedný Betty dvě.“

Bell P-39 Airacobra

„Taky si myslím,“ řekl pilot zamyšleně, vstal a šel pomalu k naším Zerům. Otevřel kabinu jednoho z nich, vlezl dovnitř a s blaženým úsměvem se zahleděl někam vysoko do mraků.

Když mechanici dali Bettynu do pořádku, ještě nám z okénka jednou zamával a pomalu pojížděl na dráhu. Pak motory zaburácely. Bombardér se přehnal kolem nás, odlepil se a nabíral výšku směrem na moře. Všiml jsem si, že má zvláštní imatrikulační znaky. Byl to můj monogram.

Večer posloucháme v baráku rádio. Nišizava vyladil nějakou australskou stanici. Vysílají skladbu „Dance Macabre“.

„Tanec smrti, moje zamilovaná skladba, pánové,“ říká Nišizava tajemně. „Mám nápad, poslouchejte! Zítra letíme na Port Moresby. Co kdybychom Američanům předvedli ve třech takový tanec?!“

„A co tím myslíš?“ vyhrkne Ota.

„Nic zvláštního. Až poletíme zpátky ze sweepu, uspořádáme jim přímo nad hlavama malý letecký den. Vsadím se, že budou koukat jak telata na nový vrata…“

„To by mohla být sranda, ale co velitel? Myslíš, že nás nechá se jen tak utrhnout?“ namítne Ota věcně.

Nišizava se jen shovívavě usměje:

„A kdo říká, že velitel o tom musí vědět?“

Máme plán a nikdo z nás nemůže ten večer usnout.

Druhý den, 16. května, burácejí motory našich osmnácti Zer nad Port Moresby. Formaci vede osobně admirál Tadaši Nakajima. Nišizava a já letíme na pozicích jeho wingmanů. Nepřátelské letiště vypadá z výšky pusté a prázdné. Letadla jsou dokonale maskována. Zato ve vzduchu je rušno. Tři formace amerických stíhaček jdou ihned po nás. Nastává boj. Šest Airacober padá v plamenech k zemi, zatím co část našich stíhačů útočí hloubkovým letem na hangáry letiště. Dvě Zera jsou těžce poškozena a končí v troskách na úpatí Stanleyova pohoří.

Po boji se znovu formujeme ke zpátečnímu letu. Sotva jsme všichni pohromadě, signalizuji Nakajimovi, že jdu pronásledovat prchající nepřátelský letoun. Velitel okamžitě odmávne rukou souhlas a já se odděluji střemhlavým letem od formace. Za necelé dvě minuty jsem zpátky nad nepřátelským letištěm. Asi ve třech tisících se setkáváme s Nišizavou a Otou. Plán prozatím klape na vteřinu. Slétáváme se do formace. Tři Zera, těsně vedle sebe, vyrovnána na centimetry, prolétávají nad letištěm. Odsunujeme kryty kabin, abychom na sebe lépe viděli. Zvedám tři prsty a rukou opisuji nad hlavou kruh. Oba wingmani naznačují vztyčeným palcem souhlas. Skláním nos svého Zera, abych získal rychlost, Nišizava s Otou jako připoutáni neviditelnými vzpěrami, dělají totéž. Předvádíme přesný skupinový přemet a hned za ním druhý, třetí… Nepřátelské protiletecké baterie mlčí, stíhači zmizeli s oblohy. Chechtáme se nahlas ve svých kabinách a jdeme níž. Opakujeme tentýž manévr ve dvou tisících. Máme zřejmě mnoho kritických pozorovatelů, a proto si dáváme záležet. Stále po nás nikdo nestřílí. Připadáme si opravdu jako při exhibici na leteckém dnu v hlubokém míru.

Přistáváme v Lae asi dvacet minut po návratu naší formace. Nemůžeme se udržet smíchy, když vystupujeme ze svých strojů, ale zachováváme celý náš sportovní výstup v přísné tajnosti. Jenže tajemství dlouho nevydrželo. Asi v devět hodin večer nás volají na velitelství. Poručík Sasai prý s námi chce ihned mluvit.

„Co vám mám udělat, vy psi!?“ začal nepřívětivě, když jsme vešli do jeho kanceláře. Před námi na stole ležela velká černá tuba, připomínající pouzdro na universitní diplomy. „Tohle shodil před chvílí na naši ranvej jeden americký Kittyhawk.“

Sasai nám zašermoval před očima jakýmsi velkým papírem, opatřeným pečetí.

„No přečtěte si to a hned!“

Dopis byl napsán v angličtině ozdobným písmem:

„P. T. veliteli japonské stíhací letky v Lae. Vážený pane! Dnešní exhibice vašich tří pilotů nad Port Moresby v nás zanechala nezapomenutelný dojem. Protože jsme nemohli odměnit jejich výkon na místě, činíme tak dopisem a doufáme, že budeme moci ještě jednou shlédnout toto výborné vystoupení. Podepsáni piloti americké stíhací letky v Port Moresby.“

Měli jsme štěstí, že se tento „děkovný“ dopis dostal do rukou právě Sasaiovi. Poručík sice nadával, ale myslel si o tom své. Jinak by z toho byla určitě „basa“.

Nišizawa ve svém Zeru nad Šalamounovými ostrovy, léto 1943

17. května 1942.

Doprovázím se sedmi Zery osm bombardérů Betty k náletu na Port Moresby. Často se musím v kabině nahlas smát, když si vzpomenu na včerejší exhibici. Pískám siNišizavův oblíbený „Dance Macabre“, sleduji vrcholky Stanleyova pohoří a čekám, až se pod námi objeví nepřátelská základna.

Američtí stíhači jsou už v dohledu. Ten tam je jejich včerejší humor. Vrhají se na nás docela vážně a máme co dělat, abychom odvrátili jejich útok od našich bombardérů. Bettyny vrhají pumy nepřesně. Protiletecká obrana je dnes tak silná, že jim nespočetné množství obláčků vybuchujících šrapnelů brání ve výhledu. Dostávám se právě ze strmého stoupavého letu, když vidím jednu Airacobru, jak se vrhá maximální rychlostí na formaci našich bombardérů. Nemohu ji už dostihnout. Stačím jen zpozorovat, jak jedna Betty klesá a zanechává za sebou pruh Černého dýmu. Přibližuji se, abych mohl zamezit dalšímu útoku. Stačí jediný pohled: na trupu poškozeného bombardéru je můj monogram. Je to letadlo pilota, co vždycky chtěl být stíhačem. Mávám na něj křidly a on odpovídá. Dým unikající z jeho pravého motoru houstne. Náhle bombardér sklání nos k zemi a přechází do střemhlavého letu. Patrně chce uhasit oheň, ale ne, teď prudce vybírá, stoupá kolmo vzhůru, přetahuje až na záda…, ještě pokračuje…, přemet! Ano, on udělal přemet! Nádherný a čistý! Jsem u vytržení. Nikdy bych nevěřil, že to je možné. Ale vzápětí se ozvala strašná exploze a na místě, kde ještě před zlomkem letěla Betty, řízená sympatickým mladým pilotem, s kterým jsem se seznámil náhodou v Lae, zbylo jen pár poletujících plechů.

Zavírám oči, tisknu zuby, skoro se mi chce brečet. Tak přece to dokázal! Povedlo se mu udělat přemet s bombardérem, jenže právě v poslední chvíli života.

Mitsubiši G4M „Betty“

Lae, Nová Guinea 20. – 30. května 1942

Dovídáme se, že naše letka je nejúspěšnější jednotkou námořních stíhačů na všech frontách. Nevím, jestli jsme opravdu tak dobří, nebo nepřátelští piloti tak špatní, ale rozhodně nás to těší. Jsme dokonce i trochu pyšní. Zvláště, když vidíme, jak výjimečnou péči nám věnuje nepřítel.

V poslední době jsou nad námi denně bombardéry B-25 Mitchell a B-26 Marauder amerického i australského letectva. Jsou to výborné bitevní letouny, sice ne tak dobře vyzbrojené jako Fortressy, ale přesto nám způsobují značné škody. Odvaha a zručnost jejich pilotů i posádek zaslouží nejvyššího ocenění. Létají zásadně bez doprovodu stíhaček, útočí na naše letiště z výšky sto – dvě stě metrů naprosto přesnými zásahy. V bojích se Zery skvěle manévrují, pokud se drží v sevřené formaci. Přes velké ztráty, které jsme jim v bojích způsobili, zůstává morálka jejich posádek obdivuhodná.

23. května dostáváme hlášku ze Salamauy: šest Mitchellů míří k Lae! Máme čas odstartovat a napadnout je dříve, než dorazí k našemu letišti. To bývá málokdy. Většinou se dozvídáme o náletu, až když padají první pumy. Dnes jsme ve výhodě. Našich sedm Zer útočí s převýšením aspoň osmi set metrů. Během patnáctiminutového boje končí pět amerických bombardérů v moři a šestý, značně poškozený, prchá. Nad Lae se nedostal ani jeden.

24. května však přiletěly další. Tentokrát byl poplach vyhlášen pozdě. Šest stíhaček hotovostního roje už startuje, zatím co já s několika dalšími piloty se ještě kymácíme na korbě malého nákladního auta směrem k letadlům. Teď rozhodují vteřiny. Naskakujeme do kabin, natáčíme motory a pojíždíme na start. Odlepuji se od země v okamžiku, kdy několik desítek metrů za mnou, přímo uprostřed dráhy, vybuchuje svazek bomb. Je nás ve vzduchu jedenáct na šest nepřátelských Mitchellů. Otočíme v okamžiku, kdy americké bombardéry vysypaly své pumy a mění kurs zpět do Port Moresby. Nišizava a Ota střílejí první. Oba zasahují svůj vybraný bombardér dlouhými dávkami z kanónů. V několika okamžicích se řítí dva Mitchelly v plamenech do džungle. Čtyři zbývající americké bombardéry jdou zatím těsně k sobě a dostávají se takticky z našeho dostřelu. Letí asi sto metrů nad mořem a máme co dělat, abychom jim stačili. Dopouštíme se opět svých starých chyb. Ačkoli je nás jedenáct na čtyři, útočíme každý na svou pěst. Často se v poslední chvíli stačíme uhnout jen o vlásek palbě vlastních letounů. Američané jdou ještě níž. Jejich taktika je jasná. Doslova lížou hřebeny vln, protože už dobře znají slabiny našich Zer. Vědí, že prudké vybrání ze strmého střemhlavého letu si nemůžeme dovolit a navíc se zbavují našich nebezpečných útoků zdola. Zatím co uvažuji, jak nejlépe zaútočit, blýskne se nade mnou břicho útočícího Zera. Vrhá se na vedoucí bombardér formace, střílí, ale v následujícím okamžiku mizí ve vlnách oceánu. Pilot špatně odhadl vzdálenost a zaplatil svůj omyl životem. Zkouším útočit asi pod úhlem třicet stupňů zezadu na poslední bombardér. Mám v zaměřovači jeho silný trup a kontroluji pečlivě trasy svých střel. Objevuje se oheň a dým, Mitchell se naklání na křídlo, škrtá o hladinu a po několika přemetech se zvolna potápí.

Zbývající tři Američané se drží statečně. Jejich střelci zběsile pálí a nedovolují nám přiblížit se na vyloženou palebnou pozici. Šest našich Zer zatím vystřílelo všechnu munici a obracejí se k domovu, sedmé skončilo v moři. Zbýváme jenom čtyři. Boj začíná být otázkou munice a benzinu. Musíme letět téměř na plný plyn, abychom rychlým Mitchellům stačili, a střílet jen z naprosto jisté pozice. Teď má příležitost Sasai! Z bezprostřední blízkosti vypálil dávku. Oba motory bombardéru začaly hořet najednou. Pilot stačil letadlo Ještě trochu podtrhnout a sedl břichem na vlny. Zbývají už jen dva. Přibližuji se shora a zleva k jednomu z nich. Kulomety jeho hřbetní střelecké věže mlčí. Patrně už nemá střelivo. Mačkám spouště a střílím. Nádrž v pravém křídle vybuchuje a zlomený bombardér těžce dopadá na hladinu oceánu. Z velitelského Mitchellu k nám směřují trasy střel. Ubírám plyn, rozhlížím se po ostatních Zerech. Sasai mává křídly, volá nás k sobě. Letmý pohled na benzínoměr mi říká, že je nejvyšší čas otočit k domovu. Ohlížím se za osamělým Mitchellem, mířícím k jihu. „U bombarďáků je všechno spíš otázka kliky.“ Tak to nějak říkal ten pilot, co dokázal udělat s Bettynou přemet.

27. května letím po dlouhé době docela sám nad Korálovým mořem. Asi o pět set metrů níže, ve vzdálenosti sotva dvou kilometrů, spatřím Maraudera. Vrací se patrně z náletu na Lae a po pronásledování našimi Zery se odtrhl od své formace. Odjišťuji zbraně a klesám pozvolným obloukem. Tentokrát mám všechny náboje, protože jsem během hlídkového letu ani jednou nevystřelil. Sotva se přiblížím, už proti mně vyletují trasy střel. Američan drží pevně kurs a nesnaží se nějak manévrovat. Mimo to se mi zdá, že je bombardér stále stejně nakloněn k jedné straně. Nalétávám k prvnímu útoku a teď teprve vidím, že se jeho levá vrtule netočí. Táhne to na jeden motor. Mířím na pravé křídlo a dlouhou dávkou mu zapaluji přívody paliva. Zatímco hořící Marauder rychle ztrácí výšku, vybírám a nalétávám znovu, ne proto, abych ještě střílel, ale chci si udělat snímek. V okamžiku, kdy mačkám spoušť své Leicy, vyskakují z bombardéru čtyři muži. Zatím co se snášejí zvolna na padácích, dopadá jejich hořící letoun do moře. Jeho vrak se drží dlouho na hladině. Jdu ještě níž, protože mě právě posedla fotografická vášeň. Málokdy mám čas pořídit v boji nějaký snímek a teď je zrovna příležitost. Nalétávám po slunci níž a níž. Lesklá směrovka amerického bombardéru ještě vykukuje z vody. Cvak. Snad se mi to podařilo. Zrovna poslední obrázek. Schovávám Leicu do kapsy kombinézy, nakláním Zero, abych se podíval, kde jsou parašutisti. Na vlnách se houpe nafouknutý gumový člun. Čtyři muži zápasí s vlnami a snaží se k němu doplavat. Podle mého odhadu jsem asi 10 km od Lae, takže za pár hodin sem přijede naše motorová loď. Už chci zvednout Zero od hladiny, když jsem si všiml, že jeden z mužů vyhodil ruce do výše a zmizel pod hladinu. Ostatním se podařilo zachytit se okraje člunu. Otáčím ještě jednou zpátky, abych viděl, jestli se jim podaří dostat se dovnitř. Muži rozhazují rukama, zmítají sebou ve vodě, vidím i jejich široce otevřená ústa. Teprve teď si uvědomuji, že křičí. Nad hladinou se bleskla ploutev, hned za ní druhá, třetí.

Žraloci! Je jich snad dvacet nebo třicet. Celá smečka! A letci zoufale zápasí o život. Jeden z nich se konečně dostal na člun. Jednu ruku má pryč a v druhé drží nůž a bodá do vody. Zavírám oči…

Motorová loď našich námořníků dojela na místo asi za hodinu po mém přistání v Lae. Našli jen zakrvácený, prázdný gumový člun.

***

Vést letecký souboj ve výšce přes devět tisíc metrů nebylo ve dvaačtyřicátém roce nic obvyklého. Vzpomínám si na „nejvyšší“ operační let, který jsem během války absolvoval. Bylo to 29. května 1942.

Startujeme jako obvykle ke „sweepu“na Port Moresby. Je nás celkem patnáct a formaci vede admirál Nakajima. Dostoupáme až do devíti tisíc dvou set metrů a snažíme se udržet Zera v této výšce po dobu osmdesátiminutového letu. Chceme využit momentu překvapeni a nečekaně zaútočit. Sleduji pozorně, jak se Zero chová. Můj osobní výškový rekord, dosažený na Micubiši A6M, je jedenáct tisíc čtyři sta metrů. Měl jsem tenkrát kyslíkovou masku a elektricky vytápěnou kombinézu. Zjistil jsem, že tak vysoko je letoun naprosto netečný. Nereaguje na řízení a náhle odmítne vystoupit o metr výše. Tenkrát však šlooprostý, vodorovný, cvičný let. Proto jsem si myslel, že letecký souboj ve výšce nad devět tisíc je pro Zero vyloučen.

Nicméně můj výškoměr teď ukazuje devět tisíc dvě stě metrů a naše formace úspěšně pokračuje v letu. Pozoruji neustále oblohu kolem sebe, když tu náhle spatřím přímo proti nám ve stejné výšce několik tmavých bodů. Nepřítel. Jsou to americké P-39 Airacobry, varianta D. Přidávám plyn a vyrážím k čelnému útoku. Cítím, jak v řídkém vzduchu ztrácím nad letadlem vládu. První americká stíhačka mi unikla ze zaměřovače, vybral jsem si tedy další. Marně se snažím získat pozici vhodnou ke střelbě. Zero mě neposlouchá. Pohybujeme se jak ve zpomaleném filmu. Pokračuji v přibližovacím manévru spirálou, když mi náhle cosi stiskne hrudník. Spadla mi kyslíková maska a nadýchl jsem se řídkého vzduchu. Dělají se mi mžitky před očima a ztrácím vědomi.

Když se někdo soustředí všemi smysly a silami na určitou akci, stačí jen okamžik bez kyslíku a zapomene, co chtěl vůbec udělat. Cítil jsem i v částečném bezvědomí, jak mé ruce svírají řídicí páku a drží letoun ve spirále. Probral jsem se až v šesti tisících. Okamžitě vybírám spirálu, protože s nabytým vědomím se mi vrátil i instinkt, že Airacobra jde po mně a nemůže být daleko. Ohlížím se po ní a vidím, že se pohybuje také nějak mátožně. Není vyloučeno, že se jejímu pilotovi stalo totéž co mně. Ať už to bylo jakkoli, byli jsme teď oba v šesti tisících a nepřátelský pilot se musel stejně jako já každým okamžikem probudit. Postrkuji tedy plynovou páku kupředu, abych jej zastihl ještě ve spirále, a blížím se k němu.

V následujícím okamžiku vidím ohnivé jazýčky, odskakující od jeho křídel a nosu. Pálí po mně ze všech sil. Vykopnu Zero do stoupavého oblouku a pak přecházím rychle do letu střemhlav, abych se dostal pod Airacobru. Teď stačí už jen zvednout nos a pečlivě zamířit. Mačkám spoušť kanónu a ve zlomku vteřiny se Airacobra roztrhla na dva kusy.

Toho dne jsme dosáhli vítězství jen dva. Další Airacobru sundal Ota.

30. května letíme ve formaci šestnácti Zer, když se náhle vyhoupla z mraku podivná nepřátelská formace. Čtyři bombardéry B-17 a asi dvacet stíhaček ve skupinách po dvou a po třech. Jsme pod nimi a dříve než nás mohou vidět, útočíme. Mám v zaměřovači jednu P-39; pálím, vybírám, mám dojem, že jsem ji zasáhl. A už se rozpoutává pravé peklo. Letadla se míhají kolem v krutém boji „kdo s koho“. Většina nepřátelských stíhačů se dává na útěk, jen několik je našimi piloty přinuceno k boji. Pronásleduji ve střemhlavém letu jednu P-39 a sedím jí na ocase jako přilepený. Pilot v poslední chvíli vybírá střemhlavý let těsně nad džunglí, div že nepročísl křídly koruny stromů a prudce stoupá. Jsem mu stále v patách. Začíná kličkovat, nadlétávám jeho oblouky a blížím se k němu stále víc. Střílím krátkou dávku, ale Airacobra točí prudce vlevo. Její pilot opět přechází do střemhlavého letu a míří přímo do klikatého údolí, vroubeného věžovitými skalními útesy. Než si stačím uvědomit, co dělám, jsem mezi skalami s ním a mám co dělat, abych vykličkoval. Držím se těsně za Američanem, ale letíme tak rychle a tak prudce měníme směry, že nemá smysl střílet. Skály se míhají pode mnou i vedle mne. Mám plné ruce práce, abych stačil vybírat zatáčky a neztratil Airacobru z dohledu. Náhle údolí končí, před Američanem se objevuje mohutný skalní štít. Airacobra prudce stoupá, staví se na křídlo, protože zároveň točí vpravo, kde je masiv o něco nižší. Je však pozdě, škrtá křídlem o převislou skálu, několikrát se převrací, exploduje. Ve zlomku vteřiny mám páku až na břichu. Zero jde se zakvílením do svíčky. Kolem létají kusy plechu. Jsem na okamžik zahalen hustým dýmem a ozvěna ohlušujícího výbuchu se nese kaňonem. Zero nabírá výšku. Teprve teď cítím po těle studený pot. Přivírám plyn a stoupám už jen zvolna, abych si trochu oddechl. V duchu děkuji Zeru. Zachránilo mi život. Uvědomuji si, že je to mé třicáté sedmé letecké vítězství a to – bez jediného výstřelu!

I tak to byla pro mne jedna z nejdivočejších bitev. Toho dne se podařil stejný kousek také Nišizavovi a Otovi.

Lae, Nová Guinea, červen 1942

V prvním týdnu června 1942 podniká naše peruť stále častější útoky na Port Moresby. Naše úspěchy den ode dne rostou a zdá se, že tato velká nepřátelská základna je již odsouzena ke konečnému smrtícímu úderu.

2. června doprovázíme se třinácti Zery formaci osmnácti bombardérů z Rabaulu k náletu na zbývající důležitá centra v prostoru Port Moresby. Zlákáni úspěchy posledních dnů, neočekáváme velký odpor. Dříve než naše bombardéry zahájily nálet, byli jsme však napadeni dvaceti nepřátelskými stíhači. V kruté bitvě „kdo s koho“ jsme sestřelili sedm amerických letounů, z toho jeden byl můj. Přesto se podařilo nepřátelským stíhačům zmařit přesnost zásahů našeho bombardování.

Při návratu jsem si všiml, jak jedna Bettyna náhle opouští formaci a bezmocně se potácí vzduchem. Pouštím se ještě s pěti Zery za ní. Blížím se opatrně k bombardéru a vidím, že je postřílen a sotva se drží v kursu. Sklo kabiny má rozbité, na přístrojové desce i na sedadlech je krev. První i druhý pilot leží na podlaze a mechanik zápasí s řízením, které odmítá poslušnost. Víc nikoho nevidím. Střelecké věže jsou smeteny, takže střelci musí být buď mrtví, nebo těžce ranění. Jen mechanik se zdá nezraněn. Táhne statečně poškozený letoun až nad Lae. Bez pilotního výcviku, zná jen, co odkoukal od pilotů během služby. S přistáním to bude horší. Nemůžeme mu nijak pomoci, nanejvýš doprovodit až k zemi. Nalétává na oblouk nad zátoku. Má pravdu, nemá smyslu otálet, protože benzin musí každou chvíli dojít. Teď ošklivě sklouzl po křídle a zamířil na dráhu. Tajím dech. Tohle se nemůže podařit. Musí se rozbít každým okamžikem.

V té chvíli se ale stal zázrak. První pilot se s vypětím posledních sil vzchopil, opírá se o ramena mechanika, sedícího za řízením. Jeho tvář je bledá, lpí na ní zaschlá krev. V kritických vteřinách bere do rukou řízení. Podvozek ani klapky nefungují, bombardér přistává na břicho. Škrtá jednou, dvakrát, pak zvíří mohutný oblak prachu, smýká se bokem, rozbíjí dvě stojící stíhačky a láme se na kusy. Přistáváme hned za ním a pojíždíme až k troskám. Je div, že to nechytlo. První pilot, který se na pár vteřin vzchopil, je už zase v bezvědomí. Druhý pilot je mrtev. Mechanika, co dopravil letoun zpět, odnášejí na nosítkách. Má těžce zraněné nohy. Střelci i bombometčík jsou zle prostříleni, ale ještě dýchají.

Bylo to poprvé v životě, co jsem měl možnost zblízka a na vlastní oči poznat následky ničivé síly stíhačů. Často jsem ve vzduchu potkával smrt, ale muži, kteří umírali v hořících letounech, byli ode mne daleko. Dnes teprve vidím, jak vypadá zkáza, kterou já denně rozsévám.

Ale válka jde dál. Během následujících dvou dnů jsme sestřelili další tři nepřátelské letouny. Nikdo z nás si však neuvědomuje, jak jsou naše vítězství bezvýznamná proti katastrofální porážce, kterou utrpěla japonská flotila u souostroví Midway 5. června 1942. V oficiální zprávě z Tokia jsou uváděny jen nepřátelské ztráty. Naše jsou z větší části zamlčeny. Hned od začátku jsme měli o zprávě pochybnosti. Věděli jsme, že souostroví Midway bylo nepřítelem napadeno a obsazeno. Jestliže to naše flotila dopustila, muselo se stát něco nepředvídaného (Ještě dlouho jsme nevěděli, že u Midway byly potopeny naše čtyři nejlepší letadlové lodi spolu s 280 letouny (většinou i s piloty) a že jsme ztratili mnoho válečných lodí i s posádkami. Pozn. autora).

Od 5. do 15. června se rozhostil nad Novou Guinejí podezřelý klid. Jen 9. června se objevilo několik B-26 Marauderů k ojedinělému náletu na naši základnu. Dva z nich mám připsány na svém kontě. Teprve 16. června propukla letecká válka znovu.

Prostřílený Martin B-26C Marauder

Je to pro nás „honební den“. Operujeme v jednadvacetičlenné formaci a jdeme z boje do boje. Nejdříve napadáme nic netušící skupinu nepřátelských letounů a v několika vteřinách se šest z nich řítí v plamenech k zemi. Ostatní se dávají na útěk. Sotva nabereme výšku, už útočíme směrem od slunce znovu. Tentokrát na dvanáct stíhačů P-39. Hned po prvním útoku máme tři. Ale to už se začínají Američané zuřivě bránit. Stoupáme rozptýleni, Američané za námi. Teď jsme přímo nad Port Moresby. Nové typy Airacober jsou výkonnější a lépe ovladatelné. Vybírám si jednu, uniká velmi obratně. Honíme se po obloze v divokém boji „kdo s koho“, americký pilot je vynikající akrobat. Mám smůlu, vybral jsem si za soupeře opravdové „eso“. Ovládá všechny prvky vysoké pilotáže. Tak ohromně provedené přemety, překruty a souvraty jsem od žádného amerického pilota ještě neviděl. Mít lepší letoun, asi by mě sundal. Ale udělat tak čistý souvrat, jaký dovede Zero, nemůže s Airacobrou nikdy dokázat.

V kritickém okamžiku věším Zero na křídlo, takže se na okamžik zastavuje ve vzduchu a tímto manévrem se mu přilepuji na ocas. Z bezprostřední blízkosti asi 25 metrů střílím dávku. Airacobra vybuchuje a mám co dělat, abych unikl prudkou svíčkou. Ohlížím se kolem a vidím nedaleko před sebou další Airacobru, pronásledovanou jiným Zerem ve strmém stoupavém letu. Vletěla mi přímo do rány, stačí jen zmáčknout spoušť. Nepřátelský pilot je zcela soustředěn na únik, zatímco trasy mých kulometných střel směřují přímo do nosu jeho stíhačky. Airacobra však pokračuje v letu. V zásobníku kanónu už nemám žádnou munici, pokračuji tedy ve střelbě z kulometů. Zase nic. Beru tedy pečlivě do zaměřovače kabinu a pálím znovu. Kulomety burácejí. Vidím tříštící se sklo kabiny, pilot se hroutí na přístrojovou desku. Airacobra se obrací nosem k zemi, padá do vývrtky a po chvíli exploduje kdesi dole v džungli.

Ten den jsme sestřelili devatenáct nepřátelských letounů. Z toho čtyři byly moje (Byl to můj denní rekord, který jsem až do konce války nepřekonal. Nišizava, stíhací eso číslo jedna, měl celkový počet 100 sestřelů. Jeho denní rekord je ze 7. 8. 1942, kdy nad Guadalcanalem sestřelil v jedné akci 6 nepřátelských letounů. Námořní pilot I. třídy Kenji Okabe sestřelil o rok později v jediném dnu nad Rabaulem 7 nepřátelských letounů. Sice třikrát přistál, aby doplnil benzín a střelivo, ale získal tak absolutní denní rekord v sestřelech pro námořní letectvo.). Cestou zpátky na základnu vyvádí můj wingman Jonekawa jako pominutý. Ze samé radosti oblétává můj letoun ze všech stran, dělá přemety, překruty, hned zase prudce stoupá a znovu se ke mně přibližuje. Zubí se v kabině svého Zera a ukazuje dvěma vztyčenými prsty pravé ruky, že dnes dostal dvě Airacobry. Má teď dohromady tři, tak není už žádný nováček. Vytahuje láhev s limonádou a zvedá ji na znamení přípitku. Zdravím ho čtyřmi vztyčenými prsty a také vyndávám láhev. Připíjíme si ve 2 000 metrech a myslím, že je to nejupřímnější a nejradostnější přípitek v mém životě.

Přistáváme v Lae. Místo odpočinku přichází hlášení o amerických bombardérech, mířících k naší základně. Sotva stačíme natankovat, doplnit střelivo a startujeme znovu. Američané si skutečně nemohli vybrat lepší čas k náletu. Jsme ve vzduchu dříve, než se oblevili. V devatenáctičlenné skupině stoupáme a vyčkáváme. Ani ne za minutu jsme spatřili deset B-26 Marauderů. Nepodařilo se nám sestřelit ani jeden, ale alespoň jsme zmařili nálet. Musely shodit bomby daleko od cílů a daly se na ústup. Nad mysem Ward Hunt nás napadlo ještě deset stíhaček P-39, přivolaných na pomoc rádiem. Sestřelili jsme jen jednu.

Toho večera se na letišti náležitě oslavovalo. Všichni piloti dostali zvláštní příděl cigaret a také večeře byla lepší než jindy. Dozvěděli jsme se také, že se asi na pět dnů přesuneme do Rabaulu. Už nám všem jde ta džungle na nervy. Docela se těším. Jsem unaven a je také nejvyšší čas, aby mechanici mohli dát moje Zero trochu dohromady. Dnes mě zavolali, když je prohlíželi, a trochu mi vyschlo v krku. Divím se, že to ještě drží pohromadě. Zero je samá díra. Asi patnáct centimetrů od místa, kdebývá moje hlava, je jako vyšitá řada pravidelných dírek,okterých jsem ani nevěděl (V roce 1942 neměl ještě žádný z našich stíhacích letounů pancéřování pilotní kabiny a benzínových nádrží. Nepřátelští piloti brzy přišli na to, že přesná dávka do nádrže Zera znamená okamžitou explozi. Dále málokterý japonský pilot létal s padákem. Podle směrnic jsme sice měli nařízeno létat s padáky, ale létali jsme bez nich na vlastní riziko. Byly prováděny i namátkově přísné kontroly. Když už jsme museli mít padák s sebou, používali jsme ho jako polštář pod zadek. Bylo to pohodlné a zlepšovalo to výhled z kabiny. Jinak padáky překážely. V popruzích se mohl pilot špatně pohybovat. A konečně hlavním důvodem bylo. že většina leteckých bojů se odehrávala nad územím nepřítele. Zachránit se padákem by znamenalo dostat se do nepřátelského zajetí a samurajské zákony rytířů Bušido neznají pojem „válečný zajatec“. Muž, který se nevrátil z boje, je prostě mrtev.).

Dnešní čtyři sestřely mi byly oficiálně uznány. Zvýšil jsem tedy celkový počet svých vítězství na čtyřicet tři. Byl jsem předvolán na velitelství. V kanceláři mě přijali velitel základny Nakajima, velitel peruti kapitán Saito a velitel mé letky poručík Sasai. První promluvil Saito: „Chci vám sdělit, že jsem začátkem měsíce požádal velitelství v Tokiu, abych směl vyznamenat poručíka Sasaie za výtečné velení letce stíhačů. Současně jsem se zmínil o vás a o vašich vítězstvích, která vás staví do čela nejlepších japonských stíhačů. Má žádost však nebyla uznána. Tokio nechce porušit tradici, protože naše historie prý nezná pojem »žijící hrdina«. Nehodlají tedy učinit výjimku ani dnes. Zamítli mi pro vás nejen vyznamenání, ale i povýšení. Původně jsem vám nechtěl nic říkat. Pak jsem si to rozmyslel. Chci, abyste věděl, že si vašich zásluh vysoce cením.“

Nastala chvíle ticha, až posléze promluvil Nakajima: „Bylo vždycky v tradici námořnictva, ať už správné či nesprávné, udělovat vyznamenání a povýšení vždy jen in memoriam. To vám však v této chvíli poskytuje slabou útěchu. Myslím, že byste měl vědět, že kapitán žádal v Tokiu pro Sasaie povýšení a pro vás funkci velitele letky.“

Poručík Sasai na mne krátce pohlédl, pak se otočil k Saitovi: „Jsem vám vděčen za vaše prohlášení a za vaše pokusy dosáhnout pro nás uznání u vrchního velitelství. Myslím, že mohu mluvit i za Sakaie. Naše vítězství nejsou jen naše. Nikdy bychom jich nemohli dosáhnout bez výborných wingmanů, kteří nás v bojích chrání jako oko v hlavě, bez mechaniků a bez pomoci všech ostatních. Na stanovisku Tokia nevidím nic, proč bychom měli být nespokojeni. Děkuji vám ještě jednou za sebe iza Sakaie. Vaše uznání je pro nás velkou ctí.“

Byl jsem rád, že jsem v té chvíli nemusel mluvit a že Sasai vyjádřil svými slovy, co jsem cítil i já.

Junichi Sasai

Lae, Nová Guinea. Červenec 1942

North American B-25C Mitchell

Se zlepšeným počasím přichází nová vlna amerických náletů. Současná situace na bojišti nám připomíná souboj prince s dvanáctihlavým drakem. Jednu hlavu usekneš a hned narostou dvě další. Přes veškeré ztráty, které spojencům způsobujeme, jejich úderná sila stále roste. Budují nové základny a posílají na frontu neuvěřitelné množství vojáků i válečného materiálu.

V noci z 1. na 2. července houká siréna. Házíme na sebe kombinézy a běžíme úprkem k letounům. Slyšíme hukot motorů a než doběhneme k runwayi, padají první pumy. K Zerům i ke krytu je daleko, vrháme se tedy do nejbližších kráterů. Siluety Mitchellů a Marauderů se rýsují proti jasné obloze poseté hvězdami. Bombardéry nejdou výš, jak dvě stě metrů. Můžeme zahlédnout i modré plameny u výfuků jejich motorů. Nádherná noc, kouzelná podívaná. Přitisknuti na dně kráterů však nemáme příliš mnoho smyslu pro poezii. Zbývá nám jen doufat, že nás jejich bomby a střely minou.

Po prvním náletu vylézám z kráteru a běžím, jak mohu nejrychleji, k velitelskému baráku. Nemám času nazbyt. Za chvilku tu budou znova. Jen co se otočí k novému útoku. Námořnici v palebných postaveních u těžkých kulometů a rychlopalných děl čekají na druhý nálet. Hluk motorů zesiluje, bombardéry jsou tu znovu. Zalézám do jednoho ze zákopů a pozoruji naši protileteckou obranu v akci. Všechno vedle! Proboha, ti chlapi nemají páru o řízení letounu! Takhle nemůžou trefit ani Zeppelina z dvaceti metrů! Vztek se mnou cloumá, když vidím, jak zbytečně plýtvají municí.

„Ty, vodprejskni a pusť mě k tomu!“ řvu do ucha jednomu ze střelců. Zakroutí záporně hlavou a drží se zarputile své zbraně. Nemám čas na dohadování, tak ho prostě popadnu a vyhodím. Zvedá se ze země a nadává. Sedám si na jeho místo a zkouším otáčet klikami. Právě nalétává další vlna Mitchellů. Zaměřuji pečlivě prvního a mačkám spoušť. Celý svět se se mnou začíná třást, ohlušující rachot bolí v uších. Snažím se sledovat trasy svých střel. Mířím celkem dobře, ale bombardér sklání nos a jde po mně. Vidí, odkud se na něj střílí, a chce mne vyřídit.

Přibližuje se v hloubkovém letu a trasy střel jeho palubních zbraní vedou přímo k mému stanovišti. Je to strašný pocit, když se na člověka řítí střílející letoun. Kdybych seděl v Zeru, tak mohu uhnout. Teď ještě k tomu pustil bombu… to vše se odehrává ve zlomcích vteřiny… Opouštím kulomet a prchám jako štvanec k nejbližšímu krytu obloženému pytli s pískem. Skáču po hlavě do malého vchodu, když se ozve ohlušující detonace. Připadám si jako idiot a ještě k tomu nepředstavitelný posera. Třesu se jako osika. Hned jak jsou bombardéry pryč, běžím znovu ke kulometu, přisahám sám sobě, že teď už neuteču. Čekám, až se objeví znovu…

Tentokrát letí sotva v padesáti metrech nad zemí. Blíží se jako černé řvoucí pohádkové příšery. Když si představím, že jedna z hvízdajících pum může skončit právě v mém okopu, je mi z toho nanic. Držím první černý stín pevně v zaměřovači, zuřivě točím klikou, abych stačil hlavní svého kanónu následovat rychlý pohyb přelétávajícího bombardéru. Teď z Michella vytryskl úzký pramínek černého dýmu. Trefil jsem, ale málo. Bombardér drží své místo ve formaci a pokračuje v letu. Cítím, jak mi po čele stéká pot…

Konečně jsou pryč. Nedostali jsme ani jednoho, ačkoli jsme vystříleli tisíce nábojů. Letiště je rozryto nesčetnými krátery, několik baráků hoří. Sbíráme mrtvé a raněné, na východě svítá…

Naše letouny přežily nálet celkem šťastně díky tomu, že stály dobře zamaskovány mezi stromy na okraji džungle. Startovat nemůže však ani jeden. Musíme nejdříve opravit dráhu.

Zatímco horečně pracujeme s lopatami na ploše, přibíhá operační důstojník a křičí: „Další nálet je na cestě… K Lae míří více než dvě stě nepřátelských letounů!“ Zdá se to neuvěřitelné, v takovém počtu ještě nepřítel nezaútočil. Všechna Zera musí bezpodmínečně nahoru! Předáváme lopaty námořníkům a jdeme zahřívat motory. Jak odstartujeme mezi krátery, nevím. Pojíždíme pomalu k začátku dráhy, když se znovu objevuje operační důstojník. Mává rukama nad hlavou a posléze zkříženými pažemi dává povel k zastavení. „Poplach je odvolán…“

Pozorovatelská služba v Buně zaznamenala toho rána skutečně historický omyl. Domnělý svaz nepřátelských letadel nebyl ničím jiným, než hejnem tažných ptáků…

V takových okamžicích člověk opravdu neví, jestli se má smát, nebo nadávat a rvát si vlasy.

Ani se nestačíme naobědvat a už volá radiostanice ze Salamauy: „Letí k vám šest Fortressů…“

Znovu naskakujeme do letounů. Dráha je díky usilovné práci námořníků už způsobilá pro start. První Zera poskakují po hrbolech zasypaných jam a s velkou námahou se odlepují od země. Moje mašina ne a ne naskočit. Kopu vztekle do startéru, vrtule se pomalu otáčí, ale motor ani nebafne. Moc dlouho se uprostřed letiště producírovat nemůžu. Každou chvíli začnou zase padat bomby. Naposledy zkouším, jestli chytne… Zase nic! Měj mě ráda, potvoro! Otvírám kabinu a vylézám ven. Od napůl rozbořeného velitelského baráku na mne někdo křičí. „Sakaii, rychle! Už jsou tady!“ Utíkám, jak mohu nejrychleji, slyším ještě hvizd letící bomby a pak v ohlušující explozi ztrácím půdu pod nohama.

Najednou je ticho, tma, něco mne strašně tíží a dusí.

Snažím se uvědomit si, co se vlastně stalo. Nemohu dýchat. Nevím, trvá-li to vteřiny či minuty. Strašné ticho začíná být k zešílení. Chci se pohnout. Nejde to. Náhle slyším hlasy. Přicházejí odněkud z velké dálky. Někdo mne volá jménem. Teď už dokonce poznávám ten hlas, je to admirál Nakajima: „Pojďte sem! Kopejte! Rychle! Tady někde… Sakaii, slyšíte mě?“ Ano, jsem zasypán, teď je mi to jasné. Ležím pod hromadou hlíny a trosek. Znovu slyším ostré povely. Tentokrát zase o něco hlasitěji: „Kopejte, hrabte rukama, když nemáte nic jiného po ruce!“ Chtěl bych se nějak ozvat, ale nemohu. Mám plnou pusu hlíny. Konečně se ke mně dostali. Vytahují mne ven. Dýchám, vidím slunce, žiju!

3. července mají Američané národní svátek. Měli bychom jim uspořádat nějaký ohňostroj, jako na oplátku za oslavu narozenin našeho císaře.

Startuje nás jednadvacet. Naše gratulace nad Port Moresby činí devět sestřelených nepřátelských letounů a tři pravděpodobně.

Vracíme se zpět a jsme ještě hezkých pár kilometrů od Lae, když spatříme chochol černého dýmu stoupajícího k nebi v místech, kde leží naše základna. Američané využili naší nepřítomnosti a zapálili nám skladiště benzínu. Nemohou být daleko, myslím si a pozoruji zelenou nekonečnou džungli dole pod námi. Pět teček upoutává mou pozornost. Zera! To je přece naše hotovost! Krouží nad džunglí. Jdu níž a teprve teď rozeznávám sedm amerických Marauderů. To jsou oni, co právě napadli naše letiště! A Zera je pronásledují! Jdeme na ně, je nás celkem šestadvacet. Tenhle nálet vás přijde draho, mládenci!

V několika vteřinách nastává strašný chaos. Letouny se míjejí v divokých manévrech často jen o vlas. Jedno Zero se vrhá přímo na vedoucí bombardér americké formace, točí o 180 stupňů… je to Suitsu… nestřílí. Pokouší se o taran. Jenže v takové rychlosti je to šílenství. Naráží prudce křídlem do směrovky Maraudera, pokračuje sice v letu, ale vzápětí se láme na dva kusy. Americký bombardér se ještě několik vteřin bezmocně zmítá vzduchem bez směrového kormidla a pak končí explozí v džungli.

Boj se přenáší nad moře. Nízké, černé mraky hrozivě směřují k pevnině. Zanedlouho začne bouře. Další Marauder opouští formaci a padá v oblaku kouře. Ostatních pět směřuje přímo k hustým mrakům. Zanecháváme pronásledování a obracíme zpátky k Lae.

Od 7.do 10. července nevycházíme z krytů. Nepřátelské bombardéry mění naši základnu v trosky. Ale přes veškeré útoky zůstávají naše letouny schopny boje.

Saburo Sakai – označený šipkou – mezi svými kamarády. V pozadí stojí jeho Zero. Unikátní snímek bohužel není datován

21. července.

Japonské velení se dopustilo osudného omylu. Rozhodlose dobýt Port Moresby rozsáhlou pozemní ofenzívu. Pro naše jednotky to znamená projít nekonečnou, hroznou džunglí a překonat pohoří Owen Stanley. V nesnesitelném vedru a vlhku s nedostatečnými zásobami umírají naši vojáci po stovkách v bažinách Papuánského poloostrova. Už dva měsíce trvá tento beznadějný zápas. Invaze na Port Moresby byla zmařena 7. a 8. května bitvou v Korálovém moři. Dá se říci, že zde byl nepřítel poražen. Nicméně hrubé chyby v taktice našeho velení způsobily, že se karta převahy obrací na spojeneckou stranu. Aby vrchní velitelství dokázalo, že nepřechází do defenzívy a má situaci stále pevně ve svých rukou, vylodila se naše námořní pěchota na nejvýchodnějším cípu Nové Guineje, poblíž mysu Rabi. Zde se začala budovat s velkým úsilím nová letecká základna. Bylo zajímavé, že nepřítel nepodnikl během úprav terénu jediný nálet. Spokojil se s fotografiemi, které pořídily průzkumné letouny. Teprve když bylo vše hotovo, spojenci zničili nenadálým útokem japonskou posádku a dnes startují z Rabi americké a australské letouny k náletům na Lae, Bunu a Rabaul.

22. července kroužíme ve dvou rojích nad Bunou. Asi ve dvou tisících metrech visí hustá vrstva mraků. Na pobřeží se znenadání objevují ohromné exploze. Na naše opevnění dopadají pumy. Ale odkud? Kdo by mohl bombardovat skrz silnou mrakovou „deku“ s takovou přesností? Marně pátráme po nepřátelském letounu. Křižujeme nad ostrovem v různých výškách, ale bezvýsledně. Teprve po několika minutách se mi podařilo zahlédnout trhlinou v mracích pachatele. Byl to dvoumotorový Hudson australského letectva. Teď nás vidí. Nabírá rychlost a míří na plný plyn k Rabi. Odhazuji přídavnou nádrž a pouštím se za ním.

Všichni musíme přimáčknout plynovou páku na“doraz“, abychom ho dohonili. Přibližuji se k němu zleva a zezadu. Začínám střílet ze vzdálenosti čtyř set metrů. Předpokládám, že uhne ve směru. Já mu nadlétnu a dostanu se mu blíž na tělo. Australan mi však trochu vyrazil dech. Prudce otočil letoun do stoupavé zatáčky a vyrazil přímo proti mně. Cítím, jak mi tuhnou svaly v celém těle, když na mě začíná burácet první dávka jeho palubních zbraní. Rozprcháváme se jako hejno vrabců, každé Zero Jiným směrem. Jediný, kdo zachovává klid, je Nišizava. Ležérním skluzem se dostává pod útočícího Hudsona a vzápětí vidíme ohníčky kulometů a kanónů jeho Zera. Pilot bombardéru vykopává svůj letoun do prudkého obratu a trasy Nišizavových střel letí do prázdna… V životě jsem neviděl dvoumotorák, který by takto manévroval. Marně se pokouším o zásah. Je nás šest a nemůžeme získat ani příležitost k palbě. Začínáme zuřit a pleteme se při náletech jeden druhému.

Pronásledování trvá už plných deset minut. Teď má šanci poručík Sasai! Jeho dávka zasahuje hřbetní střeleckou věž bombardéru. Střelec se hroutí v tříštícím se skle a zohýbaném plechu. Využívám zeslabení obrany Hudsona a mířím svou dávkou do pravého křídla. Objevuje se oheň, bombardér rychle ztrácí výšku. Nikdo nevyskakuje, není čas. Jako hořící pochodeň dopadá Hudson do džungle na pobřeží. Poráží stromy a nakonec s ohlušující detonací vybuchuje.

23. července potkáváme nad mořem osamělou Airacobru. Je to nová varianta D. Má ve dvou stech metrech o něco málo vyšší rychlost než Zero a proto se snažím přenést boj nad pevninu. Stanleyovo pohoří donutí Airacobru ke stoupání a zároveň ke ztrátě výhody v rychlosti. Američan je nucen stoupat a žádná P-39 nemůže právě ve stoupavosti překonat Zero. Pomalu, ale jistě doháním americkou stíhačku a dostávám ji do zaměřovače. Zahajuji palbu krátkými dávkami ze stometrové vzdálenosti… K mému velkému údivu pilot „devětatřicítky“ otevírá malá dvířka své kabiny a vyskakuje. Podle odhadu nejsme ani sto metrů nad zemí. To je přece vyložená sebevražda! Ještě jsem neviděl, že by někdo šťastně přistál padákem z menší výšky než dvě stě metrů. Ohlížím se. Padák se otevřel ihned. Než stačím otočit letoun, abych se podíval, jak americký pilot skončil, spatřím už jen bílé hedvábí omotané kolem větví stromů. Na malém prostranství uprostřed džungle, kde patrně před nedávnem dopadl jiný sestřelený letoun, přeběhla postava v kombinéze. Chlap byl živ a zdráv!

Je to ohromný pocit podruhé se narodit, myslím si, a stoupám směrem domů.

Lockheed A-29 Hudson

Naše letka sice dosahuje velkých bojových úspěchů, ale všichni víme, že celková situace na frontě je jiná. Co je platné mých devětačtyřicet leteckých vítězství, když nepřítel začíná získávat ve válce taktickou, materiálníitechnickou převahu! Naše velení se omezuje na vydávání různých příkazů a zákazů, a jak se říká, skutek utek. Z neznámého důvodu nesmíme létat nad Stanleyovým pohořím, při každém startu jsme kontrolováni, jestli máme na sobě padák. Naše veškerá bojová činnost se soustřeďuje na obranu Buny.

29. července přistávají v Lae tři roje stíhačů. „Byli jsme napadeni americkými námořními letouny SBD Dauntless a F4F Wildcat…“ říká jejich velitel, poručík Jamašita a naši piloti ho zahrnují otázkami. „Kolik jich bylo?“

„Jsou Wildcaty lepší než P-39 a P-40? Jací jsou američtí námořní piloti?“

Celý večer nemluvíme o ničem jiném. Zprávy Jamašitových pilotů nás znervózňují, protože objevení amerických námořních letounů znamená, že v guinejských vodách operuje nepřátelská letadlová loď. A kdo ví, jestli jen jedna! Podle zpráv tokijského rozhlasu bylo přece americké válečné loďstvo vyřízeno bitvou v Korálovém moři…

2. srpna 1942. Sleduji pět černých teček pohybujících se zvolna nad velkým bílým mrakem. Paprsky odpoledního slunce světélkují na kabinách našich devíti Zer. Letíme ve čtyřech tisících metrech a snažíme se identifikovat neznámé letouny. Kývám na Sasaie. Měníme kurs k východu a namáháme si oči, oslněné sluncem. Jsou to Boeingy B-17 Flying Fortress! Sasai zvedá pravou ruku v kabině svého Zera. Rozpouštíme formaci, odhazujeme nádrže. Zmocňuje se nás zvláštní vzrušení. Teď máme možnost, abychom si v praxi ověřili různé taktiky, vymyšlené po večerech na barácích! Už nebudou bojovat krabičky od cigaret s krabičkami od sirek, ale pravá Zera a pravé Fortressy.

Devět stíhaček proti pěti bombardérům. Poručík Sasai vede útok, za ním Ota, následován Endem. Na čtvrté pozici jsem já, na páté Jonekava, na šesté Hatori. Sedmý je Nišizava, osmý Takatsuka a celý sled uzavírá Sueoši. Držíme vzdálenost čtyř set padesáti metrů, takže jsme roztaženi skoro na pěti kilometrech. Blížíme se volným obloukem k útoku zepředu. Fortressy se stahují blíž k sobě do sevřené formace. Sasaiovo Zero trochu klesá, pak vybírá a snaží se zasáhnout vedoucí bombardér do spodní části nosu. Ve stejném okamžiku se objevuje kolem“pevností“ oheň a kouř. To zahájili palbu jejich střelci. Sasaiův útok vyzněl naprázdno. Nalétává Ota, stejným manévrem na tentýž bombardér. Sleduji trasy jeho střel mířících přímo do pumovnice. Oblevuje se oslňující záblesk, nesmírná exploze otřásá vzduchem a celá formace mizí v kouři. Teď teprve vidím Otovo Zero, jak prudce otáčí za Sasaiem. Výborně! Ota vyvázl bez pohromy a zaznamenal snad nejefektnější sestřel, jaký jsem kdy viděl. Jestliže byl jeden Fortress naložen pumami, budou ostatní také, uvažuji, zatímco útočí Endo. Pálí na další bombardér a ocitá se v křížové palbě nepřátelských střelců. Teď je řada na mně!

Beru si do zaměřovače třetího zleva, mačkám spoušť a – nic! Jsem blbec! Zapomněl jsem odjistit zbraně jako tenkrát v Číně… Cítím několik škubnutí; to jsou dobře mířené nepřátelské střely. Vybírám, znovu krmím motor, vzteky bez sebe bych si dal nejraději pár facek. Pozoruji Nišizavu. Nalétává krásnou stoupavou zatáčku a přibližuje se tak, aby poskytl nepřátelským střelcům co nejmenší terč. Pálí do křídla bombardéru, na který jsem mířil já. Objevuje se oheň a dým. Nádrž v letadle hoří. „Sedmnáctka“ se obrací přídí dolů. Další záblesk a mohutná exploze vrhá Nišizavovo Zero stranou. Byla to přesně umístěná dávka.

A znovu útočí Sasai. Provrtává trup bombardéru letícího na levé straně formace od nosu ke kormidlům. Kousky plechu poletují, unášeny proudem vzduchu. Uvnitř trupu šlehají plameny, hřbetní střelecká věž je smetena. Fortress už není ovládán. Oba piloti jsou zřejmě mrtvi. Za několik vteřin se rozléhá vzduchem další výbuch. Oznamuje už třetí vítězství. Nemohu věřit svým očím. To jsou přece letouny, které byly vždy postrachem našich pilotů!

Zbývající dvě B-17 se pokoušejí o únik. Jedna míří na pevninu směrem ke Stanleyovu pohoří a druhá na širé moře. Proč jenom ti chlapi neodhodí bomby, když vidí, že je zle?! To mi nejde do hlavy. Pouštím se za tím, co zamířil na moře. Jdu dolů, abych nabral rychlost, dostávám se pod něj a stoupám. Sleduji, jak jeho levé křídlo narůstá v mém zaměřovači. Střílím dlouhou dávku. Trhá Fortressovi křídlo a postupuje k pumovnici. Náhle ztrácím zrak i sluch. Je to blesk a hrom. Zero se zmítá vzduchem, až mi teče z nosu krev. Čtvrtá americká „létající pevnost“ je zničena svými vlastními bombami…

Otáčím se a spěchám za ostatními.

Obávaný B-17 Flying Fortress v letu

Zera jsou teď rozptýlena za posledním prchajícím bombardérem. Už odhodil pumy a otáčí nad pobřežím zvolna k jihu. Přes pohoří si netroufá. Mám příležitost „říznout“ jeho zatáčku a zaútočit dříve než ostatní.

Přidávám plyn a rozhlížím se kolem.

Cítím v kříži stíhače. Dal bych za to krk, že napadené bombardéry volalyopomoc! Podle hodinek by tu právě mohly být Airacobry z Rabi.

Kdyby se mi vždycky všechno podařilo jako tato úvaha, byl bych na tom dobře. Mohl bych být přijat do generálního štábu. Už jsou tu! Vidím je, jak se blíží od východu. Jsou jen tři. Dobře, že jsem zůstal pozadu.Zatímco P-39 míří k našim osmi A6M, vybírám si jednu z nich a jakmile ji mám v zaměřovači, pálím dlouhou dávku. Nepřátelské stíhačce se láme křídlo, a zatímco padá k zemi, vracejí se dvě Zera. Je to Nišizava a Ota. Zaslechli střelbu a berou si hned na starost dvě zbývající Airacobry. Několik dávek roztřese vzduch a s americkými stíhačkami je konec. Pro Nišizavu a Otu to byl jen tréninkový sestřel. Američtí stíhači sice napadli trojnásobnou přesilu, ale jejich pilotní umění zůstalo daleko za jejich odvahou.

Ale ještě zbývá poslední Boeing B-17. Využil situace a prchá teď směrem na moře. Letí jenom na dva motory, takže sestřelit ho je jen otázkou času. Jsem ve výhodné pozici, přibližuji se na dostřel, ale posádka „pevnosti“ se ještě nevzdává. Ze všech stanovišť proti mně letí smrtonosné ohnivé jazýčky. Náhle cítím, jako by mi na povrchu letounu zabušila těžká kladiva, jsem vržen ze sedadla stranou a Zero se propadá břichem vzhůru. Palčivá bolest v pravé ruce mi vrací přehled. Skrz rukavici vykukuje střepina a prosakuje krev. Snažím se rychle zjistit, zda Zero nehoří. Jinak bych musel vyskočit. Zkouším přidat plyn, směrovka i výškovka reaguje, nevidím žádný oheň ani kouř. Ohlížím se po Fortressu. Ztrácí výšku, má už asi dost. Ostatní Zera stále útočí, dokud poškozený bombardér nezmizí v moři.

Pět Fortressů a tři Airacobry! Po přistání v Lae nás kamarádi nesou na ramenou. „Kde je Sueoši…?“ vykřikne náhle Nišizava. Přistáli jsme každý zvlášť a do této chvíle si nikdo nevšiml, že nás je jen osm. „Natankujte mi a doplňte munici!“ říká Nišizava mechanikům.

Je po radosti. Celé dvě hodiny čekáme. Nad letištěm se objevuje Zero. Nišizava se vrací z marného pátrání. Sueoši zmizel beze stopy a nikdo z nás neví, jak a kdy se to stalo.

Rabaul 1942 –Saburo Sakai (střední řada, druhý zleva), Hiroyoši Nišizawa (stojící, první zleva)

Rabaul, Nová Británie. 8. srpna 1942

„Dnes ráno v pět hodin dvacet minut zahájila americká námořní pěchota podporovaná loďstvem a letectvem invazi na jižní pobřeží ostrova Guadalcanal v Šalamounském souostroví…“ – hlásí tlampače chraptivým hlasem. „Všichni piloti nechť se dostaví do operačního sálu!“

Na kontrolní věži se objevuje signální vlajka bojové pohotovosti druhého stupně. V operačním sále u velké nástěnné mapy nás očekává admirál Nakajima s kapitánem Saitem.

„Podle našich předběžných zpráv se nepřítel vylodil na ostrovech Guadalcanal, Tulagi a Florida,“ říká admirál a ukazuje jednotlivá místa na mapě. „Dnes uskutečníte nejdelší operační let v historii vaší peruti. Budete doprovázet bombardéry nad Guadalcanal. Vzdálenost cíle je téměř tisíc kilometrů. Neplýtvejte proto pohonnými látkami! Kdo by nevystačil s benzinem, nouzově přistane na ostrově Buka. Máte jej zakreslený na svých mapách. Posádce ostrova bylo dáno na vědomí, aby v určenou dobu dávala pozor po vracejících se letounech. Jsou nějaké dotazy? Nejsou. Tedy ještě jednou: šetřete benzínem a zlomte vaz!“

Nasedáme do letadel a čekáme, až ve třiadvacetivteřinových intervalech odstartuje sedmadvacet Bettyn. Zahřívám motor a prohlížím si důkladně mapu. Snažím se stanovit důležité orientační body. Kdo ví, jak to dopadne.

V 8.30 isme všichni nahoře. Počasí nám přeje, dohlednost je výborná. I sopka u Rabaulu se uklidnila. Stoupáz ní jen slabý proužek dýmu, unášený mírným větrem k západu. Máme výšku 4 500 m a kurs 175. Hlídám obrátky motoru, ani kapka benzínu nesmí přijít nazmar.

Asi sto kilometrů jižně od Rabaulu se na nekonečné modré ploše oceánu objevuje malý bod. Divám se do mapy. Může to být jen korálový útes Zelený ostrov. Má zvláštní podkovovitý tvar a sytá zeleň porostů silně kontrastuje s modrou hladinou moře. Výborný orientační bod!

Let se mi dnes zdá nekonečně dlouhý. Slunce nemilosrdně pálí a v kabině je horko. Sahám navyklým pohybem po láhvi s limonádou, chci se napít, protože později už nebude čas. Držím řídicí páku mezi koleny, abych mohl odšroubovat zátku. Náhle však zátka prudce vyrazí a limonáda stříká po celé kabině. Zero se kymácí ve formaci vlivem mých zoufalých pokusů o záchranu alespoň jednoho doušku osvěžující tekutiny. Jak jsem mohl otevírat láhev ve výši pěti tisíc metrů, to nevím! Nejen že jsem se nenapil, ale ke všemu ještě nevidím. Skla kabiny i brýle mám zalepené. Letím po paměti a čekám, kdy narazím do některého sousedního letounu.

Trvalo skoro půl hodiny, než se mi podařilo vyčistit aspoň nejdůležitější vybavení jako zaměřovač, výškoměr, kompas, skla brýlí a kryt kabiny. Ještě teď všude lpí zaschlá vrstva té prokleté, lepkavé limonády.

Nad Novou Georgií jdeme do šesti tisíc metrů. Asi osmdesát kilometrů před námi se v dálce rýsuje Guadalcanal. Tam někde zuří boj.

Pozoruji úžinu mezi Floridou a Guadalcanalem. Na mořské hladině se rýsuje nekonečné množství bílých čar. Jsou to stopy nepřátelských lodí. V životě jsem neviděl tolik válečných a transportních plavidel pohromadě. Můj první dojem z americké invaze je ohromující. Asi sedmdesát vyloďovacích člunů doráží právě k písečnému pobřeží, nejméně tucet torpédoborců je zajišťuje. To je zřejmě jen jedna vlna. Nevím kolikátá, ale na obzoru pluje další loďstvo. Mohutné, nespočítatelné.

Bettyny začínají zvolna klesat k náletu. Míří na velký konvoj, plující kolem ostrůvkuSavo. Jsou asi ve třech tisících metrech, když se kolem nich objevují obláčky šrapnelů protiletadlových baterií. Dívám se po stíhačkách. Oslňující slunce znervózňuje, protože právě z této strany můžeme očekávat s největší pravděpodobností nepřátelský útok. A už jsou tu! Zatím jich vidím šest. Wildcaty!

V boji jsem se s nimi ještě nesetkal. Jdou rovnou po našich bombardérech. Zera vyrážejí kupředu. Klesám volným obloukem a pozoruji zásahy Bettyn. Jejich bomby dopadají daleko od nepřátelských lodí. Všechno vedle! Proč si ti kluci, k čertu, nevzali torpéda?! Hlavní účel našeho útoku zůstal tedy nesplněn. Posádky bombardérů mohly klidně sedět doma a hrát karty. Doprovázíme je pro jistotu nad Russell a vracíme se zpátky.

F4F Wildcat (duben 1942)

V 11.30 jsme znovu napadeni americkými Wildcaty nad ostrůvkem Lunga. Rozlétáme se z formace, každý uhýbáme v jiném směru. Stavím Zero do prudkého stoupání adostávám se nad bojující letadla. Rychle se rozhlížím, abych zasáhl, kde bude nejvíce potřeba. Asi pět set metrů pode mnou pronásleduje jediný Wildcat tři Zera. Je to pro mne poněkud nezvyklý pohled, aby jediný americký letoun zle zatápěl třem Zerům najednou. Přecházím do střemhlavého letu a jdu po Američanovi. Pálím krátkou dávku, jakmile se dostávám na dostřel. Wildcat pohotově uniká obratem vpravo a končí strmým stoupavým letem přímo proti mně. Nastává kritický okamžik, kdy se moje Zero natáčí břichem proti jeho kulometům. Převracím se na záda, abych se vyhnul jeho dávce. Američan rychle vybírá a jde po mně znovu. Ubírám, Zero zpomaluje a propadá se. Grumman dělá čistý souvrat. Abych ho konečně setřásl, prudce přidávám plyn, otáčím se třikrát kolem osy a jdu do vývrtky. Američan mě následuje ve všem. Obrat za obratem.

Teď oba vybíráme levou spirálou. Motory řvou, oba držíme pevně letouny v co nejmenším poloměru spirály. Vím dobře, že kdo vypadne z toho ďábelského kruhu, bude sestřelen. Cítím, jak mě neuvěřitelná síla tlačí do sedadla, srdce mi divoce buší a začínají se mi dělat mžitky před očima. Ostrá spirála mi dává pociťovat jedno „géčko“ za druhým. Zatínám zuby, asi brzy omdlím. Když to však vydrží on, musím vydržet taky. Asi v šestém závitu spirály Wildcat uklouzl. Mám ho!

Nadlétávám jeho oblouk a vzápětí jsem mu na zádech. Z osmdesáti metrů začínám střílet. Mířím na jeho kabinu. Sklo se tříští, z boku trupu odletují kousky plechu. Pokračuje však v letu a náhle prudce ubírá plyn. Aniž bych stačil něco udělat, dostávám se před něj. To je konec! Instinktivně se krčím v sedadle a očekávám dávku. Nic. Točím obloukem a dostávám se znovu k Wildcatovi, přibližně na pozici jeho wingmana. Otevírám okénko kabiny a jdu ještě blíž. Letíme teď vedle sebe. Kryt jeho kabiny je úplně odsunut, takže mohu vidět pilota. Je to silný, asi pětatřicetiletý opálený muž v kombinéze barvy khaki. Několik vteřin se na sebe díváme. Nejsme vzdáleni víc jak dvacet metrů. Jeho stíhačka je prostřílená jako řešeto, potah kormidel stržen a na mnoha místech trupu a křidel vykukuje obnažená konstrukce. Pilot na mne hledí apaticky, na rameni a na prsou má krev. Těžce dýchá. Co mám dělat? Naznačuji mu posunkem ruky, aby vyskočil. Mávl jen malátně rukou. Teď ho přece nemohu zabít! Ale je to přece jen nepřítel a před chvíli málem oddělal tři naše Zera. Nalétávám znovu a pečlivě mířenou dávkou zasahuji zblízka jeho motor.

V oblaku kouře se Grumman převrátil na záda a z otevřené kabiny spíše vypadla, než vyskočila postava v kombinéze. Točím volným obloukem vlevo. Teď se mu otevřel padák. Dívám se za ním, nedrží se popruhů, jeho tělo visí bezvládně na šňůrách a vítr je odnáší k pobřeží Guadalcanalu. Je to můj první sestřelený Wildcat a jubilejní šedesáté vítězství.

Setkávám se opět s Jonekavou a Hatorim. Pátrám společně po dalších nepřátelských letadlech. Pod námi se objevují obláčky vybuchujících šrapnelů. Nemohou nám ublížit, ale sama skutečnost, že za několik hodin po zahájení invaze má už nepřítel na ostrově těžké protiletadlové dělostřelectvo, je ohromující. Naši dělostřelci k tomu potřebují tři dny.

Prolétáváme roztrhanými mraky asi ve dvou tisících metrech. Mé Zero se náhle prudce zachvělo pod nárazem proudu střel. Poprvé v životě jsem napaden, aniž bych včas zpozoroval nepřítele. Mám několik děr v křídlech a ve skle kabiny. Naštěstí to dobře dopadlo. Ale kde je útočník? Obhlížím blízké kumuly. Jonekava náhle ostře točí doprava. Teprve teď vidím nepřítele. Nebyl to stíhač, ale bombardér. Střemhlavý SBD-3 Dauntless. Odvážil se napadnout tři Zera. Jonekava se k němu blíží a pálí. Střelec amerického letounu se hroutí, zasažen dávkou mého wingmana. Na druhé pozici letím já a mířím na motor. Dauntless vypouští hustý, černý dým a převrací se. Budeme ho mít s Jonekavou napůl.

Stoupáme do čtyř tisíc metrů, chceme najít ostatní Zera, ale marně. Místo nich se objevují daleko před námi dva čtyřčlenné roje. Nepřítel. Plným plynem vyrážím kupředu. Vypadá to na Wildcaty. Přibližuji se, američtí piloti mě už musí vidět, ale přesto stále letí v sevřené formaci. Nalétávám zdola a zezadu. Při pohledu do zaměřovače, který silně přibližuje, se mi zdají najednou nějak větší…

Vzdálenost se rychle zmenšuje. Teď spatřím střelecké věže na hřbetě a pod trupem. K sakru! To jsou přece Avengery!! Co teď? Uhnout nemohu, jsem příliš blízko. Zbývá jedině dokončit nálet: dvě stě metrů, sto padesát..

Ocitám se v křížové palbě nepřátelských střelců. Jsem ve vzdálenosti sta metrů – tisknu spouště kanónů i kulometů. Z bezprostřední blízkosti vidím, jak jeden z Avengerů vzplál a pak mnou otřásl strašný výbuch.

Cítím ostré nože, bodající mi v uších. Všechno je najednou červené… Nevidím. Pociťuji jen ostrý studený vítr v obličeji, ale stále nejsem při smyslech. Vlny temnoty mě obklopují, pokouším se narovnat. Kabina, kde mám kabinu? Je asi rozstřílená. Brýle jsou pryč… Chce se mi strašně spát, byl jsem zasažen a asi umírám. Nic mě však neboli, tak tedy umírat není tak zlé. Náhle vidím zcela zřetelně matčinu tvář. Křičí na mne: „To je hanba, Saburo, probuď sel Ty přece nejsi zbabělec!“

Skutečně se trochu probouzím. Ano, padám… Zero se mnou padá jako kámen. Možná, že hoří, ale necítím žádný kouř. Zkouším otevřít nebo zavřít oči. Pořád všechno rudé. Tápu rukama před sebou. Řídicí páka – zvolna ji táhnu k sobě. Cítím, jak se letoun vzpamatovává z beznadějného pádu. Jsem přimáčknut do sedadla. Ano, vybírám střemhlavý let.

Proud vzduchu naráží ještě silněji na mou tvář. Možná, že jsem slepý. Nikdy se nedostanu zpátky do Rabaulu. Chci přidat plyn, ale levá ruka je nehybná. Chci přitisknout nohy na pedály směrového kormidla – hýbe se jen pravá. Zero reaguje lehkým skluzem. Mám levou polovinu těla ochrnutou, ale pořád necítím žádnou bolest.

Obličej je mokrý, slzy, ano, slzy – smývají mi krev z očí. Už trochu vidím. Mohu zahlédnout obrysy kovových sloupků kabiny, stín zaměřovače, snad i neurčité obrysy palubních přístrojů.

Dívám se stranou. Pod křídlem se míhají velké černé stíny. Musí to být nepřátelské lodě. To znamená, že jsem asi sto metrů nad mořem. První zvuk, který slyším, je burácení motoru a ostré staccato výstřelů. Z těch lodí na mě střílejí. Zero se houpe v nárazech tlakových vln. Náhle výstřely umlkají, černé stíny na vodě mizí…

Nikdy nemohu najít cestu do Rabaulu, ani k ostrovu Buka. Nebylo by lepší pustit letadlo střemhlav do vody a skončit se svou nemohoucností? Hloupost! Tak se přece neumírá. Když už to má být, musím umřít jako chlap. Dokud jsem schopen řídit letadlo, musím bojovat. A potom – kdybych se jen tak zřítil do moře, ošidil bych některého nepřátelského pilota o vítězství. Proč zajít sám, neviděn, explozí nikým neslyšenou?

Najednou se mi chce žít, chci se vrátit.

Nebezpečné Avengery TBF-1. Jejichž podoba s Wildcaty [při pohledu zpředu] byla Sakaiovi osudná

Pořád nevím, kam jsem to dostal a jak moc. Nejprve si musím ošetřit zranění. Snažím se začít opět logicky uvažovat. Levá ruka zůstává nehybná. Sundávám rukavici s pravé a zvedám ji opatrně k hlavě. Mé prsty sjíždějí po kožené kukle. Cítím lepkavé vlhko. Krev. Na temeni hlavy je kukla proražena. Nahmatal jsem ránu. Hlubokou, plnou krve. Mám strach. Lebka je asi proražena. Možná, že je i mozek poraněn. Mozek necítí bolest, vykládal nám někdo kdysi v nějakém kursu. Myšlenky pomalu přicházejí a odcházejí.

Je těžké sedět v kabině poničeného letounu, napůl slepý, napůl chromý, mít díru v hlavě a přitom objektivně posoudit situaci. Dotkl jsem se prsty obličeje. Byl oteklý. Cítím drobné kousky zadřené v kůži. Snažím se nadechnout. Žádný zápach benzinu. Nádrže i motor jsou tedy v pořádku. Aspoň něco. V tomto stavu může Zero urazit ještě mnoho kilometrů. Čím více přicházím k vědomí, zdá se mi proud vzduchu vnikající do kabiny stále silnější a silnější.

V ráně na temeni hlavy mi začíná škubat. Asi pořád krvácím. Nesmím ztratit mnoho krve. Musím ránu něčím ucpat. V pravém oku jsem náhle ucítil prudkou bolest. Zakrývám oko dlaní a opět odkrývám, žádná změna. Mé pravé oko je slepé…

V kapse kombinézy mám čtyři kusy trojcípých obvazů. To je předpis. Pokouším se navlhčit obvaz v ústech a snažím se ho překousnout. Ale ústa jsou vyschlá jako troud. Žvýkám látku obvazu. Konečně – zvlhl alespoň okraj. Sklonil jsem se dolů. Vyhnu se tak nepříjemnému proudu vzduchu. Otírám levé oko. Můj zrak se postupně rozjasňuje. Rozeznávám už konce křídel. Trochu jsem si oddychl, ale jen na chviličku. Bolesti přicházejí znovu, jako by mi velká kladiva bušila do spánků. Přikládám obvaz ke zranění na hlavě, jakmile dám ruku zpátky na řídicí páku, obvaz letí pryč v proudu větru.

Rozbalil jsem druhý obvaz. Avšak sotva jsem jej položil do klína, zase mi ulétl. A tak se to opakuje i s třetím a čtvrtým. Jak jen uniknout tomu proklatému větru? Na krku mám hedvábný šátek. Udělám z něj náhradní obvaz.

Nemohu říct, kolik času uplynulo. Usínám. Chce se mi strašně spát. Zero se kymácí sem tam, nahoru dolů. Nesmím spát. Nesmím! To by byl konec. Křičím. Fackuji se zdravou rukou. Zkouším jíst suchary. Touha po spánku stále vzrůstá. Cítím, že už nemohu dál. Možná, že by bylo opravdu lépe všechno skončit. Ale nemohu zemřít jako zbabělec. Loď! Kdyby se tak objevila nepřátelská loď! Otočím stroj zpátky ke Guadalcanalu. Mám-li zemřít, musím vzít s sebou alespoň pár nepřátel.

Bolest zvolna polevuje. Proč se zabíjet? Možná, že bych se přece jen dostal k ostrovu Buka, nebo dokonce do Rabaulu. Znova otáčím k severu. Neznám svoji polohu. Orientuji se jen podle slunce. V záchvatech bolesti a spánku jsem asi často měnil kurs. Vyndávám zpod sedadla mapu. Je celá zakrvácená. Stejně na ní nic nepřečtu. Zdá se mi, že vidím ostrov, ale je to jen nízký mrak. Snažím se rozpoznat stupnici kompasu. 330°. Ano, směřuji přibližně k severu.

Motor náhle škytá, zastavuje se. Je ticho. Jen divný hvízdavý zvuk provází letoun. Tlačím páku kupředu, abych nabral rychlost a udržel vrtuli v obrátkách. V hlavní nádrži došel benzín. Stačí jen otočit kohoutek na levé straně kabiny. Levou rukou to udělat nemohu, je ochrnutá a pravou tam nedosáhnu. Zero pomalu klesá k hladině oceánu. S vypětím všech sil se nakláním do rohu kabiny. Konečně se mi podařilo dosáhnout pravou rukou na kohoutek trupové nádrže. Ale benzin nejde. Pumpa nasála příliš mnoho vzduchu do potrubí. Chytám rukojeť ruční pumpy a začínám divoce pumpovat. Motor škytá a náhle se silným zaburácením naskakuje. Neztrácím ani vteřinu a stoupám do pěti set metrů. Vzpomínám na dlouhé měsíce cvičných letů nad mořem. Byly mi dobré.

Benzín by měl vystačit na půldruhé hodiny letu. Seřizuji úhel vrtule, ubírám obrátky na 1 700/min. Přívod vzduchu nechávám jen tak, aby se motor nezahltil.

Uplynula hodina. Stále vidím jen oceán a nebe. Zbývá mi už jen půl hodiny. Pak bude konec. Pozoruji hladinu moře. Oko mi pořád neslouží. Zdá se mi, že něco vidím na vodě. Korálový útes!

Ne, tentokrát to není halucinace, ani nízký mrak. Zelený ostrov! Útes ve tvaru podkovy! Nemohu se mýlit, je to on. Ten zvláštní ostrov, jehož jsem si všiml při letu na Guadalcanal. Jsem tedy asi sto kilometrů od Rabaulu. Za normálních okolností, co by kamenem dohodil. Nyní však je mé Zero poškozeno. Kabina zničena, otvory po střelách v křídlech a trupu mi ubírají na rychlosti. O sobě ani nemluvím.

Další ostrov na horizontu. Rozpoznávám hory. Je to bezpochyby Nové Irsko. Nad horami visí husté mraky a tropický liják bičuje zem. Musím do toho. Nemám jiného východiska. Ručička na ukazateli paliva klesá. Točím k jihu směrem ke Georgovu průlivu mezi Rabaulem a Novým Irskem.

Dvě bílé stopy pěny po lodích brázdí hladinu průlivu. Klesám níž. Jsou to naše válečné lodě. Plují plnou parou ke Guadalcanalu. (Byly to japonské křižníky Aoba a Kinguasa, každý o 9 000 tunách. Mířily ke Guadalcanalu rychlostí 33 uzlů. Společně se sedmi dalšími loďmi napadly u ostrova Lunga nepřátelský konvoj a potopily zde čtyři křižníky a dva další silně poškodily.) Je mi skoro do breku. Kdybych teď nouzově přistál, námořníci by mě vylovili. Ale kolik by je to stálo drahocenného času! Teď už nějak doletím. Otočil jsem letoun k Rabaulu. Na obzoru se rýsovala známá sopka. Vypadala tak přátelsky. Snad se mi to přece jen podaří. Rabaul je v dohledu.

Teď ještě přistání…

Letím velkým obloukem nad letištěm. Nemám tušení, jak to s ochrnutou levou polovinou těla dokážu. Vnímám jen úzkou přistávací plochu. Snad by bylo lépe přistát na moři, těsně u pobřeží. Ale co hlava? Ten náraz bych asi nepřežil. Otáčím nad dráhu. Když se plně soustředím, mohl bych to dokázat. Ručička ukazatele paliva je téměř u nuly. Nastavuji listy vrtule, přidávám plyn a stoupám znovu do pěti set metrů. Teď nebo nikdy.

Tlačím páku dolů, Zero klesá… podvozek, klapky, rychlost se prudce snižuje. Rozeznávám dlouhé řady letadel, stojících kolem dráhy. Všechno se přibližuje. Ale jsem příliš vlevo, ne, to nemohu. Zvedám znovu, přidávám plyn a jdu na další okruh. Napadlo mě, že budu-li mít jen trochu benzínu v nádrži, Zero i při sebemenší bouračce exploduje. Oblétám letiště počtvrté, ručička ukazatele benzínu je na nule. Znovu klapky a klesám. Pečlivě sleduji dráhu. Kokosové palmy na okraji letiště se přibližují. Ze zvyku si podle nich kontroluji výšku. Směr je správný. Jdu přímo na dráhu. Pro jistotu vypínám špičkou pravé nohy zapalování. Výškoměr je na nule.

Teď!

North American B-25 C Mitchell bombarduje japonské letiště v Lae na Nové Guineji

Bouchl jsem Zerem o zem. Táhnu páku k sobě, abych zabránil poskakování letounu. Brzdím několik desítek metrů od velitelství. Náhle mne obklopuje tma. Jsem opravdu v Rabaulu, nebo je to jen sen? Chce se mi zase strašně spát. Chytám se okraje kabiny. Slyším z dálky volat své jméno.

„Sakaii! Sakaii!“

A pak se bezmocně hroutím…

Vnímám jen vzdálené nesrozumitelné hlasy. Cítím, jak se mi pomalu vrací vědomí. „Přijeďte sem s tím autem! Rychle!“ Poznávám teď Nišizavův hlas. Nade mnou se sklánějí jakési mlhavé, neskutečné tváře. Snažím se vstát: musím přece podat hlášení, jako po každém letu. Koktám nesouvislá slova, sám sebe neslyším. Jen hlasy druhých.

„Neblbni teď s hlášením a lež!“

To mluví Ota, poznávám ho, ale nevidím. Znovu ztrácím vědomí.

Saburo Sakai a Hiroyoši Nišizawa – Rabaul 1942

***

Ležím v nemocnici námořních jednotek v Rabaulu. Jsem po první operaci a probouzím se z narkózy. „Doktore, co oči? Řekněte, zachráníte mi oči?“

„Jste těžce raněn, dělám, co mohu. Budete poslán do Japonska, pak se uvidí…“

Mám strašnou hrůzu z oslepnutí. Na pravé oko nevidím vůbec a na levé velmi špatně. Denně mi vyndávají z těla a obličeje další střepiny. Ležím bezmocně na posteli, zatímco nad nemocnicí burácejí každou chvíli motory startujících letadel. Co se mnou bude? Napůl slepý pilot a ještě k tomu stíhač. Kdyby mi alespoň něco řekli, ale každý mlčí…

11. srpna mě přicházejí navštívit kapitán Saito a poručík Sasai. „Dovedu si představit, jak vám je, Sakaii. Věřte mi, že jsem všechno pečlivě uvážil. Pošlu vás do Japonska a svěřím vás lékařům nemocnice v Jokosuce,“ říká tiše Saito.“Loučím se s vámi nerad, ale v Jokosuce jsou nejlepší specialisté, jaké Japonsko má. Udělal jste pro nás moc, Saburo, a budeme na vás čekat.“

Druhý den ráno mě nakládají do sanitky. Poručík Sasai přišel, aby se rozloučil. Podali jsme si ruce. „Budu tě postrádat, Saburo, víc než si myslíš.“ Odepnul opasek se stříbrnou přezkou a podal mi jej.“Dostal jsem ho od otce, tady na přezce je vytepán řvoucí tygr. Vem si to pro štěstí a – abychom se opět brzy sešli.“

Na nábřeží čeká malá bárka a asi půl kilometru od břehu se houpá na vlnách létající člun. Jdu pomalu na molo, podpírán Sasaiem. Rozeznávám několik postav v uniformách. Ale vždyť je to Nišizava, Ota, Jonekava, Hatori. Přišli všichni, kluci. Tiskneme si ruce, držím se do poslední chvíle. Teprve když bárka odrazí od břehu, zatínám prsty do vzpěry střechy, snažím se stát zpříma a pravou ruku zvedám na pozdrav. Dívám se tím směrem, kde tuším břeh a cítím, jak mi po tváři proudem stékají slzy.

Přistáváme v Jokohamě. Je sobota večer a do nemocnice nás povezou až v pondělí ráno. Jdu tedy do města. Těchlidí, světel a hlasů! Nevěřil jsem, že něco takového ještě existuje. Všichni se smějí, baví, z pouličního rozhlasu zní válečné pochody. Mají ti lidé vůbec ponětí o tom, co se děje v jižním Pacifiku? Sotva zmlkne hudba, ozývají se zprávy o velkých vítězstvích našich jednotek na Šalamounových ostrovech, o desítkách potopených nepřátelských lodi, o stovkách sestřelených letadel. Celý národ žije v opojení z neexistujících vítězství. Je možné vůbec, že tam někde na jihu leží Rabaul a Lae? Že stačí jen několik hodin cesty letadlem, aby se člověk dostal ze světa, kde se zabíjí, do světa, kde se oslavuje?

Mávám na taxík. Chci do Tokia. Na jedné z křižovatek nás zastavuje strážník. Obvazy a stopy krve na mé uniformě upoutávají jeho pozornost. „Co se vám stalo?“

„Vrátil jsem se z fronty,“ odpovídám suše.

„A, tak vy jste byl raněn v boji. A kde? Řekněte mi, jak to bylo.“

„Nad Guadalcanalem, byl jsem sestřelen…“

„Guadalcanal.“ Policista slabikuje a jeho oči září. „V rádiu hlásili, že jsme tam potopili pět křižníků, deset transportních lodi a deset torpédoborců. To musela být ohromná podívaná…“

„Promiňte, seržante, spěchám!“ – a protože se vůz pořád nerozjíždí, zařvu na řidiče: „Jeď!“

Strýcův dům v Tokiu se za deset let vůbec nezměnil. Otevřel jsem pomalu dveře a vstoupil do haly.

„Tak jsem tu, jsem doma!“ křikl jsem jako v klukovských letech. Nikdo z rodiny není schopen jediného slova. Všichni stojí mlčky proti mně. První se vzpamatoval strýc: „Saburo, jsi to ty?“

Musím vypadat opravdu strašně.

„Ano, jsem to já, strýčku.“

Primář chirurgického oddělení v Jokosuce mě přijal velmi přátelsky. „Dostal jsem dopis od kapitána Sasaie. Musíme začít hned.“ Vyčistil mi hnisající rány, a jakmile byl hotov, zavedl mne k profesoru Sakanovi, nejlepšímu japonskému očnímu specialistovi. Cítím, že se blíží nejrozhodnější okamžik mého života. Buď anebo! Sakano mě prohlíží, jeho tvář je vážná.

„Nesmíme ztrácet ani minutu, budu vás operovat. Záchrana vašeho zraku závisí jen na tom, co se nám podaří udělat v následující hodině. Sakaii, ale já nemohu nasadit anestetika. Musíme to zvládnout při plném vědomí. Vydržíte to?“

Mlčky jsem kývl.

Připoután nespočetnými popruhy k vysokému operačnímu stolu, zatínám zuby do spodního rtu, až mi teče krev. Nesmím pohnout očima, nesmím mrknout, musím dělat přesně to, co mi profesor Sakano během operace říká. Křičím, abych si ulevil. „Dost! Nechte toho, prosím vás!“ řvu zoufale na celý operační sál.

„Mlčte a dělejte, co vám říkám,“ mluví do roušky profesor Sakano.

Stále mám na mysli onu jiskřičku naděje. Možná, že přece budu vidět, snad i létat. Třicet minut jsem vydržel a sotva profesor skončil, tak jsem se zhroutil.

Po několika nekonečných dnech v zatemněném nemocničním pokoji, kdy jsem si stále musel vyčítat, že jsem tenkrát nad oceánem přece jen nenapikoval Zero do moře, mě přišel profesor Sakano znovu prohlédnout. „Udělal jsem všechno, co jsem mohl, Sakaii, ale vaše pravé oko nejde zachránit. Levé však bude v naprostém pořádku.“

Prosinec 1942

Už tři měsíce mě drží v sanatoriu pro rekonvalescenty poblíž námořní základny Sasebo. Marně píši žádosti a sháním vlivné známé. Jsem už úplně v pořádku a nikdo mi to nechce věřit. Několikrát mi bylo řečeno, že mám štěstí, že jsem jen napůl slepý. Chápu, že stíhací pilot s jedním okem je asi jako klavírista s jednou rukou, ale k sakru, kdybych to mohl alespoň zkusit!

K dovršení mé nálady přichází reportér časopisu Jomiuri Šimbun a žádá mne o interview. Je neodbytný jako všichni novináři. Telefonuji tedy zpravodajskému důstojníkovi, abych se dozvěděl, zdali vůbec mohu takový interview poskytnout. „Není v mé pravomoci, abych vám to zakázal,“ řekl mi do telefonu, „ale musím vás upozornit, že přebíráte odpovědnost za všechno, co řeknete.“ Jinými slovy, bylo by asi lepší, kdybych držel hubu. Vracím se tedy do návštěvní místnosti a říkám reportérovi, že to moji nadřízení neradi vidí a že je mi tedy líto.

„Jedu za vámi sedm set kilometrů až z Tokia, prosím vás, jen pět minut, položím vám několik otázek a zmizím…“

Zmizel, ale až za tři dny. Tahal ze mne rozumy a brzy poznal, že jsem už dávno ztratil veškerý optimismus. Při jednom z rozhovorů jsem se dokonce rozčílil.

„Co je platné, že se naši námořní letci z Lae a Rabaulu bijí jako lvi, když velení armády a námořnictva bojové akce nijak nekoordinuje. Potřebujeme více stíhacích letounů a více zkušených pilotů. Představte si například, že každé Zero má po sto padesáti letových hodinách jít do generální opravy. Podotýkám letových. O poškození v boji vůbec nemluvím. Ve skutečnosti vypadá situace tak, že na frontě povalujeme stíhačku po dvou stech letových hodinách bez generální opravy ještě za výbornou. A teď si představte mladé, nezkušené piloty v těch vracích! Jenom ostřílený veterán dokáže s tak rozhašeným letounem bojovat a vrátit se živ a zdráv. Každý zelenáč se třese strachy, i když má letoun v naprostém pořádku. A naši mladí piloti jdou ze školy rovnou na bojiště, kde je posadí do mašin, které mají všelijaké mouchy. Chtějte po někom z nich, aby zatahoval podvozek v letu na zádech, aby si zvykl, že polovina »budíků« neukazuje, že dírami po střelách fouká a letoun vibruje. Věřím, že by to všechno dokázali, ale každá taková závada znervózňuje a odvádí pilotovu pozornost od důležitějších věcí,jako je především samotný boj. Mimo to bojovat s americkými námořními piloty není lehké, poznal jsem to na vlastní kůži nad Guadalcanalem. Jsou zdatní, mají dobrou techniku a výkonné letouny.“

Japonský létající člun Kawaniši H6K (v americkém kódu označovaný Mavis). Byl používán také k záchranným letům

Za týden po rozhovoru s novinářem jsem volán na velitelství v Sasebo.

„Co jste to vykládal tomu reportérovi, vy blázne? Je z toho skandál až v hlavním stanu. Už jsem si to za vás vypil, Sakaii. Jsem nucen vám oznámit, že jakýkoli příští interview můžete poskytnout jen za přítomnosti zpravodajského důstojníka.“

Věděl jsem od počátku, že z toho bude malér. Ať mi vlezou na záda, myslím si, a jdu zpátky do sanatoria.

„Máte tu návštěvu, pane,“ říká mi vrátný.

„Kdo je to?“ ptám se opatrně, protože mám podezření, že mi zase přišel někdo něco vyčítat.

„Takový vysoký námořní pilot, jmenuje se…“

„Nišizava,“ vykřiknu jako smyslů zbavený a vrazím do návštěvní místnosti.

Je to on. Padáme si do náruče.

„Počkej, musím si tě prohlídnout. Vypadáš báječně! Jsi v pořádku?“

„Úplně, Saburo, přece víš, že se mně střely odjakživa vyhýbají.“

„Tak povídej, kamaráde, co se tam dělo. Teď už musíš mít nejlepší score ze všech, co? Ty starej ďáble, dovedu si představit, jak jsi musel řádit nad Guadalcanalem.“

„Není to tak slavný, jak si myslíš. Mám jich kolem padesáti. Pořád jsem tě ještě nedohonil, i když ležíš ve špitále.“

„Nepřeháněj, to bych tě nesměl znát. Ale jak ses dostal do Sasebo?“

„Byl jsem převelen k jokosucké peruti, jako instruktor. Saburo, dovedeš si mne představit, jak létám v dvoumístném starém dvouplošníku, učím nějakého mladého blázna, jak má pohnout »knyplem«, aniž by musel prát kalhoty? To nemůžu, Saburo, musím na frontu. V Jokosuce bych umřel nudou.“

„To chápu a strašně ti závidím, Hiroiši, no, ale teď už povídej! Co kluci? Co dělají? Ota, Jonekava, Hatori. Jak se daří Sasaiovi?“

Nišizava zbledl a sklopil očí.

„Ty – ještě nic nevíš?“

„Co je s tebou, proboha, mluv!“ Chytám Nišizavu za ramena a aniž bych chtěl, prudce s ním zatřesu.

„Saburo, oni jsou“ – přejel si dlaní čelo a pak teprve dodal, jako by se bál to vyslovit: „Mrtví.“

„To není možné!“

„Je, Saburo, zůstali jsme sami. Jenom ty a já.“

Musím se opřít o stůl a dívám se nepřítomně do kouta místnosti.

„První byl Sasai. 26. srpna jsme se utkali nad Guadalcanalem s Wildcaty,“ začíná Nišizava. „Ani nevím, kolik jich bylo. Nestačil jsem je spočítat. Neměli jsme žádnou šanci. V divokém boji nikdo nezpozoroval, že by byl Sasaiův letoun zasažen. Formace se rozptýlila a domů se vracel každý na svou pěst. V Rabaulu jsme čekali několik hodin, ale velitel naší letky se už nikdy nevrátil. Za týden na to zahynul Ota. Jonekava s Hatorim zemřelispolečně 5. září. Také jsem neviděl, jak se to stalo. Bojovali jsme ze všech sil, přísahám ti, Saburo, že jsem jim opravdu nemohl pomoci.“

V noci po Nišizavově odchodu nemohu dlouho usnout. Jakmile zavřu oči, zjevují se mi tváře kamarádů. Ota, smějící se v kabině svého Zera, Jonekava s Hatorim stále pozorně střežící můj letoun. Sasai, jak vystupuje po přistáni z kabiny a prostě, chlapsky mi děkuje za záchranu života.

Po marných pokusech o spánek vstávám, zapaluji si cigaretu. V zásuvce nočního stolku leží Sasaiova přezka. Svírám ve své dlani kus tepaného stříbra a dívám se zamyšleně na rytinu řvoucího tygra…

***

Po propuštění ze sanatoria v lednu 1943 jsem převelen jako instruktor na základnu Omura. Doktoři jsou neoblomní a za žádnou cenu mě nechtějí pustit zpátky na frontu. Nezbývá nic jiného, než trpělivě školit letecký dorost. Teprve po čtrnácti měsících jsem odvelen díky přímé intervenci admirála Nakajimy k jokosucké peruti. Válečná situace začíná být pro japonsko velmi vážná a naše peruť dostává odpovědné bojové úkoly.

Ivojima, červen 1944

20. června přistává třicet našich stíhačů na tomto prokletém ostrově. Ikdyž je Ivojima dlouhá sotva pět kilometrů, jsou zde dvě letiště. Samozřejmě máme přistát na tom horším, v sopečném prachu, mezi vysokými skalními stěnami. Nakajima klesá první, jeho Zero však jen prolétne nad tou divnou kotlinou a hned zase nabírá výšku. Signalizuje, abychom ho následovali.

Vede nás na druhé letiště poblíž pobřeží, kde mají aspoň dráhu. Sotva jsme přistáli, zjišťujeme, že bychom neměli kam dát své letouny. Všechny parkovací prostory jsou přeplněny, a tak nám nezbývá nic jiného, než uposlechnout původního rozkazu a přesunout se na letiště ve vnitrozemí, kam se nám tolik nechtělo. Na znamení protestu nestartujeme, ale jedeme se všemi třiceti letouny na místo určení. Budíme velikou pozornost u vojáků i důstojníků zdejší posádky, protože terén ostrova není zrovna stvořen pro rolování. Musíme se vyhýbat balvanům, často jet ido kopce nebo s kopce. Zera řvou. Nejsou zvyklá na podobné projížďky. Všichni piloti z toho mají psinu, protože tentokrát nemůže dost dobře dojít k nějakému průšvihu. Vede nás totiž sám admirál Nakajima, velitel jokosuckého wingu námořních stíhačů. Ze zdejší posádky ho těžko může někdo zavolat k raportu.

Tady ale není nálada pro žerty. Američané dobyli před několika dny Mariany a teď je pro ně další překážkou na cestě k Japonsku Ivojima. Přiletěli jsme, právě když se „schyluje k bouři“. Důstojníci všech zbrani jsou jako pominutí. Asi čtrnáct set kilometrů na jih, u ostrova Saipan, byla rozdrcena naše flotila a americké letadlové lodi plují v Ivojimských vodách. Obrana ostrova je neustále v bojové pohotovosti. Stíhači vyčkávají. Jen bombardéry startují ve skupinách po osmi až devíti k nočním operačním letům. Stávám často v noci u dráhy a pozoruji jejich černé siluety burácející mnohonásobnou ozvěnou ivojimských skal. Modré plameny, šlehající z výfuků, ozařují trupy a křidla… Vzpomínám na Lae. Na noční nálety amerických Mitchellů a Marauderů. Také létaly bez stíhacího doprovodu, ale měly určité šance. Naše Bettyny jsou však dnesproti americkým stíhačům prakticky bezmocné. Každou noc se opakuje totéž. Odstartuje devět bombardérů a po několika hodinách se vracejí dva, tři nebo čtyři. Letci jsou unaveni a v očích mají smrt. Smrt svých kamarádů, které viděli před chvílí padat v plamenech do moře. Za týden už nemáme téměř žádný akceschopný dvoumotorový bombardér. Zbývá nám jen několik jednomotorových torpédových Jillů.

Podstatné ztížení situace japonského letectva v Tichomoří znamenalo nasazení amerických letadlových lodí s moderní leteckou technikou na palubě. Na snímku: Hellcaty pojíždějí na start.

24. června v 5.20 zachytila naše radarová stanice svaz blížících se letounů. Ihned je vyhlášen bojový poplach a všechny stíhačky ivojimské posádky jdou nahoru. Více než osmdesát Zer bouří runwayemi a prudce nabírá výšku. Stoupám obloukem vzhůru a ještě stačím zahlédnout, jak mechanici tlačí zbylé Jilly a Bettyny pod maskovací sítě. Dělíme se na dvě velké skupiny po čtyřiceti letounech. První jde nad mraky, asi do pěti tisíc, a druhá, ve které jsem i já, očekává nepřítele ve třech tisících metrech asi pět kilometrů jižně od ostrova.Po Wildcatech se na tichomořském nebi objevily Hellcaty. Hellcat byl první stíhačkou, která svými výkony, pancéřováním a palebnou silou kvalitativně převyšovala do té doby suverénní Japonská Zera.

Od vyhlášení poplachu uplynulo teprve několik desítek vteřin, ale myšlenky letí daleko rychleji než čas. Jedna z nich mne pronásleduje a stále se vrací. Půjde to? Dokážu vůbec ještě něco s jedním okem?

Je to můj první bojový let od srpna 1942. První bojový let s jedním okem. Musím pořád kroutit hlavou sem a tam, abych uhlídal prostor kolem sebe. Zdá se mi, že slyším střelbu. Snad už se nahoře nad mraky bojuje. Ano! Teď vypadl z mrakové pokrývky robustní letoun s tupým nosem a bílými hvězdami na křídlech. Zanechává za sebou chvost hustého, černého dýmu. Je to americký Grumman F6F3 – Hellcat! Jeho pilot se marně snaží uhasit oheň střemhlavým letem. A už jsou tu další Hellcaty! Nestačím je počítat. Nebe se mění v peklo, protkané trasírkami kulometných dávek. Sahám mimoděk do rozevřeného zipu kombinézy, odkud vykukuje šerpa od Hatsujo. Mé prsty hladí kus látky s tisícem stehů tokijských žen. Mám strach? Nebo je to jen nejistota?

Na další úvahy není čas. Rušíme formaci, stavím Zero do strmého stoupavého letu a jdu vstříc útočícím Hellcatům. Vybírám si svého protivníka. Ostrým přemetem se mu zavěšuji na záda a snažím se ho dostat do zaměřovače. Uhýbá prudce vlevo, takže má první kanónová dávka jde mimo. Točím do sestupné spirály a stačí jen zlomek vteřiny, kdy se jeho břicho mihne v mém zaměřovači. Krátká, dobře umístěná dávka končí přímo v centroplánu nepřátelské stíhačky. Z Hellcatu vyráží oblak dýmu. Zasáhl jsem zřejmě pilota, protože neovládaný letoun padá vývrtkou do moře.

Cítím, jak mne pomalu opouští pocit nejistoty, a znovu získávám sebedůvěru. Všude, kam se podívám, se míhají letouny, dlouhé pruhy dýmu, záblesky explozí… Fascinující podívaná. Škoda, že není čas na fotografování.

Náhle mi těsně kolem křídla prolétne řetěz svítících střel. Zvedám a vykopávám doprava, abych mohl vystřelit na útočníka. Hellcat uniká střemhlav, rychleji, než mu mohu stačit. Proklínám své zaujetí pro nádhernou podívanou, protože mne právě mohlo stát krk. Začínám si uvědomovat, jak zoufale postrádám pravé oko. Vnímám jen polovinu prostoru kolem sebe. Odepínám padákové popruhy, abych se mohl v kabině volněji pohybovat a otáčet. Sotva jsem na okamžik přestal dávat pozor, mám zasebou půl tuctu Hellcatů. Vidím v zrcátku, jak se jim u křídel zlověstně blýskají ohnivé jazýčky. Rozhoupávám svůj stroj, abych jim unikl ze zaměřovačů, a vzápětí kloužu prudce po levém křídle. Zakončuji ostrou zatáčku, jakou dokáže jedině Zero, a dostávám se z dostřelu. Šest Američanů točí za mnou, ale poloměr jejich zatáčky je daleko větší. Staccato amerických palubních zbraní na okamžik ustalo, zato moje mašina zařvala na plné obrátky. Letmé ohlédnutí – za zády teď nemám nikoho. Byl by v tom čert, abych jednoho z těch šesti za sebou nedostal. Jsem ve výhodné pozici a stále zmenšuji vzdálenost. Krajní Hellcat neuspořádané formace narůstá v mém zaměřovači. Mačkám spoušť kanónu a krátká dávka zasahuje přímo kabinu. Robustní stroj zakolísal, sklouzl po křídle, vypustil černý dým a padá… Nestačím ho už sledovat, protože jsou tu další. Jsem náhle sám mezi několika roji Američanů. Nic naplat. Uvědomuji si, že to je poprvé v životě, co utíkám před nepřítelem…

Sotva jsem proletěl mrakem, který mi poskytl útočiště před dorážejícími Grummany, octl jsem se v novém kolotoči smrti. Asi dvě stě metrů pode mnou řvou motory na plné obrátky. Vidím Hellcata, za ním Zero a zase Hellcata… Vždy Američan, Japonec a zase Američan. Letí za sebou a střílejí jeden do druhého. Každý je zaujat svým cílem natolik, že ani nepozoruje prostor za svým letounem, odkud se blíží smrt. Než stačím nějak zasáhnout, vidím jen plameny, kouřové čáry na obloze, Japonec vybuchuje, Hellcat s uraženým křídlem padá k zemi… V několika vteřinách oznamuje sedm gejzírů na mořské hladině smrt sedmi pilotů.

Hellcat startující z letadlové lodi

Kroužím nad mořem, asi tři kilometry severně od Ivojimy. Chci si trochu oddechnout a nabrat síly pro další boj. Zdá se, že bitva je u konce. Pozoruji, že se zbylé letouny znovu formují. Chci se připojit ke skupině dvanácti Zer, nabírám výšku směrem k nim, když náhle zpozoruji bílé hvězdy na křídlech. Jsou to Grummany… Vidím, že jsem už k ničemu. Profesor Miori měl pravdu. Jednooký stíhač nemůže v boji uspět… Točím prudce doprava a přecházím do střemhlavého letu. Snad mne ještě nespatřili.

Doufal jsem marně. Američané rozpouštějí formaci a jdou po mně. Co teď? Mám jedinou naději. Snad mě nebudou dlouho pronásledovat, protože by jim nevystačil benzín na zpáteční cestu. Ale mohu já vědět, kde na ně čeká jejich letadlová loď? Třeba někde docela blízko… Zbývá mi jen vydržet a manévrovat. S Airacobrami či Kittyhawky bych to možná nějak uhrál, ale Hellcaty jsou výborné stroje. Rychlé, obratné a ještě k tomu dobře pancéřované. Také jejich palebná síla je nebezpečná. Začíná mi být horko. Vzdálenost se zmenšuje a v několika vteřinách budu v jejich dostřelu. Nezbývá, než zkusit blafák a držet se toho, co Zero umí. Není toho málo. Kloužu po křídle do úzké spirály. Vedoucí Hellcatů mne následuje, ostatní však obrat nezvládli.

Jiskřičku naděje ještě mám. Zdá se, že jsou to „zelenáči“, podobně jako naší noví piloti. Jinak bych musel být už dávno mrtev, protože jsem doslova obklíčen americkými stíhačkami. Nalétávají na mne ze všech stran, já tancuji někde uprostřed a počínám si, jako bych předváděl letové vlastnosti Zera zástupcům generálního štábu. Proplétám se mezi světélkujícími řetězy nepřátelských střel a držím se zatím při životě ani ne díky vlastní obratnosti, jako díky nezkušenosti amerických pilotů. Ach, Nišizavo, kamaráde, kdybys mne teď tak viděl, jak tu kličkuji jako zajíc… Kde jsou ty časy, kdy jsme byli pány vzduchu nad Guineou a Korálovým mořem! Teď bojujeme o svůj život…

Jak dlouho to ještě bude trvat? Kdybych měl alespoň na chvíli obě oči! Další Hellcat se blíží a střílí bez přestání. Tak pojď, hochu, a vystřílej si všechnu munici, ať máš pokoj! Kličkuji a potom unikám prudkým obratem vlevo. Tento manévr mi zatím ještě vždycky vyšel. Ale proč mám pořád jen utíkat a k tomu před takovým nešikou? Dostávám vztek. Vracím se rychle zpět a pálím po něm krátkou kanónovou dávkou. Vedle. V návalu zuřivosti jsem zapomněl vzít korekci. Zero bylo při střelbě ještě v bočním skluzu. Nechávám Američana uniknout, protože mám v zádech pět dalších a zprava útočí jiný roj. Začínám se potit. Silně, jako snad ještě nikdy v životě. Praménky potu stékají do zdravého oka. Pálí a oslepují… Marně hledám, kudy bych unikl z toho smrtonosného kruhu. Paže mi tuhnou, hlava bolí. Snad je to konec. Vydržím? Vydrží Zero? Což když se ulomí křidla? Čert vem křídla! To není v mé moci. Pozor! Už toho začínám mít dost, hoši. Pikuji s plynovou pákou na doraz až k mořské hladině. Moc chytré to není, ale nic jiného nezbývá. Trasírky kulometných dávek štěkají kolem a čeří klidné moře. Musím dávat pozor, abych si při kličkování nelízl špičkou křídla. Hellcaty se stále nevzdávají. Chtějí mne dostat stůj co stůj. Dívám se po nich a ve chvíli, kdy většina z nich pikuje směrem k moři, stavím Zero do svíčky a plným plynem nabírám výšku. Jeden z překvapenýchamerických pilotů prudce uhýbá. Pálím po něm dávku, ale bezvýsledně. Srovnávám do vodorovnéholetu a mířím k Ivojimě. Rychloměr ukazuje 650 km/h. Hellcaty jsou za mnou, ale mám náskok. Jakmile jsem dosáhl ostrova, Zero se náhle otřáslo. Za mnou se objevují černé obláčky. Naši kanonýři se mi pokoušejí pomoci. Už jsem myslel, že proti Američanům bojuji úplně sám… Vidím, jak Hellcaty uhýbají flakové baráži. Vybírám si tmavý bouřkový mrak a vrhám se do něj. Mašina je náhle mrštěna stranou. Nevím, co se děje. Patrně turbulence. Ztrácím vládu nad řízením, ale za pár vteřin je všechno v pořádku. Jsem asi v pěti stech metrech a vysoko nad sebou vidím smečku Hellcatů mířících k jihu. Zhluboka si oddychuji a strašně si přeji stát zase nohama na pevné zemi. Ubírám plyn a jdu na přistání.

Ještě se nezastavila vrtule mého Zera, když ke mně doběhla skupina pilotů, mechaniků a dělostřelců. Vynesli mne na ramenou z letounu až k velitelskému baráku, kde mne očekával admirál Nakajima.

„Dokázals to… bojoval jsi jako tygr, Sakaii.. „ zaslechl jsem jeho slova jakoby z dáli. Pak jsem si musel sednout a požádat o sklenku odporné ivojimské vody. Zatímco jsem naslouchal vyprávění o průběhu strašné letecké bitvy, (Jak jsem se již zmínil, osmdesát našich Zer napadlo americké Hellcaty ve dvou skupinách. Formace, která očekávala Američany nad mraky, byla daleko úspěšnější než naše. Námořní pilot I. třídy Kinsuke Muto sestřelil toho dne čtyři Hellcaty. Celkem sestřelili naši piloti 30 nepřátelských strojů. Bilance našich ztrát byla otřesná. Ztratili jsme 41 pilotů a letounů.) přiběhl můj mechanik. Zasalutoval a snažil se vypravit ze sebe hlášení: „Pane… váš letoun… to… to není možný… není v něm jediná díra po nepřátelské střele..“

Červenec 1944

Ležím v polním lazaretu. Mám vysoké horečky, které se střídají se zimnicí. Není to pro mne nic nového. Tentokrát jsem to chytil z ivojimské vody. Ale je mi zle i duševně. Musím pořád myslet na čtyřicet pilotů, zabitých ve včerejší strašlivé bitvě nad Ivojimou. Stále vidím jen hořící Zera, řítící se k zemi pod palbou Hellcatů a Avengerů. Vzpomínám na Novou Quineu, kde to bylo úplně naopak. Výborná Zera, vedená zkušenými japonskými piloty, hladce vítězila nad Američany. A teď? Všechno se změnilo.

Jsem vyčerpán, ležím skoro týden. Můj zdravotní stav se zlepšuje jen velmi pomalu. Každý krok mě dělá velké potíže.

Je 2. července 1944. V ubikacích nastává zmatek. Slyším dupot pobíhajících vojáků. Něco se děje. Zastavím jednoho z nich. Naše radiostanice prý zachytila nepřátelské depeše. Většinu z nich nelze dešifrovat, ale zprávy vysílá americký konvoj zcela blízko od ostrova. Další útok na cestě! Všichni piloti jsou voláni na velitelství pro rozkazy. Zakázali mi letět, jsem prý ještě příliš sláb.

Ve čtyři ráno jsou všichni piloti u svých strojů. Nejdříve startuje několik průzkumných letounů, aby zjistily polohu nepřítele. Pak je asi hodinu klid. Jdu si ještě na chvíli zdřímnout. V šest hodin ráno zavřeští trubka do ticha ostrova. Poplach. Pozemní obrana zaujímá svá místa. Vycházím na prostranství před lazaret a sleduji start našich zbývajících čtyřiceti stíhačů. Stačí sotva dostoupat na tisíc metrů, když se na jihu objevují nepřátelské letouny. Jsou to Grummanovy Hellcaty, Zera po nich hned jdou čelným útokem. V okamžiku, kdy začíná boj, doléhá k mým uším zcela nový zvuk. Ano, je to letka Avengerů ve střemhlavém letu. Jejich útok je načasován zcela přesně. Zatímco se naše Zera vrhla na Grummany, ostrov zůstal nechráněn. Vyběhl jsem směrem k barákům, ale po několika krocích se ml podlomila kolena. Běhat ještě nemohu. Stačím sebou praštit obličejem do sopečného popele, když dopadají první pumy. Země se chvěje a všude kolem létají hvízdající střepiny. Všechno trvá jen několik minut, pak je najednou klid.

Otáčím se na záda a vidím, jak Avengery mizí k jihu. Všude je plno kouře a prachu. A další letka Avengerů.Míří přímo na mne. Zvedám se a snažím se utéci. Doběhl jsem k velké nádrži s vodou a vrhl jsem se na zem. Zahlédl jsem ještě, jak se odpoutávají pumy od bachratých trupů, zvětšují se, přímo rostou – a pak jsem jen zaryl obličej do sopečného prachu.

A opět ohlušující exploze, vlny horkého vzduchu a chvějící se země.

Raněn nejsem, jen vyděšen. Pár oděrek jsem utrpěl při pádu na zem. Barák, do kterého jsem tak pospíchal, je pryč a z nádrže na vodu zbyla jen změť plechu. Teprve pomalu se mi vrací sluch. Slyším motory v kolísajících obrátkách. Nad ostrovem se odbývá vzdušná bitva. Rozpoznávám kašlavé zvuky kanónů našich Zer a ostré staccato hellcatovských kulometů. A já se tu válím po zemi! Třetí letka Avengerů útočí na druhém konci letiště. Stihnu to tedy k velitelství. Vrazím bez zaklepání do kanceláře admirála Nakajimy.

„Chci letět!“ vyrazím ze sebe bez dechu.

„Všechny letouny jsou ve vzduchu, Sakaii,“ odpovídá klidně Nakajima. „Ostatně, doktor vám to ještě nepovolil.“

„Jsem úplně v pořádku a jedno Zero tu zbylo, pane.“ Ukazuji na konec dráhy a snažím se, aby se mi ruka netřásla slabostí.

„Ten letoun má něco s motorem, proto nestartoval.“

„Nevadí, ale teď může být už v pořádku, mechanici s něj slezli až při náletu!“

Nakajima se krátce zamyslel. „No dobře, tak to zkuste!“

Zasalutoval jsem a vyrazil z kanceláře.

„Sakaii!“ ozvalo se ještě za mnou. „A dávejte na sebe pozor, to už není Lae!“

Dobíhám k Zeru. Několik mužů se ho právě snaží odtlačit, aby je uchránili před dalším bombardováním. Řvu na ně z plných plic, aby toho nechali.

„Motor jde nepravidelně, pane,“ říká mi mechanik. „Teď musí jít dobře!“ křičím na něj už z kabiny.

Motor naskočil hned. Nezdržuji se zahříváním a ženu stroj rovnou ke startu. Sotva zvednu kola od země, vidím čtvrtou letku Avengerů ve střemhlavém letu. V tomto okamžiku jsem proti nim bezmocný. Skláním nos trochu níže a beru to těsně nad mořem. Stoupat začínám až třicet kilometrů od ostrova.

Ve čtyřech tisících metrech se vracím nad Ivojimu, abych zasáhl do boje. Rozhlížím se, ale vzduch nad ostrovem je čistý. Američané odlétli, bitva zatím skončila. Přistávám společně s několika zbylými Zery. Bilance dnešního boje je opět strašná. Máme dvacet sestřelených letounů. Ve dvou bitvách, během dvou dnů, jsme ztratili šedesát strojů i s piloty.

Jediné dva světlé body zazářily onoho temného rána. Námořní pilot l. třídy Muto a poddůstojník Hagire sestřelil každý po třech Hellcatech. Jinak má mnoho pilotů po jednom nepřátelském letounu. Ale, bohužel, všechna tato vítězství jsou nepodstatná! Proti Avengerům se nikdo nepostavil.

Obě dráhy jsou zničeny. Je kumšt vykličkovat s letounem mezi krátery. Nepřítel se objeví brzy znovu. Co budeme dělat? I když sestřelíme spoustu nepřátelských stíhačů, bombardéry neudržíme. Zničí nám dráhy úplně a budeme bezmocní. Odpoledne i večer probíhá porada štábu, zatímco posádka zasypává krátery a odklízí trosky. Nemáme tušení, o čem se důstojníci radí. Jdeme spát do několika zbylých baráků a očekáváme další nepřátelský útok.

Ráno se opakuje přesně totéž, co se přihodilo včera. Situace je o to horší, že dnes nám zbývá už jen devět stíhačů. Kromě toho máme osm jednomotorových torpédových letounů. Jsou ukryty v maskovaných hangárech, které ještě nepřátelské pumy nezasáhly. Jinak jsou všechna letadla na Ivojimě zničena.

Po přistání jsme se sešli v operačním sále. Jakmile vešel admirál Nakajima, postavili jsme se do pozoru. Pokynul mlčky rukou, abychom zůstali sedět, a sdělil nám výsledky porady štábních důstojníků:

„V dané situaci nemá smyslu nechat si vnucovat obranný boj. V několika dnech bychom byli bez jediného letounu. Máme pouze jednu možnost: zaútočit přímo na nepřátelskou flotilu, která operuje podle zpráv našich pilotů asi sedm set kilometrů jiho-jiho-východně od Ivojimy.“

Teoreticky jsme souhlasili s plánem útoku. Ale co dokáže osm bombardérů a devět stíhačů proti flotile s několika letadlovými loďmi? Ve dvou minutách je proti nám schopno vzlétnout přes dvě stě amerických letounů. Nesmíme zapomínat, že je to tatáž flotila, která dobyla 20. června Mariany a vyřídila všechny letouny z našich letadlových lodí.

Po těchto námitkách se velitel jedné z letek, kapitán Miura, přece jen rozhodl pro útok. Čas byl stanoven na poledne 4. července: den vyhlášení nezávislosti Spojených států amerických.

určený den čekáme mlčky na rozkazy. Admirál Nakajima je bledý.

„Vím, na jakou akci vás posílám. Nebudu nic zakrývat. Jdete na téměř jistou smrt. Přečtu jména devíti pilotů, kteří byli pro tento útok vybráni.“

Každý, kdo byl přečten, vstal a zasalutoval. Byl jsem čten až jako devátý. Povedu druhý roj. Třetímu roji velí Muto, nejlepší z nás. Jako velitele prvního roje a celé skupiny devíti stíhačů vybral Nakajima jednoho poručíka.

„Nerad vás posílám, ale nic jiného nám nezbývá, Sakaii,“ zašeptal Nakajima, když procházel kolem mne. Nevěděl jsem, co na to říct. Stiskli jsme si ruce, Nakajima se otočil a odešel.

Tadashi Nakajima

Rozcházíme se mlčky. My, co jsme byli vybráni, se jdeme připravit a sbalit si své osobní věci. Snad zbude někdo, kdo je doručí rodinám. Co tomu řekne matka, až dostane ten malý balíček? Muto se mě ptá, co si o tom všem myslím.

„Já nevím, Muto. Všechno, co mohu říct, je: dostali jsme rozkaz, tak poletíme.“

Je mi ho líto. Já osobně už nemám jako pilot tak velkou cenu. Jsem napůl slepý a v souboji se zkušenými americkými letci na dobrých strojích mám jen malou šanci. Ale Muto, ten se může rovnat s Nišizavou, Otou, Sasaiem a jinými. Ten do naší dnešní party nepatři. Obětovat jeho život v tak nesmyslné akci je blbost. Na stíhačce nového typu by sestřelil ještě nejméně tucet, nebo dva tucty nepřátel.

„Já vím, Sakaii, když nám bohové budou milostivi,“ usmál se, „a když ne, tak aspoň zařveme spolu jako staří kamarádi.“

Za hodinu už stojíme nastoupeni před velitelstvím. Na žerdích se třepotá se větru bílá standarta se starodávným nápisem: „NAMU HAČIMAN DAIBOSATSU“, což znamená: „Věříme v milosrdného boha války“. Tento nápis byl na praporcích rytířů, kteří bojovali v občanských válkách šestnáctého století.

Takové parády jsme v Lae nikdy nedělali. Myslím, že to je jen trapný důkaz slabosti. Snad to může pozvednout jen ducha několika důstojníků. Snad aspoň na chvíli mají pocit, že jsou stejně stateční a zdatní, jako byli kdysi jejich předkové. Já ale nejsem štábní důstojník! Nepodílel jsem se na žádném tažení jako válečný stratég. Nepokoušel jsem se o to ani sám pro sebe – amatérsky – a teď vidím, že japonští důstojnici moderní doby dvacátého století se spoléhají na magickou moc fetišů a čarodějnic. Bijou na bubny vlastenectví ve snaze přesvědčit nejen své podřízené, ale především sami sebe, že nemají ani za mák viny na strašných porážkách. Rádi by nám namluvili, že všeho jsou vini jen „prokletí Američané“.

Proč odmítají podívat se pravdě do očí a nechtějí si uvědomit třeba jen to, že kdysi výborné Zero už je dávno překonáno ve všech aspektech nejen Hellcatem, ale mnoha a mnoha dalšími americkými typy letounů?

Divám se upřeně na tu bílou standartu, co nám má pomocí k vítězství. Je v ní tolik nadpřirozené sily, aby stačila uhnout trasy amerických střel? Jako stíhací pilot jsem zvyklý spoléhat se především sám na sebe. Na svou obratnost, pohotovost a zkušenost. Mohu počítat jen sám se sebou, se svými wingmany a pozemním personálem, který připravuje můj letoun s veškerou péčí. Mám odstartovat do boje a vykřikovat přitom historické fráze? To bych asi dlouho nevydržel. Ani jeden z těch sedmnácti pilotů nastoupených teď před velitelstvím se netěší tou nejmenší nadějí, že tento zvláštní úkol přežije.

Mám rád svou vlast a musel jsem počítat s tím, že pro ni budu ochoten i zemřít. Ale je rozdíl padnout za vlast – a zahodit život, abych uskutečnil nesmyslné gesto. Slova se ujímá kapitán Miura.

„Dnes zaútočíme na nepřítele. Obranné boje jsou za námi. Jste příslušníky jokosucké peruti, známé po celém Japonsku. Věřím, že vaše dnešní akce bude hodna slavných tradic nejlepšího oddílu námořního letectva.“

Nakajima B6N Jill

Na chvíli se odmlčel a pak pokračoval:

„Nemůžete, opakuji, nemůžete doufat, že se vrátíte. Je vás sedmnáct a americkou flotilu budou bránit možná stovky letounů. Proto se nepouštějte do individuálních soubojů. Stále se držte pohromadě. Musíte si probojovat cestu až k cíli a zaútočit na letadlové lodi společně, střemhlav.“

Slyším dobře? Co to říká?

„… normální útok by byl bezvýznamný a na zpáteční cestě byste byli zcela určitě sestřeleni. Vaše smrt by pak neměla pro vlast žádný význam, a proto znovu opakuji, ať se děje cokoli, držte své letouny u sebe, křídlo na křídle. Žádná překážka vás nesmí zastavit! Co vám říkám, není snadné, ale důvěřují vám, že jste schopni to udělat a jsem přesvědčen, že to uděláte. Že každý z vás se vrhne se svým letounem do letadlové lodi a potopí ji!“

Zůstávám stát jako zaražen do země. Je to poprvé, co slyšíme takový rozkaz. Existoval zvyk, že neměl-li pilot žádnou naději na záchranu, byl těžce zraněn, nebo jeho letoun tak poškozen, že by se už nemohl vrátit, zaútočil, aby nepříteli způsobil co největší ztráty. Obětoval svůj život na základě vlastního rozhodnutí, když už neměl žádnou naději. Takové případy se stávaly i u Američanů, Angličanů, Rusů, i Němců, všude tam, kde létali a bojovali muži. Ale žádný velitel nikdy neřekl: „Půjdeš a zabiješ se!“

„Rozuměli jste tomu, co říkal kapitán?“ ptám se svých wingmanů. Je jim sotva dvacet let. Oba přikývli. Muto se chová skvěle. Snaží se dokonce vyprávět vtipy. Přes chmurnou náladu se mu daří nás rozesmát. Když ale přicházejí piloti, co zůstanou na ostrově, a přinášejí nám dary, zvážní i on. Kamarádi nám dávají na rozloučenou cigarety, kandované ovoce, všechno, co ušetřili ze svých hubených přídělů. Jsou smutní, chovají se obřadně.

Naštěstí je čas ke startu. Nastupujeme do letounů a všichni najednou vyhazujeme z kabin padáky. Sedmnáct balíků dopadne do prachu u rozjezdové dráhy. Mé Zero nechce naskočit. Opakuji startování několikrát, až konečně motor chytí. Jde špatně. Hádá se a nějak vibruje. Za normálních okolností bych s takovou mašinou nahoru nešel. Ale teď? Co blázníš, Sakai?! Pamatuj si, že potřebuješ uletět jen sedm set kilometrů, nikoli čtrnáct set. O cestu zpátky už nemusíš mít starost!

Zahřívám motor a čekám, jestli se jeho chod zlepší. Osm torpédových letounů startuje napřed, pak pojíždí na dráhu první Zero. Konečně je řada na mně. Přidávám plyn a odbrzďuji, stroj se rozbíhá. Kolem dráhy stojí piloti a mechanici s čapkami sejmutými a mávají mi bílými šátky.

Nahoře se formujeme do třech rojů. Ohlížím se. Naposledy vidím Ivojimu, jak se zmenšuje a zvolna mizí na horizontu. Najednou si připadám nekonečně malý, bezmocný. Snažím se nemyslet na nic, ale mraky přede mnou dostávají podobu matčiny tváře. Usmívá se, pak náhle zmizí. Zůstávají jen oblaka a moře. Dívám se po ostatních letounech. Vypadají jako by se vůbec nepohybovaly. Jen občas se zvolna zhoupnou nahoru a dolů v řidším vzduchu. Všechno se ml zdá neskutečné jako v pohádce. Slyším klavír, Beethovenovu Měsíční sonátu. To hraje Hatsujo, ano, vidím ji, hraje jenom pro mne. Nikdy jsem jí neřekl, že jí mám rád. Ohlížím se ještě jednou zpátky k Ivojimě. Zmizela. Je vidět jen oceán. Zera drží přesně svou formaci.

Jsi melancholik, Saburo, příliš se utápíš ve svých pocitech. Mysli na to, jak to provedeš. Jak to provedeš? Kde je nejzranitelnější místo letadlové lodi? Co komín? Trefit se kolmým střemhlavým letem přímo do komína? Nebo ji zasáhnout z boku na čáře ponoru? Snad bude na palubě spousta letounů s plnými nádržemi a s náklady pum. Vlétnout mezi ně by znamenalo rozpoutat na palubě peklo.

Míjíme poslední orientační bod, vulkanický útes Pohanský ostrov, čnějící asi sto metrů nad hladinu moře. Tak nějak znázorňovali ilustrátoři peklo v dětských knížkách. Je to ironie, poslední kousek země, který vidím, srší plameny, zlověstně dýmá a vaří vodu oceánu.

O čtyřicet minut později se objevují na obzoru černé husté mraky. Tyčí se několik tisíc metrů vysoko, bičují moře prudkým lijákem a silnými vichřicemi. Divám se na mapu. Někde v těchto místech by se měla podle hlášení průzkumu nalézat nepřátelská flotila. Právě v této chvíli nás mohou mít už na radaru, za několik okamžiků zde budou nepřátelské letouny.

Klesáme. Bombardéry jdou napřed, my těsně za nimi. Asi v pěti stech metrech nalétáváme do vrstvy mraků. Na chvíli jsme obklopeni neprůhledným mlékem. Výškoměr ukazuje 3 500 metrů, když jsme z mraků opět venku. Vysoko nad námi se něco zablýsklo. Dívám se nahoru, záblesk se opakuje. Nemůže to být nic jiného, než odraz slunečních paprsků od křídla letounu. A už je vidím! Hellcaty s mohutnými trupy a tvarem křídel, ve kterém se člověk nemůže zmýlit. Vrhají se skrz mraky jeden po druhém. Snažím se je spočítat. Zatím je jich sedmnáct. Pálím krátkou dávku, abych upozornil ostatní. Velitel a Muto mávají křídly, že rozumí. Americký radar nás našel úplně přesně.

Útočící B6N „Jill“ pod palbou

Hellcaty nás už vidí a chystají se k útoku. Hlavou mi bleskne patetický projev kapitána Miury: „…nepouštějte se za žádnou cenu do boje a držte sevřenou formaci!“ Krásná slova, ale co teď? Hellcaty jdou po nás ze všech stran. Je jich mnohem víc. Asi třicet jich vybírá střemhlavý let a útočí na naše bombardéry odspodu. Tají se mi dech. Ve dvou ohlušujících explozích mizí první a druhý bombardér naší formace. Vybuchly i se svými torpédy a vzduchem poletují jen malé kousky plechu.

Další skupina Hellcatů míří přímo na Mutův roj. Čekám s napětím, co Muto udělá. Bude pamětliv rozkazu, nebo se nechá zabít? Unikl, ale nestřílí a měl by docela dobrou příležitost. Teď Američané útočí už i na můj roj. Unikám přemetem, mí wingmani za mnou, ale hejno nepřátel je příliš dlouhé. Těm posledním jsme neunikli a dostáváme se do jejich palby. Obrat, druhý doleva a tady je další letka. „Nenechte se vyprovokovat k boji!“ Tak nějak to řekl kapitán Miura, ale všechno má své meze, kapitáne! Teď musíte prominout!

Točím prudce doprava, Hellcat mi letí přímo do rány. Krátká dávka kanónů a jde do moře, provázen chvostem černého dýmu. Nemám čas se za ním dívat, v poslední chvíli vykopávám směrovku. Mám dalšího na zádech. Sotva jsem mu unikl, uvědomuji si, že jsem ještě neměl čas odhodit přídavnou nádrž. Využívám okamžiku klidu a tisknu páku. Mí wingmani jsou pořád se mnou. Dodržují instrukce do písmene. Dobrý! Hellcaty vybírají a jdou na nás znovu. Trochu jsem se zpotil. A znovu střemhlav, přemet, souvrat, vlevo, vpravo, překrut, strmé stoupání, sestava jak na leteckém dnu, jenže trochu rychleji provedená. Kličkujeme mezi trasami tisíců amerických střel. Zatím se nám to daří. Pohlédnu letmo na naše bombardéry. Potácejí se bezmocně se svými torpédy a Zera bojují, jak se dá: další torpédo exploduje a s ním i celý letoun. V jedné minutě přicházíme o sedm bombardérů. Nezbylo z nich zhola nic.

Zera jsme ztratili zatím jen dvě. Zřítila se v plamenech do moře. Nikdo nevyskočil – ani nemohl. Oba piloti uhořeli. Zatím jsem neviděl padat jediného Hellcata, jen toho, co jsem sestřelil na samém začátku boje. Takové množství nepřátelských letounů je prostě nemožné vymanévrovat. Jediné, co pro nás hraje, je bojová nezkušenost amerických pilotů.

Všude se míhají modrá křídla a bílé hvězdy. Nad námi, pod námi, kam oko pohlédne. Naštěstí pro nás útočí v takovém zmatku, že musí často, přestat střílet, aby nesundali jeden druhého. Musí se vyhýbat srážkám, a to všechno nám zatím zachraňuje život. Držíme se přesně uprostřed. Z toho se stejně nedostaneme. Na Ivojimu máme asi šest set padesát a k nepřátelskému konvoji zhruba padesát kilometrů. Hellcaty se formují k útoku z jednoho směru. Co teď? Spatřil jsem velký mrak asi pět set metrů pod námi. Přidávám a letím střemhlav přímo do jeho husté neprůhledné clony. Máme naději. Trvá dlouho, než jsem z toho venku, ohlížím se po wingmanech, jsou o něco níž.

Nebe je čisté, Hellcaty jsou pryč. Tak jsme se zachránili proto, abychom mohli zemřít. Je to ironie osudu. Nabíráme kurs k jihu směrem k nepřátelskému konvoji. Mraky houstnou, jsou stále nižší a nižší. Mezi mořem a první vrstvou zbývá sotva dvě stě padesát metrů. Leje jako z konve a letíme už těsně nad rozbouřeným mořem. Čepice bílé pěny nám stříkají málem na křídla. Vítr přehlušuje burácení motoru, Zera se zmítají, nevidíme ani na pár metrů. Víme jen, že nesmíme klesnout ani o vlas, jinak skončíme ve vlnách. Podle mapy máme být nad nepřátelskou flotilou, ale jak ji máme v tomto pekle najít? Uvažuji za sebe i za své wingmany, protože ti udělají, co udělám já. Ručička benzínoměru klesá. Mám otočit k severu? Jsem ještě příslušníkem námořnictva a rozkaz je rozkaz. Co řeknu velitelům, až přistanu na Ivojimě? Dejme tomu, že bychom i našli nepřátelskou flotilu! Jakou škodu udělá Zero, když dopadne bez nákladu třaskaviny a téměř bez benzínu na palubu mateřské letadlové lodi? Žádnou. Možná, že smete dva tři letouny do moře. Je smrt nás tří adekvátní tomuto gestu? A když flotilu ne najdeme? Má cenu utopit se pro nic za nic v moři, až nám dojde benzín?

Naše letouny jsou v dezolátním stavu. Mám spálené dynamo, motor jde na rezervu. Šiga má utrženou kapotáž a Širaiův motor vynechává. Točím podle kompasu a nabírám kurs 330 stupňů. Vichr se poněkud uklidňuje, snad budu moci určit přesně polohu. Trhlinou v mracích jsem zahlédl zapadající slunce. Kurs by měl být správný. Ale co řeknu kapitánu Miurovi, když se nám podaří vrátit se na Ivojimu?

Už dvě hodiny letíme nocí. Když se teď neobjeví Ivojima, udělal jsem někde chybu. Zmocňuje se mě totéž napětí, jaké jsem cítil před dvěma léty při návratu z Guadalcanalu. Konečně! Stín na horizontu. Tmavá skvrna na lesknoucím se moři. Ivojima!

Jdeme na přistání. Jen čtyři blikavá světla označují dráhu. Ostatní byla zničena při náletech. Pojíždíme k troskám hangáru… Běží k nám spousta lidí. Nejsem schopen se jim podívat do očí. Seskakuji s křídla a jdu mlčky přímo na velitelství. Nikdo se neodvažuje mě zastavit, ani oslovit. O něco jsem zakopl. Nemohu ve tmě rozeznat, co to je. Tělo v uniformě. Klekám a obracím k sobě obličej ležícího pilota.

„Muto! Co je? Jsi raněn?“

„Ne, nejsem raněn,“ vstává a třeští oči na Šigu a Širaje, kteří stojí za mnou. „Ty ses vrátil i se svými wingmany? Sakai, plivni na mne, příteli!“ Mutovi tečou slzy po tvářích. „Já se… já se vrátil sám…“

Položil jsem mu ruku na rameno.

„Vím, jak ti je, ale teď nemůžeme nic dělat. Je pozdě, všechno je pryč, Muto. Pojď, půjdeme tam spolu“ – a pokynul jsem hlavou směrem k velitelství.

Teď teprve jsem se zbavil strachu, jak to všechno vysvětlím. Popadl mě hněv. Za Muta a jeho statečnost dám krk. Bude se bít kdykoli a kdekoli jako lev. Proč by z něj měla udělat taková bláznivá akce zbabělce? V duchu si říkám, jestli někdo řekne jen slovo opovržení, dostane takovou, že se už neprobudí.

Kapitán Miura seděl zhroucen za svým stolem. Vyslechl mlčky mé podrobné hlášení o celé akci. O mračnech Hellcatů, o našich vybuchujících bombardérech. Když jsem domluvil, podíval se na mne nepřítomnýma očima a řekl: „Děkuji vám, Sakai.“

Pak podal hlášení Muto. To, co říkal, potvrzovalo jen má slova. „Děkuji vám, Muto,“ řekl znovu kapitán. Zasalutovali jsme a odešli. Snad si přece jen myslel, že touto akci zachrání Japonsko (Kapitán Miura padl v boji na jaře 1945. Pozn. autora).

Další nepříjemné setkání mě čeká venku. Admirál Nakajima na mne volá: „Sakai, myslel jsem si, že už vás nikdy neuvidím.“

„Ale…“ chtěl jsem něco říci. Nakajima mě však přerušil. „Neomlouvejte se, myslíte, že vás tak málo znám? Všichni víme, co se stalo. Nezbylo nic, než se vrátit. Nebojte se, ještě budeme mít možnost Američanům zatopit. Jsem rád, že jste zase mezi námi, Sakai, opravdu!“

Jeho slova poněkud rozptýlila můj hněv.

Asi za hodinu po našem přistání přiběhla spojka od námořní pěchoty. Na jižním pobřeží nouzově přistál bombardér. Stroj i pilot jsou v pořádku. Je to jediný, který zbyl. Pilot ohlásil, že nebylo možno dostat se k flotile přes hradbu střílejících letounů. A my jsme byli rádi, že jsme toho dne nebyli jediní, kteří prorazili hradbu tradic a nesmyslných rozkazů.

Nemohu říci, že by nám Američané poskytovali mnoho času na rozmyšlenou. Den po návratu z osudného letu nás pozdravili hřmícími salvami šestnácti válečných lodí. Osm křižníků a osm torpédoborců se přiblížilo k ostrovu na ideální dostřel.

Dva dny jsme zalezli jako krysy. Snažíme se zakopat se hlouběji do popele a sopečného prachu Ivojimy. Americké válečné lodi křižují pomalu sem a tam, neustále otočeny svými boky k ostrovu. U jejich děl se bez ustání oblevují ohnivé záblesky a chocholy kouře. Celý ostrov se otřásá tunami dopadající oceli a třaskavin. Připadám si zoufale bezmocný. Nemůžeme nic dělat. Jakýkoli odpor je vyloučen.

Vojáci nadávají, zatínají pěsti. Každou chvíli padají noví a noví mrtvi. Už máme několik set vojáků a důstojníků posádky zabitých, celá základna je v troskách a munice dochází. Země je doslova převrácena na ruby. Čtyři stíhačky, se kterými jsme se ještě nedávno vrátili z posledního operačního letu, jsou rozmetány na kusy.

Zbývá nás už jen pár. Malý oddíl vojska ve zbědovaném stavu a skupina pilotů, která přežila strašlivé ostřelování. Říkáme si – „Ivojimská společnost pilotů bez letadel s ručením omezeným.“ Máme nějaké zbraně a střelivo, budeme se bránit. Uvidíme, co se bude dít dál. Nemáme žádnou naději. Naše rádiová stanice volá neustále o pomoc do Jokosuky. Tam však nemají už nic, co by nám mohli poslat. V tokijském hlavním stanu si nevědí rady…

Až jednoho rána, krátce po pravidelném ostřelováni americkými lodními děly, se ozvalo několik nadšených výkřiků. Dalekohledy se zaostřují na obzor. Naši! K ostrovu se blíží japonské transportní lodi. Přece na nás nezapomněli! Běžíme na pobřeží plni radosti. Náhle však zahlédneme výbuch, gejzír vody a dýmu. K našim uším doléhá detonace, hned za ni druhá, třetí, čtvrtá a následují další. V několika minutách vidíme v místech, kde pluly naše lodí, jen plameny a dým. Americké ponorky nám ničí záchranu přímo před očima…

Poslední naděje je tedy pryč. Zbývá jen čekání na invazi. Možná, že budeme schopni klást odpor hodinu nebo dvě. Američané velmi dobře vědí, v jakém stavu může být naše posádka. Pozorujeme neustále moře z mysu Surabači a čekáme, kdy se obleví americká vyloďovací flotila. Čas od času, když něčí unavené oči spatří cosi na hladině oceánu, je vyhlášen bojový poplach. Jsme na svých místech už po několikáté, netrpělivě svíráme pažby zbraní. Ale Američané stále nepřicházejí (Nevěděli jsme tenkrát, proč Američané neútočí. Vrhli své síly proti Filipínám a nevrátili se na Ivojimu po celých osm měsíců. Během této doby admirál Tadamaki Kuribajši dopravil na ostrov 17 500 vojáků a 6 000 příslušníků námořnictva. Tato posádka proměnila Ivojimu v jedinou ohromnou pevnost s kasematy a tunely pro munici. Nové transporty přijížděly, až se na ostrov už víc lidí a materiálu prostě nevešlo.

Mnoho japonských vysokých důstojníků později prohlásilo, že kdyby Američané dobyli Ivojimu hned v červenci 1944, skončila by válka o několik měsíců dříve. Filipínská invaze byla pro Američany sice velmi úspěšné, ale pro samotnou porážku Japonska celkem bezvýznamné taženi.

Dlouho očekávaná americká invaze Ivojimy přišla konečně 19. února 1945. Z americké strany se jí zúčastnilo celkem 195 lodí, z toho 17 letadlových. Oficiální zpráva amerického velení dále praví, že v bojích o Ivojimu bylo nasazeno 1 170 bombardovacích a stíhacích letadel. Celkem tu bojovalo 75 144 amerických vojáků. Při vyloďování a v krutých bojích o každý čtvereční metr ostrova bylo 5 324 vojáků zabito a 10 000 raněno. Ivojima byla definitivně dobyta 18. března 1945, když padli poslední vojáci japonské posádky. Pozn. autora).

Přichází však rádiová depeše z Jokosuky: „Všichni piloti z Ivojimy budou evakuováni zpět do Japonska – transportní letouny na cestě.“

Už jsme se smířili s osudem a najednou nám opět kyne život. Necháváme zbraně ležet a jdeme zasypávat krátery na letišti. Nikdo neočekával, že by se mohl stát zázrak a proto se přistávací plocha neopravovala. Všichni piloti a mechanici pracovali na úpravě dráhy s velikým elánem. Cítíme pohledy vojáků ivojimské posádky. Snad je v nich i trochu nenávisti. Pozdě odpoledne přistává první letoun. Starý vyřazený bombardér a za ním se objevují další. Plíží se nízko nad mořem, aby unikly radarům nepřátelských lodí. Oddychl jsem si zhluboka, protože jsem každou chvíli čekal, že se objeví nepřátelští stíhači.

Do sedmi dvoumotorových letounů nastupují evakuovaní letci. Nástup probíhá podle šarží. Kastovní systém v armádě se udržel navzdory staletím. Malá skupinka nižších důstojníků a poddůstojníků, ke které patřím i já, musí zůstat. Do prvního transportu se nevejdeme.

Následujícího dne se pro nás vrací jeden letoun. Zírám s nedůvěrou na tu bednu, jak se kodrcá po runwayi. Má své odslouženo, potřebovala by velmi nutně opravu. Měla zřejmě co dělat, aby vůbec doletěla na Ivojimu.

Nastoupilo nás jedenáct, motory zaburácely, letadlo se zvolna rozjíždí. Ale pořád jede nějak pomalu. Nemůže získat potřebnou startovní rychlost. Zmítá se na dráze, jeden motor škytá a kouří. Pilot otáčí a vrací se zpátky, aby se znovu pokusil o start. Vystupujeme a mechanici pracují plné dvě hodiny na opravě vadného motoru. Ty dvě hodiny mi připadají skoro jako dva týdny. Nepřestávám pozorovat blankytně modrou oblohu. Nikdo nic neříká, ale všichni dobře víme, že by stačil jeden jediný Hellcat a náš spásonosný letoun by už nikdo nespravil. Znamenalo by to zůstat na Ivojimě a čekat dál na nepřátelskou invazi. Konečně jsou mechanici hotovi. Znovu nastupujeme. Pěšáci se za námi smutně dívají.

Mávám jim a křičím: „Vrátíme se brzy a na nových mašinách!“

Asi deset minut po startu se začíná letoun povážlivě otřásat. Divná vibrace způsobuje, že nám drkotají zuby. Pozoruji z okénka pravý motor. Je uvolněný přímo v motorovém loži a nebezpečně se třese. Máme před sebou ještě tisíc kilometrů. Do transportního prostoru upraveného bombardéru vchází druhý pilot, asi dvacetiletý hoch.

„Poddůstojník Sakai?“ ptá se mě. „Mohl byste, pane, jít na chvilku k nám do kabiny?“

Byl bledý a jeho hlas se třásl jako obrátky vadného motoru.

„Otočte to zpátky,“ povídám, „s tímhle nemůžeme nikdy doletět do Japonska.“

Posádka mě ihned poslechla.

Na Ivojimě se mechanici opět vrhli na poškozený motor. Opravili lože a vyměnili svíčky. Za další hodinu znovu startujeme. Tentokrát to jde celkem dobře. Starý bombardér si dal konečně říct a drží pevně kurs na Japonsko. Ale pořád nemáme ještě zdaleka vyhráno. Asi po půl druhé hodině letu se dostáváme do středu bouře s průtrží mračen. Spousty vody bičují náš vrak. Do letadla teče. Druhý pilot pro mne přichází znovu a žádá mě, abych šel do kabiny. První pilot zápasí s řízením a ptá se:

„Co myslíte, pane, mám tu bouřku nadletět nebo podletět?“

„Vemte to spodem,“ odpovídám.

Bouře pokračuje a dohlednost je nulová, je to zrovna takové peklo, jaké jsme zažili před několika dny nad Saipanem. Bombardér klouže nahoru a dolů. Kymácí se v nebezpečných vzduchových proudech. Klesáme níž a níž, až se téměř dotýkáme hladiny rozbouřeného moře. Pilotovi stékali po tváři kapičky potu. Zmocňuje se ho panika. Ohlíží se na mne:

„Kde jsme teď, pane?“

V životě mi žádný pilot nepoložil tak pitomou otázku. Mimochodem, byla na ni jediná odpověď. Ale místo toho jsem řekl:

„Pusťte mne, vezmu to za vás…“

Už devadesát minut se potýkám s řízením té herky. Nevidím nic, jen mraky a déšť. Když se dohlednost o něco zlepšila, zahlédl jsem obrysy dvou známých poloostrovů jižně od tokijského zálivu. Slyším sborové „hurá“ celé posádky.

Přistáváme na letišti Kisarazu. Je to letiště bombardérů na opačné straně zálivu proti Jokosuce. Cítím, jak se podvozek dotkl betonu. Japonsko! Už jsem myslel, že tě nikdy neuvidím.

První, co jsem udělal, bylo, že jsem se napil. Ta sladká lahodná voda – jak byla ohromná proti té věčně hořkoslané Ivojimské! Piju a piju z malého hydrantu vedle kontrolní věže a pociťuji rozkoš, jakou lze těžko vylíčit.

20. října 1944

Právě jsem obdržel oficiální jmenování poručíkem, je to událost v císařském námořnictvu neslýchaná. Jsem jediným živým vojákem, kterému byla udělena důstojnická hodnost po jedenácti letech služby. Situace Japonska je velmi vážná. Začínám plně chápat, proč jsme byli spolu s Mutem odveleni z Ivojimy. Staří veteráni jsou vybiti a nových pilotů je málo.

Kavaniši N1K2-J Šiden-kai (George 21)

Návrat do Japonska pro mne znamenal velkou změnu v mém dosavadním životě. Školím mladé letce a zároveň jsem ještě jmenován zkušebním pilotem. Vrchní velitelství konečně objednalo sériovou výrobu nových stíhaček, které měly nahradit Zera. I ten nejomezenější štábní důstojník musel přece uznat, že kdysi vynikající Zero už dávno nestačí v boji proti novým, modernějším nepřátelským letounům. V bitvě o Mariánské souostroví se zcela jasně ukázalo, že americké Hellcaty předčí naše stroje téměř ve všech parametrech. Dále z jižního Pacifiku přicházeli z nepokojící zprávy o nové variantě dvoutrupového amerického stíhače P-38 Lightning. Má prý silnější motory, je daleko lépe vyzbrojen a schopen operovat úspěšně v nejrůznějších výškách. Nedá se srovnávat s prvním P-38, se kterým jsme se poprvé setkali na sklonku roku 1942. Je pravda, že Zero bylo v soubojích obratnější, než tento mohutný dvoutrupový stíhač, ale Lightning mohl bojovat zrovna tak dobře u země jako ve velkých výškách, byl velmi rychlý ve vodorovném i střemhlavém letu. Američtí piloti měli možnost volit výšku souboje pro Zera co nejnevýhodnější, na což doplatilo mnoho našich pilotů životem.

North American P-51D Mustang

Dalším nebezpečným soupeřem ve vzduchu je stále ve větších počtech se objevující letoun amerického námořního letectva Chance Vought F-4-U-2 Corsair. Operuje většinou ze základen na pevnině. Není tak dobře ovladatelný jako Hellcat, ale má výborné pancéřování, velkou palebnou sílu a je daleko rychlejší než Zero.

Naši piloti z Burmy už ohlásili bojové nasazení nového vynikajícího nepřátelského stíhače P-51 Mustang. Nemá mezi našimi stíhačkami konkurenta od okamžiku, kdy se na frontě objevil poprvé. Bylo to v listopadu, kdy letěly jako doprovod Liberátorů. P-51 předčil Zero i v doletu. Naši piloti proti nim nezmohli nic ani s Oscary.

Nejhorším nepřítelem, a mohu říct takřka nepřemožitelným, jsou pro nás obří létající pevnosti B-29 Superfortress. Jestliže B-17 byla ve své době nejlepším letounem svého druhu na světě, pak platí dnes totéž o B-29! Situace je však o to horší, že nemáme ani zkušené piloty, ani letadla. Američané dobyli Mariany a budují na nich velká letiště. Můžeme tedy očekávat v nejbližší době Superfortressy přímo nad Japonskem.

Koncepce protiletecké obrany Japonska byla vrchním velitelstvím vypracována příliš pozdě. Většinu výzbroje námořního letectva pořád ještě tvoří Zera, vyhovující útočné taktice začátku války. Proti Superfortressům jsou všakmodifikované varianty bezmocné. Naše Bettyny jsou zastaralé a pomalé. Při svých pokusech o nálety padá jedna za druhou v ohni nepřátelské palby.

Japonské velení volá po nových stíhačkách. Již v září jsem zkoušel prototyp nového letounu Šiden, v americkém kódu George. Měl být soupeřem Hellcatovi. Podobal se poněkud Zeru, byl těžší, rychlejší a měl čtyři kanóny ráže 20 mm. Pevná konstrukce a pancéřování chránily pilota i letoun před nepřátelskými střelami. Přes svou velkou váhu měl George dobré manévrovací schopnosti díky automaticky vysunovaným klapkám.

Vought F4U Corsair

Naneštěstí jeho letové charakteristiky byly poněkud zrádné a vyžadovaly zkušeného pilota. George pohřbil ve svých troskách mnoho nováčků, dříve než mohli zasáhnout do boje.

V úsilí o modernizaci letectva se mi dostal do rukou leště jeden typ. Byl to Raiden, v americkém kódu nazývaný Jack. Měl ničit americké těžké bombardéry. Domnívám se, že se k tomuto účelu znamenitě hodil. Byl často srovnáván s německým Focke-Wulfem Fw 190 a také si s ním ve svých výkonech nezadal. Dosahoval rychlosti přes 650 km/h. Měl také čtyři kanóny 20 mm, takže netrpěl nejzávažnějšími nedostatky Zera. Ale zrovna tak jako George vyžadoval dokonalou školu pilotáže. Vysoká rychlost a velká váha jej činily neobratným. Vzpomněl jsem si na Zero, připadal jsem si jako když přesednu z lehkého sportovního automobilu do náklaďáku. Již při výcviku bylo bezpočet havárií, o bojích pak ani nemluvím. Piloti nestačili při krátkém výcviku ani dobře poznat jeho těžkopádnost. Navíc výroba obou nových typů šla nesmírně pomalu. Proto přes veškeré striktní rozkazy vrchního velení zůstávala Zera naší hlavní výzbrojí.

Funkce zkušebního pilota mi umožňovala občas navštívit strýcovu rodinu v Tokiu. Město už zdaleka nevypadalo tak, jako dříve. Ačkoliv od Doolittleova náletu v roce 1942 nebylo napadeno americkými bombardéry, našel jsem tu jen pusto a prázdno. Obchody zavřené, výkladní skříně prázdné. Spojenecká blokáda vykonala své. Stiskla důkladně žaludek. Zvláštní pracovní čety mlčenlivých lidi, oblečených v oděvy, podobné vojenským uniformám, bořily některé domy. Bylo nutno uvolnit přístupové cesty k některým objektům. Město očekávalo nálety a požární ochrana to vyžadovala. Obyvatelé domů odsouzených k zbourání jen němě přihlíželi, jak jejich domov mizí v sutinách. Nikde už nebylo vidět barevná sváteční kimona žen a pestré slunečníky. Jen otrhaní lidé stáli ve frontách na příděl potravin. Všechno to působilo skličujícím dojmem. Pouliční rozhlas neustále vykřikoval válečné písně a zprávyo velkých vítězstvích našich armád. Já jsem znal ta vítězství, a proto ml z toho bylo špatně.

Teprve když jsem došel ke strýcovu domu a otevřeným oknem zaslechl hru na klavír, bylo mi zase líp. To hrála Hatsujo. Přivítala mě svým okouzlujícím úsměvem. Strávil jsem s ní skoro hodinu a zase jsem jí neřekl, že ji miluji…

27. října 1944

Dnes vydalo vrchní velitelství japonské branné moci toto historické komuniké:

„Zvláštní oddíl Kamikaze ze základny Šikima uskutečnil dne 25. října v 10 hodin 45 minut překvapující útok proti nepřátelským invazním silám, operujícím severovýchodně od Suluanu. Ze čtyř speciálních letadel naložených třaskavinami ani jedno neminulo cíl. Dva letouny zasáhly americkou letadlovou loď a pravděpodobně ji potopily. Třetí stroj způsobil požár a exploze na další letadlové lodi. Čtvrtý zasáhl americký křižník, který se za několik minut potopil.“

První akce sebevražedných pilotů byla úspěšná. Vedl ji poručík Jukio Seki. Byl původně pilotem bombardéru a neměl nalétáno ani 200 operačních hodin. Jeho roj doprovázela čtyři další Zera, jimž velel můj starý přítel Hiroši Nišizava. Dokázal se svými piloty ubránit smrtonosné letouny před dvaceti útočícími Hellcaty a dovést je až nad cíle. Všude se mluví o tom, jakou ránu zasadili Kamikaze americké invazní flotile. Já sám jako stíhač jsem nikdy nesympatizoval s tímto způsobem boje, ale uznávám, že v současné situaci je to jediná cesta, jak vážně ohrozit postupujícího nepřítele. Snad je to naše jediná naděje. Pojem Kamikaze nabývá i pro mne jakéhosi mystického významu. Vídal jsem je startovat. Šli nahoru jeden za druhým, aby se už vícekrát nevrátili. Mnoho z nich se nikdy nedostalo k cíli. Byli sestřeleni dříve, než stačili uskutečnit svůj útok smrti. Některým se to však přece podařilo. Prolétli ohněm nepřátelské palby a jako meteory, často s utrženými křídly, jako hořící pochodně ničili spojenecké námořní, vzdušné i pozemní síly. Kamikaze dokázali zničit za několik týdnů více nepřátelských lodí než všechny japonské zbraně dohromady (Autor Autor při tomto tvrzení zřejmě vychází ze zpráv japonské válečné propagandy: ve skutečnosti byly výsledky sebevražedných náletů mnohem menší, zvláště pokud šlo o nálety na lodě válečné.). Evropané či Američané těžko chápou mentalitu tohoto sebevražedného hnutí. Ale cožpak na jiných bojištích druhé světové války nedocházelo nikdy k tomu, že se někdo obětoval, nebo byl obětován, aby zachránil druhé? Kamikaze však nemohli zastavit ohromnou bojovou sílu, kterou vrhli do války Spojenci. Bylo už pozdě.

Tokio, Osaka, Nagoja, Jokohama, největší japonská průmyslová města, jsou bombardována z velkých výšek. Naše stíhačky se dostávají do 10 000 m více než deset minut. Vrchní velení marně volá po účinné protiletecké obraně. Továrna za továrnou, čtvrť za čtvrtí jsou srovnávány se zemí. Všude prohráváme. Naše vzdušné síly jsou systematicky ničeny. Piloti umírají po tuctech.

20. ledna 1945 zakládá námořní letectvo novou zvláštní peruť se sídlem v Macujamě na ostrově Šikoku. Stávám se s okamžitou platností jejím příslušníkem a ihned tam odjíždím. Po dlouhé době se setkávám s admirálem Nakajimou. Vrátil se s padesáti piloty po evakuaci Filipínského souostroví, aby vedl novou peruť, určenou výhradně k obraně vzdušného prostoru Japonska.

Navštívil jsem Nakajimu hned po svém příjezdu, abych se ho zeptal na své zbylé kamarády z Lae a Rabaulu. Zde jsem se dozvěděl, že můj přítel Nišizava už není mezi živými. Nakajima vyprávěl: „Bylo to 25. října, v den, kdy poprvé zaútočila skupina letců Kamikaze pod velením poručíka Sekiho. Nišizava vedl doprovodný roj a byl přímým svědkem útoku. Když přistál, přišel ke mně do kanceláře a oznámil mi, že se rozhodl vstoupit do oddílů Kamikaze. Řekl mi: »… cítím, že stejně brzy zemřu…« Nesouhlasil jsem s jeho rozhodnutím, ale nedal si říct. Ještě s několika dalšími piloty odstartoval se starou ukořistěnou Dakotou a letěli na základnu Clark Field u Manily, aby si zde vybrali vyřazená Zera pro sebevražedný let. To bylo naposledy, co jsem ho viděl. Ostatní si už jen domýšlím. Dakotu zřejmě napadly Hellcaty, nejpravděpodobněji poblíž ostrova Cebu. Nišizava se nemohl sestarým neozbrojeným dopravním letadlem nijak bránit. Zahynul nešťastně a zbytečně. Nemohu tomu pořád věřit…“

Hiroyoši Nišizawa

Hrdlo se mi svírá lítostí. Ten starý ďábel Nišizava, nejlepší japonský stíhací pilot, postrach nepřátelských letců v celém Pacifiku, je tedy mrtev. Měl za sebou plnou stovku leteckých vítězství. Myslím na něho celý večer a je mi smutno. Cítím se najednou strašně sám. Píši dopis Hatsujo. Dopis, který jsem tak dlouho odkládal. „Nemohu už déle čekat, musím Ti říci, co tak dlouho v sobě tajím, má nejdražší. Pamatuješ, jak jsme si spolu hráli jako děti? Už tenkrát jsem tě obdivoval a teď Tě miluji. Jsme bratranec a sestřenice – snad je to tak lépe. Nišizava zahynul, a jaký to byl pilot! Co teprve já s jedním okem. Modlím se, má lásko, abys dlouho a šťastně žila…“

Ráno mě probudil rachot silných motorů. Na Macujamě přistála letka úplně nových stíhaček Šiden. Piloti je uvítali s výkřiky radosti. Naše peruť teď byla elitou japonského námořního letectva.

Celých dvanáct dnů čekám na odpověď od Hatsujo. „Poručík Sakai má ve vrátnici návštěvu,“ ozvalo se jednou odpoledne v tlampači. Spěchám do návštěvní místnosti. Čeká mě zde Hatsujo se svou matkou. „Přišla jsem, abych se stala tvou ženou, Saburo,“ říká mi klidně. Stojím nehybně a nejsem schopen slova. „Jestli ty jsi připraven zemřít, já také. Možná, že nám zbývá jen několik týdnů,buďme tedy svoji.“ Nezmohl jsem se na víc, než že jsem zašeptal její jméno.

Máme svatbu v den národního svátku, 11. února 1945. Obřad je skromný. Mezi hosty je teta, rodina ředitele továrny na letadla a několik přátel. Má matka nemohla přijet, protože je zákaz cestování civilních osob. A kamarádi ze základny mají poplach. Hudbu nám obstarávali ječící sirény. Teprve následující neděli jsme pozvali padesát pilotů mé peruti na hostinu. Mnozí přinesli kytary, harmoniky, hrálo se a zpívalo až do noci. Byl jsem zase jednou po dlouhé době nejšťastnějším člověkem na světě.

***

V březnu 1945 se dostalo „macujamské“ peruti neobvyklého uznání. Veleni japonského námořnictva citovalo námořního pilota l. třídy Šoiči Sugitu a mne ve zvláštním rozkaze v souvislosti se zásluhami o obranu japonského vzdušného prostoru.

Sugita je špičkový stíhací pilot. Bojoval většinou na Filipínách a říká se o něm, že sestřelil kolem sto dvaceti nepřátelských letadel. První, kdo tyto pověsti popírá, je on sám. Skutečný počet jeho vítězství je osmdesát. Sugita předvedl, co umí, 19. března, kdy macujamská peruť bránila základnu Kura proti útoku nepřátelských letounů, startujících z mateřských letadlových lodí. Ještě donedávna útočil nepřítel na Kuru, aniž by se zde setkal s nějakým odporem.

Ráno jako obvykle očekáváme rozkazy. Radista, který má službu ve stanici, zachytil rozhovor nepřátelských letců, blížících se od jihu. Díky jejich neopatrnosti získal důležité informace o výšce, kursu a cíli. Všechny naše Šideny jdou hned nahoru, je jich čtyřicet. Zůstávám spolu s šedesáti zbylými piloty na letišti, protože máme málo letadel. Jsem v kontrolní věži a pozoruji situaci dalekohledem. Jedna letka krouží ve výšce očekávaného útoku, druhá stoupá ještě asi o 500 m výše. Obracím dalekohled k jihu. Každou chvíli by se už měl objevit nepřítel. A už je vidím! Jsou to Hellcaty. Dříve než stačí rozpustit formaci, řítí se na ně shora letka Šidenů vedená Sugitou.

Zaostřuji dalekohled na jeho stroj. Vybírá střemhlavý let a vrhá se proti jednomu Hellcatů z krajního roje. Dlouhá dávka čtyř kanónů ničí motor Grummanova stíhače, který padá v plamenech k zemi. To už Sugita napadá prudkým obratem dalšího Hellcata zezadu. I na velkou dálku mohu rozpoznat trasy střel, směřující do trupu a kabiny Američana. Vzápětí se Grumman převrací a padá v bezvládné vývrtce do moře. Tají se mi dech, když vidím dalšího Hellcata, jak se řítí přímo na Sugitův Šiden. Tisknu triedr vrukou a držím Sugitovi palce, aby včas unikl. Daří se mu to. Věší svůj stroj na křídlo a čistým souvratem přechází do střemhlavého letu. Trasy střel amerického stíhače jdou mimo. Všude kolem zuří bitva. Letadla se míhají v divokém reji. Každý hořící nepřátelský stroj provázely nadšené výkřiky nás všech, co jsme zůstali na zemi. Šideny, řízené zkušenými piloty, ovládali pole. Tentokrát bojují o svůj život Američané, ne my.

Sugita přistává. O svém stroji hovoří s nadšením. Sestřelil čtyři Hellcaty, a kdyby mu nedošla munice, ještě by nějakého dostal. Macujamská peruť je snad jiskrou naděje. Všude jinde Američané vyhrávají (Po válce jsme dostali kopie amerických hlášení o střetnutí s naší perutí. Američtí piloti byli doslova otřeseni výkony našich nových stíhaček Šiden. Pozn. autora).

V dubnu jsme odveleni na Kanoju. Očekává se invaze z Okinavy. Ani na Kanoje nemáme radar a jsme denně vystaveni překvapivým nepřátelským náletům. 17. dubna je vyhlášen poplach, až když Corsairy a Hellcaty útočí střemhlav přímo na letiště z výšky 4 000 m. Na velitelském baráku se objevuje signální vlajka. Znamená: Odstartuj a bojuj! Několik pilotů běží ke svým strojům, ale kapitán Genda dává rozkaz:

„Opustit plochu a všichni do krytu!“

Sugita, Macumara a ještě jeden pilot už povel nezaslechli. Spatřili útočící Američany dříve, než začaly houkat sirény. Ve chvíli, kdy první Corsairy už ostřelují z hloubkového letu plochu, pojíždí trojice Šidenů, vedená Sugitou, na start. První startuje Sugitův wingman. Přidává plyn, odbrzďuje a vyrazí kupředu. Jeden z Corsairů, letící několik metrů nad dráhou, ho pokropí dlouhou dávkou svých šesti kulometů. V okamžiku, kdy se Šiden už takřka odlepuje, se náhle zakymácí a exploduje. Dým zahaluje dráhu. Nyní se pokouši o start Sugita. S hrůzou pozorujeme obláčky prachu, vyskakující kolem jeho letadla. Slyšíme hvízdání kulek odražených od betonu. Další Corsair letí těsně nad Sugitou.

Teď přelétly trasy střel Sugitův Šiden. Ohromná explozeotřásla letištěm. Dostal to do nádrže. Hořící letoun se ještě řítí setrvačností kupředu, ale v kabině se nic nehýbe. Kdyby byl živ, jistě by se pokusil vyskočit. Nemohu tomu uvěřit. Právě před mýma očima zahynul největší dosud žijící japonský pilot. Exploze Sugitova letounu zachránila život Macumarovi. Dráhu pokryla clona hustého kouře, ve které zmizel i Macumarův Šiden. (Šoji Macumara létá dnes v japonském letectvu na strojích F-86 Sabre. Od Sugitovy smrti sestřelil ještě šest nepřátelských letadel.)

Prožíváme strašné dny. Naši nejlepší stíhači umírají jeden za druhým. Dva měsíce po Sugitovi končí svůj život můj přítel z Ivojimy Kinsike Muto. Měl pětatřicet vítězství. Nejlepším důkazem jeho statečnosti jsou čtyři sestřelené Superfortressy oficiálně uznané jen jemu.

Muto byl na jaře ve výborné formě. 26. února odstartoval ze základny Atsugi na zastaralém Zeru a napadl dvanáct Corsairů mířících na Tokio. Než se američtí piloti stačili vzpamatovat z útoku jediného Zera, řítily se už dva Corsairy v plamenech k zemi. Pak nastalo divoké pronásledování. Muto unikal Američanům vynikajícími akrobatickými manévry, takže ho nemohli dostat do zaměřovačů. V divokém boji se mu podařilo dostat ještě v prostoru Atsugi-Jokosuka další dva Corsairy. Nakonec, když mu došla munice, unikl střemhlavým letem z boje.

O čtyři měsíce později byl mrtev. Přeložili ho na Okinavu. Létal stále na starém Zeru. Naposledy byl viděn, když útočil poblíž Jakušimy na osamělý B-24 Liberator. Podle výpovědí pilotů se blížil k bombardéru a zahájil palbu. Nikdy už nespatřil pikujícího Mustanga, který z bezprostřední blízkosti rozstřílel jeho Zero na kusy.

Ještě jsme se nestačili vzpamatovat ze zprávy o Mutově smrti, když byl zabit další vynikající stíhač, poručík Naoši Kano ze základny Lanoja. Uhořel ve své stíhačce nad Jakušimou. Kano byl věhlasný svými úspěchy v boji proti bombardérům B-17. Byl prvním japonským pilotem, který oblevil účinnou taktiku boje proti Fortressům. Šlo o tzv. „čelný útok“, který uplatnil ještě dříve než piloti německé luftwaffe.

Všichni jsou mrtvi. Sassai, Ota, Nišizava, Sugita, Muto i Kano. Je mi úzko. Teď přijde řada na mne. Ale nemám už možnost. Jsem zproštěn funkce bojového pilota. Marně protestuji. Rozkaz je jasný. Budu přeložen do Jokosuky, abych zde školil piloty na nových letounech.

Jedeme vlakem do Jokosuky. Hatsujo a já. Cesta trvá čtyřicet hodin. Každou chvíli zastavujeme na trati mezi stanicemi. Američané bombardují nepřetržitě. Nálet za náletem. Šeptem mě ujišťuje, že bude zase všechno v pořádku. Projíždíme troskami měst, vidíme zpustošenou krajinu, zčernalou a uschlou. Zápalné bomby Američanů proměňuji všechno v poušť z popele. Vítr zvedá jemný prach a nasycuje vzduch pachem spálenišť. Jakmile jedeme kus cesty volnou krajinou, zhluboka se nadechujeme. Víme, že v následující stanici nás čeká opět ten dusivý zápach. Mlčíme. Je smutné vidět svou vlastní zem v troskách. Přemýšlím, co jsem mohl udělat, abych tomu všemu zabránil. Ani dnes mě nic nenapadá.

Po dlouhé, vyčerpávající cestě vjíždíme do Jokosuky. K našemu velkému překvapení zjišťujeme, že město není téměř vůbec zničeno. Je to divné. Američané srovnali se zemí více než 140 japonských měst, z nichž mnohá měla daleko menší strategický význam, než tato velká námořní základna. Snad počítají s tím, že právě zde budou jednou kotvit jejich velké válečné lodě. Teď je přístav pustý. Zátoku křižují jen malé čluny. Jejich posádky se cvičí na den nepřátelské invaze. Jsou obdobou letců Kamikaze na moři. Každý člun, plně naložený třaskavinami, má zaútočit na některou americkou loď a explozí, způsobenou nárazem, ji zničit. Myslí si opravdu ti námořníci, že tím zachrání Japonsko před porážkou?

Velitelství nám přidělilo malý dům o třech místnostech na severním okraji města, poblíž letiště Opama. Se živobytím jsou čím dál tím větší potíže. To, co se podává k jídlu v kantýně pro vojáky a domobranu, nelze pozřít. Moje žena se snaží připravit alespoň jednou za čas slušné jídlo, ale není z čeho. Většina obchodů je již po měsíce zavřena, velké obchodní domy zejí prázdnotou. Po ulicích se plahočí jen pár osamělých hladových lidí. Ve dne v noci přelétají nad Jokosukou svazy americkýchSuperfortressů.

Každý den mizí nejméně jedno japonské město s povrchu zemského. 10. března 1945 byl podniknut dosud největší nálet na Tokio. Třicet čtverečních kilometrů území města lehlo popelem, sto třicet tisíc lidí zahynulo.

Americkým bombardérům se nestaví nikdo na odpor. Veleni japonské armády se po několika marných pokusech vzdalo a raději vydalo rozkaz připravit všechny letuschopné stroje na den americké invaze. Odpovědnost za obranu japonských ostrovů proti nepřátelským bombardérům přechází na námořnictvo. Každý den napadají naši piloti svazy amerických Superfortressů a den ode dne s menším úspěchem. Na krátkou dobu se podařilo peruti Raidenů, operující ze základny Atsugi, zlomit nimbus nepřemožitelnosti obřích pevností. Ale nepřítel odpověděl mračny doprovodných Mustangů. Tyto hbité stíhačky v krutých bojích vítězily nad našimi a posílaly je v plamenech k zemi.

V této bitvě, podobající se spíš masakru, vyniká vysoko nad ostatní jeden pilot z letky v Atsugi. Je to poručík Tejmej Akamatsu, poněkud svérázný člověk, ale ve vzduchu génius. Neznám nikoho v japonském námořnictvu, kdo by kašlal na předpisy tak jako on. Je to chvastoun, švihák, rozený pohádkový hrdina okamžiku, urostlý, hlučný, samá legrace. Při povyšování byl mnohokrát přeskočen z pochopitelných důvodů. Ačkoli sloužil už dvacátý rok, štábní důstojníci mu mnohokrát vyhrožovali nedůstojným kopancem, ale v současné době ho Japonsko potřebovalo více než kteréhokoli štábního důstojníka. Akamatsu to věděl a také se podle toho choval. Místo, aby trpělivě očekával rozkazy v operačním sále jako jiní, zavedl si svůj soukromý poplachový systém až do nedalekého nevěstince, kde byl denním hostem. Jakmile byl vyhlášen poplach, přiřítil se ve své staré fordce na letiště. Jednou rukou řídil a v druhé třímal nedopitou láhev s kořalkou. Zatímco dobíhal za kvílení sirén od auta k letounu, mechanici už zahřívali motor. Sotva dovřel kryt kabiny, jeho Raiden vyrazil jako střela a v následujícím okamžiku už zmizel v oblacích. Akamatsu byl zběsilcem ve vzduchu zrovna tak jako na zemi. Bil se jako lev. Bojoval s Mustangy i Hellcaty a dokonce nad nimi vítězil. Sestřelil deset těchto výborných letounů v krátké době, kdy létal na Raidenu, což mnoho pilotů považovalo za nemožné. Naštěstí osm jeho vítězství bylo úředně potvrzeno. Jinak by mu nikdo nevěřil, protože jednou, úplně opilý, bušil v hospodě pěstí do stolu a prohlásil, že celkem sestřelil tři sta padesát nepřátelských letadel. Ve skutečnosti jich bylo padesát – oficiálně. Kolik jich skutečně sestřelil, neví nikdo, ani on sám. Bojoval nepřetržitě šest let. Nejprve v Číně a pak prošel všechna bojiště Pacifiku. Setkal jsem se s ním několikrát na letišti Opama. Přistál u nás, když už neměl benzín a střelivo. Sotva vylezl z kabiny, už začal řvát. Zatímco mu mechanici tankovali a doplňovali munici, prohlížel letoun, počítal díry po nepřátelských střelách, nepřestávaje nadávat. Všichni ho už znali a nikdo se mu neodvážil v ničem odporovat. Akamatsu často odstartoval spolu s pěti nebo osmi jinými stíhači a vrátil se sám. Mustangy byly jeho oblíbenou kořistí, ale měl před nimi respekt. Znal je příliš dobře. Proklínal důstojníky, kteří posílali proti Mustangům nováčky. Jednou křičel: „Poslední láhev kořalky dám některej z těch naškrobenejch atrap, když sedne do mašiny a sundá jednoho jedinýho Mustanga!“ (Akamatsu válku přežil.Teď má hospodu ve svém rodném městě Koči na ostrově Šikoku. Pozn. autora)

Svazy bombardérů B-29 Superfortress zasazovaly Japonsku zničující údery, jejich výborně řešená kulometná obrana nesmírně ztěžovala boj proti nim

Letiště Opama sloužilo ke zkušebním letům. Zkoušeli se tu noví piloti i nová letadla. Začalo mi být divné, že mě velení ponechává ve funkci instruktora létání a zkušebního pilota. Chápal jsem, že každým dnem půjdeme do boje. Všichni, co umíme létat a všechna letadla, která jsou schopna vzlétnout. Ten okamžik ale stále nepřicházel.

V červnu jedu do Nagoji, abych zde vyzkoušel novou stíhačku Reppu. Slyšel jsem, že je to nejlepší stíhací letoun, jaký kdy létal. Takovou stíhačku jsme už dávno potřebovali. Nemohu se dočkat, až zasednu za její řízení a zjistím, co je pravdy na všech těch pověstech. A opravdu. Všechny chvály jsem mohl jen potvrdit. Byl to senzační stroj. Až se mi tajil dech při rychlostech, jakých dosahoval. Stoupavost byla udivující. Se silným motorem a čtyřlistou vrtuli unikla Reppu kterémukoli letadlu japonskému nebo americkému. Byla schopna „vyrohovat“ v souboji Mustanga i Hellcata a podle vyjádření inženýrů manévrovala stejně dobře v 12 000 metrech jako nad zemí. Naneštěstí byla továrna Micubiši zničena americkými nálety dříve, než vyběhla první série letadel Reppu. Zůstalo len sedm kusů (Jeden z dochovaných exemplářů odvezli Američané po válce do USA, kde jej podrobili důkladným zkouškám. Reppu americké piloty i konstruktéry velmi překvapila svými vynikajícími vlastnostmi. Pozn. autora). Ještě než jsem odjížděl do Nagoji, přála si Hatsujo, abych jí opatřil malou dýku. Nějak jsem na to potom zapomněl, ale když jsem se vrátil, ukázala mi krásnou starožitnou dýku s dlouhou čepelí. Sehnala ji u některého řemeslníka. Jokosuka byla odedávna proslulá výrobou nejrůznějších mečů, šavlí a dýk.

„Není dost ostrá, Saburo,“ řekla tiše a znalecky přejížděla prstem po lesklé čepeli. „Byl bys tak hodný a nabrousil bys mi ji zítra o Opamě?“

„Proč, proboha, chceš pořád mít dýku, Hatsujo?“ otázal jsem se. Její vážný výraz v tváři mne zarazil. Vzala mé ruce do svých a podívala se mi přímo do očí.

„Jsi můj život, Saburo,“ řekla klidně. „Všechno, co na světě mám, jsity, a když tě zabijí, pak pro mne zbývá jen jedna věc.“

Z letadlových lodí operovaly silné skupiny Helldiverů, které zpravidla doprovázely obávané Corsairy (na snímku letí oněco níže)

Druhého dne jsem dýku pečlivě nabrousil a večer ji přinesl domů. Hatsujo vyzkoušela ostří na kousku pergamenu.

„Teď je to v pořádku,“ řekla a schovala dýku pod stuhu kimona. Pak už jsme o tom víckrát nemluvili.

Dny plynou, konec se blíží. Není žádná možnost záchrany. Bude se tedy bojovat do posledního muže.

6. srpna přicházejí zprávy o strašném výbuchu v Hirošimě. Teprve později se dovídáme, že to byla atomová puma. Skutečnost, že jeden jediný letoun může způsobit tak strašné škody, je pro nás deprimující. Nemůžeme to ani zpočátku pochopit. Pak přichází další rána. Sovětská ofenzíva v Mandžusku. Ve svých důsledcích ještě horší. Druhá atomová puma na Nagasaki. Nemohu pořád věřit, že něco může mí tak strašné účinky. To snad není ani možné… a přece je to pravda (Spojenci odhadovali, že k dobytí Japonska bude třeba nejméně jeden rok a ztráty na straně Spojenců (s ohledem na sebevražedné útoky) budou nejméně 1 milión mužů. Kolik by padlo Japonců, si nedovolil nikdo odhadnout,).

Superfotress B-29 „Enola Gay“ se vrací na základnu po svržení atomové bomby na Hirošimu. Přímo při výbuchu bomby zahynulo asi 70 000 lidí.

13. srpna, v osm hodin ráno, jsou všichni důstojníci základny Opama narychlo svoláni k důležité poradě v kanceláři velitele. Velící důstojník je bledý a nervózni. Může sotva stát a opírá se o stůl. Mluví slabě. Jeho hlas se chvěje.

„To, co vám hodlám říci, je nanejvýše důležité a musíte to uchovat v přísné tajnosti. Spoléhám na vaši důstojnickou čest příslušníků námořnictva a věřím, že si tuto informaci ponecháte jen a jen pro sebe. Japonsko…“ zde se jeho hlas zlomil, „se rozhodlo přijmout podmínky nepřítele ve smyslu Postupimské dohody.“

Jeho oči se na nás dívají nepřítomně, kamsi doprázdna.

„Rozkazy ke kapitulaci mohou být očekávány každým okamžikem. Chci ode všech důstojníků, aby se mnou spolupracovali až do konce. Možná, že se objeví některé horké hlavy. Mám na mysli, že někdo třeba nebude souhlasit s kapitulací. Ale nemůžeme si za žádných podmínek dovolit přestoupit rozkaz, který akceptuje naše vlast. Nezapomeňte, že rozkazy jeho Veličenstva jsou nám nade vše.“

Zůstali jsme stát jako zkamenělí. Každý z nás věděl, že přijde konec, ale touto formou jsme to nečekali.

Sám se nemohu vzpamatovat. Tohle je tedy konec. Někdo za mnou pláče, jiný procedí skrz zuby nadávku. Nejsem schopen slova ani myšlenky. Něco mě nutí, abych vyšel ven. Nad letištěm sedí mlha. Jdu. Spiš mě nohy nesou směrem, kde stoji moje Zero. Ano, už vidím jeho obrysy, kryt motoru, vrtuli, kabinu, křídla jedno po druhém, vystupuje z mlhy a leskne se v ranní rose. Konečně jsem u něj, opírám se o křídlo. Snažím se uvažovat.

„Sakai!“ ozvalo se náhle za mnou.

Ohlédnu se. Je to můj přítel Jiro Kavači.

Chvíli stojíme mlčky proti sobě. Co bychom si také říkali.

„Saburo, to je pro nás konec, viď?“

Neodpovídám, mlčky se na něho dívám a myslím na válku, na vojáky, na letce. Vzpomínám si, jak jsem se ve třicátém vrátil s ostudou z Tokia, když mi na střední škole učení nešlo.

„Saburo, mám nápad,“ vyruší mě opět Jiro. „Víš co? Dáme si ještě jeden boj, sami dva, na černo, co říkáš? Naposledy, ještě jednou si zaválčíme. Kluci nám připraví Zero a Američani tu musí být co nevidět…“

Byl jsem pro. Šli jsme si sednout do věže a čekali, až se ozve signál k poplachu. Uplynulo dopoledne a pořád nic. Teprve když se setmělo, ozvaly se tlampače: „Pozor, pozor! Svaz nepřátelských bombardérů se přiblížil do prostoru Jokosuka – Tokio od jihovýchodu…“

Běžíme ke stojánce, kde čekají naše Zera. Všude je tma, nikde ani světýlko. Dobíháme k letounům a náhle vidíme, že nejsme sami. Stojí tu dalších osm stíhaček, natankovaných a připravených k poslednímu boji. Piloti už seděli uvnitř a nahazovali motory. Nebyl to tedy jen Kavačiho nápad rozloučit se s“řemeslem“.

„Kavači, musíš mě vést. Je tma jako v pytli a s tím jedním okem vidím jen polovinu toho, co mám vidět…“

Kavači kývl a usmál se.

Za pár vteřin jsme ve vzduchu. Nikdo nám už nemůže v našem úmyslu zabránit. Držím se těsně za Kavačim, protože opravdu špatně vidím. Ostatní Zera letí za námi ve dvou rojích. Nabíráme výšku a ve třech tisících metrech kroužíme nad Tokijským zálivem. Náhle Kavači zamává křídly a točí prudce k východu a já za ním. Ostatní Zera jsou asi dvě stě metrů za námi. Ženu se za Kavačim a pořád nevidím, na co útočíme. Teprve když Kavačiho kanóny chrlí krátké dávky, spatřím siluetu velikého bombardéru. Míří k severu a mám ho přesně v zaměřovači. Táhnu Zero trochu stranou, abych náhodou nezasáhl Kavačiho a zahajuji palbu. Trasy střel mizí v trupu obra. Nikdy jsem neviděl něco tak mohutného. Po prvním náletu se ohlížím. Superfortress letí dál. Krouží kolem něj osm Zer. Vypadají jako hejno komárů, pronásledující býka. Jdu na něj znovu odspodu. Pálím krátkými dávkami. Jeho obrana je nepřekonatelná. Z věží vyletují trasy střel doslova všemi směry. Cítím, jak se Zero zachvělo. Ano, ten pocit znám. To nepřátelští střelci trefili. Naši piloti se snaží přenést boj blíže k pobřeží. Superfortress točí k jihu. Patrně je poškozen a snaží se uniknout. Nadlétáváme s Kavačim jeho oblouk. Nesmíme s ním ztratit kontakt. Naštěstí poslední typ Zera má o něco větší rychlost. Stoupáme a vzápětí mě Kavači vede k novému střemhlavému útoku. Tentokrát jasně vidím, jak trasy našich střel směřují přímo do zaskleného nosu bombardéru. Ano, teď ho máme! Obrací se nosem dolů a padá. Jdeme za ním a střílíme krátké dávky. Stále nevidíme ani oheň, ani kouř. V dálce spatřujeme jen nejasný obrys ostrova Ošima. Znamená to, že jsme asi 150 km jižně od Jokosuky. Vybíráme letouny nad mořem a stoupáme do 450 m. Sopka na ostrově Ošima měří asi 300 m. V noci nemůžeme riskovat. Teď právě vidíme ohromný gejzír vody. B-29 dopadla do moře několik kilometrů od severního pobřeží Ošimy (Ilegální sestřelení Superfortressa se tajilo dlouhá léta. V žádném hlášení se nevyskytlo. Toto je mé první přiznáni.Pozn. autora).

Přistáli jsme bez nehody. Velitel sice zuřil, ale nakonec jen řekl:“Nebudu vás trestat, ale nesmí se to opakovat. Veškeré starty jsou přísně zakázány…“ Teprve později jsme se dověděli, proč k nám byl velitel tak shovívavý. Na letišti v Atsugi bylo tu noc velké pobouření, málem vzpoura. Piloti peruti, kde sloužil také Akamatsu, neuposlechli kapitulačních rozkazů a napadli důstojníky. Teprve přivolané posily obnovily pořádek.

Usnul jsem v jídelně na stole a spal až do svítání. Neprobudily mne ani výkřiky některých opilých pilotů. Při rozbřesku historického dne 15. srpna byla většina posádky letiště Opama v bezvědomí.

Válka tedy skončila. V kancelářích se pálily dokumenty.

Přesně v poledne čte císař v rozhlase podmínky kapitulace japonským ozbrojeným silám, ať se nalézají kdekoli. Dva tisíce mužů posádky základny Opama stojí v pozoru na ploše. Mnozí slyší císařův hlas poprvé v životě. Čekám netrpělivě, až projev skončí. Hatsujo je sama doma. Snad také slyšela o kapitulaci. Vyběhnu na parkoviště, nikde žádné auto. Popadnu kolo a šlapu ze všech sil. V několika minutách jsem doma, rozrazím dveře a volám:“Hatsujo..“ Slyším jen svůj dech a zrychlený tlukot srdce. Myslím na nejhorší. Chci zavolat ještě jednou, a v tom zaslechnu kroky. Hatsujo se ml vrhá do náruče. Chvíli se k sobě jen mlčky tiskneme.

„Jsi v pořádku, Saburo?“ Kývl jsem.

„Miláčku, plakala jsem… Je to opravdu všechno za námi? Nevadí, Saburo, ty jsi vyhrál všechny své bitvy,když Japonsko prohrálo válku. Už nebudeš nikdy bojovat, nikdy, Saburo, viď, že ne…“ Vytáhla dýku ze svého kimona. „Nebudu ji už potřebovat,“ řekla a odhodila ji na zem. Dýka sjela po podlaze a zabodla se do stěny v rohu místnosti.

KONEC

Poslední fáze války v Tichomoří. Admirál Chester Nimitz podepisuje na palubě americké válečné lodi Missouri, kotvící v Manilské zátoce, podmínky japonské kapitulace.

MONOGRAFIE A6M Zero

Skvrnitě kamuflovaná Zera verze A6M3 Model 21 při letu nad Šalamounskými ostrovy Autor: Václav Němeček Výkres: Stanislav Smékal

Britové a Američané měli vždy tendenci podceňovat vše japonské. Měli k tomu určité oprávnění, neboť Japonsko se vždy chovalo jako uctivý žák, který učenlivě napodobuje své velké mistry. Zvlášť patrné to bylo v letectví, kde Japonsko kupovalo neustále nové typy letadel i motorů a zdánlivě se nedostalo dále, než k pouhým nedokonalým kopiím těchto vzorů. O to větší byl šok, jaký prožila Británie o především USA v prvních měsících války v Pacifiku. Japonské letectvo se stalo v několika dnech suverénním pánem oblohy v této oblasti a smetlo pozemní i námořní leteckou sílu spojenců téměř beze zbytku.

Největší zásluhu na tomto překvapujícím úderu měly vynikající stíhací jednoplošníky Japonského císařského námořního letectva, typy Micubiši A6M2, užívané jako palubní stíhač vzor 0 Model 22 nejen na palubách letadlových lodí, ale i na pobřežních letištích. Jejich naprostá převaha trvala až do konce roku 1942, kdy začaly do pacifické oblasti přicházet první modernější americké letouny. Rokem 1943 nastalo období, kdy byly A6M považovány za morálně i technicky zastaralé. Protože se však japonskému leteckému průmyslu nepodařilo vyvinout a dodat včas „následníka trůnu“ A7M Reppu, zůstaly typy A6M ve službě až do posledních chvil trpké porážky.

Počáteční úspěchy přispěly k vytvoření skutečné legendy okolo tohoto letounu. Stal se světoznámým, ať již pod spojeneckým kódovým pojmenováním Zeke nebo pod anglo-japonským jménem „Zero-sen“ („nulová stíhačka“). Nula v určení vzoru je zkratkou japonského letopočtu 2800, který odpovídá našemu roku 1940 a byl rokem zavedení A6M do řadové služby. Japonské pojmenování bylo Reisen, kde rei značí nulu a sen stíhačku. Nahrazením japonské rei anglickým zero vznikla ona podivná kombinace, dosti používaná v literatuře.

Micubiši A6M2

19. května 1937 vydalo japonské námořní letectvo specifikace 12-Ši, které shrnovaly takticko-technické podmínky pro konstrukci nového palubního stíhače. Měl být připraven, aby ve vhodný čas nahradil dolnoplošníky s pevným podvozkem, a to typy Micubiši A5M, zavedené jako vzor 96 (1936). Šéfkonstruktér Jiro Horikoši byl pověřen, aby v továrně Micubiši přednostně vyřídil tuto zakázku. Specifikace 12-Ši byly upraveny v říjnu 1937 na podkladě bojových zkušeností z Číny. Požadavky byly dosti náročné: rychlost 500 km/h ve výši 4 000 m, výstup na 3 000 m za 9.5 minuty, vytrvalost 1.5 až 2 hodiny při normální bojové cestovní rychlosti a 6 až 8 hodin při hospodárné cestovní rychlosti a s dvěma vnějšími přídavnými nádržemi: dále se požadovala výzbroj dvou kanónů 20 mm a dvou kulometů 7,7 mm, možnost nést dvě pumy po 60 kg, plné rádiové vybavení včetně radiokompasu. Letoun se měl vznést proti větru o rychlosti 50 km/h (režim plující letadlové lodě) na méně než 70 m rozjezdu a ve vzduchu měl být obratný alespoň jako A5M.

Bylo toho hodně, co měl nový letoun splnit, a požadavky byly značně protichůdné. Není divu, že firma Nakajima se vzdala účasti na soutěži o takový letoun, takže firma Micubiši zůstala sama. Horikoši však postupoval systematicky a jeho usilovná práce dala záhy plody. Prvního dubna 1939 mohl na továrním letišti Kagamigahara pilot Kacuzo Šima zalétat první prototyp A6M1. Bohužel při prvních zkouškách nebyl k dispozici jiný motor než čtrnáctiválec Micubiši Zuisei 13 o 780 k. S ním nebylo možné splnit požadavek nejvyšší rychlosti. Třetí prototyp a následující stroje dostaly však motory Nakajima NK1C Sakae 12 o 940/950 k, a tak vznikla verze A6M2. První stroj s tímto motorem byl zalétán 28. prosince 1939 a dokázal předčit všechny podmínky námořních specifikací. A6M2 byl objednán v sérii pro řadovou službu.

Při vzletové váze 2 410 kg dosahovaly tyto letouny ve výši 4 500 m rychlosti 530 km/h, na 6 000 m vystoupily za 7.5 minuty, bojový dostup byl 10 000 m a dolet 1 880 až 3080 km. Výzbroj tvořily dva kanóny 20 mm vz. 99 v křídlech a dva synchronizované kulomety 7.7 mm vz. 97 nad motorem. Snad nejvíce překvapují údaje o doletu. Také obratnost byla vynikající. Rychlost sice nebyla na světovém vrcholu, avšak pro letoun určený k palubní službě byla více než dostačující. U A6M2 bylo vše podřízeno doletu a obratnosti. Letoun neměl ochranné obaly palivových nádrží, chybělo pancéřování pilotova sedadla. Aby se ušetřila váha, nebyla ani křídla sklopná.

V červenci 1940 byl A6M2 přijat do služby námořního letectva. Prvních patnáct letounů bylo přiděleno 12. smíšenému námořnímu sboru k bojovému vyhodnocení v Číně. Působily zde jen v září 1940 a stačily sestřelit 99 čínských letounů při vlastní ztrátě dvou strojů, zasažených pozemní palbou. Pak je opět stáhli na domácí ostrovy, aby mohly být připraveny k překvapivému úderu proti britské a americké námořní moci v Pacifiku.

V průběhu příprav byla původně nedělená křídla opatřena sklopnými koncovými oblouky. Pak se vešla na palubní výtahy, široké 11 m. Tato verze nesla označení Model 21a byla vyráběna také v licenci u Najakimy v závodě Koizumi.

V okamžiku vypuknutí války v Pacifiku mělo japonské námořní letectvo 521 stíhací letoun na svých lodích. Z nich bylo 328typu A6M2. Tyto letouny se zasloužily o to, že 7. prosince 1941 bylo během několika hodin zničeno americké letectvo nejen v Pearl Harboru, ale i na Filipínách, a pod jejich záštitou zlikvidovaly palubní bombardéry americkou pacifickou flotilu. Následující rychlé přesuny umožnily další překvapivá vítězství nad ostrovem Wake a dokonce nad Cejlonem, zatímco A6M2 z pozemních základen přispěly k dobytí Filipín a tehdejší Holandské východní Indie. Japonské námořní letectvo nebylo početně silné, ale převaha ve vzduchu mu umožnila koncentrovat síly a zasazovat velmi těžké údery.

Ve dnech 7. a 8. května 1942 se střetlo japonské námořnictvo s nově vycvičenou a sestavenou flotilou amerických letadlových lodí. Přes značné ztráty Američanů byla japonská síla těžce zdeptána a následující bitva u Midway v červnu definitivně zastavila jejich postup. Od té doby již bojovaly A6M2 výhradně v defenzívě, v níž se plně projevily nedostatky ve vybavení, o nichž jsme mluvili.

Půl roku před zahájením války vyzkoušeli Japonci prototyp verze A6M3 s výkonnějším motorem Sakae 21 o 1130 k, vybaveným dvourychlostním kompresorem. Znamenalo to ovšem posunout protipožární přepážku dozadu a zmenšit trupovou nádrž z 98 l na 60 I. Zároveň byly na žádost jednotek odstraněny sklopné koncové oblouky a křídlo zakončeno rovně. Nosná plocha se zmenšila z 22.44 m2 na 21.53 m2, což se projevilo mírným zvýšením rychlosti na 540 km/h při zanedbatelném zhoršení obratnosti. Nově vyrobené letouny A6M3 měly kanóny se zásobou střeliva zvětšenou ze 60 na 100 nábojů na hlaveň. A6M3 byly zavedeny jako Model 32. Byly dopraveny hlavně do oblasti Nové Guineje o na Šalamounské ostrovy, aby mohly v létě 1942 podporovat útok na Austrálii. Mezitím však se karta obrátila a Američané přistáli no Guadalcanalu. A6M3 byly příliš daleko, až 1 040 km od tohoto bojiště. Přes vynikající dolet byly v boji málo účinné a jejich ztráty se zvětšovaly o letouny, které nedokázaly dolétnout domů. Spotřeba motorů Sakae 21 byla totiž mnohem vyšší než u Sakae 12. Proto byly do křidel vestavěny dvě nádrže po 45 I, a aby se vyrovnalo plošné zatížení, byly opět zavedeny koncové oblouky. Od té doby byla původní konstrukce této stíhačky často a dosti pronikavě modifikována. To byl osud každého letounu, který přestal stačit na své úkoly, ale musel nutně vydržet ve službě, protože za něj nebyla náhrada.

Významné pro boj proti Reisunům bylo vyzkoušení jednoho A6M2, který nouzově přistál na ostrově Akutan a byl převezen do San Diega v Kalifornii. Podrobná studie jeho konstrukce, vybavení a letových vlastností pomohla stanovit vhodnou taktiku pro jeho ničení. Stroje A6M2 a A6M3 byly v nižších a středních výškách dosud ve výhodě. Avšak Američané začali nasazovat typy Hellcat, Thunderbolt a Lightning s vynikajícími výškovými vlastnostmi. Zbraní proti nim se měl stát A6M4, modifikovaný arsenálem v Jokosuce pro motor Sakae s turbokompresorem. Motor však nebyl schopný pro řadovou službu. Stále se očekávalo mnoho od horečně konstruovaného stíhače A7M Reppu, ale jeho nasazení bylo v nedohlednu.

Pomoci měla verze A6M5. Tento model řešil jeden z nedostatků dosavadních Reisenů, a to nízkou meznou rychlost. Soupeř jim v mnoha případech unikal rychlým střemhlavým letem, na který nestačily. A6M5 dostal silnější potahový plech křídel a nové kruhové konce, již nesklápěcí, avšak zmenšující rozpětí na 11 m a nosnou plochu na 21,3 m2. Motor Sakae 21 měl nové výfukové roury s individuálním výstupem plynů za každým párem válců. Tyto roury vykazovaly i určitý přídavný tah. Přes zvýšenou vzletovou váhu 2 733 kg (místo 2 544 kg) měl A6M5 vyšší rychlost (562 km/h) a jeho mezná rychlost ve střemhlavém letu dosáhla 655 km/h. Dolet se však neustále zkracoval.

A6M5 se jako Modely 52 dostaly do služby na podzim 1943. V té době byly již ve značných množstvích ve službě americké palubní Hellcaty, sice rychlejší, ale rozhodně méně obratné. Přesto získaly nad novými A6M5 převahu především proto, že byly pancéřovány a jejich zbraně hladce probíjely nechráněnou konstrukci protivníka. Měly také pevnější konstrukci, takže snesly podstatně větší namáhání od bojových obratů.

Řada strojů A6M5

A6M3 se zkrácenými, rovně useknutými křídly

A6M7

A6M8c

V květnu 1944 byly dodávány typy A6M5a s ještě silnějším potahem křídel a meznou rychlostí 735 km/h. Jejich hlavním zlepšením však byla montáž křídlových kanónů vz. 99 Model 2 verze 4, které neměly bubnové zásobníky, ale pásy se 125 náboji na hlaveň. Po sérii následovala A6M5b, opatřená pancéřovým sklem za čelním štítem, automatickými hasicími přístroji na palivových nádržích a kulometem 13,2 mm vz. 3 místo jednoho z trupových kulometů 7.7 mm. To vše byly pozoruhodné úpravy, které značně zlepšily bojovou hodnotu Reisenů. Přesto byly těžce zdecimovány Hellcaty v bojích nad Filipínami a Marianami. V dějinách války v Pacifiku se těmto bojům říkalo „střílení krocanů“; natolik již poklesla sláva kdysi obávaných „Zero-senů“.

Od léta 1944 byly ve službě téměř výhradně Reiseny Modely 52, 52A a 52B, tedy verze A6M5, 5a a 5b. Nebyly již problémem pro početně i technicky silnější spojenecké letectvo. Reisenům zbyla jediná cesta ke slávě, cesta, která potkala většinu japonských strojů – sebevražedně útoky proti spojeneckému loďstvu. Reiseny s pumou o 250 kg místo přívěsné palivové nádrže pod trupem se vrhaly v říjnu 1944 u Filipín na americké lodě: podařilo se jim potopit St. Lo a poškodit tři další.

Přes nízkou bojovou hodnotu v porovnání se spojeneckým stíhacím letectvem v této oblasti pokračovala výroba a modifikace dále. V červenci 1944 požadovalo japonské námořní letectvo od firmy Micubiši něco, na co Reisen rozhodně nebyl stavěn. Do křídla měly být vestavěny další dva kulomety 13,2 mm, pilotovo sedadlo mělo být pancéřováno, do trupu za kabinu umístěna palivová nádrž pro 140 l, opatřená ochrannými samosvornými obaly, a pod křídly měly být závěsy pro neřízené raketové střely, jejichž vývoj byl právě dokončován. Zprvu nebyl k dispozici jiný motor než Sakae 21, a tak musel stačit pro první modely 52C, neboli A6M5C, z nichž první byl zalétán v září 1944. V listopadu však již létal prototyp A6M6C s motorem Sakae 31, sice se stejnou výkonností, ale vybavený krátkodobým vstřikováním směsi methanolu o vody. Rychlost 555 km/h byla dostačující, uvážíme-li všechna zvětšená zatížení, která těmito úpravami narostla. Snižovala se však kvalita výroby draků, motorů, výzbroje a výstroje, takže výkony strojů klesaly pod uvedenou hodnotu.

Nedostatek těžších letounů nutil japonské námořní letectvo užívat Reisenů stále častěji ve funkci bombardovacích stíhačů s pumou 250 kg místo nádrže pod trupem. Speciálně pro funkci střemhlavých letounů pro malé letadlové lodě byla zkonstruována verze A6M7, neboli Model 63. Lišila se od A6M6C výklopným závěsem pro pumu a dvěma přídavnými nádržemi po 350 l pod křídly. Dodávky začaly v květnu 1945.

Válka se blížila k japonským ostrovům, ale A6M5 byly stále hlavni výzbroji námořního letectva. Přecházely již také do služeb protivzdušné obrany proti americkým B-29. Některé noční stíhací stroje, označovaně neoficiálně A6M5d-S. nesly v trupu kanón 20 mm střílející šikmo vzhůru. Zcela pozdě vyhovělo námořní letectvo dřívějšímu naléhání firmy Micubiši a nového šéfkonstruktéra Reisenů Eitaro Sano zvýšit výkony a zdokonalit bojové vlastnosti Reisenů montáží výkonnějších motorů Micubiši MK8P Kinsei 62 o 1 340/1 560 k. Rekonstrukce pro nový motor začala v listopadu 1944 a první upravený A6M8 byl zalétán v dubnu 1945. Již předtím letectvo objednalo 6 300 kusů u všech firem, které byly schopny masové produkce. Bylo proč spěchat. Nový A6M8. neboli Model 64, dosahoval rychlosti 570 km/h v 8 000 m a mohl hladce vymanévrovat a předstihnout americké Hellcaty. To bylo velké nebezpečí pro spojenecké letectvo. Naštěstí však již v chaotických poměrech, v nichž se při soustavném bombardování japonský letecký průmysl ocitl, nemohl být žádný A6M8 dokončen.

Pro výcvik pilotů a některé speciální účely, jako vlečení terčů, stavěly firmy Dai-Nijuiči Kaigun Kokušo a Hitači dvoumístné verze označené A6M2-K s motorem Sakae 12 a později A6M5-K poháněné Sakae 21.

Za původní přední pilotní prostor přibyla další kabina bez čelních skel: přední prostor přitom zůstal nezakryt. Celkem bylo postaveno 515 dvousedadlovek obou verzí.

Na specifikaci l5-Ši na jednomístnou vodní stíhačku reagovala firma Micubiši přestavěním původní A6M2 na verzi A6M2-N s centrálním plovákem pod trupem o vyvažovacími plováčky pod křídly. Typ však doznal tolik změn, že přesahuje rámec monografie.

Od března 1939 do srpna 1945 vzniklo v továrnách Micubiši a Nakajima celkem 10 449 jednomístných verzi Reisenu. Nejvíce byla zastoupena verze A6M5. Období mezi dubnem 1944 a březnem 1945 bylo nejproduktivnější: dalo 3 487 kusů.

Spojenecká výzvědná služba zavedla, jak známo, pro japonské letouny kódovaná jména. Stalo se tak v létě 1942. Pro stroje A6M2 bylo vybráno Jméno Zeke, ale z bojiště v Číně a Barmě přišly v důsledku špatné koordinace názvy Ray a Ben. Označení Zeke se však stalo standardním. Když se objevila verze A6M3 s rovně useknutými křidly, bylo původně považováno za novou konstrukci a dostalo se jí pojmenování Hap, což byla přezdívka generála Arnolda, tehdy náčelníka štábu amerického armádního letectva. Necítil se tím však polichocen, a tak bylo jméno změněno na Hamp, aby posléze ustoupilo jednotnému označení Zeke.

TECHNICKÝ POPIS:

Micubiši A6M1-8 byly jednomotorové celokovové, jednomístné (u verzí A6M2-K a A6M5-K dvoumístné) dolnoplošníky s jednoduchými ocasními plochami a klasickým zatahovacím podvozkem.

Křídla: měla dva hlavní nosníky tvořené duralovou pásnicí a stojinou, nýtovaná žebra s profilem Micubiši 118 (NACA 23012) a potah z duralových plechů. Na pomocném nosníku byly zavěšeny do celokovové klapky o staticky vyvážená, plátnem potažená křidélka. Křídla bez centroplánu se napojovala přímo na trup.

Trup se dělil na tři části, demontovatalné ve svislé rovině za první přepážkou s motorovým ložem svařeným z ocelových trubek a za pilotní kabinou. Ve střední části příhradové konstrukce byly vestavěny kromě prostoru pilota také všechny důležitě systémy a agregáty. Zadní část s pevně vestavěnou kýlovkou a stabilizátorem výškovky tvořila neobyčejně lehká duralová skořepina.

Ocasní plochy se symetrickým profilem měla kovová, staticky i dynamicky vyvážená kormidla s vyvažovacími klapkami a plátěným potahem.

Přistávací zařízení: Hlavní podvozkové olejopneumaticky odpružené nohy byly zakotveny na sedmém zesíleném žebru křidla a sklápěly se hydraulicky směrem k trupu. Polozatahovací ostruha s plným gumovým kolečkem a přistávací hák ovládala také hydraulika.

Motorová skupina: Vzduchem chlazené hvězdicové čtrnáctiválce Micubiši Zuisei. Nakajima Sakae nebo Micubiši Kinsei popsané výše.

Výzbroj tvořily synchronizované kulomety před pilotní kabinou, do které zasahovaly závěry zbraní, a kulomety nebo kanóny v křídlech, jednotlivé varianty uspořádání výzbroje viz text.

HLAVNÍ TECHNICKÉ ÚDAJE:

Verze | A6M2 | A6M3 | A6M5
Model | 21 | 32 | 52
Rozpětí | 12,00 m | 11,00 m | 11,00 m
Délka | 9,06 m | 9,09 m | 9,12 m
Výška | 3,05 m | 3,51 m | 3,51 m
Nosná plocha | 22,44 m2 | 21,53 m2 | 21,30 m2
Prázdná váha | 1 680 kg | 1 807 kg | 1 876 kg
Vzletová váha – normálně | 2 410 kg | 2 544 kg | 2 733 kg
Vzletová váha – s přetížením | 2 796 kg | – | –
Maximální rychlost: |  |  |
v 4 500 mv 4 500 m | 530 km/h | – | –
v 8 000 mv 8 000 m |  | 540 km/h | 562 km/h
Cestovní rychlost: |  |  |
v 6 000 m | 332 km/h | 370 km/h | 370 km/h
Dostup | 10 000 m | 11 500 m | 11 740 m
Výstup do 6 000 m | 7’27“ | 7’19“ | 7’1“
Dolet normálně | 1 850 km |  |
Dolet maximálně | 3 100 km | 2 350 km | 1 900 km

A6M5-K

Poznámka: Na výkresu je verze A6M2

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai