Stíhací pilot

Jiří Sehnal, Jiří Rajlich

(1991)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura česká, Romány válečné

Kdo zná jméno Leopold Šrom? Tato kniha připomíná jednoho z nejlepších a zapomenutých československých pilotů 2. světové války a další z našich pilotů v odboji ve Francii, Agnlii, Sovětském svazu a na Slovensku.

NAŠE

VOJSKO

PRAHA

Jiří Sehnal

Jiří Rajlich

STÍHACÍ PILOT

© Jiří Sehnal – Jiří Rajlich, 1991

Epilog © Dr. Miroslav Lorenc, 1991

ISBN 80-206-0264-X

Věnováno podplukovníkovi

Ladislavu Valouškovi, bez jehož

pomoci by tato kniha nemohla vzniknout.

Za pomoc při zpracování knihy děkujeme našim válečným letcům: Josefu Adamovi, Václavu Baumannovi, Františku Burdovi, Miroslavu Černému, Jaroslavu Dobrovolnému, Josefu Flekalovi, Stanislavu Hlučkovi, Otakaru Hrubému, Františku Cháberovi, Miroslavu Jiroudkovi, Pavlu Kocfeldovi, Františku Louckému, Karlu Šedovi, Zdeňku Škarvadovi, Antonínu Vendlovi a Františku Weberovi

Za účinnou pomoc také děkujeme: Horstu Beneschovi, Zdeňku Beránkovi, Winfriedu Bockovi, Gastonu Botquinovi, Rogeru Darlingtonovi, Ing. Jiřímu Drbohlavovi, kpt. Peteru Gulyášovi, PhDr. Janu Hozákovi, Miloši Josefovičovi, Jürgenu Kiroffovi, Ludvíku Klímkovi, Petru Kricnerovi, pplk. Miroslavu Lorencovi, Ctiradu Macenauerovi, Tomáši Polákovi, Juraji Rajnincovi, Vlastě Fabčičové, Anežce Šromové, Dagmar Šromové, Viktoru Zaporožci a Ing. Mirko Zedníkovi

Dále děkujeme pracovníkům Národního technického muzea v Praze, Vojenského historického archívu v Praze, ČTK Praha, ČSBS Praha, Public Record Office London, Imperial War Museum London, Bundesarchiv-Militärarchiv Freiburg a S. H. A. A. Versailles

ÚVODEM

Prohlížíme stránky starého alba. Na zažloutlých a popraskaných fotografiích s ulámanými rohy vidíme letiště, která už dávno neexistují, a letouny, které jsou už jenom v muzeích. Vidíme letce v uniformách, které se už dávno nenosí a oni sami již nežijí. Na tvářích mají zdánlivě bezstarostné úsměvy, ale pohledy jejich unavených očí jsou pozorné a stále sledují horizont a nebe nad ním.

Jedním z nich je dnes skoro zapomenutý dlouhán v battledressu se seržantskými prýmky na rukávech. Jmenoval se Leopold Šrom. Jen málokdo ho dnes zná a děti se o něm ve škole neučí. A přece patří k nejúspěšnějším československým stíhačům druhé světové války.

Vlastně jsme chtěli psát o něčem jiném. S Jirkou Rajlichem jsme sbírali materiál k obsáhlé historické studii o našem leteckém odboji. Neměli jsme v úmyslu vybrat si jen jednu postavu a o ní napsat monografii. Naším cílem bylo a nadále je zachytit boj všech našich válečných letců. Spoluautor mě ale přesvědčil, že je možné nabídnout čtenářům také dílčí výsledek našeho bádání, jednoduché, snadno zpracovatelné téma, ke kterému máme dostatek materiálu a jehož sepsání nebude náročné na čas a další studium archívního materiálu. S takovým návrhem jsem souhlasil, ale když jsme se později pustili do práce, ukázalo se, že vytčený úkol je snadný jen zdánlivě.

Strávili jsme mnoho desítek hodin v našich archívech a najezdili tisíce kilometrů na cestách za pamětníky, kteří Leopolda Šroma osobně znali. Nebýt jejich pomoci a pomoci Šromovy rodiny, stěží bychom mohli námět zpracovat tak, jak ho nyní předkládáme čtenářům. Řadu údajů jsme získali pouze ze zahraničí díky nezištné pomoci tamních historiků a archivářů. I jim patří náš dík.

Proč jsme si vybrali právě osobu Leopolda Šroma? Nebylo to proto, že jsem našeho hrdinu osobně znal. V době, kdy tragicky zahynul, mi bylo dvanáct let, takže si ho dnes příliš nepamatuji.

Důvodem byla skutečnost, že mladý Moravák byl typickým představitelem našich válečných letců. Délesloužící poddůstojníci byli jako výkonní letci páteří naší předválečné armády. Že se nenaplnilo na podzim roku 1938 jejich poslání, nebyla jejich chyba. I tak se ale pokoušeli zachránit, co se dalo, a proto o půl roku později mnozí z nich opouštěli tajně svou pokořenou vlast. Odcházeli za nejistou budoucností do války, která ještě nevypukla, a do zemí, kde o české uprchlíky nikdo nestál. A mezi nimi i Leopold Šrom, prostý a čestný, kterému nezáleželo na vojenské kariéře, jehož láskou bylo létání a snem návrat do vlasti.

Nakonec, nepsali jsme jen o životních osudech Leopolda Šroma. Nebylo to prostě možné. Jeho život se prolínal se životy lidí jemu podobných a tak i jeho kamarádi vystupují v našem příběhu. Patří tam.

Některé události zmiňované v textu byly již dříve popsány autory jinými, v některých případech poněkud odlišně. My jsme se snažili každou podrobnost, každý detail ověřit všemi možnými způsoby. Jsme přesvědčeni, že se nám podařilo dosáhnout nejvyšší možné míry autentičnosti.

Zpracování tématu jsme věnovali nemálo úsilí a času, ale nelitujeme toho, i když jsme původně chtěli psát o něčem jiném. Věříme proto, že tato kniha přispěje k tomu, aby jména mužů z oněch téměř padesát let starých fotografií nebyla zapomenuta.

JUDr. Jiří Sehnal

I. PŘEDEHRA

„Konečná! Všichni ven!“

Svobodník – polní pilot Leopold Šrom otevřel oči a se zívnutím protáhnul své dlouhé nohy. Pak se podíval z okna vlaku. Venku už bylo světlo a nádražní hodiny ukazovaly 8.15. To znamenalo, že spal dost dlouho

„Vstávej, Poldo, dál se jede parníkem. Nebo chceš zpátky do Bronowic?“ postrčil ho kamarád loktem.

„Ale to snad ani ne.“

Dlouhán rychle vstal a z přihrádky stáhnul svůj tlumok. Chodbička vagónu už byla plná chlapů v civilních oblecích, kteří se s batohy v rukách tlačili k východu. Polda Šrom se zařadil mezi ně a pomalu postupoval vpřed. Na nástupišti byl cítit ještě ranní chlad, třebaže byl červen. Na dvě stovky mužů se zvolna řadily do pochodového tvaru pod nápisem Gdynia umístěným na ceduli nad nimi.

Polští policisté, kteří sem byli přiveleni, ospale přihlíželi.

„Tohle má být ta československá armáda? Tenhle spolek trampů na výletě? Není divu, že tu jejich zemi dostal Hitler bez boje.“

Češi ze zástupu jen mlčky opláceli zarytými pohledy.

„Však počkejte, vy blázni, až dojde na lámání chleba. Bude vám pěkně úzko, až na vás Němci vletí. My jsme viděli jejich armádu i tu vaši. K čemu vám budou jezdecké pluky proti tankům? Jsme rádi, že jedeme pryč, do Francie, kde na nás čeká naše armáda a moderní zbraně.“

Polda se ušklíbl při vzpomínce na představy, se kterými odcházel do odboje nejen on, ale desítky dalších. 45. letka Leteckého pluku 3 se s Poldou rozloučila 21. března 1939. Nový státní útvar, Protektorát Čechy a Morava, letce ani armádu už nepotřeboval. Jeho ochranu velkoryse převzala branná moc třetí říše. Ne každý se však spokojil s novým pořádkem. Záhy se začaly tvořit ilegální organizace, které pomáhaly zejména vojákům bývalé republiky uskutečňovat útěky do zahraničí. Po vzoru legionářských jednotek z první světové války tam měly být organizovány jednotky exilové armády.

Utíkalo se různě. Kdo měl známosti a prostředky, mířil přímo do Francie či do Velké Británie, ale to byly spíše výjimečné případy. Ostatní se pokoušeli ilegálně odejít přes Maďarsko do Jugoslávie nebo do Rumunska a odtamtud do Francie.

Nejvíce uprchlíků však směřovalo na jaře a v létě roku 1939 do Polska. Byl to slovanský stát a přechody hranice byly zpočátku snadné. Všichni předpokládali, že Francie, plna studu nad svou účastí na mnichovské zradě, se v duchu svých předchozích spojeneckých závazků postará o naše uprchlíky. Přání však bylo otcem myšlenky a skutečnost působila jako studená sprcha.

Polda Šrom překročil polské hranice 15. června. Po prezentaci na konzulátě v Krakově (Československá legace v Polsku zůstala zachována i po 15. březnu 1939, měla však jen polooficiální statut) byl jako ostatní odeslán do sběrného tábora v Malých Bronowicích. Tady Poldu čekala první deziluze.

Šeptané pověsti v protektorátu tvrdily, že na území Polska se zakládají československé pluky vedené známými důstojníky. V bronowickém táboře bylo pár stovek uprchlíků. Pravda, většinou šlo o bývalé příslušníky armády, ale mezi nimi bylo také mnoho civilistů. Co jedinec, to názor, kdekdo by chtěl velet a každý byl ochoten rozkazovat. Délesloužící poddůstojníci, nepochybně páteř předmnichovské armády, byli nejjednotnější a nejpočetnější složkou a ne každý důstojník jim byl po chuti. Atmosféru nejistoty umocňovala skutečnost, že polská vláda o naše uprchlíky neměla vůbec zájem. Polda Šrom nevěděl o tom, jaká politická jednání se kde vedou, ale z chování Poláků cítil pohrdání a povýšenost. Na jejich otázku „Proč jste se nebránili?“ neznal odpověď.

V táboře se Polda setkal s mnoha kamarády a známými, ať už ze stíhací školy v Prostějově anebo od leteckých pluků číslo 3 a 4. Dal se do party s Antonínem Vendlem a jeho kamarádem Josefem Dygrýnem. Spolu s nimi chodil na propustku do Krakova a společně s nimi držel službu na bráně. Život v Bronowicích byl totiž podle možností vojensky organizován a Polda se nemohl ubránit úsměvu, když viděl stráže, jak v civilu a s klackem přes rameno chodí podle plotu.

Organizační i materiální neutěšené poměry mnohé uprchlíky odradily, takže odcházeli, aby se pokusili o odchod za hranice vlastními prostředky; několik se jich dokonce vrátilo do protektorátu. Jiní dávali svou nespokojenost najevo tak vehementně, že byli ze skupiny vyloučeni.

Velké pobouření vyvolala zpráva, že jediná možnost legálního odsunu do Francie je podmíněna podpisem pětiletého závazku služby v cizinecké legii. Československý vicekonzul v Krakově Dr. Henzl musel vynaložit nemálo výmluvnosti, aby pobouřené krajany přesvědčil, že závazek je formální a v případě války bude okamžitě zrušen.

„To je moc dobrý,“ nechal se při podepisování závazku slyšet Jožka Dygrýn, „ale jestli válka nevypukne, tak s náma Francouzi vytřou Saharu.“

Polda rozmrzele přikývl. O cizinecké legii toho moc nevěděl, ale to, co slyšel, mu stačilo. Do Bronowic již přišly dopisy od našich vojáků, kteří odešli do Francie s prvním transportem, a ti o legii nepsali nikterak příznivě. Kromě toho Poldu nenadchly ani kursy francouzštiny pořádané v táboře. Po měsíci a půl nucené nečinnosti byl však rád, že se jejich transport vydal na cestu.

„Pochodem vchod!“ zavelel štábní kapitán Čížek.

Dlouhý had čtyřstupů se pohnul. Polda si nadhodil řemen svého tlumoku a vykročil. Na ulicích Čechoslováci vrhali kolem sebe zvědavé pohledy, jako by čekali, že za každým rohem už uvidí moře, se kterým se většina z nich až dosud nesetkala. Také místní obyvatelé se zastavovali a se zájmem sledovali dlouhý průvod, táhnoucí se ulicemi města. Pochod neskončil v přístavu, ale v Turistickém domě. Ten však nestačil zdaleka pro všechny, a tak se vojáci poskládali na dvůr a na chodníky, jak jen to šlo, a menší skupinky chodily dovnitř na snídani.

Když došla řada na Poldu a jeho kamarády, zůstali koukat na tu spoustu dobrého jídla, která se objevila na stole. Po takřka dvouměsíčním živoření v Bronowicích to vypadalo jako hotový zázrak.

„To už jistě platí Francouzi,“ prohodil Tony Vendl.

„Proč myslíš?“

„Taková hromada rekrutů do cizinecký legie jim nespadne do náruče každej den. To už jim stojí za to dát něco na stůl, abysme si to snad nerozmysleli. Však oni si to od nás vojenští páni ve Francii vyberou i s úrokama.“

Kolem poledního vyrazil průvod znovu. Tentokrát už mířil do přístavu. Ulice dostávaly charakteristický ráz a ve vzduchu byla cítit vůně soli. Pak se průvod dostal až k molům a Čechoslováci poprvé uviděli moře. Zatím to byla jen špinavá voda stojící v docích, ale přesto byli všichni velmi vzrušeni. Míjeli zakotvené lodě, jejichž jména na ně dýchala dálkou a zarostlí námořníci je mlčenlivé pozorovali z palub.

„Myslíš, že je to opravdu slaný, Poldo?“

„Vím já? Klidně si to můžeš ochutnat sám. Já ti zatím podržím ranec.“

Pak proběhlo celní odbavení a kontrola dokladů. Nikdo neměl pas, jen list papíru s nalepenou fotografií. Polští úředníci nedělali problémy. Věděli, že uprchlíci, kteří mají namířeno do cizinecké legie, jim toho ze země mnoho neodvezou. Nalodění na dánskou loď Kastelholm proběhlo hladce a letci byli příjemně překvapeni čistými a dobře vybavenými kajutami, ve kterých byli ubytováni.

Při ubytovávání se to trochu promíchalo. Chudák stevard netušil, kdo z pánů je důstojník a kdo pouhý rotmistr, a tak přiděloval kajuty od oka. Tím pádem se několik důstojníků cítilo zkráceno ve svých právech, zatímco mužstvo se vším bavilo.

Polda se však nezdržoval hloupostmi, hodil si tlumok na kavalec a už utíkal na palubu, aby o nic nepřišel. Většina vojáků už byla nahoře a pozorovala přípravy k vyplutí.

Překvapením však nebylo konce. K lodi dorazilo několik polských důstojníků a začalo nenadálé vyjednávání. Každý, kdo se již dříve přihlásil do polského letectva (a byl odmítnut), teď mohl – včetně nových zájemců – využít nabídku ke vstupu do polské armády. (Někteří letci požádali polské úřady již v době svého pobytu v bronowickém táboře o přijetí k polskému letectvu) Mezi vojáky u lodního zábradlí to zašumělo nevolí.

„To jste si vzpomněli pozdě, holečkové. Nám už jede tramvaj.“

„A co bysme tu dělali?“

„Vždyť sami nemáte na čem lítat!“

„Zakládáte si taky cizineckou legii?“

Poláky pokřikování davu nevyvedlo z míry. Mohou pány ubezpečit, že jejich vláda už objednala ve Velké Británii a ve Francii nejmodernější letadla, která přijdou co nevidět. Kromě toho zůstanou československé hodnosti zachovány i v polské armádě.

Rozpoutala se bouřlivá diskuse, která místy přerůstala i ve skutečné hádky. Jednotlivé skupinky se přely o to, zda odjet nebo zůstat. Vznikl nevojenský zmatek, který vlastní důstojníci sledovali znepokojenými pohledy. Jmenné seznamy účastníků transportu byly již uzavřené a jejich kopie odeslané napřed do Francie. Nebylo žádoucí, aby za těchto okolností Čechoslováci zůstávali v Polsku.

„Sakra, uhněte z cesty,“ dral se z řady četař – polní pilot Jaroslav Dobrovolný.

Poručík Fechtner mu zastoupil cestu.

„Uvědomuješ si, co děláš? Už jsi podepsal závazek.“

„Jo, ale to nám říkali, že to jinak nejde. A pak, jsem tu snad dobrovolně, ne?“

Několik vojáků kolem se zasmálo, jiní se přidali na stranu důstojníka. „Nechte toho, nemá cenu mě přemlouvat. Já zůstanu tady a domů budu koukat aspoň přes čáru z ajráku. A taky se tady domluvím. A to je víc, než můžete čekat v tý tramtáriji.“

Mladý letec se odhodlaně protlačil z řady a spolu s ním vystoupili jeho kamarádi, rotmistři „Dědek“ Flekal a Mokrejš, četař Motyčka a desátník František. Celkem loď opouštělo třináct letců, samých poddůstojníků.

Polda zaváhal. Na tom, co říkal Jarda Dobrovolný, něco bylo. Otočil se na Tonyho a ten pokrčil rameny.

„Podívejte,“ řekl Jožka Dygrýn. „Jestli bude válka, tak jí bude dost i pro nás ve Francii. A že by mi Poláci přirostli k srdci, když nám sebrali Těšín, to se říct nedá. Jednou jsem už podepsal, že jedu, a měnit to nebudu.“

Polda však stále nebyl přesvědčen a také Tony se tvářil nerozhodně.

„Ať teda rozhodne náhoda.“

Dygrýn vylovil z kapsy desetigrošovou minci.

„Panna je Polsko, orel Francie.“

Polda s Tonym mlčky přikývli. Lesklá mince opsala ve vzduchu oblouk, Jožka ji hbitě zachytil a připlácl na hřbet ruky.

„A je to jasný. Jedeme do Paříže.“

A při tom zůstalo. Jen Polda se ohlížel za skupinkou kamarádů, kteří odcházeli s polskými důstojníky pomalu pryč, a nebyl si jist, zda by neměl jít s nimi.

Na nábřeží pak zahrála na rozloučenou hudba a deset minut před čtvrtou konečně zahoukala siréna. Paluba lodi se zachvěla a lodní šrouby se daly do pohybu. Polda stál mezi kamarády u zábradlí a pozoroval zakotvené lodě a vysoké jeřáby, které zvolna míjeli. A už tu byl poslední maják a loď vyplula na volné moře.

Původně slabé houpání lodě na vlnách postupně zesilovalo. Letci přestávali obdivovat krásný západ slunce a jeden po druhém se nakláněli přes zábradlí. I Polda se svou železnou náturou byl najednou v koncích a opřený o zábradlí mezi Karlem Kuttelwascherem a poručíkem Kimličkou zvracel do moře.

„Tohle mi byl čert dlužnej. Kdybych to věděl, tak sem raději zůstal v Polsku.“

„Ale na druhou stranu je třeba vidět i výhody lodní dopravy,“ oslovil ho pobledlý poručík Kimlička, který se držel zábradlí nalevo od něho. „Podívej se, ještě před chvílí se tu všichni málem pohádali a za malou chvíli tu bez rozdílu šarží svorně krmíme ryby. Tahle mořská nemoc je jedinečná demonstrace jedinečné jednotnosti.“

„Ježíš, pane poručíku, nechte těch řečí, mně už je dost blbě od toho, jak to s náma houpá.“

Do západu slunce však silnějším povahám otrnulo a vyrazili na prohlídku lodě. Námořníci jim v tom nikterak nebránili a někteří se s Čechoslováky domlouvali německo-francouzskou hatmatilkou.

Polda se přidal k jedné skupince, kde Tony Vendl se svou školní francouzštinou slavil úspěchy. Zarostlý matros mu celkem ochotně odpovídal. Čechy zná, jak by ne, vezl jich pár set do Francie při poslední plavbě. Tehdy řádila velká bouřka a kapitán se chtěl schovat v některém přístavu, ale ti divní lidé, ti vojáci bez uniforem za ním šli a řekli mu, že prý v Německu na ně čeká gestapo, a tak zůstali přes noc na moři. Ano, bouřka byla zlá, ale přečkali to a teď jsou už ve Francii.

Letci se po sobě podívali. Že budou obeplouvat Německo samozřejmě věděli, ale na to, že by tam jejich loď mohla přistát, dosud nikdo nepomyslel.

„No nazdar,“ prohodil jeden, „to by byl pěknej binec, přistát u skopčáků. A nemuselo by to bejt ani kvůli bouřce, stačila by jen nějaká malá závada na lodi.“

„Nestraš, máme francouzský papíry.“

„Jo, ale právě že jenom ty papíry. Francouzsky skoro nikdo neumí.“

„Tak se budeme vydávat za skauty na výletě nebo za Doležalovu cestovní kancelář.“

Diskusi přerušil gong, volající k večeři. Kdo přemohl podrážděný žaludek, dobře se najedl, protože na lodi se nijak nešetřilo. Také Polda opatrně spořádal svou porci a znovu se vydal na palubu. Se setměním se však zvedl ostrý vítr a tak se raději vrátil do kajuty.

Na druhý den ráno zakotvila Kastelholm v dánském přístavu Frederikshavn, aby doplnila vodu a palivo. Nikdo z pasažérů nesměl vystoupit na břeh, ale někteří vojáci využili přistání i tak a posílali domů pohlednice koupené na lodi. Polda se však rozhodl po poradě s kamarády, že nebudou riskovat a ohrožovat své rodiny a příbuzné pohlednicemi z ciziny. Dost obtíží jim už jistě způsobil jejich odchod za hranice.

Ve dvě hodiny odpoledne loď znovu vyplula. Další plavba probíhala bez zvláštních potíží a za pěkného počasí a klidného moře. 28. července propluli Skagerrakem a v noci na 1. srpna zakotvili před francouzským přístavem Calais.

Ráno bylo lodi povoleno vplout do přístavu a po osmé hodině byli Čechoslováci už vyloděni. Hned na molu je přivítal štábní kapitán Pernikář v československé uniformě, kterého doprovázelo několik francouzských důstojníků. Poprvé tehdy uviděli tmavou modř leteckých stejnokrojů, poprvé uslyšeli francouzské povely. Po krátkém projevu zazpívali hymnu a poté byly rozdávány potraviny.

„Nezačíná to špatně,“ konstatoval Polda, když prohlížel balíček se sendvičem, ovocem a sýrem.

„Poldo, ty starej pokrytče,“ smál se Tony, „ještě předevčírem si vykládal, že si měl raději zůstat v Polsku. A teď si tě Francouzi koupili za kus žvance!“

„Ale kuš,“ odbyl ho Polda. „Jestli se ti to nelíbí, já to sním za tebe. A vůbec, nějak moc mluvíš a tamhle zatím dávají kafe.“

Bylo oznámeno, že naši důstojníci mají být odesláni na jinou základnu než ostatní. Zakrátko pro ně také přijely kamióny, které je odvezly na nádraží.

„Co si teď počnem, když jsme zůstali bez velení?“ uškleboval se Jožka Dygrýn.

„Spíš co si oni počnou bez nás,“ zabručel Polda. „Komu teď budou velet?“

Brzy však byli odvedeni na nádraží i poddůstojníci a v 11.45 už odjížděli pařížským rychlíkem. Cesta rychle ubíhala, zatímco všichni zvědavě sledovali okolní krajinu. V 17.30 už byli Čechoslováci v Paříži na Severním nádraží.

„No tak teda Paříž,“ poznamenal Tony, „a docela jsme přijeli i první třídou jako páni.“

Na nádraží už je očekávaly kamióny, které odvezly letce na pařížské předměstí Place Ballard na ministerstvo letectví. Cestou se všichni nemohli vynadívat na pouliční ruch a jejich pohledy přitahovala hlavně štíhlá Eiffelova věž.

Na ministerstvu letectví je uvítal starý seržant v usmolené uniformě a bez dlouhých okolků je zavedl do jídelny mužstva technického praporu. Poldu překvapil velký nepořádek, který tu panoval, ale ještě větší překvapení pro celou skupinu bylo, když zjistili, že stravy se vydává, kolik kdo chce, a k tomu i víno, které lhostejní francouzští vojáci konzumovali přímo po litrech.

Po večeři bylo sto dvacet rotmistrů a poddůstojníků odvedeno do nedaleké zrušené továrny Zig – Zag, kde již byla ubytována skupina letců, která přijela z Polska do Francie před nimi. Teprve teď vypuklo to pravé uvítání. Kamarádi si nadšeně tiskli ruce a hned si navzájem sdělovali své zážitky. Nově příchozí letci se zajímali zejména o svou nejbližší budoucnost. Jejich kamarádi jim však mnoho říct nemohli. Byli zde už několik týdnů a zdálo se, že francouzská administrativa nijak nepospíchá. Po zdravotních prohlídkách byly malé skupinky letců odesílány do Marseille a odtud do posádek cizinecké legie v severní Africe.

Jinak si každý může dělat, co chce, na stravu se chodí do kasáren v areálu ministerstva. Ubytování v obrovské hale nestojí za moc. V noci je zima a spí se na slamnících na podlaze. Jedenkrát týdně je vyplácen pětifrank a tato almužna stačí sotva tak na dvě krabičky nejlevnějších cigaret.

Polda brzy poznal sám na sobě život uprchlíků v Paříži. Bez centimu v kapse procházel s kamarády městem, okukoval pamětihodnosti a snažil se pochytit něco z francouzštiny. Potají se obdivoval Tonymu, který se dokázal docela dobře domluvit. Všichni svorně záviděli bývalým dopravním pilotům, kteří nejenže vládli francouzštinou dokonale, ale navíc tu měli známé, kteří se o ně postarali, třeba tak, že je u sebe nechali bydlet anebo alespoň vykoupat v teplé vodě. Polda tu známé neměl, a tak se jako všichni ostatní myl ve studené vodě z hydrantu na nádvoří továrny, k velkému pobavení kolemjdoucích Pařížanů. Spal dál na slámě a prádlo si pral ve stejné vodě. Někteří vojáci, v civilu řemeslníci, si hledali práci v malých dílničkách na pařížských předměstích, protože každý frank na přilepšenou jim přišel vhod.

„Když si vzpomenu,“ lamentoval Jožka Dygrýn, „jak mi ten trouba ze Svazu letců vykládal, že si s sebou nemáme brát žádný peníze. Že prej se tu o nás postará naše armáda. A přitom ti tu ještě pořád dají frank za korunu.“

„Tak si to tak neber, přijdeš o víc,“ těšil ho Polda.

Nečinnost však netrvala dlouho. Jednou při obědě vstoupil do jídelny známý seržant s kusem papíru v ruce. Kopnutím za sebou zavřel dveře a hned začal rychlou a nesrozumitelnou francouzštinou číst.

„Co to zase chce?“ otočil se Polda na Tonyho.

Kamarád chvíli soustředěně poslouchal.

„Spadla klec, Poldo. Zítra ráno odjíždíte z Lyonského nádraží do Marseille.“ Do začátku války zbývalo už jen patnáct dnů.

II. FRANCOUZSKÉ INTERMEZZO

„Nálet! Všichni do krytu!“

Sirény svým kvílivým hlasem vyhlašují letecký poplach. Šest mladých letců svlečených do půli těla se dále vystavuje paprskům červnového slunce. Už si zvykli. Od 2. června 1940, kdy nastoupili do bojové letecké školy v Bourges, byl vyhlašován letecký poplach každý den, ale zatím se nic nestalo. Francouzští vojáci za povzbuzování hulákajícího tlustého kaprála sice odcházejí do blízkých zákopů, ale jejich liknavé pohyby také prozrazují, že ani oni to nemyslí příliš vážně.

Polda Šrom otevřel oči, zvedl hlavu a rozhlédl se po obloze. Jasné modré nebe, nikde ani mráček, tím méně nepřátelské letadlo.

„No jo, zase nic,“ zívl. „Kdyby nás raději pustili nahoru. Takhle těch pětadvacet hodin neodlétáme ani do konce války.“

Pepík Mašat se nadzvedl na lokti, aby přiložil polínko ke kritice nepochopitelného rozkazu francouzského velení nalétat dvacet pět hodin na dvoumístném školním letadle Morane Saulnier MS.230. Už otevíral ústa, aby po několikáté a po několikáté zcela zbytečně připomněl, že vycvičení piloti z československé armády by měli být už dávno na frontě a ne v nějaké improvizované letecké škole, ale svou repliku už nevyslovil. Vytřeštil oči na půl kilometru vzdálenou baterii protiletecké obrany letiště, která jakoby vyletěla do vzduchu, když všechna její děla současně vypálila. Ještě než dozněla salva, začala střílet další děla rozestavěná po okraji letiště a na střeše kasáren se rozštěkaly protiletadlové kulomety. Rychlý pohled nahoru prozradil vše. Roje teček na obloze se rychle přibližují.

„Teď je to doopravdy! Všichni pryč!“ křičí Kuba Dubec.

Za zvyšující se palby děl a sílícího hukotu leteckých motorů se letci chvatně rozbíhají na všechny strany. Polda Šrom a Tony Vendl běží alejí podél silnice od kasáren k vesnici. Ale to už se do bouchání děl a vytí motorů mísí jiný zvuk. Hvízdání nejprve nevýrazné, které postupně sílí, až přerůstá v drásající jekot. I když Polda ani Tony dosud ostré bombardování nezažili, vědí, o co se jedná. Hodili sebou do příkopu u silnice, prudce oddechují a tlačí čela do trávy. Mohutná detonace otřese zemí a za ní další. Vzadu někdo naříká, tlaková vlna láme větve a do stromů se zasekávají střepiny. Protiletadlová palba slábne, až docela utichá. Je slyšet zlostné vrčení motorů, které se pomalu vzdaluje. Nálet trval naštěstí jen krátce.

Jakmile dozněly poslední exploze, oba letci ze sebe sklepali hlínu a větve a vydali se mezi zmrzačené stromy, pod nimiž podle naříkání tušili raněné. Mezi změtí větví tu leželo dětské tělíčko. Malá Denisa z vesnice, která chodila až na okraj letiště, aby mávala letadlům, miláček a maskot celé posádky, tu leží zakrvácená s těžkou ranou na hlavě. Je při vědomí, ale v šoku a usedavě pláče. Tony rychle nadzvedává větve a Polda bere opatrně děvčátko do náruče. Ale kam teď? Kasárna hoří, to je vidět odtud, také tam budou ranění a o pomoc nouze.

Zamířili proto s raněnou do vesnice, když tu jako zázrakem přijíždí vojenská sanitka. Řidič veze raněné z letiště do nemocnice, ale na Tonyho mávání zastavuje a ochotně bere Denisu k sobě do kabiny. Ještě slibuje, že pojede rychle a okamžitě startuje.

Když sanitka zmizela v zatáčce, oba se na sebe v nastalém tichu omámeně podívali. Jejich první bojový křest. Tak takhle si ho nepředstavovali. Mysleli, že se budou na nepřátelské bombardéry dívat z kabin moderních francouzských stíhaček, které jim slibovali ještě v Polsku při náboru do cizinecké legie. Mysleli, že na nepřátelské bombardéry budou útočit palbou z palubních zbraní a ne před nimi utíkat.

Navíc nevyšel ani jejich únikový plán. Pro případ nepřátelského náletu předpokládali, že bombardéry poletí od linie fronty a přiblíží se k nim po čáře statek – les. Proto se domluvili, že po vyhlášení poplachu budou utíkat po silnici do vesnice, čili v pravém úhlu od osy letu útočících bombardérů. Silnici navíc lemovala vzrostlá alej, od které očekávali, že je schová. Němečtí letci si však pro orientaci vybrali právě silnici a k letišti se přibližovali podél ní, takže sypající se pumy vlastně oba piloty pronásledovaly.

„To bylo těsně,“ ukázal Tony hlavou přes silnici k nejbližšímu dubu, kde střepina přesekla větev silnou jako lidská noha.

„Jen až mi přijdou do ruky, pazúři,“ odplivl si hněvivě Polda a vykročil zpátky k letišti.

Na přistávací ploše bylo vidět několik kráterů, opodál dohoříval jeden hangár. Také ubikace dostaly zásah, ale celkem to nebylo nejhorší. Pumy měly dost velký rozptyl, zřejmě proto, že bombardéry je vysypaly ze značné výšky. Hůře dopadla nedaleká letecká továrna.

Když Polda s Tonym přecházeli letištní plochu, zvedl se z nedalekého okopu tlustý kaprál a začal na ně pokřikovat.

„Co to mele?“ chtěl vědět Polda, který byl s fracouzštinou neustále na štíru.

„Máme se prý schovat,“ přeložil Tony. „Říká, že Němci jsou nad letištěm, a když nás uvidí, budou znovu bombardovat.“

Polda se užasle podíval na oblohu. Někde velmi vysoko a mimo dohled se slabounce ozýval motor letadla.

„Ty troubo, z pěti tisíc tě nemůže vidět,“ utrousil dobrácky a skoro mu bylo vyděšeného kaprála líto. Ten za nimi stále pokřikoval, ale jen polohlasem. Přitom se díval nahoru, jako by se bál, že i jeho křik přiláká bombardéry zpět.

Budova kasáren měla vymlácená okna a jedno křídlo v sutinách. Šrom se pozorně zadíval do hemžení vojáků, kteří vynášeli z rozbitých ubikací svůj ubohý majetek.

„Martinec, Dubec, Mašat a tamhle Novotný. Je to dobrý, jsme tu všichni,“ oddechl si.

„No to je dost, že jdete,“ uvítal je Dubec. „Už jsme mysleli, že jste utekli až do Paříže. Tobě se něco stalo?“ otočil se na Šroma.

Polda sledoval jeho pohled a pak zalovil v kapse pro kapesník.

„Ne, to je krev raněných.“

Nechtěl jim teď o Denise nic říkat. Francouzští vojáci se chovali ustrašeně a stále se rozhlíželi po obloze.

„Vsadím se,“ prohodil Tony, „že při příštím zahoukání budou v krytu raz dva.“

„No však ty taky, ne?“ opáčil Mašat.

„Jo, a toho chlapa jste viděli?“ ptal se Dubec Poldy.

„Jakýho chlapa?“

„No když to začalo padat, skočili jsme s Jardou tamhle do zákopů a najednou vidíme, jak si to po silnici mašíruje ten chlap. Podle silnice to bouchá jak vo božím těle, všichni se krčíme v díře a von jako by se nechumelilo. Když to odtroubili, byl skoro u nás a frantíci mu tleskají, že prej to je pravá francouzská odvaha a někdo hned odpovídá, že ten chlap byl u Madridu a takovej malej nálet ho nemůže rozházet. No tak jsme šli k němu a ukázalo se, že je to sedlák z vedlejší vesnice, ten, co prodává víno a je hluchej jako pařez. Akorát povídá, že mu bylo divný, kam to všichni uhánějí.“

Druhý den se škola přesunula z ohroženého letiště Bourges na louku u vesnice vzdálené asi osm kilometrů. Češi suverénně přelétli své morany a hlásili se o pokračování ve výcviku. Velitel školy skutečně nechal rozepsat lety a francouzští instruktoři neochotně uposlechli. Každý den byl však vyhlašován letecký poplach a často bylo vidět svazy německých bombardérů mířící do vnitrozemí. Češi jen marně skřípali zuby a snažili se urychlit svůj výcvik.

V nedaleké továrně, kde se kompletovaly stíhačky Curtiss H.75 z amerických dodávek, se bojovalo. Francouzští a polští zalétávací piloti startovali v malých rojích nebo jednotlivě proti bombardérům. Po jednom boji přistál francouzský pilot s prostříleným curtissem na školní louce. Zatímco mechanici ošetřovali jeho letadlo, vyčerpaný letec vyprávěl shromážděným frekventantům školy o těžkém boji s přesilou, ze kterého jen stěží vyvázl.

„Bylo nás málo,“ řekl na závěr.

Měl prázdný pohled a ruka s cigaretou se mu třásla. Jen Tony dokončil překlad, Polda zbrunátněl.

„Pšákrev cholera!“ zanadával polsky. „Bylo jich málo! A my se tady učíme lítat! A přitom v tej fabrice mají vždycky alespoň deset mašin pohromadě. Zeptej se ho, jestli by nám jich sem pár nepřelítli, že jim pomůžeme.“

„Proč ne,“ pokrčil tovární pilot rameny. „Domluvte to s commandantem.“

Jenže velitel školy nechtěl ani slyšet. Jeho žáci musí plnit výcvikový program a není čas na podobné hlouposti. Do stíhačky si může sednout jen řádně vycvičený pilot. Tony Vendl překládal Francouzovu odpověď pro jistotu jen volně, ale Polda stejně vztekle mávl rukou a odešel bez pozdravu. Při nejbližším samostatném letu místo předepsané glisády před přistáním předvedl několik akrobatických figur v malé výšce, že i obvykle arogantní mechanici koukali s otevřenou pusou. Velitel školy si obratem pro Poldu vzkázal a velkolepě mu vynadal, což se ovšem z valné části minulo účinkem, protože mu vytáhlý Moravák z devadesáti procent nerozuměl, a i kdyby rozuměl, neudělalo by na něho plukovníkovo vystoupení velký dojem. Opožděně přispěchavší Tony Vendl se svou školní francouzštinou se sice snažil velitele umluvit, ale ten se nedal.

„Váš přítel nemá na stíhacího pilota dostatek kázně. Přeložíme ho k bombardérům. Právě se formuje výcvikové středisko v severní Africe.“

Výcvik byl totiž přes všechna zdržení u konce, neboť každý z frekventantů školy nalétal požadovaných dvacet pět hodin. Část letců byla určena pro další stíhací výcvik, část měla pilotovat bombardéry, mezi nimi jako jediný Čechoslovák Polda Šrom. Nakonec česká delegace velitele umluvila, aby netrhal jejich skupinu a nechal „čížky“ pohromadě. Plukovník ještě chvíli dělal drahoty, ale nakonec souhlasil, patrně proto, aby měl pokoj.

Večer probleskla zpráva, že budoucí stíhači se mohou přihlásit do zrychleného stíhacího kursu, který bude organizován v jejich novém působišti La Rochelle současně s normálním přeškolovacím kursem pro stíhací letouny. Polda s Tonym horují pro zrychlený kurs, ale ostatním se to nezdá. Válečná porada končí hádkou, ostatně zcela zbytečnou, jak se později ukázalo.

Druhý den ráno se letci dozvěděli, že padla Paříž. Bylo 14. června 1940.

„Držte si klobouky, jedeme z kopce,“ komentoval to Vendl. Polda přikývl.

„Nejvyšší čas odtud vypadnout. Přestává se mi to nějak líbit.“

Následující den konečně vojenský byrokratický aparát vystavil cestovní příkazy. S lehkým srdcem se Češi rozloučili s Bourgesem a spěchali na nádraží. Už cestou však viděli tisíce uprchlíků a při přestupování v Poitiers se dozvěděli, že maršál H. P. Pétain požádal Německo o sdělení podmínek k uzavření příměří. Někteří Francouzi přijali zprávu se slzami v očích, jiní lhostejně. Situaci však všichni hodnotili stejně. „Je konec.“

„To jim to dlouho nevydrželo,“ řekl Vendl a ukázal na válečný plakát visící na zdi nádraží. Mapa světa s vyznačenou Francií a všemi koloniemi, proti které se krčilo Německo. „Zvítězíme, protože jsme silnější,“ hlásal velký nápis.

„Jo,“ souhlasil Polda. „Takový měli taky v Polsku, pamatuješ? Swego nie damy! Viselo to v Krakově na každým rohu. A ten jejich maršál tam byl na fotce, jak přehlíží polskou armádu. No a kde jsou teď? Ve stejným průšvihu jako my. Tak pojď, ať nám to neujede.“

Na nádraží byli také belgičtí vojáci, kteří stáli bezradně u vlaku. Francouzi na ně pokřikují, posmívají se.

„Co udělal ten váš král, špinavec?“

Málem se strhla rvačka. Jak v těžkém snu se oba letci snaží dostat dál. Tony vyjednává francouzsky, Polda razí cestu tvrdými rameny.

Vojenské konzervy došly, ale to nevadí. Konečně přijíždějí do La Rochelle. Ve městě je nepředstavitelný zmatek, nic nefunguje. Nad přístavem však hlídkuje dvojice anglických letadel a chrání svou armádu, která je právě evakuována. Poprvé je vidět něco jako kázeň. Vojáci britského expedičního sboru se drží v tvarech, mají zbraně a jsou vedeni důstojníky.

„Vedle nich vypadají frantíci jako cikánský tábor na pochodu,“ ulevil si Polda.

Angličané se loučí s Francií klidně, uprchlíkům rozdávají své příděly jídla a cigaret, ostatní materiál ničí, auta zapalují nebo shazují do moře.

Na letišti se Polda a Tony setkávají s dalšími československými letci, kteří již ukončili přeškolovací výcvik. Ptají se jich, co dál, ale nikdo neví. Francouzské velitelství si jich nevšímá, armáda už je v rozkladu. Konečně přichází telefonát z Bordeaux, kde je československý letecký depôt de guerre. A tak Polda skládá do chlebníku svých pár kousků prádla a nasedá do autobusu, který někdo z „čížků“ nečekaně obstaral, nebo spíše ukradl. Tony se vmáčkl za ním a autobus vyrazil po přeplněných cestách na jih. Brzy se však ukázalo, že denní přesuny nejsou bezpečné. Letouny luftwaffe (Luftwaffe (vzdušná zbraň), název pro německé vzdušné síly) nikým neohrožovány se jako draví ptáci proháněly po nebi a vybíraly cíle. Útočily na vše, co se pohybovalo, včetně civilních uprchlíků. Zakrátko byly příkopy podél silnic a cest lemovány ohořelými vraky automobilů a rozbitými povozy. Po nekonečné noci plné zastávek a objížděk dorazil autobus, když tak tak vyvázl z nočního bombardování, do Bordeaux.

Ve městě panovala naprosto nepřehledná situace a nakonec se ukázalo, že velení československého depotu už odjelo lodí do Anglie. Přístav byl opakovaně bombardován a naděje sehnat místo na některé z lodí mizivá.

Naštěstí se „larochellští“ setkali se skupinou poručíka Holečka, ve které bylo na dvacet dalších československých letců od nejrůznějších jednotek. Po společné dohodě všichni zamířili na jih do Bayonne, kam dorazili poměrně brzy. Ubytovali se ve vesnici pět kilometrů od města a důstojníci šli vyjednávat na francouzské velitelství. Francouzi jim nejprve slibují letadlo, které dopraví Čechoslováky do Anglie, ale tomu nikdo nevěří.

„Frantíci jsou v koncích. Musíme se postarat sami o sebe,“ zní závěr.

Jednotlivci i malé skupiny vyrážejí na průzkum do přístavu. Je tu několik lodí, které se chystají vyplout. Přístup na molo je však pečlivě střežen četnictvem, které dále propouští hlavně Angličany a pak osoby s úplnými doklady, opravňujícími je k vycestování. Málokdo z Čechoslováků měl vůbec propouštěcí rozkaz z francouzské armády, natož pak cestovní doklady.

V přístavu bylo několik dalších skupinek našich utečenců, převážně letců, ale také pěšáků a civilistů. Od nich se Polda dověděl, že nejnadějněji vypadá situace s jedním jugoslávským parníkem. Prý už byl navázán kontakt s posádkou. Kapitán by Čechy vzal, ale chce brzy vyplout, protože se bojí náletů.

Během dopoledne se všichni Češi soustředili v přístavu, kde se tísnilo již několik tisíc uprchlíků, kteří se snažili nalodit. Kordon četníků však byl nemilosrdný. Povídalo se, že takřka všechny lodě už jsou přeplněné utečenci a budou brzy vyplouvat. Letci se opět rozdělili na několik skupinek a každá z nich se snažila nalodit se samostatně. Tony s Poldou a několik dalších vtrhlo do přístavního bistra, kde bylo kupodivu prázdno. Poslední franky svého ubohého žoldu utrácejí za několik sklenek absintu. Přitom naslouchají roztrpčenému vyprávění našich pěšáků, kteří líčí marné ústupové boje a zklamání nad dezercí svých důstojníků.

„Kluci, právě přijel Štefan Osuský,“ (Štefan Osuský, československý vyslanec a člen Československého národního výboru ve Francii, později člen československé vlády v Londýně) vrazil do lokálu Ota Špaček.

„Myslíš, že nám pomůže na loď?“

„To těžko, má dost starostí s kuframa, co mu přivezla ta jeho limuzína. Spíš by je potřeboval vodnýst, než aby se staral o nás.“

„Ale doklady měl jistě v pořádku, však ho taky četníci pustili hned na loď.“

Vzápětí se ve dveřích objevil Tony.

„Kluci, rychle, naloďujeme se!“

Do „čížků“ jako když střelí. Polda prohrábnul kapsu a hodil na stůl všechny své zbylé peníze.

„To je konečně slovo.“

Celá věc ovšem nepostrádala humorný ráz. Nadporučík Fikerle, který se potloukal přístavem jako ostatní, byl oblečen do předválečné československé uniformy. Přitom zjistil, že ho četníci propouštějí až na molo. Patrně ho měli za Angličana. Fikerle se okamžitě snažil dostat ke schůdkům na palubu nejbližší lodi a při tom všem se tvářit dost sebevědomě. Když se nenápadně přiblížil k prvnímu schodu, přiběhla k němu starší dáma a podávala mu svůj pas jako ke kontrole. Než jí stačil cokoliv vysvětlit, například to, že neumí ani slovo anglicky, vytvořila se za ní malá fronta. Rychle polkl své námitky a začal kontrolovat cestovní doklady.

Zpráva se přístavem rozšířila rychlostí blesku a za chvíli se u holandského parníku Nový Zéland (Ve skutečnosti se jednalo o holandskou obchodní loď Königen Emma, kterou po kapitulaci Nizozemí převzalo britské námořnictvo a používalo ji pod jménem New Zealand) s anglickou posádkou tlačili nejen všichni Češi v přístavu, ale z jižní Francie vůbec. Nadporučík zkontroloval a na palubu pustil všechny „čížky“, kteří se ihned rozprchli po lodi a poschovávali se po všech koutech, aby je nikdo nemohl jen tak vyhnat, až se na to přijde. Ale posádka měla asi jiné starosti anebo neměla chuť z lodi někoho vyhánět.

Polda s Tonym a Otou Špačkem se schovali ve druhém podpalubí pod schody.

„Je to dobrý, máme skoro první třídu,“ radoval se Špaček.

„Jo. Až na ten šíf spadne bomba a bude se to potápět, tak už odtud nevylezem,“ odbyl ho Polda, ale spokojeně natáhl své dlouhé nohy.

Když loď ve čtyři hodiny odpoledne dne 19. června 1940 vyplouvala, měla na palubě padesát šest Čechoslováků. Před přístavem čekal torpédoborec jako doprovod a hned bylo veseleji. Večer se Češi sešli na palubě a dva důstojníci šli za kapitánem. Jako černí pasažéři očekávali nepříjemné jednání, ale kapitán je s anglickým klidem vzal na vědomí a jenom podotknul, že pro tolik lidí na lodi nebude mít dost jídla. O pitnou vodu však nemusí mít obavy. Pak ještě letce požádal, aby se přes den neukazovali na palubě v uniformách; jde přece jen o civilní loď.

Naši letci se shromáždili na pravoboku u záchranných člunů. Někdo vytáhl poslední konzervu, jiný se ukázal s lahví vína, ale nikomu nebylo do řeči. Nálada byla stísněná. Každý se v duchu loučil s Francií. S Francií, která je zradila v roce 1938 a teď je zklamala podruhé. Sama pozná, jak tíživá je německá okupace.

Pro tuto chvíli vyvázli, ale co dál? Co je před nimi? Jaké bude přivítání v Anglii a jak se tato ostrovní země ukáže ve smrtelném boji, který ji čeká? Vždyť byla poražena velká Francie, jejíž armáda byla po léta vzorem nejen pro naši předválečnou armádu, ale i pro armády dalších evropských zemí. Všichni si uvědomovali, že Anglie je poslední místo, kam mohou ustoupit. Poslední místo, kde mohou čelit nacismu. Za ní je už jenom moře.

Loď dodržovala zatemnění. Nikdo už neměl cigarety a tak seděli mlčky a potmě u lodního zábradlí, naslouchali tříštění vln o boky a čekali na svítání.

Dne 21. června 1940 dorazila loď Nový Zéland do anglického přístavu Plymouth.

III. PERUŤ NA POBŘEŽÍ

Vojenská dodávka projížděla zatáčky pobřežní silnice vedoucí po úbočí holých kamenitých kopců. Řidič, který cestu dobře znal, se po očku díval po svých pasažérech. Ti tři byli nepochybně cizinci, přestože na sobě měli šedomodré stejnokroje královského letectva s pilotními označeními nad levou kapsou a seržantskými prýmky na rukávech.

Ti tři za sebou měli dlouhou cestu. Skoro po celý předchozí den jeli vlakem od operačních výcvikových jednotek (Operational Training Unit, zkratka OTU (angl.)) až na sever, do Skotska, kde v přístavu Port Patrick čekali na loď. Ta je pod ochranou tmy, aby se vyhnula sladivým periskopům ponorek kriegsmarine (Kriegsmarine, název pro německé válečné námořnictvo), odvezla do Belfastu. Vylodili se s novým dnem a hned v přístavu na ně čekala dodávka, aby je dopravila na letiště jejich nové perutě, základnu RAF (Royal Air Force, Královské letecké síly (angl.)) Aldergrove.

„No nazdar,“ poznamenal Karel Čáp, „takhle nějak vypadá konec světa.“

„Mají to tu pěkný, ale umřít bych tu nechtěl,“ prohodil Polda Šrom.

Severní Irsko nevítalo naše letce právě nejpřívětivěji. Mezi kopci ležela mlha a drobně mžilo.

„Myslíš, že to tu takhle vypadá pořád?“ ptal se Vašek Baumann.

„Čerti vědí,“ zabručel Polda. „Spíš by mě zajímalo, jestli nás vopravdu veze na letiště. Spíš to vypadá na nějakej horskej prapor a já nejsem kamzík.“

„To víš, Prostějov to není. A jestli se mezi těma kopcema chodí na přistání…“

„A jestli je tu pořád takhle…“

„Podívejte tamhle,“ ukázal rukou Polda.

„To je moře?“ zeptal se svou strašnou angličtinou.

Řidič sice myslel, že seržant mluví dál svou mateřštinou, ale posunek pochopil.

„The lake, sir. But the watter is salt. And there is the airport.“ („Jezero, pane. Ale vodu má slanou. A tamhle je letiště.“)

Z mlhy vystoupil obrys budovy velitelství. Seržanti dali řidiči krabičku cigaret, kývli mu na rozloučenou a s vaky přes rameno šli hlásit příchod.

V kanceláři perutě jim pobočník ukázal, kam odložit pláště a nepromokavé pytle, pak je přejel pohledem, jako jestli je všechno v pořádku, a uvedl je k veliteli.

Od stolu jim vyšel vstříc urostlý důstojník, který – ač ještě mlád – měl již stříbrem prokvetlé skráně a na prsou stužku DFC (Distinguished Flying Cross, Záslužný letecký kříž (angl.). Toto vyznamenání bylo udělováno leteckým důstojníkům).

„Welcome at two four five squadron. („Vítejte u 245. perutě.“) Jsem váš velitel, Squadron Leader Simpson. Naše peruť patří stíhacímu velitelství a má za úkol provádět denní a v krátké době i noční ochranu našeho sektoru, tedy hlavně přístavu v Belfastu a také našich lodí v Severním průlivu. Ve výzbroji máme zatím hurricany I., znáte je?“

Když přikývli, pokračoval.

„Teď se půjdete ubytovat, najíte se a seznámíte se základnou. Zítra si odeberete výstroj a podle mapy a leteckých snímků se seznámíte s okolím. Pozítří v 10.00 se budete hlásit u mě. Flying Officer vám ukáže cestu. Pánové…“

Pobočník je vymanévroval z kanceláře a vedl je na ubikaci. Házeli zvědavé pohledy kolem sebe, pokud to mlha dovolovala. Viděli hangáry, přízemní budovy skladů a dílen, všechno pomalované maskovacím nátěrem. Před jedním dřevěným barákem se pobočník zastavil.

„To je ubikace poddůstojníků. Běžte dál a zaberte si volné postele. Chlapci vám už ukáží, co a jak.“

Chlapci byli reprezentováni mladým pořízkem v umolousaném battledressu (Bojová (pracovní) uniforma), který se zuřivým soustředěním psal nějaký dopis. Když uviděl nové příchozí, tak vstal.

„Sergeant Loveridge,“ představil se. „Are you those newcommers?“ („Vy jste ti noví?“)

Odpovídal mu Karel Čáp, který uměl anglicky nejlépe, ale přízvuk ho stejně prozradil.

„Tak Čechoslováci,“ usmál se jejich nový kolega a obdivně se zadíval na československé pilotní odznaky, které měli seržanti připnuté na pravé kapse uniformy.

„Už jsem o vás slyšel, máte peruť někde na jihu.“

„Dvě,“ (Ve skutečnosti v té době již existovaly dvě československé stíhací perutě (310. a 312.) a jedna bombardovací peruť (311.)) opravil ho Karel, „ale nás poslali sem.“

Seržantův úsměv se prohloubil.

„Tamhle jsou volné postele, vyberte si, které chcete. Uklízí tu skipper (Pomocník (angl.)). Když chcete vyžehlit uniformu, hodíte ji ráno prostě přes postel a on už to zařídí. Sloužil dříve jako stevard na lodích. Pijete tam u vás ráno v posteli čaj?“

„Budu střílet po každým, kdo mě probudí kvůli čaji.“

Seržant se zachechtal.

„Uvidíte, jak si zvyknete. Pít takhle ráno čaj je anglický mrav a skipper je toho mínění, že dokud se ctí starý mrav, je Británie neporazitelná.“

Když se Češi sešli při obědě v poddůstojnické jídelně s ostatními piloty, museli odpovídat na celou spoustu otázek. U kterého moře leží Československo, kolik má válečných lodí a kolik kolonií. Loveridge argumentoval tím, že o českém moři psal už Shakespeare. Baumann to zkoušel se Smetanou a Dvořákem, ale u rozjívených seržantů nepochodil.

„And are you, Srom, also from Czechoslovakia?“ („A ty, Šrome, jsi také z Československa?“) dotíral seržant Hill.

„Sakra, myslíš, že jsem Číňan nebo co?“ zahromoval Polda. „A co bych podle tebe měl být?“

„Já jen, že je to divné. Jméno máš jako Angličan, vypadáš jako Angličan…“

Polda jen zavrtěl hlavou a začal se lámaně vyptávat na službu. Angličané ochotně odpovídali. Ano, služba není tak těžká jako na jihu, kde zuří bitva o Británii (Letecká bitva o Británii, která začala prvními rozsáhlými nálety 2. a 3. letecké flotily luftwaffe dne 10. července 1940, měla být předehrou invazní operace „Seelöwe“, směřující k obsazení Velké Británie). Belfast je ale důležitý přístav, lodi sem připlouvají z Ameriky a zámořských kolonií a přivážejí strategické suroviny, které válečná výroba nutně potřebuje. Spáry luftwaffe se proto natahují až k Belfastu.

Přístavu nehrozí jen samotné nálety, stačí úspěšný let průzkumného letounu, který vyfotografuje vyplouvající konvoj. Vlčí smečka ponorek se už postará o další. Hurricany proto hlídkují nad přístavem a chrání konvoje nad mořem. Je třeba dodržovat přesně časy a znát signály, jinak…

„Už po nás párkrát stříleli naši,“ říká s úsměvem Mickey Hill. „Naštěstí měli špatnou trefu.“

„Občas po nás střílejí také Irové,“ dodává jiný pilot. „Náš sektor hraničí s neutrálním Irskem. Bandité to vědí, a když jsou na tom zle, koukají přeletět hranice. Je pro ně lepší dát se internovat tam než být zajatcem u nás.“

Angličané provedli nové kolegy po základně, nahlédli do hangáru a první den skončil, jak jinak, u sklenky irské whisky.

Toho večera Station Warrant Officer (Staniční rotmistr; ekvivalentní funkci v naší armádě zastával výkonný praporčík) zapsal do stavu nová jména: dne 27. 11. 1940 se u perutě prezentovali tři noví piloti, „Czech“ Sgt Vaclav Baumann, Sgt Karel Cap, Sgt Leopold Srom.

Za dva dny stáli Češi opět před velitelem.

„Have you recognised the Sector yet?“ („Seznámili jste se se sektorem?“)

„Ano, pane.“

„Výstroj máte odebranou?“

„Ano, pane.“

„Dobrá, půjdete nahoru. Poznamenejte si kursy a časy. Jde o seznamovací let, ale můžete se setkat s nepřítelem. Při odchýlení od kursu se vystavujete nebezpečí palby vlastního dělostřelectva. V jižním směru pozor na irskou hranici. Nějaké otázky? Vaše letadla jsou připravena před hangárem B.“

„Hergot, to je fofr,“ ulevil si Karel Čáp, sotva byli venku. „Už jsem si na to mohl zvyknout, ale pořád žasnu.“

Polda, který si nebyl jistý, zda Simpsonovi dobře porozuměl, roztáhl mapu.

„Ukažte, jak poletíme?“

Mapa ukázala kóty vysokých kopců, změť pobřežních zálivů a plochu Severního průlivu.

„No jasně, chce si nás vyzkoušet. Každý to máme jinak.“

„To se musíme vytáhnout,“ ušklíbl se Polda. „Srovnejme si čas, ať to klapne.“

Rozcházeli se k letadlům do boxů s vědomím, že československému letectvu nesmějí udělat ostudu. Polda nalétal v OTU na hurricanech přes patnáct hodin a proto mu kabina jeho stíhačky DX-W (Letouny britského letectva byly za války označovány zpravidla trojicí písmen, z nichž první dvě byly kódem perutě a třetí označením konkrétního letounu) připadala důvěrně známá. Zahřál rolls-royce a pozorně odstartoval.

Během letu si hlídal čas a pečlivě navigoval. Mapu měl na koleně a ověřoval si orientační body. Kurs byl pěkně zašmodrchaný a vedl Poldu po celém sektoru. Když po hodině a třiceti pěti minutách zakroužil nad letištěm, dotáhnul ho na křídlo hurricane s kódovými písmeny DX-U a zamával křídly.

„Vida, Karel je tady.“

Sotva mu Polda stačil odpovědět, už tu byl Vašek s DX-T na druhé straně.

„Klaplo to,“ usmál se Polda a zamířil nad letiště.

Ostatní se ho drželi křídlo na křídle a pak z formace provedli ukázkový „rozchod“ přímo nad budovou velitelství. V kanceláři velitele odstoupil Squadron Leader od okna, podíval se na hodinky a spokojeně pokývnul.

Po obědě Simpson vzkázal pro české seržanty znovu.

„Myslíš, že nás pochválí?“

„Jo, pošle nás na dovolenou.“

Velitel perutě přejel mladé letce zkoumavým pohledem.

„The new task for you, gentlemen. („Nový úkol pro vás, pánové.“) Tentokrát poletíte ve výšce třiceti tisíc stop a budete navigovat naslepo. Připravte si mapy.“

„To si dám líbit,“ pomyslel si Polda. „V deseti tisících metrech alespoň uvidím, jestli slunce ještě svítí.“

Znovu usedli do kabin hurricanů, Polda si v kokpitu DX-W nejdříve připíná a nasazuje kyslíkovou masku a poté otevírá ventil. Pohledem přejíždí přístroje a spouští motor.

Hned po startu táhne tvrdě stíhačku nahoru, aby co nejdříve dosáhl určené výšky. Hurricane poslušně šlape a blíží se k temné hranici nízkých mraků. Shora Polda vidí mlhu, rozlitou v křivolakých údolích mezi tmavými kopci. Moře působí jen jako nejasná šedá plocha a rozeklaná skaliska pobřeží ohraničuje bílá stužka příboje.

Náhle se příď letounu zabořila do nejnižšího pásma mraků jako do špinavé vaty. V kabině se setmělo, palubní přístroje matně fosforeskují.

Pojednou vyletí hurricane zcela nečekaně do plného slunečního jasu. Oblaka jsou bělostná, po šedi ani památky a obloha neskutečně modrá, až bolí oči. Polda honem přivírá víčka a lituje, že s sebou nemá tmavé brýle.

Dál drží kurs a vytrvale stoupá, až pásmo mraků zůstává hluboko pod ním jako obrovská zasněžená pláň. Ve výšce deseti kilometrů od země uvedl stíhačku do horizontálního letu, upravil úhel náběhu vrtule a snížil otáčky.

A potom se jen díval kolem sebe, naplněn povznášejícím šťastným pocitem, který zná jen letec nadoblačných výšek. Třeskutý mráz panující venku pronikl i do kabiny a za chvíli i otužilý Polda necítí nohy ani ruce, ve kterých drží řídicí páku. Let mu připomněl předválečnou službu u letectva, kdy na létání miloval ze všeho nejvíce let nad mraky, kdy letec vidí jen slunce a stín vlastního stroje, který ho sleduje na bílém podkladu mračen.

Slunce se sklánělo za horizont a barvilo mraky do červena, když Poldu vyburcoval hlas kontrolora ve sluchátkách a volal ho zpět na zem. S lítostí potlačil řízení a letoun poslušně sklonil příď. Před přistáním pocítil znovu chladem ztuhlé končetiny a těžkou únavu, třebaže let trval jenom hodinu.

Tři hurricany se sešly nad letištěm a ukázkově přistály. S/L Simpson je čekal u boxů.

„Good show, Czechs. („Dobrá práce, Češi.“) Zítra budeme pokračovat.“

Pokývnul jim a odejel. Vašek Baumann si rozepínal kožíšek a doloval z kapsy battledressu balíček cigaret.

„Zdá se, že si nás chce proklepat důkladně. Asi nám moc nevěří.“

Karel Čáp si od něho zapálil.

„Jeho starost. Docela by mi bodlo pivo.“

„Do vesnice je to nejmíň pět kilometrů,“ protáhnul Polda. „A jestli jsem správně porozuměl, tak bude zejtra repete. Tak snad bude stačit čaj. Stejně to jejich pivo za nic nestojí.“

Druhý den byl pro české piloty opravdu náročný. Nejprve předváděli jednotlivě leteckou akrobacii, sledováni pozorným zrakem velitele perutě. Když skončilo půlhodinové vystoupení každého z nich, následovala skupinová akrobacie. Naši se chtěli ukázat a opravdu se snažili, ale britská formace se od naší předválečné trochu liší. Především vzdálenosti mezi letadly jsou menší. Tento způsob létání s hurricany si vyzkoušeli už v OTU, ale teď na tom záleželo víc.

Každý hlídá koutkem oka přístrojovou desku, současně však sleduje vzdálenost k ostatním dvěma letadlům a jemně manipuluje se řízením, aby svou stíhačku udržel v sestavě.

Tento let trval přes hodinu, a když přistáli, byli všichni tři bez výjimky vyčerpaní.

„Žádná sláva, ty formace mohly bejt lepší,“ zhodnotil to Baumann.

Mezitím přijela cisterna a mechanici začali doplňovat do prázdných nádrží letadel palivo.

„Now have a lunch and afternoon you shall fly again,“ („Teď máte oběd a odpoledne poletíte znovu.“) oznámil jim vytáhlý mechanik v plátěném overalu.

„To snad vypadá, že německá invaze bude už zejtra, když nás takhle prohánějí.“

„Pořád lepší, než kdyby se nás báli pustit nahoru.“

Odpoledne absolvovali Češi další orientační let sektorem perutě. I tentokrát se v pravý čas sešli nad letištěm a dobře přistáli.

A pak znovu stáli před velitelem perutě v jeho kanceláři. Beze slov si je změřil, jejich log-booky (Zápisníky letů) měl rozložené před sebou na stole, ale jeho klidná tvář neprozrazovala vůbec nic. Piloti se v duchu ošívali. Tak co jim velitel řekne? Uspěli, neuspěli? Po chvíli mlčení si Squadron Leader odkašlal.

„Well, gentlemen, you will be at B-flight. You shall fly together.“ („Dobře, pánové, budete u B‑letky. Budete létat společně.“)

A bylo to.

Trvalo to však ještě skoro tři týdny, než byli naši piloti zařazeni do operačního létání. Mezitím do úmoru nacvičovali lety ve formaci, létali cvičné souboje a znovu se seznamovali se sektorem, až jim každý orientační bod přešel bezpečně do paměti.

Učili se leteckou angličtinu a Polda si vypomáhal tuhou kartičkou s nejdůležitějšími foneticky napsanými výrazy. Běda však, když kontrolor přidal ke strohým větám nějakou poznámku. Polda mířící na přistání zděšeně přitáhl řízení a přemýšlel, jestli mu to hlásí závadu na podvozku či kouř za letounem.

Učili je znát jednotlivé druhy hlídek, na které byla peruť vysílána. Věděli, že dusk patrol (Hlídka za soumraku) je první večerní hlídka, kdy letouny startují s padajícím soumrakem a každý pilot má určenou jinou letovou hladinu, aby nedošlo ke kolizi. Osamělý letec se svým strojem pak střeží nálety zkoušený přístav a vrací se po dvou hodinách s prázdnou nádrží na letiště, kde v černočerné tmě přistává poslepu mezi dvě řady poblikávajících světýlek, tolik připomínajících světlušky.

Polda měl raději dawn patrol (Ranní hlídka), poslední noční hlídku, kdy sekce sice startovala do tmy, ale vracela se za svítání, kdy křídla hurricanů ozářily první sluneční paprsky.

Seržanti věděli, že je čeká celkem pět druhů pohotovosti vždy podle situace.

Třicetiminutová pohotovost znamenala, že piloti musejí být na letišti a letouny připraveny tak, aby start mohl být uskutečněn do třiceti minut. Při této pohotovosti se daly hrát karty či pít čaj; času bylo dost.

Čtvrtý stupeň byla patnáctiminutová pohotovost, která stále znamenala vytopený barák pilotů s rozvrzanými židlemi a bednou od sucharů, na kterou bylo možné natáhnout si nohy. Plovací vesta mohla být přehozena přes opěradlo židle a start se dal do čtvrthodinky stihnout.

Ostřejší už byl třetí stupeň, zvaný readiness (Pohotovost). Hurricany stály na prahu dráhy, měly otevřené kabiny a mechanici pravidelně zahřívali motory. Piloti se s veškerou výstrojí museli zdržovat u letadel, aby start proběhl do dvou minut.

Druhý stupeň pohotovosti – stand by readiness – znamenal, že letouny již měly nahozené motory a piloti se museli zdržovat u letadel, aby mohli odstartovat do jedné minuty.

První stupeň byl nazýván immediate readiness a znamenal okamžitý start. Piloti sedící v kabinách hurricanů s běžícími motory čekali jen na signál scramble (Poplach), který byl vyhlašován buď vysílačkou nebo raketou.

To vše za každého počasí, ať mrzlo, že letci necítili nohy ani ruce, přestože jim až k letadlům vozili horký čaj, nebo za teplého počasí, kdy se pod kombinézami koupali v potu.

První operační let na sebe nenechal dlouho čekat. 19. prosince 1940 si „čížkové“ zalétali dopoledne v tradiční formaci, což jim tradičně lezlo krkem, a večer nastoupil Polda svou první dusk patrol.

Za houstnoucího šera se dva hurricany odlepily z dráhy a zmizely ve tmě. Piloti však marně prohledávali noční nebe nad Belfastem. Po hodině a dvaceti pěti minutách jejich let skončil, aniž došlo k setkání s nepřítelem.

V té době Polda už věděl, že letecké souboje nejsou u perutě tak častou záležitostí jako nad jižním pobřežím Anglie. Vzdušná ochrana Belfastu a okolí však byla krajně důležitá. Přítomnost stíhacích hlídek odrazovala německé bombardéry od útoků na lákavé cíle v přístavních docích. Při občasných výpravách do belfastského přístavu místní lidé s úsměvem zdravili šedomodré letecké stejnokroje. Věděli, že je nosí ti, kteří chrání nebe nad jejich městem.

A pak přišly vánoce, ty smutné vánoční svátky roku 1940. Nad Evropou ležel těžký mrak německé okupace a ani v Anglii nebylo veselo. První nápor blitzu (Blesk (něm.), termín pro bleskovou válku) byl sice odražen, ale nálety pokračovaly. Na ostrovním království přibývalo rozvalin a na hřbitovech čerstvé rovy. Světové velmoci dosud nezatažené do války vyčkávají. Nikdo neví, co bude dál.

Severoirské kopce ozdobil poprašek sněhu a Čechoslováci u 245. perutě slaví své první vánoce v Anglii, druhé v cizině.

Pravda, s minulými vánočními svátky, které Polda prožil v nuzných poměrech výcvikové základny v Chartres, se to nedalo srovnat. Teď je u bojové jednotky, má svůj letoun a obnovenou víru ve vítězství.

Ale přesto se trojice českých seržantů drží stranou. V jídelně poddůstojníků visí jmelí, pod kterým líbají podle anglického zvyku usměvaví piloti hezké a zčervenalé wafky (Women’s Auxiliary Air Force (Ženské pomocné letecké síly), WAAF. V hovorové mluvě se používalo pro označení příslušnic těchto složek slovo wafky). Podle jiného zvyku velitel perutě, S/L Simpson, obsluhuje své podřízené a s úsměvem roznáší talíře a nalévá čaj.

Pro samé služby a hotovosti nesehnal nikdo stromeček a tak Polda alespoň vytáhl z koutu starý věšák, na který s ostatními navěsil dlouhé trsy vřesu ozdobené blýskavými knoflíky z uniforem, staniolem z cigaretových krabiček a dokonce lesklými šrouby a maticemi, které dostali od mechaniků.

„Co asi dělají doma?“ neudržel se Karel. „Dobře jim jistě nebude.“

„Sakra, přece tu nebudem brečet jak svíčkový báby,“ zahučel Polda.

„Však se tu neschováváme. Co kluků tu už zařvalo.“

Druzí dva si vzpomněli na dopis z East Wrethamu, ve kterém jim kamarád psal o tragické havárii bombardovacího welingtonu naší perutě a sklonili hlavy.

„Hallo, Czechs!“ zahulákal ode dveří seržant Loveridge. „Vyvoláváte tu duchy? Pojďte do jídelny. Kluci přitáhli piáno a bude se zpívat.“

IV. HURRICANE V MLZE

Zimní měsíce se vyznačovaly špatným, převážně deštivým počasím. Peruť dál vysílala hlídky a její piloti drželi hotovosti. Mezitím probíhaly nácviky vzdušných soubojů i akrobacie, cvičila se střelba na cíle v moři.

V úterý večer poslal velitel letky pro Poldu.

„I have here something for you, sergeant. („Mám tu něco pro vás, seržante.“) Poletíte s tímhle kursem nad moře, nad bodem x se otočíte a vrátíte se domů. Bude se podle vás provádět kalibrace našich radarů.“

Polda přikývl, sebral mapu a šel. Skoro hodinu letěl podle určeného kursu nad mořem. Let to byl jednotvárný, jen šedá obloha a o něco tmavší moře. V tom nekonečném prostoru visel osamělý letoun.

„Argus calling Zona,“ („Argus volá Zónu!“) snaží se Polda o co nejlepší výslovnost. „I am over Z for Zebra, angels Y for York,“ („Jsem nad bodem Z jako Zebra, výška Y jako York.“) kóduje podle taháku na koleně.

„O. K., Argus, turn back,“ („V pořádku, Argusi, vrať se zpět.“) chraptí sluchátko.

Pak kontrolor ještě něco dodává, ale není mu rozumět. Polda slyší, že je něco s počasím, ale když žádá o opakování hlášení, rádio se odmlčuje docela.

„Tak tohle mi ještě scházelo ke štěstí,“ pomyslí si pilot a bere zpáteční kurs.

Polda přepečlivě sleduje přístroje. Teď, když si směr zpátečního letu nemůže ověřit ve středisku pozemní kontroly, vyvolávají chvějící se ručičky přístrojů pochybnosti. Ukazují ty budíky vůbec správně?

To zatracené moře vypadá pořád stejně, jen světla valem ubývá. A kolik galonů vůbec zbývá v nádrži? Na hodinu letu. Bude to stačit?

Polda s nelibostí zaznamenává, že se mu zrychluje tep a začíná se potit. Letí vůbec dobře? A co to říkali o počasí? Vzápětí si ale oddechl, když v šeru soumraku před sebou uviděl zasněžené kopce.

„Tak kurs byl dobrý,“ uklidnil se Polda, „ještě chvíli a jsem na letišti.“

Ale ouha, pocit úlevy vystřídalo ošklivé poznání. Bílý horizont nebyly irské kopce, ale postupující mlha. Tak tohle chtěl kontrolor oznámit.

Polda stiskl čelisti. Tohle zavání leteckým pohřbem. Přitáhl řízení, aby dostal větší výšku, ale to už se příď hurricanu zabořila do bílé pokrývky. Na okamžik se zdálo, že letoun se prostě zastavil a zůstal v té omáčce trčet, ale hned byl zase venku ve tmě noci a mířil k další bílé hradbě, vzdálené jen několik desítek metrů před ním.

Polda se zoufale snažil zahlédnout pod sebou linii pobřeží, ale marně. Stále v kursu stoupal až nad mlžný závoj, tam, kde svítilo měsíční světlo. Alespoň se dostat nad pobřeží, kde by se dalo vyskočit. Píchat mraky v těch kopcích by byla hotová sebevražda.

Cáry mlhy byly protrhané, dole se občas zablesklo měsíční světlo na mořské hladině. Vpravo pod sebou pilot uviděl větší mezeru v mlze a v ní příbojem bíle lemovaný obrys pobřeží. Rychle potlačil řízení, ale dříve než se stačil do mezery dostat, valící mlha se zase zavřela. Čumák stíhačky se šikmo zařízl do bílého závoje.

„To jsem si zase jednou polepšil,“ supěl Polda do kyslíkové masky a tep mu mohutně pulsoval ve spáncích.

Rychle zkontroloval výšku a porovnával ji s výškou okolních kopců.

Navíc mu nad Belfastem hrozila balónová baráž. Síť z ocelových lan, kterou zvedají šedé balóny ukryté v mracích. I při dobré viditelnosti ji pilot postřehne na poslední chvíli, kdy už není čas na úhybný manévr. V takové mlze jako dnes by Polda neviděl ani ten balón, natož nějaké ocelové lano.

Kromě toho si nehlášený letoun vezme co nevidět na mušku královské dělostřelectvo. Německé letouny většinou nesestřelí, ale podle zákona schválnosti Poldu najde hned první salva.

Náhle se mlha rozevřela a pod letounem se zalesklo znovu pobřeží. Polda opravil kurs, aby linii pobřeží měl pod levým křídlem. Věděl, že takový směr by ho měl přivést k Belfastu, pokud ovšem přístav už nepřeletěl.

S rostoucí úzkostí pozoroval klesající ručičku palivoměru a propočítával si zásoby benzínu. Jestli vyčerpá palivo, aniž se mu v cárech mlhy a matném měsíčním světle podaří najít orientační bod, zatočí do vnitrozemí a vyskočí padákem. Škoda hurricanu.

Ještě chvíli Polda letěl nazdařbůh a pak se rozhodl. Rozepnul si popruhy a odjistil kabinu. Trhnutím ruky odsunul průhledný kryt dozadu. Ledový vítr vrazil do kabiny a přejel mu přes horké čelo. Vyšlápl směrovku a při zatáčce se podíval pod sebe.

„Ale to přece…“

Ten záliv. Vždyť je to přece hned u letiště! Polda potlačil nával radosti a se stíhačkou, jejíž palivoměr ukazoval nulu, zamířil k letišti, které ho za několik minut vítalo rozsvícenou dráhou.

„To se divím, na co ten motor ještě běží,“ napadlo Poldu, když nasadil na přistání. Motor jako v odpověď několikrát zakašlal, ale při potlačení se znovu rozběhl. Když však Polda podrovnával, motor umkl a vrtule se zastavila. Hurricane ztěžka dopadl na dráhu, ale tlumiče ho udržely.

Když Polda přibrzdil a sjížděl z dráhy, uviděl, jak se rychle blíží světla automobilu. Vzápětí poznal vůz velitele.

„Á jé, to zas bude řečí,“ pomyslel si, když vtom se z vozu vyhrnul Karel Čáp a za ním Vašek Baumann s Mickey Hillem.

Karel se vyšvihl na křídlo Poldova letounu.

„Tys nám nahnal, chlape. To se neumíš ozvat?“

„Ten starej křáp si postavil hlavu. A vůbec, ty radši přemýšlej o tom, jak vysvětlíš Simpsonovi, žes mu zase ukrad auto!“

Plynuly dny a skončil únor. Blížící se jaro však nic neprozrazovalo. Občasné sněžení střídalo deštivé počasí a časté mlhy s ranními mrazíky doplňovaly život u perutě.

Piloti dál drželi hotovosti a ještě více létali na konvojové patroly. Zpočátku měl Polda chuť námořníky trochu pozlobit a přehnat se nad lodí v nízkém náletu, ale když později několikrát viděl palebnou clonu, kterou námořní dělostřelci dokázali vytvořit, pochopil, že by zbytečně riskoval.

Později už dobře věděl, že je třeba se k vlastnímu konvoji přiblížit obezřetně, už z dálky ukázat profil hurricanu, paví oka na křídlech a několikrát rozsvítit polohová světla. Dělostřelci na lodích byli na letadla alergičtí, a když si nebyli jisti identifikací, raději zahájili palbu. Z důvodu utajení před nepřátelským odposlechem nebylo možné navázat mezi letounem a konvojem rádiové spojení. Jednotlivé lodě občas používaly světelnou signalizaci, ale Polda, který se učil morseovy značky klíčovat v poddůstojnické škole Leteckého pluku č. 5, na jejich tempo nestačil a kromě toho měl stále potíže s angličtinou.

Když na lodích začaly blikat signální lampy, nedůvěřivě zamířil s letounem dál od konvoje, aby byl pro jistotu z dostřelu. Proti bezprostředním útokům letadel se konvoj dokázal bránit dost účinně soustředěnou protiletadlovou palbou.

Lodě v sektoru 245. perutě nebyly ohroženy ani tak nepřátelskými bombardéry nebo hladinovými plavidly, jako průzkumnými letouny. Ty ze značné výšky a mimo dostřel lodních děl konvoj vyfotografovaly, zaměřily a už mířily plnou rychlostí na své základny. Získané údaje o počtu obchodních lodí, doprovodných plavidel a o jejich směru pak sloužily kapitánům německých ponorek, které v celých smečkách vyčkávaly, až se jim pomalé obchodní lodě se strategicky cenným nákladem dostanou do zaměřovače jejich torpédometů.

Německé ponorky potápěly v Atlantiku více lodí, než si Britové mohli dovolit ztrácet. Lodní doprava však byla životně důležitá a nebylo ji možné zastavit. Proto se štáby všemožně staraly o její ochranu. Z těchto důvodů jak stíhací perutě, tak letouny pobřežního velitelství doprovázely konvoje, pokud jim akční rádius stačil.

Na větší vzdálenost od britských ostrovů byli stíhači střídáni dvoumotorovými letouny whitley nebo blenheim. Polda litoval osádky těchto pomalých a zastaralých letadel. Každá vážnější závada na letounu pro ně mohla znamenat smrt. Věděl, že často se z hloubi Atlantiku ozývá tísňové volání, ale na pomoc bývá pozdě. Než záchranné beauforty doletí na místo, nenajdou už nic. Jen šedé moře ví, jak skončil raněný letoun.

U perutě se mnoho nezměnilo, jen renomé českých pilotů postupně stoupalo. Snažili se o to všichni ve vzduchu i na zemi. Polda si především chtěl osvojit angličtinu. Ten hanebný jazyk, který se jinak psal a jinak vyslovoval, mu šel na nervy, zejména když jeho učitelé seržanti Hill a Loveridge tvrdili, že musí strkat jazyk mezi zuby a při tom šišlat.

Nakonec nad Poldou pokrčili rameny a učili ho raději vykládat pasiáns. To šlo jejich českému kolegovi podstatně lépe a za pár dní už dokázal ťukat balíčkem karet o stůl s pravou britskou elegancí.

A ejhle, v zápalu hry dokázal opakovat poznámky ostatních se skvělou výslovností. Protože nevěděl, co vlastně povídá, zeptal se na to.

„To všechno jsou jen slova, jak říkával Hamlet,“ odpověděl rozmarně Loveridge.

„Neznám,“ zavrčel Polda, „radši mi řekni, co to je?“

„To je prostě takové nadávání, asi tak na úrovni letky. To všechno můžeš říct veliteli letky, ale už ne veliteli perutě, rozumíš?“

Squadron Leader měl se svými piloty dost trápení i bez Poldova nadávání. Pravidelně se totiž stávalo, že mu seržanti brali bez dovolení jeho velitelský vůz, se kterým jezdili přes letiště na start. Ty dvě míle se jim prostě nechtělo chodit pěšky.

Používání velitelského vozu bylo v perutních rozkazech několikrát zakázáno, ovšem bez znatelného účinku a nepomohlo ani to, že vůz byl uzamčen. Časem se z toho stal oblíbený sport a piloti se sázeli, kdo tentokrát Simpsonovi auto vyfoukne.

Nakonec nešťastný velitel koupil za pár liber ojetého austina a daroval ho pilotům. Ti jeho dar nadšeně přivítali, ale vzápětí vyvstal nový problém. Teď, když bylo ježdění po letišti legalizováno, chtěli se vozit všichni a austin nestačil. Letci uznávali, že používat dál velitelský vůz by bylo trochu nevděčné, až problém vyřešila česká trojka.

Přinesli si od mechaniků pilku na železo a během dvou hodin u nešťastného auta odřízli střechu. Vznikl tak pohodlný kabriolet pro celou letku. Zděšený Simpson měl co dělat, aby zachoval pověstný anglický klid, když tu hrůzu poprvé uviděl, a spolkl několik vět, které se mu na adresu českých seržantů velmi neodbytně draly na jazyk.

Občas se stávalo, že při jízdách z místní hospody v ostřejších zatáčkách někdo spadl přes palubu a proto se Češi rozhodli, inspirováni samotným velitelem, že si koupí vlastní auto. V té době byl benzín na skromný měsíční příděl a kdo nemohl, jako například lékaři, prokázat naléhavou potřebu, měl zkrátka smůlu.

Stovky soukromých vozidel stály v kůlnách nebo stájích a jejich majitelé je prodávali za babku, jen aby se jich zbavili. Letci brzy přišli na to, že auto jezdí dobře na stejný benzín, který se používá pro jejich stíhačky, a zakrátko bylo u perutě více aut než letadel.

Od nápadu nebylo daleko k jeho realizaci a ještě téhož večera přivedl Karel Čáp jihoafrického pilota, který byl náhle přeložen do zámoří a potřeboval se zbavit svého woolseleye. Chvatná sbírka vynesla skoro deset liber a po kratším smlouvání změnil vůz majitele. Sloužil s modelem austin kabriolet celé peruti, i když uznávaným řidičem pro obtížné zpáteční cesty se stal Polda Šrom.

Jednoho dubnového dne půjčil syndikát majitelů v dobrém rozmaru svůj vůz australskému letci, který si chtěl vyjet do Belfastu.

Tam také dojel, ale přímo v centru se u auta zlomila poloosa. Bodrý Australan si nedělal problémy, neboť byl tam, kde být chtěl, a tak vůz nechal stát a vyrazil do ulic.

O odstavené auto se začala pochopitelně zajímat městská policie a když zjistila, že registrovaným vlastníkem vozidla je jihoafrický letec, byla věc postoupena k vyřízení M.P. (Military Police (angl.), vojenská policie)

Vojenská policie na základně rychle zjistila, že Jihoafričan je už dávno pryč, a vypátrala nové majitele. Věc byla instanční cestou předána veliteli perutě ke kázeňskému vyřízení. Nikdo nepochyboval o tom, že S/L Simpson využije této příležitosti a spočítá „čížkům“ jejich automobilistické vroubky včetně těch staršího data.

Solidární Station Warrant Officer však Čechy s předstihem varoval a ti rychle zosnovali protiakci. Vyhledali Australana a vážně mu vylíčili, že poškodil československý válečný majetek a že ho za to čeká československý válečný soud. Může se zachránit jedině tak, když shora uvedený válečný majetek, který svévolně poškodil, okamžitě odkoupí.

Zmatený a ranní kocovinou stižený spojenec skutečně vyplatil asi polovinu původní ceny a nechal se zaregistrovat jako nový majitel. Češi se už těšili, jak se bude Squadron Leader tvářit, až se to dozví.

Raport u velitele jim však nevyšel tak, jak si představovali. Simpson sice roztržitě vyslechl jejich vysvětlení, ale stále se otáčel k rozhlasovému přijímači na stole. Hlasatel právě oznamoval, že kapitulovala Jugoslávie a britská vojska v Řecku se ocitla v „těžkém postavení“.

„To je smůla,“ ulevil si Polda, když byli venku. „Kvůli tomu, že jim to v Řecku jde jak psovi pastva, jsme přišli o celou srandu.“

Od perutě postupně odcházeli starší piloti. Někteří se odebírali na odpočinek, jiní skončili na hřbitově. Jedni si léčili zranění v nemocnici, po druhých zbyla jen prázdná postel a hromádka svršků, kterou si kamarádi rozebrali.

Ti, kteří se z letu nad mořem nevrátili, neměli hrob a velitel jim do jejich log-booku zapsal jako poslední zápis jen strohé „missing, presumed killed“ (Nezvěstný, pravděpodobně mrtvý).

Přicházeli nováčci, které teď zase „čížci“ v roli starých sekáčů prováděli po základně. Češi se postupně stali velitel rojů a vodili své sekce chránit konvoje nebo belfastský přístav. Od počátku května se činnost německých průzkumných letounů zvyšovala úměrně tomu, jak vrcholila ponorková válka v Atlantiku.

V neděli 4. května 1941 přišel Polda s Karlem do baráku poddůstojníků a uviděl, jak seržant Loveridge balí svůj námořnický pytel.

„Skončil jsem. Posílají mě do Kanady jako instruktora,“ řekl jim na jejich tázavé pohledy.

„Tak to tě už snad ani nebudeme bít,“ prohodil Polda.

Teď se zase nechápavě podíval mladý Angličan.

„To je tak,“ řekl Karel Čáp. „Hráli jsme před chvílí v jídelně karty a přišel velitel. A když slyšel Poldíka opakovat, co jste ho naučili, tak chvíli vypadal jako přetopenej kotel a pak chtěl vědět, kdo ho tak krásně naučil nadávat oficírům.“

„Ale neboj se, my jsme mu řekli, že jsi to byl ty,“ uklidňoval ho Polda.

„To už teď nevadí,“ usmál se seržant. „Mějte se tu pěkně, a jestli nám to vyjde, sejdeme se po válce u mě doma. Tady je adresa.“

A podal jim malou navštívenku. Pak si hodil pytel přes rameno, nasadil si lodičku na stranu a podal oběma seržantům ruku.

„To víš, v šest po válce u Kalicha,“ zabručel Polda, když za seržantem zaklaply dveře.

„Ukaž, odkud je.“

Karel otočil kartičku.

„No ne, podívej se na to.“

Na navštívence byl vytlačený erb s korunkou a malý nápis – Lord Loveridge.

„A sakra, tak on to je šlechtic!“

Polda zakroutil hlavou.

„Kdo by si to byl pomyslel. Jeden tu vedle něj chrápe půl roku na kavalci a on je to lord, kluk jeden zatracená.“

„Kdybysme to tenkrát věděli, tak jsme mu nestrčili ty ponožky do vokapu,“ přikývl Karel.

Češi dostali krátkou dovolenou, během které na radu ostatních navštívili bez jakýchkoliv formalit hlavní město neutrálního Irska, Dublin.

Byl to zvláštní pocit, vidět v noci osvětlené ulice, kde neplatil příkaz o zatemnění a nemuseli se bát bombardování. Potloukali se po obchodech, kde neplatil přídělový systém, a nakupovali zbytečné suvenýry.

Večer viděli zcela nový americký film a potom v baru potkali několik britských letců, kteří byli v Irsku internováni.

„Proč neutečete?“ ptali se Češi.

Ale Angličané byli vázáni čestný slovem, které bylo podmínkou pro jejich volný pohyb po městě.

„Kdybychom se ztratili, tak všichni ostatní půjdou za dráty, jako tu drží Němce, a to by bylo vůči ostatním unfér.“

„Čížci“ jen kroutili hlavami. Tomu nerozuměli.

V. PRVNÍ SOUBOJ

Sobota 10. května byla den jako každý jiný. Dvojice pilotů držela readiness. Polda s Vaškem seděli pod křídlem hurricanu, každý s mae-westou (Plovací záchranná vesta) přes košili, a hráli karty. Vašek vynesl trumf a Polda chtěl přebít, když ze startérovy maringotky zaduněla rána a na odpoledním nebi se rozprskla světlice.

„Scramble, sir,“ („Poplach, pane.“) hlásil nevzrušeně mechanik.

„To by mě asi nenapadlo, ty troubo,“ prohodil Polda a už se drápal do kabiny.

Zahřáté motory obou stíhaček okamžitě naskočily a během krátké chvíle oba letouny zmizely v jasné obloze. Na zemi zůstal jen rozházený balíček karet, který posbírali mechanici.

„Felix calling Castle, any gen?“ („Felix volá Castle, co se děje?“) ptá se Šrom do éteru a kdesi v podzemním sále mu kontrolor, sedící na galerii nad velkou přehledovou mapou Anglie, odpovídá.

„Hallo, Felix, Castle answering. Steer zero nine zero, angels six. Bandit forty miles ahead, over to you.“ („Haló, Felixi, odpovídá Castle. Kurs nula devět nula, výška šest tisíc. Bandita čtyřicet mil vpředu, nad vámi.“)

„Halo, Castle, Felix answering. Angels six, steer zero nine zero, roger out.“ („Haló, Castle, odpovídá Felix. Výška šest tisíc, kurs nula devět nula, rozumím, konec.“)

Burácející merliny poctivě táhnou a ručička výškoměru pomalu šplhá.

„Hallo, Felix, Castle calling. Do you see anything?“ („Haló, Felixi, volá Castle. Vidíte něco?“) chce vědět kontrolor.

„Nothing at all,“ („Celkem nic.“) odpovídá Polda a rozhlíží se po obloze.

„Felix One, Felix Two calling,“ („Felix jedna, volá Felix dva.“) hlásí předpisově Baumann. „Bandit at twelve o’clock.“ („Bandita ve dvanáct hodin.“ Pilot udával polohu okolních letounů podle polohy číslic na hodinovém ciferníku, přičemž dvanáctka směřovala vždy ve směru vlastního letu)

Polda ho nejdříve nevidí a už se chce Vaška zeptat, jestli nemá mouchu na kabině, když sám zahlédl v modři oblohy dost daleko nad sebou malý bod.

„Felix calling Castle. I see the bandit, angels eight.“ („Felix volá Castle. Vidím banditu, výška osm tisíc.“)

„O. K. Felix, he is yours.“ („V pořádku, Felixi, je váš.“)

Oba hurricany nabírají na plný plyn výšku a Polda se zlobí, že to nejde rychleji. Má strach, aby se jim nepřítel neztratil. Po chvíli se tečka na obzoru zvětšila do velikosti hrášku a po několika dalších minutách, které oběma pilotům připadaly jako věčnost, už nabyla obrys letadla. Polda teď rozeznal dva motory a dvojitou směrovku. Odhadl stroj na Dorniera Do 17.

„Ještě chvilku, panáčku, a naděláme ti do toho dírky.“

Letoun stále držel kurs a kromě toho, že letěl velkou rychlostí, nedal najevo, že by si povšiml blížícího se nebezpečí v podobě dvou hurricanů. Polda měl podezření na léčku a pátral ve zpětném zrcátku, zda někde v převýšení nečíhají nepřátelské stíhačky, i když věděl, že jsou mimo jejich dosah. Když se přiblížili ještě víc, poznal, že pronásledují Messerschmitt Bf 110.

„Pozor, Venco, je to stodesítka!“ zavolal rozčileně do rádia česky.

To byla jiná. Messerschmitt 110 byl nebezpečnější soupeř než Do 17. Těžký stíhač byl rychlejší a obratnější než dornier a v přídi měl dva kanony a čtyři kulomety. Kdyby se hurricane dostal do jeho palby, zle by se mu vedlo. Ve dvoučlenné osádce měl mezek ještě střelce, který s kulometem ráže 7,7 kryl prostor za letadlem.

Polda zakýval křídly a levým obloukem se přibližoval k nepříteli. Vašek zamířil zase doprava, aby tak zaútočili z obou stran a rozbili palbu zadního střelce. Ten zatím ani nevystřelil. Patrně čekal, až se hurricany přiblíží ještě více.

„Chlap má nervy,“ napadlo Poldu. „Chce se nám dostat na tělo.“

A představil si německého střelce, jak drží spoušť odjištěného kulometu a rovná hurricana do zaměřovače. Polda ještě registruje tmavě zelený nátěr letadla a černé kříže na křídlech.

„Hallo, Felix, Castle calling. Stop action and return to base.“ („Haló, Felixi, volá Castle. Přerušte akci a vraťte se na základnu.“)

„To snad není možný,“ odtrhuje Polda zrak od zaměřovače. Třeba jen špatně rozuměl…

„Felix, return. I repeat, stop action and return. Confirm.“ („Felixi, vraťte se. Opakuji, přerušte akci a vraťte se. Potvrďte.“)

Polda vztekle shledává správná slova pro odpověď. Mezitím trochu zpomalil a messerschmitt se začíná vzdalovat.

„Hallo, Castle, Felix answering. He is just in shooting range…“ („Haló, Castle, odpovídá Felix. Je právě na dostřel…“)

„Sorry, Felix boy, it is not possible. You must return. Now.“ („Lituji, Felixi, ale není to možné. Musíte se vrátit. Okamžitě.“)

„Do háje, to potom nevím, proč se za ním máme honit.“

Celou cestu zpátky Polda strašně klel a nadával na kontrolory a prázdné hlavy a vůbec na celý svět. Neměl vůbec poslouchat a jen zmáčknout spouště. Osm kulometů v křídlech jeho stíhačky by udělalo svoje.

Sotva hurricany přistály, hlásil se Polda a dopálený Baumann u velitele. Squadron Leader už byl informován.

„Volal jsem na grupu a žádal o vysvětlení toho… eh… neobvyklého postupu. Řekli mi, že jste při pronásledování překročili hranice našeho sektoru a proto jste byli odvoláni. Banditu měli převzít naši sousedé, ale ztratil se jim, když prudce změnil výšku. Přiznávám, že je to velice zvláštní, ale tak mi to opravdu řekli.“

Na letišti se o nevydařeném pronásledování mluvilo až do večera. Bylo to opravdu neobvyklé, jak řekl velitel perutě. Hranice sektoru se víceméně dodržovaly, ale nikdo rozhodně neodvolával hlídku, která měla nepřítele v zaměřovači.

Vzrušení dostoupilo vrcholu, když už za tmy přiletěl spojovací anson a v něm několik neznámých důstojníků letectva, kteří si hned vzali oba české seržanty na velitelství. Odděleně je podrobili důkladnému výslechu, při kterém se vyptávali na nemožné podrobnosti a oba piloty nutili, aby si vzpomněli, jak byl německý letoun označen a zejména, zda v kabině viděli pilota i střelce. K tomu jim Češi mnoho neřekli a jen Polda měl chuť důstojníkům trochu vyspílat za své odvolání. Jejich chlad a jejich hodnosti ho však přiměly, aby od svého úmyslu upustil.

Ještě několik dní se o případu živě rokovalo. Vynořilo se několik verzí, z nichž nejmírnější byla, že britský agent stodesítku Němcům ukradl a přiletěl s ní do Anglie. Dny však míjely a všichni se vrátili ke svým denním povinnostem, a když 13. května velitel perutě sestřelil nad Irským mořem průzkumný Do 17, na historku obou Čechů se skoro zapomnělo.

O pár dní později si Polda v baráku seržantů zadumaně vykládal pasiáns, když se prudce rozletěly dveře. Na prahu stál udýchaný Mickey Hill s očima navrch hlavy a s výtiskem Daily Recordu v ruce.

„Už víte, kdo byl v tom messerschmittu?“ křičel vzrušeně a mával novinami.

„Že by starej lakýrník osobně?“ ptal se zvědavě Čáp.

„Mata Hari,“ zkoušel to Baumann.

„Pojď sem a zhluboka dýchej. To pomáhá,“ zvedl Polda hlavu od karet.

„Rudolf Hess! Podívejte! Páni, když pomyslím, že jste ho málem osolili…“

Palcový titulek v novinách skutečně oznamoval: Rudolf Hess v Glasgowě – oficiálně potvrzeno.

„Ukaž to,“ natáhl Polda ruku.

Dvě velké fotografie ukazovaly vrak Bf 110, ze kterého nacistický předák vyskočil jižně od Edinburghu. O něco níž pak byla jeho fotografie v nacistické uniformě. Článek stručně uváděl, že zástupce führera uprchl z Německa a nyní je v Glasgowě se zraněním, které si způsobil při seskoku. Zpráva uváděla, že jeho letoun neměl palivo na cestu zpět a že Hess nebyl ozbrojen. Článek dále obsahoval vyprávění skotského farmáře, na jehož pozemek nejdříve dopadl messerschmitt a posléze i druhý muž třetí říše. Skot Hesse zajal a bez ohledu na jeho žádost o rozhovor s ministerským předsedou ho předal místnímu konstáblovi.

Šrom a Baumann se rázem stali hrdiny dne. Nadšení letci seržantům gratulovali a připíjeli, i když vlastně nebylo k čemu.

„Kdyby nás na něj pustili, tak ty noviny mohly vypadat jinak. Spadnul by o kousek blíž a ještě by ušetřili za doktora,“ bručel nespokojený Polda.

O několik dní později, přesně v sobotu 24. května, měl za sebou Polda těžký den. Nejprve dopoledne nacvičovala jeho letka lety ve formacích a odpoledne si ho vybral jeden z důstojníků jako partnera pro nácvik vzdušného souboje. Polda ho „sestřelil“ nejméně čtyřikrát, zatímco jeho DX-T se Angličanovi nepodařilo dostat do zaměřovače ani jednou.

Dvě hodiny ve vzduchu ho však dokázaly utahat a proto uvítal pozvání Mickeyho Hilla na večer do města. Jel skoro každý, kdo měl volno a na letišti byl pro zájemce přistavený autobus. Hned měli všichni veselou náladu, i Polda se usmíval. Vpředu si někdo zpíval, vzadu zase vyprávěli nováčkům, jak Češi uřízli z auta střechu, a ještě se čekalo na opozdilce, když zpocený desátník se zarudlým obličejem vyskočil na schůdky.

„You can’t leave. You are on readiness.“ („Zákaz opuštění letiště. Byla vyhlášena pohotovost.“)

Autobusem zaburácela vlna nesouhlasu.

„Co je tohle za vtipy? Jestli chcete jet s námi, naskočte si a nezdržujte.“

Mladičký kaprál zrudnul ještě víc.

„Rozkaz velitele! Němci potopili Hooda!“

Letci rázem zmlkli. V nastalém tichu desátník dokončil.

„Všichni máte jít okamžitě do dispersalu. Velitel už tam je.“

Ač cizinec, Polda si dobře uvědomoval, jak zpráva ostatní zasáhla. Beze slova sbírali své věci a chvatně vystupovali. Protože si nebyl jistý, zda dobře rozuměl, zeptal se Hilla, co se vlastně stalo. Seržant se k němu otočil.

„Hood, rozumíš, HMS (His Majesty’s Ship (Loď Jeho Veličenstva), HMS, tradiční označení pro válečné lodě Velké Británie, užívané podle tohoto vzoru i v jiných zemích (Austrálie, Nizozemí aj.)) Hood je potopen. Naše nejlepší loď.“

„No bože, a proto jste tak naměkko? To vám tuhle Němci vyskákali na Krétu a s nikým to ani nehnulo.“

„Tomu nerozumíš. Námořnictvo má už od dob admirála Nelsona místo v srdci každého Brita, a Hood je kus tradice, o kterou jsme přišli. Je to, jako kdyby byl zabit člen královské rodiny.“

Poldovi se to nezdálo, ale raději se už nevyptával.

S/L Simpson očekával své letce v operačním sále. Jeho tvář nedávala najevo žádné pohnutí, ale piloti z velitelova hlasu vycítili chladný vztek.

„Všichni, které teď přečtu, se připraví k okamžitému startu, ostatní mohou odejít. Pánové, čtyři sekce poletí na letiště v Limavady, kde obdržíte další rozkazy. Zůstanete tam, dokud to situace bude vyžadovat. Vezměte si s sebou jenom to nejnutnější, všechno dostanete na místě. A dejte pozor při přistání, letiště je ve výstavbě, část dráhy dosud není dokončena.“

Za večerního šera přistálo osm hurricanů 245. perutě na rozestavěném letišti. K Poldovu DX-T přišel voják v přilbě a s puškou na rameni. Kývnutím mu naznačil, aby šel za ním. Dovedl ho do neomítnuté budovy, kde se shromažďovali ostatní. Sál nebyl zařízený, na betonové podlaze ležely zbytky malty a od stropu visely na drátech holé žárovky. Piloti mluvili jen polohlasem, rozpačitě přešlapovali, nikdo si zatím nezapálil. Po chvíli čekání předstoupil menší holohlavý Flight Lieutenant.

„Pánové, jak asi víte, dnes ráno byl potopen HMS Hood. Německá bitevní loď Bismarck opustila své kotviště a snaží se proniknout do Atlantiku, bezpochyby proto, aby zaútočila na naše konvoje. Pokud by se jí to podařilo, mělo by to nedozírné následky pro obranu Velké Británie. Bismarck byl západně od Islandu zaskočen královským námořnictvem, ale ve střetnutí si vybojoval volnou cestu. Potopil Hooda a další lodi poškodil. Z posádky Hooda, která čítala takřka 1 500 osob, byli zachráněni pouze tři lidé.“

Hlas důstojníka se podivně rozléhal prázdným sálem. Při poslední větě jakoby zakolísal, ale pak si Flight Lieutenant odkašlal a pokračoval.

„Ze Scapa Flow i z jiných míst vypluly naše lodě, které mají za úkol Bismarcka najít a zničit. Byli jsme nuceni stáhnout i doprovodné lodě od konvojů na moři. Vy jste byli určeni k ochraně všech britských plavidel před leteckým průzkumem nepřítele. Vyhodnocením odposlechu bylo zjištěno, že Němci svolávají všechny své ponorky. Musíme znemožnit jejich navedení na naše plavidla. Proto pro vás platí naprostý zákaz rádiové korespondence s jedinou výjimkou pro případ, že naše loďstvo bude objeveno nepřátelským letectvem. Jasné?“

Letci si vyměnili pohledy. Bylo to jasné. Když ti uprostřed mořské pláně vynechá motor, klidně se utop, ale o pomoc volat nesmíš. Když pod sebou uvidíš záchranný člun plný trosečníků, kteří mávají a prosí o záchranu, mlč dál. Můžeš si poznamenat polohu a za hodinu či za dvě, až let skončí, ji můžeš předat a doufat, že člun dosud nebyl větrem a proudem odnesen příliš daleko, že nepadne soumrak či mlha a že zrovna bude po ruce rychlý člun či hydroplán, který bude možné odeslat na místo. Takový byl zákon moře.

„Od této chvíle nesmíte opustit budovu. K letadlům vás budou odvádět strážní a po přistání vás opět doprovodí zpět. Nesmíte mluvit ani s nimi. Nesmíte telefonovat ani odesílat dopisy. Nesmíte přistát mimo toto letiště. Polohu konvoje budete dostávat přímo ode mne těsně před startem a výsledky letu budete hlásit zase jenom mně. Souřadnice konvoje musí zůstat za každou cenu utajeny. Nějaké otázky?“

Dusné ticho přerušili vojáci, kteří přinášeli slamníky. Otevřenými dveřmi Polda zahlédl strnulé siluety strážných.

„Sakra,“ ušklíbl se v duchu, „hlídají nás jako korunovační poklad.“ Pochopil ale, jak na téhle operaci Angličanům záleží. Všichni letci bez reptání snášeli improvizované bydlení v holém sále, kde byly na betonové podlaze jen holé slamníky a u dveří zarputilí Tommyové. Vždy, když se některá dvojice vrátila z letu a podala velícímu důstojníkovi zprávu, ostatní napjatě očekávali novinky. Každý večer operační důstojník podával krátký přehled denních událostí.

Ještě v noci nad ránem nově se rodícího dne Polda startoval na dawn patrol. Hodinu třicet trval jeho let řídnoucí tmou, aniž došlo k setkání s nepřítelem. Při návratu pátral po lodích na hladině, ale neviděl vůbec nic. Když ho strážný doprovodil do sálu, podal stručné hlášení. Na tázavé pohledy ostatních jen zavrtěl hlavou a praštil sebou na slamník vedle Mickeyho.

„Ví se už něco?“

„Prý se jim ztratil.“

„Není divu,“ zabručel Polda. „Při tomhle počasí máš co dělat, abys našel vlastní, a to o nich víš předem.“

Celý den byla skleslá nálada. Letci spolu nemluvili, mlčky se oblékali do vysokých bot a podle rozvrhu napsaného křídou na zdi odcházeli v doprovodu nezbytných stráží na střídání.

Druhý den kolem poledne proskočila zpráva, že Bismarck byl znovu objeven. Průzkumná catalina ohlásila jeho polohu jihozápadně od britských ostrovů. V té době nikdo nevěděl, že velká loď byla v souboji s Hoodem a později s britskými letadly poškozena. Z kursu letci usoudili, že bitevník míří k francouzským břehům.

„Nedivím se,“ komentoval to Hill. „Dobře ví, že má v patách celou Home Fleet (Domácí loďstvo, určené pro bezprostřední ochranu britských ostrovů). V přímém boji nemají jerries (Hanlivé označení Němců) šanci.“

Napjatá atmosféra trvala celý následující den a Poldovi připomínala mobilizaci naší armády. Teprve v úterý 27. května odpoledne vstoupil „jejich“ Flight Lieutenant se slavnostním výrazem na tváři.

„Pánové, dnes dopoledne byl Bismarck potopen. Včerejší útok swordfishů mu poškodil kormidlo, takže loď mohla plout jen v kruhu. Ráno připluly naše hlavní síly a loď potopily.“

Všichni letci byli rázem na nohou, křičeli a plácali se po zádech. Malý důstojník se je marně snažil překřičet. Teprve po chvíli jim mohl oznámit, že jejich úkol ještě neskončil. Bylo totiž třeba zajistit ochranu vracejících se britských lodí, z nichž některé byly poškozené a jiné zápolily s nedostatkem pohonných hmot.

Teprve ve čtvrtek 29. května o deváté hodině ranní startovali letci z Limavady, aby se vrátili na svou základnu. Krátce po startu je známý hlas kontrolora upozornil na blízkost nepřátelského letounu.

„Open your eyes. Bandit at three o’clock.“ („Dejte pozor. Bandita ve tři hodiny.“)

Mickey Hill jako velitel modré sekce bez dalšího zabral za řízení a otočil příď hurricanu doprava. Jeho číslo dvě, Polda, ho následoval na křídle. Během několika minut zahlédl Polda nad sebou tmavý stín.

„Look out, Blue One, port.“ („Pozor, Modrá jedna, vpravo.“)

Oba letouny se vrhly k nepříteli. Dvoumotorový dornier letěl ve výšce šest tisíc metrů a jakmile jeho zadní střelec spatřil přibližující se dvojici stíhačů, německý pilot prudce potlačil a měnil kurs na svobodné Irsko.

Polda napodobil jeho manévr a zatáčku vzal víc zeširoka, aby se k německému letounu přiblížil zleva, zatímco Hill zatáčku řízl po křídle, aby mohl útočit více zprava. To rozptýlí pozornost i palbu nepřátelských střelců.

Dornier klesal na plný plyn, ale hurricany se rychle přibližovaly. Jen koutkem oka Polda hledal orientační body na zemi, aby nenarušili irskou hranici. Nezbývalo už mnoho času. Na horizontu povstala tmavá linie kopců, za kterou byla neutrální země.

Od kulometu německého letounu letěl vstříc Hillovu letounu proud svítících střel. Ale to už dornier zaplňoval zaměřovače obou stíhaček a jejich browningy se rozštěkaly téměř současně. Polda postřehl, že zadní střelec přestal střílet, z pravého motoru bombardéru létají kusy plechu a šlehají plameny. Z bombardéru se valil hustý kouř. Dvacet metrů pod útočícími letadly běželo stádo splašených koní.

Ale už je tu masív kopců a zakázaná hranice. Oba stíhači se stoupavou zatáčkou odpoutávají od bombardéru, který mizí mezi pahorky s vlečkou plamenů a kouře.

Přísní Angličané jim pak Němce přiznali jako poškozeného, ale Polda věděl své. Do log-booku si poznamenal „Do 17 dam“ (Dam, zkratka z angl. damaged, poškozený) a k tomu připsal římskou jedničku, protože tím konečně otevřel svůj bojový účet.

V Cattericku byla 10. května založena 313. československá stíhací peruť a zoufale volala po nových lidech. Tak odešel 5. června Karel Čáp. Rozloučení bylo krátké. Letci se vlastně loučí před každým letem a na ceremonie si nepotrpí. Stisk ruky, úsměv, lístek s adresou a život jde dál.

Také ostatní československé perutě potřebovaly doplnit stavy a inspektorát stahoval letce od britských jednotek. Polda se dozvěděl, že i on má být v červenci odvelen. Také S/L Simpson se loučil s perutí, ale Poldovi ještě vnutil pár dní dovolené.

„Jen si odpočiňte, seržante. Tam dole na jihu se vám to bude hodit.“ Polda chtěl, aby Vašek nebo Mickey jeli s ním, ale ti dovolenou nedostali. Zajel tedy ke známým do Belfastu, kde ho kamarádi takřka obden navštěvovali. Dovolená se chýlila ke konci, když ve středu 26. června se objevil Vašek Baumann.

„Mickey Hill se dneska ráno zabil. Nacvičovali jsme spolupráci s armádou a chudák kluk to v mlze zapíchl do kopců severně od Loch Neaghu.“

Nad Hillovou rakví mluvil už nový velitel perutě S/L Blackadder a Polda cítil, že v Irsku ho už nic nedrží. Jen na tváři mu přibyla vráska, když se v pátek 4. července hlásil u 310. československé perutě na letišti v Martlesham Headu.

VI. SPITFIRY NAD MOŘEM

V seržantské jídelně nebyla valná nálada. Dvě sekce spitfirů startovaly před hodinou na scramble a dosud se nevrátily. Venku bylo mizerné počasí, pršelo a mraky visely skoro až na zem. V takové slotě se může stát cokoliv. Každý měl starost o čtyři kamarády, třebaže to nedával najevo.

Polda se netečně přehraboval v jídle na talíři před sebou a napínal sluch, jestli neuslyší merliny vracejících se letounů. Měl špatné svědomí. V tuto chvíli měl být ve vzduchu nad mořem on a ne kamarád Zdeněk Škarvada. Polda měl totiž ranní hotovost, ale pak měl třídenní volno a lístek na vlak v kapse. Ke konci služby už netrpělivě koukal na hodinky a měl obavy, že to nestihne dostat se včas na nádraží. Tehdy se zcela nečekaně na dispersalu objevil Zdeněk Škarvada, který se právě vrátil z navigačního kursu. Celou noc jel vlakem a teď se objevil u perutě. Ještě se zavazadlem v ruce se stavil zeptat, co je nového. Polda ho umluvil, aby za něho dosloužil hotovost s tím, že pro špatné počasí už stejně nic nebude. Zatímco si Zdeněk natahoval přes sako plovací vestu, utíkal Polda mezi kapkami deště po ploše letiště k dopravnímu letounu harrow, aby se osádky zeptal, zda nemá náhodou namířeno jeho směrem.

Když se vracel k baráku pilotů, viděl, jak hotovost startuje. Píchlo ho u srdce, když si vzpomněl, že v jeho letounu sedí kamarád, unavený a nevyspalý po celonoční cestě. Výlet do Skotska byl rázem zapomenut. Polda cítil, že nemůže odjet, dokud se patrola nevrátí.

Také ostatní v jídelně se chovali tišeji než obvykle a co chvíli se otáčeli k oknu. Bylo už po jedné hodině, když zaslechli motory. Polda si jen maličko, ale spokojeně přikývl a pustil se do jídla, které teď bylo už skoro studené.

Když se ve dveřích objevil jeden z navrátilců, seržant Karel Pernica, zvednul Polda hlavu. Ostatní vítali pilota radostnými výkřiky.

„Tak jak bylo?“

„Dostali jste něco?“

„Kdo bude platit rundu?“

Pernica přisedl ke stolu a chvatně natáhl ruku po šálku s čajem. Ve tváři měl zapsanou únavu těžkého, takřka dvouhodinového letu, a když se napil, řekl docela prostě:

„Zdeněk tam zůstal.“

V místnosti zavládlo ticho, že bylo slyšet jen hodiny na stěně a déšť, který bubnoval na střechu. Zlé zprávy přicházely tak náhle. Zdeněk Škarvada, kamarád, který se ještě před dvěma hodinami vesele dohadoval s Poldou, se nevrátil.

„Tak povídej,“ vybídl Polda mírně kamaráda.

„Letěl jsem jako číslo s Foitem a po nás šel nahoru ještě Burda se Škarvadou. Z operačního nás vedli asi padesát majlí jihozápadně od Scilly, kde jsme začali kroužit a hledat Němce. Bylo tam hůř než tady. Mraky tak osm desetin a skoro až na vodu. Při otáčce se mi zdálo, že Zdeňkův, vlastně Poldův NN-U zůstává pozadu a trochu ztrácí výšku.

Protože jsme museli držet R/T silence (Rádiový klid, zákaz vysílání), nemohl jsem se ho zeptat, co se děje, ani to hlásit Foitovi, ale počítal jsem s tím, že kdyby to bylo vážné, hlásil by se sám.

Po chvíli byl už kus za náma a po další otočce se ztratil úplně. Když jsem ho viděl naposledy, byl už o hodně níž. Potom jsem ještě zaslechl něco ve sluchátkách, jako kdyby volal, ale vůbec nebylo rozumět.

To už vypadalo vážně a v ten moment volá Burda a ptá se nás, jestli ho vidíme. Pak jsme šli dolů a kroužili, jestli neuvidíme něco na vodě. Jenomže jsme nenašli nic, a když nám začala docházet šťáva, tak jsme se museli vrátit zpátky.“

V jídelně bylo zase slyšet jenom hodiny a bubnování kapek vody na parapet. Každý myslel na pilota ztraceného v moři. Žije ještě? Musel vyskočit nebo klesl ke dnu i s letounem? Přehřál se mu motor anebo ztratil tlak?

Dveře se hlučně rozletěly.

„Vindiš, Šrom, pohněte sebou, poletíme hledat Škarvadu! Start za deset minut.“

Nadporučík Burda se jen otočil na prahu a byl pryč. Polda a Franta Vindiš chvatně vstali. Letmý pohled na hodinky, bylo půl druhé.

Pětice spitfirů Mk.VB odstartovala ve 13.45 za drobného deště rovnou do šedé oblohy. Předpověď meteorologů varovala, že počasí se ještě zhorší, ale to nehrálo roli. Jestli kamarád ještě žije, jsou jeho poslední nadějí. Čekání na lepší počasí nemá smysl. Člověk, byť se mu podaří nafouknout dinghy (Záchranný nafukovací člun), nemá v otevřeném člunu teď v únoru moc naděje, že vydrží přes noc.

Pět štíhlých letounů míří v nevelké výšce k ostrovu Scilly. Polda, který letěl jako modrá dvě, tedy jako číslo F/Lt Burdy, zamračeně sledoval roztahané mraky, kterými letouny prolétávaly.

„Tohle nevypadá moc nadějně,“ zabručel si pro sebe. „I kdyby tu někde plaval, klidně ho můžeme minout.“

Ve sluchátkách náhle uslyšel hlas velitele letky. F/Lt Kredba oznamoval, že stoupá do tří tisíc metrů, aby mohl lépe udržovat spojení s kontrolorem. Kvůli nízkým mrakům bylo třeba, aby pátrající stíhačky letěly v malé výšce, ze které už nemohly samy navázat spojení se vzdáleným střediskem pozemní kontroly. Oba roje klesly až k samé hladině.

„Vezměte to, Emile, víc doprava a pořád na kursu 230 stupňů.“

Burda využil toho, že byli mimo odposlech a mluvil česky. Čtveřice spitfirů se roztáhla do řady a klouzala několik metrů nad hřebeny vln rozbouřeného moře.

„Sakra, to mám tak rád,“ ulevil si Polda, „courat se tak nízko nad vodou. Stačí bublina v přívodu paliva a bude chybět další.“

Očima však přelétával neustále tu nekonečnou mořskou pláň. Co chvíli ale prolétl mrakem, který se dotýkal vrcholků temných vln, co chvíli vletěl do clony deště.

„Franto, dvoumotorák na trojce!“

Polda okamžitě otočil hlavu doprava.

„Je to junkers!“

„Jdeme na něj! Mílo, ohlas to.“

F/Lt Kredba, tři kilometry vysoko, předává operačnímu hlášení, že tam dole pod ním mimo dosah britských radarů byl spatřen Junkers Ju 88 a čtyři spitfiry se obrátily k útoku.

Junkers, který letěl přímo na sever, s mírným převýšením ve výšce asi dvacet metrů nad mořem, nejprve ostře změnil směr letu. Když se k němu spitfiry přibližovaly, Polda viděl, jak se od trupu bombardéru oddělilo několik pum, které padly do moře. Německý pilot se tak zbavoval přítěže, aby mohl lépe manévrovat.

„Vidíš, holečku, s tím jsi nepočítal, že se tu potkáme. To je jiná, než se připlížit v mlze nad pobřeží, vysypat bomby na první vesnici a tradá domů.“

Ze spodního střeleckého stanoviště junkerse vyšlehl ohníček a řádka svítících střel zamířila ke spitfirům. Ale to už se vzdálenost mezi letadly zkrátila na pár desítek metrů a F/Lt Foit zahájil palbu.

Vypálil dvě dávky a hned točil letoun ze směru, aby udělal místo Vindišovi. Ten vypálil tři další dávky, poslední z nich z bezprostřední blízkosti.

Když nasadil k útoku Burda, všiml si Polda, že střelci z junkerse už neodpovídají. Burda vypálil tři dávky a Polda, který letěl pod ním, viděl, jak zpod křídel jeho spitfirů vypadávají řádky prázdných nábojnic.

Sotva se Poldovi směrovka Burdova letounu mihla před nosem, zachytil junkerse do zaměřovače. Německý bombardér s oněmělými střelišti se snažil přímým letem dosáhnout nedalekého mraku. Podklesával na pravou stranu a z pravého motoru mu stoupal černý dým.

Polda třikrát po sobě stiskl spoušť na řídicí páce. Čtyři kulomety a dva kanony v křídlech stíhačky chrlily na nepřítele proudy střel. Po poslední dávce Polda pozoroval, jak od junkerse odlétly nějaké trosky a když se prudkou zatáčkou obracel, postřehnul v jeho pravém křídle velkou díru.

Spitfiry se připravovaly k novému útoku, ale než dokončily zatáčku, zmizel německý letoun v šedivém mraku, který se táhl až nad hladinu. Polda mrknul na hodinky, souboj netrval ani minutu.

„Emile, vezměte to doprava, my se podíváme na druhou stranu.“

Foit s Vindišem zamířili na druhou stranu mraku, ve kterém zmizel poškozený bombardér, zatímco F/Lt Burda vedl Poldu vlevo.

„Však nám neutečeš,“ pomyslel si Polda, „ono už ti stejně moc nechybí.“

„Blue One, Blue Three calling. Come’on back, boys. Pretty sticky over base.“ („Modrá jedna, volá Modrá tři. Vracíme se zpátky, hoši. Nad základnou je mizerné počasí.“)

„Nedá se nic dělat,“ ozval se Burda, „balíme to.“

Všichni byli zklamaní, ale dobře věděli, co je to anglická mlha. Spitfiry zamířily na letiště v Perranporthu. Kamarád ztracený v moři nebyl nalezen.

Toho večera, když zastupující velitel perutě, F/Lt Doležal, napsal ke Škarvadovu jménu strohé „On February 4-th 1942 missing, presumed killed“, („4. února 1942 nezvěstný, pravděpodobně zabit.“) zapíjel Polda svou tesknou náladu.

Nemrzelo ho, že nemohli junkerse dorazit. Věděl, že poškozený letoun se už nemohl vrátit na své letiště, třebaže oficiálně jim přiznají pouze poškozený nepřátelský stroj. Na srdci mu ležel osud kamaráda, který se dnes nevrátil.

Byla to jejich první ztráta na novém letišti, kam se před necelými dvěma měsíci přesunuli z Dyce. Předchozí štace – letiště pět mil severně od Aberdeenu – se vyznačovalo klidnější operační činností. Polda se ještě dnes kousnul do rtů, když si vzpomněl, jak jako nováček u perutě po přeletu do Dyce zachytil podvozkem o překážku a postavil hurricana na nos.

Seržant Šrom měl vůbec rozpačité pocity, když 4. července 1941 hlásil příchod k české peruti. Měl samozřejmě radost, že je mezi svými, ale slavná pověst, která třistadesítku doprovázela, mu trochu brala dech.

Peruť byla založena 12. července 1940 v Duxfordu, kde se pod velením majora Hesse shromáždili naši nejlepší letci, z nichž mnozí prošli ohněm vzdušných bojů nad Francií. Peruť, která byla zařazena do sestavy 12. grupy (Grouppe (angl.), skupina), byla 17. srpna prohlášena za bojeschopnou a o pár dní později zasáhla do bojů.

Během necelých dvou měsíců zběsilé německé bombardovací ofenzivy proti britským ostrovům sestřelili příslušníci perutě čtyřicet nepřátelských letounů, jedenáct pravděpodobně a šest letounů poškodili a to vše za cenu tří vlastních pilotů padlých a osmi zraněných.

Když však Polda přišel k peruti, bylo mezi piloty jen málo těch, kteří se před třičtvrtě rokem zapsali do dějin bitvy o Británii. Ti šťastnější dolétali operační tůry a teď odcházeli, aby po krátké dovolené nastoupili jako učitelé a instruktoři v různých leteckých školách, či aby zalétávali nové a opravené letouny nebo aby byli zařazeni jako dopravní piloti u Transport Command (Dopravní velitelství).

Ti šťastnější dostali válečné kříže, ti méně šťastní měli křížek u svého jména v kronice peruti a dřevěný kříž s korunkou a královským monogramem, pokud jejich těla byla vůbec nalezena.

Squadronu zastihl Polda na letišti Martlesham Head již pod velením štábního kapitána Františka Webera. Peruť byla momentálně v personální krizi, a proto také byli chvatně stahováni českoslovenští letci od britských jednotek, aby posílili své druhy.

Třistadesítka doplnila svůj stav novými letci a byla převelena do Dyce, aby na klidnějším úseku načerpala nové síly. Zde se peruť také přezbrojila na spitfiry, což všichni přivítali s radostí. S hurricany se důvěrně sžili, ale co naplat, spitfiry byly výkonnější.

Radost z létání nemohlo zkazit ani pravé severské počasí, které pořádně narušilo výcvik. Letci nejprve cvičili na Spitfirech Mk.IIA, ale operační hlídky drželi ještě na hurricanech. Nové letouny si však všichni zamilovali pro jejich rychlost, obratnost a v neposlední řadě i těžší výzbroj. Kromě čtyř kulometů měl Spitfire Mk.VB v křídlech i dva kanony dvacítky a to znamenalo možnost zahájit účinnou palbu na německé bombardéry ještě mimo dostřel jejich kulometů.

Ještě v Suffolku naše letce zastihla také zpráva, že v neděli 22. června 1941 napadlo Německo Sovětský svaz. Letci ještě nevěděli, že od té doby bude nepřítel posílat na britské ostrovy méně bombardérů a že jejich vlastní letouny nebudou nad Francií napadány tak početnými stíhacími jednotkami, jako tomu bylo dosud. Nepřítel bude muset své síly dělit a to je vždy zlé.

Východní fronta bude nenasytně pohlcovat velkou část produkce nových tanků a letadel, nepřátelské divize budou tát jako jarní sníh. To vše ještě nikdo nevěděl, ale pro začátek stačilo našim vědomí, že už nebojují sami.

Přes celkově slabší činnost na severu měla peruť i tady ztráty. V září 1941 narazil při letu v mlze Lojzík Dvořák do kopce u Stoneheavenu a v troskách hurricanu zahynul.

V listopadu zase nadporučík Zaoral při nácviku útoku na kluzák ztratil rychlost a zřítil se, v prosinci zahynul polský příslušník perutě, podporučík Sniechowski, při nehodě za nočního létání.

Před vánocemi se peruť přestěhovala do nejjihozápadnějšího cípu Anglie na letiště Perranporth v Cornwallu. Na tomto letišti slavila vánoce věru veseleji. Vždyť v novinách byly ještě palcové titulky, které křičely jméno až dosud neznámé zátoky na Havajských ostrovech – Pearl Harbor. Válka teď byla opravdu světová.

Běh života operační perutě se však nezastavil. Již v jedenáctý den nového roku došlo k ošklivé nehodě. Při přistání narazil na dráze poručík Kimlička do rolujícího spitfira velitele perutě, štábního kapitána Webera. Oba sice vyvázli jen se zraněními, ale Squadron Leader s těžkým.

A dnes se nevrátil Zdeněk. Polda nevěřil na zázraky a moře bylo nemilosrdné. Přistání na vodu je vždycky riskantní a i když se podaří, není-li známa poloha trosečníka, jeho naděje se rovnají nule.

Polda pil zasmušile anglické pivo a mrzel se na celý svět. Necítil vinu na tom, že Zdeňka požádal o vystřídání. To byl jen krutý paradox osudu válečných letců. Ztráta kamaráda, ať už k ní došlo jakkoli, ho vždycky zasáhla. Ostatní návštěvníci pubu ho při pohledu na zamračenou tvář raději nechávají na pokoji. Věděli už, jak se cítí letec, který ztratil přítele.

O zmizení seržanta Škvarvady bylo mnoho dohadů. Mechanici z B-flightu dokonce přišli s tím, že francouzský rozhlas vysílal zprávu o českém letci, který s nepoškozeným spitfirem přistál na okupovaném území a zabránil civilnímu obyvatelstvu ve zničení letadla. Polda takovou propagandu rozhořčeně odmítal, právě tak jako ostatní příslušníci perutě, kteří Škarvadu osobně znali. V pohledech Angličanů však zůstal stín nedůvěry.

Peruť dál žila intenzívní operační činností. Jejich piloti startovali několikrát denně, aby chránili konvoje ve svém sektoru nebo aby hlídkovali proti německým letounům, které u britských břehů kladly miny.

V sobotu 14. února za bezměsíčné noci havaroval po startu velitel Poldova B-flightu, kapitán Miloslav Kredba. Proběhl skromný vojenský pohřeb na nedalekém hřbitově, peruť dál plnila své úkoly a na Zdeňka Škarvadu se pomalu zapomnělo.

V neděli 22. února Polda absolvoval celkem pět letů a když se vracel na pilotku, byl už hodně unaven. Před barákem ho zarazil řev dvou desítek hrdel.

„Co je zase tohle, sakra?“ zabručel. „Počítám, že kdyby skončila válka, tak by řvali stejně. Co se děje, Jirko?“

Zpravodajský důstojník se právě objevil ve dveřích a usmíval se jako na reklamním letáčku na zubní pastu.

„Právě přišla zpráva od Mezinárodního červenýho kříže. Škarvada je vedenej jako válečnej zajatec!“

VII. CIRKUS ČÍSLO 8

Po dlouhých týdnech čekání a mnoha diskusích, po nejrůznějších dohadech a administrativních průtazích byl konečně vytvořen exeterský wing (Wing (angl.), křídlo, označení pro vyšší leteckou jednotku), složený ze všech tří československých stíhacích perutí. První společná akce na sebe nenechala dlouho čekat.

„Musíme se ukázat,“ říkali si piloti 310. perutě, ale po časném budíčku ve středu 10. června 1942 protáhli při pohledu na oblohu zklamaně obličeje.

Mraky 10/10, nad zemí rozervané cáry mlhy, drobně mžilo. Přesto však byla kvapně podávána snídaně a hned následovala předletová příprava.

Nebýt takřka neletového počasí, jednalo by se o běžnou operaci s krycím názvem Circus No. 8. Naše perutě pod vedením Wing Commandera Vašátka budou doprovázet dvoumotorové bostony britské bombardovací perutě při náletu na letiště luftwaffe v Lannionu. Pro zvýšení doletu spitfirů 310. a 313. peruť přelétnou na předsunuté letiště v Bolt Headu, kde doplní palivo, 312. peruť odstartuje z Harrowbeeru a připojí se na místě srazu s bombardéry. Pro špatné počasí se očekává opožděná reakce protivníka, i když žádná další operace, která by nepřátelské síly rozptýlila, plánována není.

Čas startu z Bolt Headu v 8.40, sraz s 312. perutí v 8.43 a s bostony v 8.45 nad Start Pointem ve výšce 300 stop. Volací znaky: 310. peruť – Teacher, 312. peruť – Maiden, 313. peruť – Eggbox, osobní kód velitele wingu – Cascade, středisko pozemní kontroly – Cupid. A jako vždycky, pozor na flak (FLAK, zkratka pro něm. označení protiletadlového dělostřelectva (Flugzeug Abwehr Kanonen)).

Piloti si v rychlosti čmárají na různé kousky papíru nebo na krabičky od cigaret poznámky, někteří si je píší jen tak na hřbet ruky. Polda přeložil papír s poznámkami a jako ostatní zamířil k boxům, kde už mu mechanici připravili jeho Spitfira Mk.VB s našedlými písmeny NN-U na bocích.

Polda nasoukal své dlouhé tělo do sedačky a mechanici mu pomohli zapnout popruhy. V tu chvíli zazněl letištěm hluk nahazovaných motorů. Polda mrknul na hodinky a zkušeně začal provádět úkony cocpit drillu (Postup v kabině při startování motoru).

Na pravé straně mu od bateriového vozíku odmávl mechanik „volno“ a Polda stiskl knoflík startéru. Jakmile rolls-royce naskočil a rozběhl se, stáhl Polda plyn a mechanik vytáhl přípojku kabelu ze zásuvky na letounu a vozík odtlačil stranou. Potom zdviženým palcem ukázal pilotovi, že pravá strana je O.K.

Po zahřátí motoru a motorové zkoušce zase ukázal zvednutý palec Polda mechanikům, jako že motor je v pořádku. Potom kývl na mechanika vlevo, aby mu odtáhl zajišťovací špalky od kol. Voják jeho pokyn provedl a signalizoval, že i vlevo je všechno v pořádku. Polda jim oběma zamával, přidal plyn a vyjel z boxu.

Přes nepřízeň počasí třistadesítka vzorně přistála na rohožemi zpevněné dráze letiště v Bolt Headu. Ke spitfirům okamžitě přiběhli mechanici a začali rychle doplňovat palivo a kontrolovat letouny.

V tom okamžiku zazněly nad letištěm další motory a dvanáct spitfirů 312. perutě šlo na přistání. Také o tyto letouny se mechanici ihned postarali a piloti se shlukli v malých skupinkách. Při první cigaretě odborně zkoumali kalné nebe a odhadovali, zda se operace vůbec uskuteční.

Po chvíli odstartoval nadporučík Burda s NN-D na zálet počasí. Když se za půl hodiny vrátil, lakonicky sdělil, že byl 60 mil jižně od Start Pointu a že počasí je „tak na uzavření životní pojistky“.

Po chvíli nervózního čekání najednou přišel rozkaz ke startu. Polda si ještě v rychlosti podal ruku s Karlem Čápem, starým kumpánem od 245. perutě, a pospíšil si ke své stíhačce. Když odroloval ke startu, mechanici se za ním mlčky dívali. Viděli nízké mraky a nikdo jim nemusel nic říkat. Na chvíle odpočinku při čekání na návrat svých letounů se vůbec netěšili.

Obě perutě v pořádku odstartovaly, zformovaly se podle sekcí a stoupaly do výšky 100 metrů. Setkání s 312. perutí proběhlo přes špatnou viditelnost podle plánu, jen z perutě bostonů se na místě srazu objevila pouze tři letadla.

Po chvíli kroužení se objevily další tři bombardéry a kus za nimi v roztažené formaci dalších šest. Tato skupina nabrala kurs do Francie a 313. peruť se k nim připojila jako přímá ochrana.

Třistadesítka zaujímá pozici asi dvě stě metrů vlevo, třistadvanáctka vpravo. Tři bostony, které byly na místě srazu první, se ocitají na konci sestavy a zjevně se snaží dostihnout ostatní. Naložené bombardéry však nedokáží vyvinout vyšší rychlost než 240 mil v hodině. Po chvíli se formace bombardérů roztáhla do délky dvou mil.

„Co to sakra děláte?“ zahromoval Polda v kabině NN-U. „Jak vás máme takhle chránit? To nemůže dobře skončit.“

Bylo jasné, že něco nehraje. Po čtvrthodině letu poslední tři bostony náhle udělaly ostrou zatáčku a nabraly zpáteční kurs. Po dvou minutách se odtrhly další čtyři bostony a po minutě pak i pět zbývajících. Třistatřináctka je následovala jako přímý doprovod.

310. a 312. peruť kroužily podle povelů velitele wingu na místě a asi po pěti minutách jim operační sál potvrdil, že operace se odvolává.

„Tak to byl zase jednou povedenej cirkus,“ zabručel si Polda, když svůj spitfire vedl na přistání. „Je to smůla, první společná akce českejch perutí a takhle to skončí. Ještě že to zbodaly bombardéry a ne my.“

Po přistání však čekal piloty rozkaz doplnit spěšně palivo a čekat. Nákladní auta „loriny“ odvezly letce do jídelny.

Napjatá situace trvá. Letci ve vysokých botách, někteří ve žlutých plovacích vestách, sledují velitelský barák, kde konferuje Wing Commander s veliteli perutí.

Po chvíli přináší pobočník první zprávy. Pro špatnou viditelnost se po startu bombardovací peruť rozptýlila a na místo srazu dorazil včas jen jeden roj s velitelem perutě.

Tento roj se pak dostal v celé sestavě na poslední místo a nebyl schopen předletět ostatní, kteří si mysleli, že je před nimi. Operace byla odvolána a na dovršení všeho se jeden boston při přistání poškodil.

Polda přikývl. Vlastně je to štěstí, že se rozbil jen jeden. Přistání za takového počasí s bombardérem naloženým bombami a s plnými nádržemi není vůbec žádná legrace. Taky to mohlo všechno bouchnout.

Následoval tichý oběd. Každý se v jídle jen tak šťoural a pokukoval do oken. Zdálo se, že počasí se přece jen trochu zlepšuje. V tu chvíli vpadnul do dveří velitel 310. perutě, štábní kapitán František „Dolly“ Doležal.

„Tak pánové, jednu radostnou zprávu pro vás. Pro velký úspěch se osmej cirkus opakuje. Novej briefing ve 12.15, start perutě ve 13.10. Nechte si chutnat a hoďte sebou.“

V jídelně to zašumělo, nikdo už nedojídá. Piloti vstávají a zapínají si bundy battledressů.

Předletová příprava byla stručnější než ráno. Až na časy a počasí je odpolední Circus No. 8 opakováním ranní akce. Zpravodajský důstojník si na závěr neodpustil starý vtip o tom, že by každý měl ještě před startem uhradit své dluhy, protože je známo, že výtěžek z prodeje pozůstalosti na to zpravidla nestačí. Někdo se tomu zasmál, ale to už všichni spěchají k letadlům.

Setkání s bombardéry proběhlo tentokrát podle plánu. Bostony přiletěly ve dvou skupinách, první po šesti, druhá po pěti letounech. K nim se řadí třistatřináctka po čtveřicích na přímou ochranu, zatímco třistadesítka zůstává vlevo vzadu a o třicet metrů výše jako střední zajištění. 312. peruť se šplhá vpravo jako výškové zajištění.

Když sestava přelétala po dvou minutách anglické pobřeží, věnoval mu Polda jen letmý pohled a pak hned odjistil kanony a kulomety. Nad kanálem už se mohli dočkat ledačehos.

Čtvrt hodiny drželi letci malou výšku, aby se chránili před německými radary, ale před pobřežím Francie začali stoupat, aby byli nad cílem v předepsané výšce a aby lehký flak neměl příliš snadnou práci.

V tu chvíli je už jistě objevila nepřátelská hlásná služba a Polda si představoval, jak na německých letištích ječí sirény a piloti vybíhají k letadlům.

Pobřeží bylo překonáno v prostoru Pleubianu ve výšce 4 500 metrů. Rozprasky granátů flaku signalizovaly, že cíl je již blízko.

„Což o to, výšku mají dobrou,“ pomyslel si Polda, „ale naštěstí mají velkej rozptyl.“

Podíval se na hodinky. 13.47, tedy dvě minuty zpoždění. Bombardéry nalétly od východu a mezi letištními budovami a na startovacích dráhách se objevily záblesky.

„Dobře vám tak,“ s uspokojením konstatoval Polda, ale pohledem nepřestával sledovat oblohu, protože pozorovat výsledky bombardování nebyla práce pro přímý stíhací doprovod.

„Však oni nám to po přistání řeknou. Teď je hlavní dávat pozor, aby na nás něco nepřiletělo shora.“

Polda nepochyboval o tom, že nepřátelské stíhačky jsou už ve vzduchu. Bombardéry se nijak nezdržovaly, třebaže palba středního flaku byla dost nesoustředěná. Piloti bostonů potlačili stroje, aby získali rychlost a po ostré zatáčce zamířili k domovu, sledováni celým wingem v nezměněné sestavě. Teď se blížila kritická chvíle. Nepřátelské letouny jsou už jistě na kursu, znají polohu a sílu svazu.

Polda jen mrknutím zaznamenal, že pobřeží přelétli ve 13.51, pozdravováni flakem z Tredes. Cele se soustředil na pozorování pošmourné oblohy. Zvláště pozorně však sledoval zpětné zrcátko.

Svaz byl už nad kanálem, když si Polda všiml, že bombardéry se zase začínají od sebe vzájemně vzdalovat. Vzápětí také uslyšel ve sluchátkách S/L Mrázka. Velitel 313. perutě žádal bostony, aby udržovaly formaci a zvýšily rychlost. Stejný požadavek vysílá i velitel wingu, který přidává, aby bombardéry dodržovaly i výšku, protože britská peruť teď letěla v různých letových hladinách.

Nezdálo se však, že by rozhorlené výzvy stíhacích velitelů měly na piloty bombardérů větší účinek. Spíše se zdálo, že jejich pole se ještě více roztáhlo.

„Cupid calling. Look out, Cascade. Ten bandits at five o’clock, no height yet!“ („Volá Cupid. Dejte pozor, Cascade. Deset banditů v pět hodin, výšku zatím neznám.“)

Nervy všech pilotů se napnuly, srdce rychleji buší a pohledy těkají po obloze.

„A je to tady,“ řekl si Polda a v duchu zanadával na rozcourané bombardéry.

Celá peruť jako by se zachvěla, piloti se ohlížejí a hledají ohlášeného protivníka.

„Hallo, Teacher – leader, Red Two calling. Six aircrafts at five o’clock,“ („Haló, veliteli Teacher, volá Červená dvě. Šest letadel na pětce.“) volá do éteru číslo.

A pak je Polda uviděl. Šest teček na obloze asi v sedmi tisících. Táhly v neuspořádané formaci asi tři míle od bombardérů.

Polda se dál pozorně rozhlíží kolem sebe. To známe, jedna parta se pustí přímo na cíl, druhá číhá v záloze.

„Ale vždyť jsou to naši!“ vykřikl najednou někdo do rádia česky.

Polda se honem otočí na neznámé letouny, které se rychle přibližují. Ne, rovná křídla a hvězdicové motory BMW představují Focke-Wulfy 190A. To hoši od JG 2 (JG, zkratka něm. Jagdgeschwader (stíhací eskadra)) z Cherbourgu spěchají na schůzku s českým wingem.

Polda věděl, že focke-wulf je současná špička německého letectva a že svými výkony předstihuje i Spitfiry Mk.V. Také výzbroj má mohutnější, ale wing prozatím má početní převahu a záleží rovněž na bojovém umění pilotů.

Wing Commander posílá ihned dva spitfiry od třistatřináctky, aby napadly první dva focke-wulfy, a na další dva vysílá modrou sekci třistadesítky. Eggbox odpovídá do rádia, ale je špatně rozumět a dva určené spitfiry letí stále podle bombardérů.

Vašátko právě přikazuje Maidenu zaútočit na zbytek focke-wulfů, kterých se teď vyrojilo asi dvanáct a přestože jdou do boje v poměru jeden proti třem, míří němečtí letci odhodlaně k bombardérům.

To už se první dvě stíhačky s hvězdicovými motory přiblížily na pár desítek metrů k bostonům, ale 313. peruť stále drží formaci. Velitel wingu vydal povel „Break away“ („Zrušit sestavu!“) a spitfiry třistadesítky zamířily k nepříteli.

V tu chvíli však bylo pozdě. První dva focke-wulfy zaútočily na poslední trojku bostonů a číslo tři hned po první dávce začalo kouřit.

„A krucinál,“ drží Polda mezi zuby, když točí NN-U po křídle. „Tohle se nám musí stát rovnou před nosem.“

Od střeleckých věží dvoumotoráků vyšlehly ohníčky a také Eggbox se vzpamatoval a jeho spitfiry pravé sekce vedené S/L Mrázkem se pustily do provinilé dvojice focke-wulfů.

Polda ještě zaznamenal, že zasažený boston padá ve vývrtce do moře, zatímco jeho střelec stále tiskne spoušť svých zbraní.

A to už se třistadesítka dostala do kontaktu s nepřítelem. Wing Commander Vašátko jako první vypálil na vedoucího focke-wulfa z další dvojice a ten hned sklouzl po křídle a zamířil k francouzskému pobřeží.

Polda si hledal protivníka, když uviděl Trejtnarův spitfire, jak pronásleduje focke-wulfa v sestupném letu a pálí do něho ze všech zbraní. Z nepřátelské stíhačky odletovaly kusy plechu a z motoru se valil hustý dým.

„Výborně Franto, ten už neuteče!“

Sestava se rozpadla do jednotlivých soubojů. V éteru se teď nesla změť českých nadávek a anglických povelů. Polda uviděl dva focke-wulfy, které nalétávaly na bombardéry. Okamžitě k nim zamířil a z dálky začal střílet, aby upoutal jejich pozornost.

Oba focke-wulfy přerušily zteč a jeden potlačil vpravo dolů, zatímco druhý začal vybírat a točil vlevo. Poldův NN-U se rychle přiblížil. Německý pilot vybráním ztratil trochu rychlost a Polda bleskurychle srovnal letoun s černým křížem do zaměřovače. Kratičká dávka z kulometů proťala na několik vteřin vzduch.

Focke-Wulf rychle uhnul a začal pikovat k hladině. Polda zabral za řízení a nepřítele pronásledoval. Obě stíhačky prudce nabíraly na rychlosti. Polda byl přesvědčen, že protivník mu neunikne. Nad mořem bude muset vybrat a v tom okamžiku dráha jeho letu projde zaměřovačem spitfirů.

Zatímco se hladina šedého moře hrozivě přibližovala, odhadoval Polda dráhu letu focke-wulfu, aby ho mohl zasáhnout co nejúčinněji. Německý pilot riskoval až do krajnosti. Stále mířil dolů a let nevybíral.

Křídla NN-U se rozkmitala a pilotovi zahučelo v uších. Vtom si uvědomil, že rozeznává jasně hřebeny vln. Rychlým pohybem přitáhl řídicí páku k sobě a cítil, jak ho přetížení tlačí do sedačky. Spitfire sténá a vybírá let pár metrů nad hladinou.

„Tak to bylo o fous,“ pomyslel si Polda.

A v moři pod ním vyvstala bílá fontána vodní tříště v místech, kde se o hladinu rozbil nepřátelský letoun.

„Málem mě vzal s sebou,“ uvědomil si Polda a ledová ruka mu až teď sevřela útroby.

„Cascade calling. All Teachers aircrafts rendez vous angels B for Baker!“ („Volá Cascade. Všechna Teacherova letadla sraz ve výšce B jako Baker!“) svolává Vašátko peruť.

Polda se šplhá do nařízené výšky. Po nepříteli už není ani stopy, také bombardéry zmizely. Polda počítá stroje s písmeny NN, které určují jejich příslušnost k 310. peruti.

„Dva, čtyři, šest a tamhle deset, jedenáct. Je to dobrý, jsme všichni.“

Polda má hned lepší náladu, tím spíš, když si vzpomene, že nejméně dva focke-wulfy se na své letiště nevrátí. Velitel wingu formuje peruť do sekcí a míří k Anglii.

Bombardéry provázené třistadvanáctkou a třistatřináctkou dostihují severně od Exminsteru. Polda starostlivě počítá bostony. Je jich deset, takže dalšího už luftwaffe nedostala.

Zakrátko se perutě rozdělují. Třistadesítka je vlastně doma, z Exminsteru je do Exeteru jenom skok, třistadvanáctka točí do Harrowbeeru, třistatřináctka se vrací do Churchstantonu.

Po přistání pohlédl Polda na hodinky. Je 14.36. Let tedy trval skoro hodinu a půl, vlastní boj jen několik minut. Stáhl si kuklu z propocené hlavy a otevřel dvířka na levém boku letounu. Zhluboka se nadýchl čerstvého vzduchu. Na tázavé pohledy Mirka Černého od mechaniků se jenom významně ušklíbl.

„Nojo, dobrý to bylo. Skopčáci byli biti.“

Jak spitfiry dojížděly k boxům, vyskakovali z nich piloti, v očích ještě napětí z prožitých okamžiků, ve tvářích vytlačené rýhy od kyslíkových masek, ale usmívají se od ucha k uchu. Tlačí se do houfu, připalují si nedočkavě první cigarety a jeden přes druhého se překřikují a sdělují si dojmy.

„Jednoho skopčáka jsem zapálil,“ volá radostně seržant Petr.

Poldu tahá zbrojíř za rameno a říká mu, že v zásobnících jeho NN-U je o osm set kulometných nábojů méně. Polda krčí rameny. Krátkou dávkou nepřítele patrně nezasáhl, ostatně neměl ke střelbě dobrý úhel, ale pak zahnal nácka do vody a to se také počítá.

Odpoledne byly vyhlášeny výsledky operace. Všechny bomby v cíli, dva focke-wulfy sestřeleny F/Sgt Trejtnarem a Šromem od 310. perutě, dva pravděpodobně sestřeleny F/Sgt Petrem a Sgt Janatou od téže perutě. Tři focke-wulfy poškozeny, z toho jeden opět F/Sgt Trejtnarem a ostatní F/Lt Kasalem a Sgt Přerostem od 313. perutě.

Vlastní ztráty – jeden boston, po posádce se dosud pátrá v moři. S/L Čermák od 313. perutě dal polohu sestřeleného bostona na nouzové frekvenci řídícímu středisku.

Piloti se po sobě podívali. Pokud byla přesná poloha, byla reálná naděje na záchranu trosečníků. Rychlé čluny ASR vyjížděly okamžitě. Čím delší bylo hledání v moři, tím se šance pohřešované posádky zmenšovaly.

Vysvětlila se i pozdní reakce 313. perutě. Třistatřináctka převzala spitfiry teprve nedávno od 154. perutě a u všech letounů byly špatně naladěné vysílačky. Prvnímu varovnému hlášení piloti nerozuměli vůbec, z dalších povelů chytali jen zkomolené útržky.

„Celkem vzato,“ usoudil Polda, „nedopadlo to zrovna nejhůř. Až na toho bostona jsme z toho vyvázli se zdravou kůži, zato polovina nasazené Staffel (Staffel (něm.), letka) to vodnesla. To je rozhodně důvod k oslavě.“

Ostatní byli stejného názoru a hned se začali dohadovat, kdo vezme auto do Exeteru. Šťastní letci však toho odpoledne do města oslavovat neodjeli, protože pohotovost trvala dále.

V pozdním odpoledni třistadesítka chvatně startovala na poplachový rozkaz. Středisko pozemní kontroly navádělo piloty proti nepřátelskému letounu do výšky 3 000 metrů, ale po dvaceti minutách byla operace odvolána a s nastávajícím soumrakem skončil pro unavené piloty letový den.

Circus No. 8 měl však dohru až po týdnu, když peruť dostala zpět filmy z fotokulometů. Pro Poldu si poslal zpravodajský důstojník perutě.

„Pojď se na něco podívat.“

Vešli do malého kinosálu, voják zhasl světla a v bzučení promítačky si Polda připomínal znovu souboj. Viděl focke-wulfy, jak útočí na bombardéry, viděl, jak stíhačka točí nahoru doleva a několikasekundová dávka stopovek míří ke kabině.

„Vraťte to ještě jednou a dejte to pomaleji,“ říká zpravodajský důstojník vojákům u promítačky.

Polda se vzrušeně nahýbá dopředu. Teprve ve zpomaleném záběru vidí, jak se čáry stopovek blíží ke kabině focke-wulfu. Na triplexu kabiny se objevují tmavé skvrny, které se zvětšují a podle trupu letounu odpadají štěpiny, až se celý kryt kabiny rozpadá. Jednotlivé střepiny jakoby držely pohromadě, pak se ale rozprsknou a mizí ze záběru. Polda vidí zřetelně siluetu hlavy pilota, jak bezvládně poklesla.

Film došel a voják v místnosti rozsvítil. Zpravodajský důstojník se vzrušeně usmívá a nabízí Poldovi cigaretu z krabičky playersek.

„Tak vidíš, ty lovče lebek. Když jsi se hnal za ním, tak už jsi honil jenom mrtvolu. To nebylo piké, ale pád.“

„Scházely metry a viděl jsem kanál zevnitř,“ přikývl Polda.

VIII. HORKÉ DNY

V úterý 16. června 1942 držel Polda odpolední hlídku. Byl velitelem černého roje a jako číslo mu F/L Foit přidělil seržanta Chlupa. Minuty se dlouze vlekly a Polda pokukoval netrpělivě po hodinkách, kdy už přijde čas startu. Věděl, že mají vystřídat bílou sekci F/Sgt Mlejneckého a Sgt Janaty, kteří teď krouží nad pomalým konvojem spojeneckých lodí východně od Berry Headu.

Po dlouhém čekání představoval i obvyklý hlídkový let příjemnou změnu a Polda se na něj těšil. Počasí letcům přálo, obloha byla jasná, jen sem tam nějaký mráček. Meteorologové sice předvídali nad vodou místy oblačnost a nízkou mlhu, ale zatím tomu nic nenasvědčovalo. Ostatně, nízká mlha dokázala ochránit plující lodě mnohdy lépe než hlídkující dvojice spitfirů.

Jiný by si možná dělal starosti s tím, že má s sebou pilota, který si jako čerstvý novomanžel získal pověst opatrníka, ale Polda se cítil ve formě a nic mu nemohlo zkazit náladu.

Rozhlédl se po letišti zalitém odpoledním sluncem. Takhle vypadá základna mnohem lépe, než když se sem peruť 8. května přistěhovala. Tehdy bylo odporné počasí, černé mraky jen pár desítek metrů nad zemí. Polda se ještě teď otřásl, když si vzpomněl, jak dvojice spitfirů startovaly jedna za druhou a současně se zavřením podvozku mizely letouny v mracích, zatímco piloti od 19. perutě, dosud neoperační, která je na letišti v Perranporthu vystřídala, přihlíželi málem s otevřenou pusou.

V Exeteru vyměnila třistadesítka polskou 308. peruť. Čechoslováci tu našli velkou základnu, ale baráky a hlavně dispersal v neutěšeném stavu, takže museli věnovat nejednu hodinu ze svého volného času, aby místnosti vybílili a zasklili okna. Také samotné město neskýtalo příliš utěšený pohled. Jeho centrum bylo německým bombardováním úplně srovnáno se zemí, ostatní čtvrti značně poškozené požáry. Zůstalo jen jedno kino a hospod tak pět a půl a do některých měli vojáci ještě zakázaný přístup po údajných výtržnostech. Ještě že pro samé létání nebylo moc volného času.

Zatímco se Polda ponořil do vzpomínek, ručičky u hodinek se posunuly a ukázaly devět hodin. Zaburácení merlinu přivedlo pilota k realitě. Chlupův spitfire už měl nahozený motor.

Polda se nedával dlouho pobízet a ve chvilce sám tiskne knoflík startéru. Vrtule NN-U se začíná pomalu točit a pak se merlin rozbíhá s hromovým řevem naplno. Z výfuků vyšlehly modré plameny s černým kouřem, který zanechává na zelených a šedých bocích stíhačky tmavé šmouhy.

Letouny se lehce chvějí, když oba piloti rolují na okraj dráhy. Polda si všímá, že se mu motor rychle zahřívá a tak okamžitě otevírá chladič naplno. Oba piloti skoro současně posunují řídicí páku kupředu a stíhačky černé sekce se s trhnutím rozjíždějí.

Sotva se spitfiry odlepily od dráhy, zavřel Polda podvozek i chladič, ubral trochu plynu a zastavil úhel náběhu vrtule na cestovní rychlost.

„Hallo, Comet, Skytrain answering, airborn.“ („Haló, Comet, volá Skytrain, odstartováno.“)

„Skytrain conquest. Listning out,“ („Skytrain potvrzuje. Konec spojení.“) odpověděl operační sál.

Pohledem na hodinky Polda zjistil, že se jeho roj na startu opozdil asi o pět minut.

„To se nějak srovná,“ ušklíbl se a za stálého stoupání nabral kurs na Berry Head.

Když sekce dosáhla výšku pět set metrů, Polda s nelibostí zaznamenal, že oblačnosti přibývá a na horizontu se obloha zatahuje.

„Tak ti rosničkáři měli přeci jenom pravdu,“ pomyslel si.

Po necelé čtvrthodině dosáhl černý roj určeného prostoru asi dvacet mil východně od Berry Headu. Polda z malé výšky dobře rozeznával dvě řady lodí konvoje s bílými brázdami za kýly, ale hlídkující spitfiry nikde. Kvůli nepřátelskému odposlechu bylo s výjimkou bojové situace zakázáno používání radiostanice nad konvojem a tak Polda musel potlačit chuť zavolat bílou sekci a zeptat se jich, kde hrome vězí a jak to, že konvoj je bez ochrany.

Protože konvoj byl už blízko, změnil Polda kurs, aby se dvojice spitfirů přiblížila širokým obloukem a umožnila protiletadlovým dělostřelcům na lodích bezpečnou identifikaci vlastních letadel.

Následován svým číslem oblétává konvoj zleva a může si oči vykoukat po ztracené dvojici bělásků. Když na to později vzpomínal, napadlo ho, že oba spitfiry uviděl ve stejný okamžik, kdy uslyšel Janatu ve sluchátkách a to bylo ve chvíli, kdy děla na lodích zahájila palbu.

„White One, White Two calling! Aircraft three o’clock!“ („Bílá jedna, volá Bílá dvě. Letadlo ve tři hodiny!“)

Dobře kamuflovaný Junkers Ju 88 objevili proti obloze nejprve pozorní dělostřelci na lodích a hned zahájili palbu. Pozornost letců se soustředila na nadcházející vystřídání a málem by nepřátelský letoun letící pár metrů nad vlnami přehlédli.

F/Sgt Mlejnecký jen zadrmolil hlášení středisku pozemní kontroly a už točil svůj letoun směrem na jih, kde obláčky vybuchujících šrapnelů trasovaly únik německého letadla. Polda viděl, jak stíhačky bílého roje pár desítek metrů pod ním potlačily do pronásledování.

„Ale to by bylo pěkný, abyste tam byli první a sfoukli mi ho rovnou před nosem.“

Nepřátelský letoun Polda sice nevidí, ale jeho polohu odhaduje podle směru letu bílé sekce a protiletadlové palby z lodí. Rychle tlačí knipl dopředu a pak už jen pozoruje ukazatel, který signalizuje, že jeho NN-U dosahuje rychlost 500 kilometrů za hodinu.

Teď ho napadlo, že úplně zapomněl dát povel Chlupovi k útoku. Hodil pohledem do zrcátka, ale druhý spitfire nikde. Pak usoudil, že by možná bylo lepší, kdyby někdo zůstal nad konvojem pro případ, že by bombardérů bylo víc, ale v tu chvíli junkerse uviděl a všechno pustil z hlavy.

Jak se spitfiry bílého roje přehnaly šikmo nad konvojem, lodní děla neochotně umlkala, aby je neohrozila palbou. Polda uviděl, že se šedě maskovaný letoun zvedá od hladiny. Bombardér teď letěl přímo na jih a bylo zřejmé, že jeho pilot už zpozoroval nebezpečí a s motory běžícími na plný výkon se snaží dosáhnout spodní hranici mraků, která byla ve výšce asi 1 200 metrů. Protože junkers dosud neodhodil pumy, Polda usoudil, že jeho pumovnice je prázdná.

„To by znamenalo,“ uvažoval, zatímco jeho NN-U svištěl pětisetkilometrovou rychlostí k hladině, „že ten nácek byl bombardovat v Anglii a teď je na zpáteční cestě. A nebejt toho, že to náhodou švihnul kolem konvoje, tak mu to prošlo.“

Osmaosmdesátka se škrábala na plný plyn nahoru a Polda trochu přitáhl řízení, aby mohl zaútočit přímo ve směru a bez velké opravy.

Mezitím se vedoucí stíhač bílého roje přiblížil na tři sta metrů k cíli a zahájil palbu. F/Sgt Mlejnecký, neboť to byl on, střílel z převýšení a Polda teď zřetelně viděl, jak v moři před bombardérem vytryskly bílé gejzíry na místě dopadu granátů z kanonů spitfiru.

Německý stroj byl veden svým pilotem do pravé stoupavé zatáčky a jeho střelci pronásledovali britskou stíhačku palbou z kulometů. Polda si opravil kurs a dále sledoval, jak útočící stíhač obrací ostrou zatáčkou po křídle a znovu útočí na nepřítele dlouhou dávkou ze všech zbraní. Po druhém útoku z levého motoru osmaosmdesátky vyrazil bílý dým.

„Výborně, Franto!“

Když se Mlejnecký odpoutával, zaútočil na Němce Janata. Svítící střely bránících střelců však letěly vstříc českému pilotovi. Polda uviděl, jak se Janatův letoun v soustředěné palbě zakymácel, zatímco pilot střílel ze všech hlavní.

Německý letoun opět uhnul stoupavou zatáčkou, ale znatelně pomaleji a bílý dým se změnil v černý. Nepřátelský pilot byl zřejmě zkušený rváč a raději riskoval poškození motoru, který hnal v maximálních otáčkách, jen aby se dostal do spásných mraků.

To už se Polda, letící maximální rychlostí, přiblížil na účinný dostřel. Jemně vzal opravu, aby junkerse dostal do středu zaměřovače, a stiskl spoušť. V tu chvíli si ho vzali na mušku stále bojující střelci bombardéru, zatímco jeho pilot mu unikal zatáčkou vpravo. Polda se snažil korigovat svou střelbu, ale byl stržen setrvačností letu a tak část jeho salvy šla jen do moře. Přitáhl řídicí páku a vyšlápl kormidlo. Přetížení ho přitlačilo do sedačky a v tu chvíli se vystavil přednímu střelci. Stopovky se mihly kolem kabiny NN-U a vzadu mu něco zabubnovalo do trupu.

„Sakra, dostal jsem to!“

Merlin však běžel dál na plný výkon, přístroje nesignalizovaly žádnou změnu a letoun na řízení reagoval normálně. Jak se Polda přibližoval stoupavou zatáčkou znovu k bombardéru, vystřídala se v útoku bílá sekce, ale německý pilot jim obratným manévrem uhnul a stále stoupal.

Polda postřehl, že ačkoliv se z levého motoru valí černý dým a bílá pára, jeho vrtule stále pracuje normálně. NN-U už je na výšce bombardéru a Polda si ho šikmo zleva bere na mušku. Tentokrát počkal s otevřením palby až na poslední chvíli a spouště svých zbraní stiskl až čtyřicet metrů od bombardéru, zatímco palubní střelci ho zasypávali zuřivou palbou.

Polda střílel až do vzdálenosti několika metrů a pak junkerse těsně přeskočil. Ve sluchátkách slyšel Mlejneckého, jak nadává, že mu došla munice, ale nevěnoval tomu pozornost a soustředil se na ostrou zatáčku po křídle doleva a šel na čelní útok.

Do mozku se mu teď vryla každá podrobnost. Dvoumotorák zarámovaný svítícím zaměřovačem se řítí přímo na něho, z levého motoru už teď šlehají plameny právě tak jako z kulometů v zasklené přídi.

Polda opět stiskl spoušť a všechny hlavně jeho stíhačky chrlí proudy železa proti bombardéru, který se hrozivě přibližuje. Polda, náhle rozhodnutý neuhnout, jen zavírá oči a tiskne hlavu mezi ramena. Německý pilot však s největším vypětím namáhaných motorů zvedá svůj stroj, takže ho spitfire podlétá a přitom se znovu vystavuje nebezpečné palbě spodního střelce.

První, co si Polda uvědomuje, když otevírá oči, je pískání stlačeného vzduchu v nábojových komorách. Ani si neuvědomil, že vystřílel všechnu munici.

Otáčí letoun a pátrá po nepříteli. Vidí však jen dva spitfiry kroužící pod hladinou mraků. Bylo to neuvěřitelné, ale německý bombardér dokázal nemožné. Odrazil útoky tří spitfirů a přes poškození motoru se dostal do mraků.

„Jdeme za ním, Franto?“ zavolal Polda na velitele bílého roje v rozrušení česky.

„Jestli máš čím střílet, tak prosím. My nemáme ani ránu.“

„Černá jedna, tady černá dvě, já mám ještě munici,“ hlásí se Chlup, který se teprve teď blíží k místu posledního střetnutí.

„To je výborný,“ pomyslel si rozmrzele Polda, „nakonec nám ještě tady ten ukáže, jak se má válčit.“

Nahlas to ale neřekl, aby to náhodou nebyla pravda. Mezitím už Mlejnecký navázal spojení s kontrolorem a ten jim dal rozkaz k návratu. Polda se podíval na ukazatel paliva a usoudil, že se vlastně nedá nic jiného dělat.

„Herdek, to zas bude jednou ostuda,“ uzavřel si to pro sebe, když točil na zpáteční kurs.

Čtyři spitfiry přistávaly v Exeteru pár minut před desátou. Když mechanici viděli prostřílené zálepky na hlavních kulometů a černé šmouhy na křídlech, zvědavě se hrnuli ke svým letadlům.

„Tak jak bylo? Kdo bude platit rundu?“ volali vesele.

„Ani mi nemluv…“ bručel Polda už na křídle.

„Všichni jste se vrátili, tak co! A koukám, žes jich taky pár slíznul,“ počítal Mirek Černý pohledem průstřely v NN-U. „Máš kliku, že to byl tak malej kalibr.“

Piloty obou rojů v krátkosti vyzpovídal zpravodajský důstojník a pak je propustil na pozdní večeři. Nálada však nebyla nijak na výši. Všichni byli rozmrzelí, že jim nepřítel unikl. Trochu je potěšil Polda, když popisoval plameny na levém motoru. Chvíli se přeli o tom, zda junkers může letět na jeden motor a pak se shodli, že může. Také se shodli na tom, že německý pilot byl opravdové eso, ale že není jisté, zda doletí. Junkerse jim pak přiznali jen jako poškozeného a všichni uznávali, že to na víc nebylo. (Dne 16. června 1942 havaroval tento Junkers Ju 88D‑5 od 3 (F) /123 při pokusu o nouzové přistání na letišti luftwaffe v Lannionu (Francie). Přestože jeho posádka vyvázla bez zranění, lze i v tomto případě hovořit o sestřelu)

Když potom šli spát, našel Polda na svém slamníku podlouhlou obálku.

„Co je to?“ zeptal se Štivara na vedlejším kavalci.

„Ále, nějaký fotky. Prej sis to před časem objednal a dokonce zaplatil.“

Polda otevřel obálku a na desku stolu vysypal několik fotografií. Přehrábl je a pak s nimi usedl zamyšleně na postel.

„Copak, máš tam nějaký slečny?“ vyzvídal Štivar.

Polda se natáhl přes uličku a fotografie mu podal.

„To je z pohřbu Standy Halamy, kterej se zabil dvanáctýho dubna v Perranporthu, kdyžs tu ještě nebyl.“

„Já vím, už jsem o tom slyšel, ale nic pořádně.“

„Byl to prostě takovej smolnej den. Startovali jsme dopoledne tři dvojice na nácvik dogfightu (Vzdušný boj). Já letěl s Jožkou Dygrýnem, Halama s Burdou a Vindiš s Zimprichem. Honili jsme se asi ve dvou tisících, všechno normální. My s Jožkou jsme se točili na dohled od letiště, ostatní se dostali o kus dál.

Pak jen slyším, jak Burda říká, aby nabrali výšku, a dává sraz nad bází. Ale tam přiletěl jen on a Vindiš. Volali jsme druhý dva rádiem, ale ticho.

Teprve po přistání jsme se dozvěděli, že měli kraksnu. Ty, co to viděli ze země, říkali, že Zimprich vletěl Halamovi vrtulí do kormidel. Halama se pokoušel přistát asi čtyři majle od letiště, ale bylo to tam samej kopec a on se mezi nima rozbil. Mašina byla na kusy a Standu to vyhodilo i se sedačkou a na místě byl po smrti.

Druhej Standa měl pryč vrtuli a tak zkoušel sedat na pláž a vletěl do moře asi tři sta metrů od břehu, říkali. Poslali mu tam hned walruse záchranný služby, ale asi se hned utopil, protože nic nenašli. Teprve navečír moře vyplavilo jeho mašinu, teda jenom trup bez motoru. Kabina byla votevřená, kurty rozepnutý, ještě tam byla mapa a rukavice, jen chudák Standa chyběl. Nenašli ho dodneška.

Víš, myslím, že se z toho dostal, ale asi se utopil těch pár metrů od břehu. A ten samej den na poledne startoval Burda znovu a vítr se do něj opřel a tak to postavil na čumák. A za pár minut po něm šel nahoru Šála a vítr s ním praštil vo dráhu. Ten den sme ztratili dva piloty a čtyři mašiny. Moc dobrý to nebylo.“

Když Polda domluvil, jeho společník mlčel a díval se do stropu.

„No a pak, když Jirka na tom funuse fotil, tak jsem mu řek, ať mi z toho udělá taky pár vobrázků. Víš, na památku. A třeba jednou…“

Polda nedokončil, shrábnul hromádku fotografií do obálky a začal si svlékat uniformu.

Druhý den odejel rotný Šrom na desetidenní dovolenou. V malém penziónu na břehu skotského jezera prožil několik klidných slunečných dnů. Večer byla jeho vytáhlá postava vidět u barového pultu v místní hospodě U královského hraničáře, kde budil respekt pilotními křídly na prsou a svou strašnou angličtinou.

Tady se také seznámil s Phyllis, hezkou černovlasou desátnicí ATS (Army Technical Service, vojenská technická služba), která tu se svou sestrou a jejím manželem trávila rovněž dovolenou. Hned první večer ho upoutala vyprávěním o výcviku protiletadlové baterie, kde sloužila. Když vyprávěla, stála u krbu, na tváři odlesk plamenů a moc jí to slušelo.

„Střílely jsme na rukáv, co za sebou tahá master. To asi znáš. No, a pořád nám v kursu vtloukali do hlavy, jak musíme předsadit, abychom správně zasáhly. A teď nám zase vykládali, že máme dát pozor na toho mastera.

Naše řídící střelby, moje kamarádka Joan, měla vztek. Kurs prošla s vyznamenáním a teď jí ten starý Second-Lieutenant bude poučovat. A tak přiletěl master s rukávem na laně a my daly salvu a krásně to všechno bouchlo těstě tomu masteru před čumákem. Málem jsme omdlely, ale on letěl dál a ten pilot povídá do rádia: ‚Dámy, já ten zatracenej rukáv táhnu, já ho netlačím‘ A ani to nikam nehlásil. Pak to na nás sice řekli nějací oficíři z velení školy, ale ten pilot byl drahoušek. Pak jsme celou jeho peruť pozvaly na závěrečný večírek. A těm protivům ze školy jsme nevzkázaly…“

„No nazdar,“ smál se Polda, „to bude vypadat, až vás nechají střílet někde dovopravdy.“

„Co říkáš? Nerozumím ti ani slovo. To bylo česky?“

„Ale povídám, že se jistě těšíte, až dáte hunům do těla,“ překládá Polda diplomaticky.

„Už jsme byly tři měsíce chránit Wolwerhampton. A skóre máme 1:1.“

Teď zase nerozuměl Polda.

„No jeden junkers a jeden blenheim.“

Polda zavrtěl hlavou v němém úžasu a vyprázdnil svou sklenku do dna. Uvědomoval si ale, co ženy pro válečné úsilí Velké Británie znamenaly. Pracovaly v továrnách, u civilní obrany, v podzemních střediscích letecké kontroly, stály u protiletadlových děl a některé i zalétávaly nové nebo opravené letouny. Nahrazovaly muže, kde to jen šlo a to znamenalo, že armáda mohla povolávat rychleji zálohy a nahrazovat těžké ztráty ze ztracených bitev o Francii, Řecko, Krétu a na Středním východě.

Dovolená však rychle vypršela. Polda se rozloučil s novými přáteli, s Phyllis si vyměnili adresy a nastoupil na zpáteční cestu. Po celonočním harcování vlakem se konečně dostal do Exeteru a vojenská cisterna ho vzala na letiště.

Na první pohled se nic nezměnilo. Byl slunečný den a někde nahoře bručely letecké motory. Polda si s povzdechem přendal kufřík do levé ruky, aby pravou mohl salutovat a volným krokem zamířil k barákům třistadesítky. Cestou nepotkal nikoho známého a tak se doloudal až k pilotce B letky.

Uvnitř zastihl jen seržanta Valouška, jak si zakládá do svého kodaku nový film. Polda mu kývl na pozdrav, odhodil svůj kufřík do kouta, z křesla u okna vyhnal perutního vlčáka Draka a s úlevou sám usedl. S požitkem si natáhl dlouhé nohy na židli a do ruky vzal výtisk Daily Mirroru, aby se podíval, do jakých trampot se zase dostala Jane (Populární postava z kresleného seriálu).

„Jak jste se tu měli beze mě? A vůbec, kde je kdo?“

Valoušek vzhlédl od fotoaparátu.

„Kluci lítají formace, a kdo měl volno, tak jel za Frantou do špitálu.“

Roztažená plachta novin v Poldových rukách poklesla.

„Za jakým Frantou, sakra?“

„Za Trejtnarem, ale je to v pořádku. Chytil jenom pár střepin, které už mu vytahali, a má zlomenou nohu.“

„A to jsem zase o něco přišel. Tak povídej.“

„No v úterý, 23. června, když ty jsi byl někde v hospodě, jak tě znám, jsme s wingem doprovázeli peruť bostonů při náletu na Morlaix. Letěl jsem jako číslo s Foitem. Naše peruť a třináctka byla jako close escort (Přímá ochrana). Dvanáctka s Vašátkem hlídala nahoře.

Bostony to vysypaly z devíti tisíc stop a jeden z nich to dostal do pravého motoru. Začal kouřit a vypadl z formace. Já jsem se předtím trochu zdržel a tak jsem se k němu přidal. Mezitím nad pobřežím napadlo wing pár focke-wulfů, ale byli biti a dva šli dolů. Sundali je Foit s Příhodou a Mrázek jednoho poškodil. K bombardérům naši skopčáky nepustili.

Pak Vašátko poslal Dollyho a Škacha doprovázet toho poškozeného bostona a já jsem se přidal k ostatním. Byli jsme asi v polovině kanálu, když k nám z Hope Cove kontrolor hlásí, že třicet focke-wulfů z Cherbourgu nám chce odříznout cestu. Vašátko nás s bombardéry poslal trochu níž k vodě, kde se tvořilo kouřmo, a sám s dvanáctkou šel čelně do toho. Pak jsem jenom slyšel, jak říká ‚Break away‘ a myslím, že to bylo to poslední, co od něj vůbec kdo slyšel.“

„Baže, hochu,“ pokývl Valoušek, když viděl Poldův překvapený pohled. „Vašátko je missing. Wingu teď velí Mrázek a třináctce Himr. Ale kde jsem to přestal?

Dvanáctka se rvala s focke-wulfy a Vašátko se s jedním z nich srazil. Ten Němec z toho vyskočil a pak ho taky vylovili. Kluci říkali, že viděli Vašátkova spita, jak pikuje k hladině a přitom střílí.

My jsme s bombardéry proklouzli do Exeteru. Kontrolor mezitím poslal našim na pomoc 19. peruť z Portreathu. Byla to veliká rvačka a Kasal od dvanáctky dostal střepinu do nohy a Ruprecht měl poškozenou mašinu, a když sedali v Exeteru, tak to rozbil, ale nic se mu nestalo. Franta Peřina musel sednout bez podvozku v Bolt Headu.

Tam jsme měli dvě sekce, které měly chránit naše při návratu, ale když je kontrolor zvedal, tak měli dva kolizi, Mareš od dvanáctky a náš Střihavka. Nahoru šel jenom Franta Trejtnar s Motyčkou, ale nad kanálem už jenom viděli, jak Němci berou draka. Vrátili se nad bázi, kde sedali jako poslední. Zatím přistál i ten poškozený boston, co ho doprovázeli Dolly a Škach. Telefonisti obvolávali všechny pobřežní letiště, aby zjistili, kdo kde přistál, a tak jsme se dozvěděli, že Vašátko se nevrátil.“

Valoušek se odmlčel a zadíval se z okna. Perutní vlčák zatím okousával Poldův kufřík, ale nikdo si ho nevšímal.

„No a co ten Franta?“

„Franta už točil na přistání a nad letištěm uviděl jednoho focka a tak se za ním pustil. Němec mu zkoušel uletět, ale Franta byl pořád mezi ním a pobřežím. Vždycky když chtěl proklouznout ke kanálu, Franta mu říznul zatáčku. Tak začal šplhat nahoru a spiťák mu prostě nestačil.

V pětadvaceti tisících to znovu otočil a to už byl kus nad Frantou. Ten spita natáhnul a začal po něm střílet. Jenže nácek to měl s kopce a pěkně Frantu osolil. Dal mu jich pár do motoru a něco do těla.

Nešlo to jinak, Franta musel vyskočit. Při dopadu si zlomil nohu a ještě ho pak chtěli zajmout nějací homeguardisti (Příslušníci domobrany (Home Guard)).

Ten skopčák už ale měl málo šťávy na cestu domů a přistál na bázi v Pembrey. Tam se z toho mohli zjevit. Prý chtěl mašinu zapálit, ale nenechali ho. Dolly si tam zaletěl se za ním podívat.

Ten pilot, nějaký oberlajtnant Faber, po něm chtěl potvrzení, že sestřelil tři spitfiry. Prý aby po válce mohl dostat železný kříž. No věřil bys tomu?“

„Já bych mu dal potvrzení,“ zavrčel temně Polda.

„Však se mu taky Dolly vysmál,“ pokračoval Valoušek, „a řekl mu, že po válce už se žádné železné kříže rozdávat nebudou.

Takže první a nepoškozený Focke-Wulf Fw 190 se Anglánům dostal do rukou díky Frantovi, ale protože nebyl ani škrábnutý, tak mu ho samozřejmě vůbec nepřiznají.“

Pak oba mlčky chvíli seděli a vzpomínali na prvního Wing Commandera. Potom si Polda zhluboka povzdechl, odehnal vlčáka od svého kufříku a šel do kanceláře perutě hlásit příchod.

IX. POSLEDNÍ LET

Dvouleté výročí založení perutě se mělo stát velkou událostí. Připravované oslavy se dlouze projednávaly a kromě oficiálního programu byl jednotlivými skupinkami připravován i program méně oficiální. Ale ani pro takovou událost nebylo možné vyčlenit peruť na delší čas z bojové činnosti.

A tak si Polda jen povzdechl a skládal věci do nepromokavého námořnického pytle. S pěti dalšími letci ho čeká týden na letišti v Bolt Headu. Je to sice jen 40 mil jižně od Exeteru, ale služba je tam neoblíbená. Čtyři spitfiry, z nich dva vždy s piloty v kabinách v plné pohotovosti, čtyři další piloti s tuctem mechaniků a několik dalších příslušníků pozemního zabezpečení. Ubytování v nedalekém hotýlku má sice civilní komfort, ale pokud letci nedrželi hotovost, tak jim únava dovolila jenom spát. Jakmile jedna dvojice odstartuje na scramble, druhá zaujímá okamžitě její místo v hotovosti.

Polda znovu povzdechl a začal skládat holení do pouzdra od plynové masky. Po vzoru svých spolubojovníků plynovou masku už dávno zahodil a pouzdro od ní s úspěchem používal jako cestovní necesér. Nošení masek bylo povinné a tak letci ukázněně nosili pouzdra přes rameno a libovali si, že jim to na kratší cesty nahradí příruční zavazadlo. Mýdlo na holení si Polda zabalil do několik dní starých novin, kde titulky oznamovaly, že padl Tobrúk.

„Jen počkejte, holomci, až mi některý z vás přijde do rány. Padne taky.“

Přes svou rozmrzelost Polda věděl, že i rutinní hotovost na odlehlém letišti je třeba brát vážně. Německé bombardéry se jednotlivě nebo v malých skupinkách plížily těsně nad mořem mimo dosah radarů a teprve nad pobřežím se zvedly a odbombardovaly první přímořské městečko a na plný plyn se zase vracely nad vodou zpátky. Proto byli stíhači posíláni na předsunutá letiště přímo na pobřeží, protože jedině tady byla šance proti útočníkům účinně zasáhnout.

A tak Polda držel hotovosti, doprovázel konvoje, párkrát startoval na scramble a jen ve zkratce se od kamarádů dovídal, jak přípravy oslav pokračují. Spojovací magister přivezl poslední číslo „Čechoslováka“, kde měl poručík Kimlička článek věnovaný narozeninám perutě. To působilo osvěžujícím dojmem v záplavě zpráv o úspěších našich pozemních jednotek, ovšem převážně na sportovním poli.

„Sirotci“, jak si boltheadská posádka přezdívala, se také dozvěděli, že peruť v Exeteru navštívili zpravodajové BBC, kteří pořizovali nahrávky rozhovorů s jednotlivými piloty.

„Ještě že jsme tady uklizený,“ komentoval to Polda. „Já tomu cizokrajnýmu brebentění nemožu přijít na chuť.“

„Je to tak,“ popíchl ho kamarád, „už jsme tady třetím rokem a ty Angláni se česky ne a ne naučit, žejo, Poldo?“

Ale pak přišla zpráva, že v neděli 12. července se peruť zúčastní větší společné operace, a proto byl termín oslav posunut až na další víkend, což všechny sirotky potěšilo.

V neděli byl peruti do Exeteru, ale i odřadu do Bolt Headu doručen rozkaz generála Janouška z londýnského inspektorátu. V Exeteru ho příslušníci perutě vyslechli při slavnostním nástupu, zatímco v Bolt Headu si Polda listiny s textem přečetl v kabině svého NN-U.

„Hezky to pan generál sepsal,“ prohodil zamyšleně k mechanikovi, který stál na křídle a koukal mu přes rameno. „Hlavně že se tam zmínil vo těch, kteří se toho už nedočkali. Když si na ně vzpomenu…“

„Na, a odnes to tomu náfukovi, ať si nepřipadá tak sám,“ přerušil své vzpomínky a poslal mechanika s rozkazem k seržantu Karlu Pernicovi, který seděl o kus dál v kokpitu druhého spitfira a na Poldu se přátelsky šklebil.

A než si Pernica přečetl generálovo poselství, ponořil se Polda do vzpomínek. Před očima si vybavoval tváře padlých kamarádů. Byla jich dlouhá řada. Pomalu mizeli jako listy z kalendáře.

„Jeden den sedíš ve spitfiru,“ uvažoval Polda, „a druhej den jsi už jen jméno v deníku. Pár dní se vo tobě mluví a když je co, tak se to pohřbí a pan prezident pošle škatulku s válečným křížem. Tvoje věci si rozeberou kamarádi a potom přijdou noví piloti a peruť se přestěhuje na jiný letiště. Na tebe si pak vzpomene jen někdo ze starejch veteránů, když náhodou probírá fotky z předchozí štace.“

Hodinky ukazovaly pár minut před devátou o dvě hodiny posunutého letního času a slunce se sklánělo za obzor. Poldu napadlo, že už brzy budou končit, a právě v tom okamžiku se od telefonistovy maringotky ozvalo bouchnutí a na oblohu vylétla světlice.

Scramble! Zahřáté motory dvojice spitfirů naskočily okamžitě. Sotva se sekce odlepila a podvozky stíhaček zaklaply, dostali letci první údaje o nepříteli.

„Hallo, Teacher Green, Prowler calling. Open your eyes. Bandit approaching from East, steer two two zero, angels R for Robert. Buster!“ („Haló, Teacher Green, volá Prowler. Dávejte pozor. Bandita letí od východu, kurs dva dva nula, výška R jako Robert. Pospěšte si!“)

Oba letci hnali své stroje k ostrovu Guernsey. Po několika minutách se ozývá kontrolor znovu.

„Teacher Green, turn back! Can’t give you any definite information yet, sorry. Out.“ („Teacher Green, leťte zpět! Nemohu vám dát přesnější zprávy. Lituji, konec.“)

Polda znechuceně potvrdil a následován číslem potlačil svůj letoun do zatáčky. Na něco podobného byli zvyklí, stávalo se častěji, že sledovaný nepřátelský letoun zmizel operátorům z obrazovky, ale přece jenom by to byla sláva sestřelit nácka na výroční den perutě.

Pobřeží u Start Pointu se jim už rýsovalo na dohled, když se kontrolor ozval znovu.

„Hallo, Teacher Green, Prowler calling. I have any news for you. Bandit approaching A for Able at angels O for Orange, on vector two zero zero. Good luck!“ („Haló, Teacher Green, volá Prowler. Mám pro vás novinku. Bandita se přibližuje od A jako Able, výška O jako Orange, na kursu dva nula nula. Hodně štěstí!“)

„Tak to je jiná,“ málem si zavýskl Polda, protože poloha nepřátelského letounu byla podstatně příznivější. „Jestli nám zdrhne i tuten, tak toho nechám a půjdu na tu dovolenou, co mě pořád posílají.“

Seržant Pernica slyšel hlášení také a oba piloti bez velkého domlouvání zamířili se svými letadly do udaného prostoru. Protože světla už přeci jenom ubývalo, obával se Polda, že by jim německý letoun, nepochybně opatřený maskovacím nátěrem, mohl zmizet proti tmavé hladině moře, a proto poslal své číslo těsně nad vodu, zatímco sám stoupal do šesti set padesáti metrů. Předpokládal, že tmavá silueta bude proti obloze snáze zpozorovatelná. To se mu záhy potvrdilo, protože i když věděl, kde Pernicův spitfire letí, rozeznával ho jen těžko.

Když uvažoval o tom, že se sám pustí nad hladinu, ozvalo se v praskání sluchátek nové volání:

„Green One, Green Two calling. Bandit twelve o’clock.“ („Zelená jedna, volá Zelená dvě. Bandita ve dvanáct hodin.“)

Polda si mohl oči vykoukat, ale viděl jen spitfira pod sebou, moře a dál už nic.

„Jdi na něj a ukaž mu to, já poletím podle tebe!“ vykřikl česky nemaje chuť zdržovat se předepsaným drmolením Green One, Green Two.

Příď NN-U se sklonila k hladině a jeho pilot dával pozor, aby se mu druhý spitfire neztratil z očí.

„Je to junkers, osmaosmdesátka!“ volá vzrušeně Karel, teď už také česky, ale Polda pořád nic nevidí.

Teprve když před Pernicovým letadlem vytryskla řádka světlušek, uviděl Polda nepřítele. Střelec bombardéru zřejmě ztratil nervy a začal střílet moc brzy, snad v naději, že stíhače zastraší.

„Ber ho zleva, Karle!“ volá Polda, aby spitfiry přibližující se každý z jiné strany rozptýlily palbu zadního střelce.

Pernica poslušně bere levý oblouk, ale má příliš velký náskok, než aby mohli oba stíhači zasáhnout najednou. Polda je stále příliš pozadu, ale nechce už své číslo brzdit, když mu prve dal volnou ruku.

Pernica otevřel palbu – možná znervóznělý zadním střelcem – na příliš velkou vzdálenost. Ano, to vidí Polda i ze své pozice, že Pernica střílí zbytečně z dálky a pak zase drží spoušť moc dlouho.

„Takhle si vyplácá kapslíky jedna dvě,“ napadlo ho, zatímco se na plný plyn přibližuje.

Junkers začíná manévrovat zleva doprava, aby znesnadnil míření, a jeho střelci si berou neodbytného stíhače na mušku. Pernica ještě několikrát zaútočil dlouhými dávkami, takže když Polda konečně dotáhl jeho náskok, bylo číslo bez munice.

„Vezmi to trochu nahoru a koukej kolem sebe,“ uklízí Polda Pernicu do bezpečí a přehlíží situaci.

Německý bombardér letí bez zjevného poškození na plný plyn dál k francouzským břehům. Krátká dávka z jeho střelišť ukazuje, že střelci jsou v pohotovosti.

„Tak se ukaž, Adolf,“ zabručel Polda, když rovnal bombardér do svého zaměřovače. Střelci teď pálili jako zběsilí, ale Polda nic nedbal na křižující světlušky a spoušť stiskl až na sto metrů od letounu. Pak šlo všechno nějak rychle za sebou. Exploze na trupu, kulometná hlaveň sršící ohněm a tmavá masa najednou zabírá celou plochu zaměřovače a pak i čelního skla.

NN-U se mihl kolem junkerse jen na několik metrů. Teď jeho střelci dostali příležitost rozpárat drzou stíhačku dávkami ze svých kulometů z bezprostřední blízkosti, ale zbraně bombardéru se odmlčely. Buď byli oba střelci postrašeni smrtícím útokem, anebo už byli zabiti.

Polda předlétl bombardér, po křídle se otočil a hnal se na něho z boku. Palbu tentokrát zahájil ještě z menší vzdálenosti, protože střelci už nestříleli. Po přelétnutí junkerse zatočil vpravo a přibližoval se tentokrát znovu odzadu.

Nabral trochu výšky, a když zahájil palbu z osmdesátimetrové vzdálenosti, držel spouště až do bezprostřední blízkosti. Když vybíral ze zteče, postřehl, jak dopadající projektily vzbouřily moře ve směru palby až do běla.

Protože se bombardér stále držel ve vzduchu, zopakoval Polda zatáčku doleva a zaútočil bočně. Při přiblížení uviděl, jak z pravého motoru bombardéru vychází černý dým. Při pozorné opravě vypálil tři krátké dávky a zřetelně viděl zásahy na pravém křídle.

Tentokrát se rozhodl bombardér podlétnout a riskantně se protáhl těsně nad vlnami. Přitom proti světlu zahlédl v kabině nepřátelského letadla nějaký pohyb, a proto po něm instinktivně šlehl krátkou dávkou, ale to už nedokázal cíl srovnat do zaměřovače.

Situace začínala být vážná. Spitfiry se už hodně vzdálily od svého letiště, munice byla takřka vyčerpána a junkers letěl stále do Francie.

Polda se chystal vystřílet zbytek nábojů do levého motoru soupeře, když se bombardér o několik metrů propadl. Na okamžik se zdálo, že německý pilot letoun srovná, ale pak dvoumotorák zmizel v gejzíru bílé vody.

Když se Polda zatáčkou dostal znovu nad místo, kde se bombardér potápěl, viděl na křídlech německé letce v kombinézách, jak spouštějí na vodu nafukovací člun.

„Karle, tohle musíme nafilmovat!“

Spitfiry měly kamery v kořeni křídla, které se zaměřovaly stejně jako kulomety. Když obě stíhačky vyrazily k simulovanému útoku na dosud plovoucí vrak, byl již člun s trosečníky několik metrů vzdálen. Sotva však Němci zaslechli burácení motorů, skočili do vody a plavali každý na jinou stranu.

„Co blbnou, Poldo? No vidíš to?“

„Asi si myslejí, že po nich budeme střílet.“

„No jo, podle sebe soudím tebe. Představ si, že by to bylo obráceně.“

Při druhém průletu sestřelení letci asi pochopili, že britské stíhačky střílet nebudou, a plavali zpět ke člunu. Polda napočítal tři trosečníky.

„To znamená, že jeden tam zůstal,“ uvažoval, „asi zadní střelec.“

„Polez nahoru, Karle. Dáme fix a popádlujem domů.“

Zelená sekce vystoupala v širokých kruzích do tisíce metrů, kde Polda stiskl knoflík tísňového volání na vysílačce a do éteru se neslo jeho volání o pomoc:

„May day, may day, may day…“ (Tísňové volání (Májový den))

Když měl jistotu, že byl bezpečně zaměřen a Air Sea Rescue (Záchranná služba) co nevidět vyšle rychlý člun pro trosečníky, nabral konečně zpáteční kurs. Teprve teď si uvědomil, že ta oslava narozenin perutě skutečně vyšla.

Když ve čtvrt na jedenáct přistávali, neodpustil si Polda s Karlem nad letištěm Victory roll (Vítězný překrut), kterým ohlašovali vzdušné vítězství. Bylo to sice přísně zakázáno, ale na Bolt Headu vládly liberální poměry.

Když po přistání Polda sjel z dráhy, vyskočil mu na křídlo jeho mechanik.

„Sakra, Poldo, tys nám ale nahnal. Vždyť volali z operačního, že českej pilot dává fix a druhej je ve vodě!“

„Nesmíš hned všemu věřit,“ odbyl ho se šťastným smíchem Polda. „Ve vodě se koupe skopčák, Mirku.“

Oba piloti dostali hobla a toho junkerse jim později přiznali napůl. (Dne 12. července 1942 byl Šromem a Pernicou sestřelen Junkers Ju 88 (4U+LL) od 3. letky 123. průzkumné skupiny (3. Staffel Aufklärungsgruppe 123))

Oslavy výročí perutě nemohly dopadnout lépe. Vedle husarského kousku boltheadské patroly málem zbledl závistí i oficiální program. V sobotu 18. července navštívil peruť prezident Edvard Beneš. Poseděl s letci při čaji v dispersalu a pronesl krátký projev, ve kterém pochválil především oba šťastné seržanty.

Večer byla slavnostní večeře v exeterském hotelu Rougemont, kam přijel také generál Janoušek, ministr Jan Masaryk, ostatní členové vlády a vysocí angličtí důstojníci. Polda se v takové společnosti necítil nejlépe a při první příležitosti s Pernicou vyklouzli a šli do pubu na pivo. Druhý den odpoledne navštívil peruť prezident znovu a vykonal přehlídku. V jejím závěru byli nejlepší příslušníci perutě vyznamenáni. Rotnému Šromovi připnul prezident republiky Československý válečný kříž.

Po odjezdu hostů se pokračovalo v oslavách poněkud neformálněji. Vyznamenaní podle zvyku křtili nová vyznamenání ve svých sklenkách a přípitků přibývalo. Protože všichni uznávali, že lví podíl na zdařilých oslavách mají poddůstojníci, soustředili se nakonec všichni v seržantské jídelně k velkolepému finále.

Ten večer každý žertoval a znovu gratuloval oběma seržantům a nikdo nemyslel na to, že v ten sváteční den byl na severním pobřeží pohřben nadporučík Zimprich, kterého tam vyplavilo moře. Nikdo nemyslel na to, že jeho totožnost byla zjištěna jen podle Identity card (Osobní průkaz), protože jeho tělo nemělo hlavu ani ruce a nohy. Inkoust na průkazce však nebyl porušen, zachováno bylo sedm librových bankovek a malý deníček s poslední poznámkou z pátku 10. dubna 1942 byl rovněž čitelný. Standa byl dobrý pilot a výborný kamarád, ale jeho smrt je už přebolela. Vždyť to bylo více než před třemi měsíci. Kdyby na něho teď mysleli, museli by také myslet na to, že od pondělka se po dvoudenní pauze vrací peruť k operačnímu létání a že hned při prvním letu mohou skončit jako jejich osmadvacetiletý kamarád.

A ještě jedna zpráva přišla toho dne k peruti. Rychlé čluny ASR, které pátraly v moři po trosečnících sestřeleného junkerse, našly jen prázdný člun německého původu na širé pláni mořské hladiny.

V neděli 19. července přišly k peruti v několika kusech nové Spitfiry typu Mk.VC. Od Mk.VB se lišily především silnějšími motory a univerzálním křídlem, které umožňovalo použití těžší výzbroje. Nové letouny byly netrpělivými letci hned zkoušeny ve vzduchu. Na všechny se ani nedostalo. Polda se jen nerad smiřoval s myšlenkou, že se bude muset rozloučit se svým NN-U, i když si uvědomoval, že jeho stroj s odlétanými hodinami už hodně zestárnul. Ostatně i Polda sám měl odlétanou túru a v zápisníku letů si ubíral hodiny, aby nemusel peruť opustit.

Ve čtvrtek 23. července se Polda vracel z obvyklé patroly nad konvojem a těšil se, jak si odpoledne zalétá na „pětce céčku“. Sotva přistál, udivil ho nezvyklý ruch na letišti. U všech spitfirů perutě se rojili mechanici, cisterny s benzínem se míhaly jedna za druhou a zbrojíři se tvářili ustaraně.

„Co je, Mirku? Snad nebude dneska invaze? To by se mi nehodilo, chceme jít do kina!“ volal Polda z kabiny na svého mechanika.

„Jdete za chvíli do Francie. Máš jít hned na briefing (Předletová příprava). Dolly už pro tebe vzkázal. Vzal jsem ti tady alespoň kus chleba s pomazánkou.“

Polda kývnutím poděkoval a hned se do krajíců zakousl. Než došel k pilotce, kde pod širým nebem probíhala předletová příprava, měl je v sobě.

S/L Doležal, navlečený už v plovací vestě, objasňoval se žoviálním úsměvem podrobnosti operace Synchronized Rhubarb.

„Spolu s 313. perutí zaútočíme na letiště luftwaffe v Lannionu a v Morlaixu. Nejprve přeskočíme do Bolt Headu, kde doplníme palivo, a potom hurá do Francie. Budeme střílet na všechno, co jen trochu připomíná a vypadá Made in Germany. Sektor nám zatím pohlídá třistadvanáctka.“

Velitel perutě přímo překypoval dobrou náladou, když upřesňoval podrobnosti. Byl to ostřílený vzdušný rváč, který byl vždycky dychtivý po střetnutí s nepřítelem. Ani nepříliš příznivá předpověď počasí nemohla zchladit jeho bojový zápal.

Vybraní piloti byli vážnější. Spitfire nebyl právě nejvhodnější letoun k útokům na pozemní cíle. To byla práce spíše pro letadla se silnější výzbrojí a lepším pancéřováním. Spitfire měl výhodu jedině v rychlosti a manévru, ale to ho v malé výšce před bateriemi flaku stejně neochrání.

Když Dolly rozdělil piloty do dvojic, dozvěděl se Polda, že poletí jako číslo F/O Jiřího Hartmana v černém roji. Protože sekce budou operovat nad cílem samostatně, dost na jednotlivých velitelích záleželo. Polda by samozřejmě raději letěl se Squadron Leaderem, ale ten si vzal do modrého roje jako své číslo F/O Burdu a Hartman se určitě boji vyhýbat nebude.

„Pokud všechno klapne, útočíme na cíl v 16.00,“ končil Doležal. „Nějaké připomínky?“

„Tak v 16.00 poznají skopčáci, za kolik se prodává v Pardubicích perník,“ prohodil rodák z polabské metropole poručík Borovec a několik pilotů se nervózně zasmálo.

Peruť doplnila podle plánu pohonné hmoty v Bolt Headu a v malé výšce dosáhla rychlým letem francouzského pobřeží. Pobřežní flak byl zastižen nepřipravený a zmohl se jen na nepravidelnou palbu, která nikoho neohrozila. Dvanáct spitfirů se po několika minutách letu ocitlo před nepřátelským letištěm.

Jen co Doležal zachraptěl do vysílačky „Break away“, vypuklo peklo. Na okraji lesa se rozburácely obávané osmaosmdesátky, z maskovaných stanovišť zaštěkaly kulomety.

„Herdek, je tu nějak těžko,“ ucedil Polda a hledal v zaměřovači nějaký cíl.

Přímo před černou sekcí ustrnula na ploše letiště skupina nepřátelských vojáků, která jen v němém úžasu zírala, co se to na ně řítí za pohromu. Ještě než se stačili rozběhnout, smetla je Hartmanova dávka. Polda je měl trochu ze směru a tak raději srovnal do zaměřovače obrys hangáru, kterému uštědřil ze svých zbraní pěkný příděl. Když potom cíl přelétl, uvítaly ho záblesky z okraje lesa.

„Jen počkejte, vás vemu z jedný vody načisto,“ potlačil Polda řízení.

Koutkem oka zaznamenal, jak vpravo na dráze vzplanul junkers a už se soustředil na baterii před sebou. Pravé dělo bylo zamaskováno v okopu, ale to mu nebylo nic platné. Polda ho pevně držel v zaměřovači a pálil ze všech hlavní. Projektily začaly rvát hlínu kus před okopem a jako podle pravítka se sunuly k dosud střílejícímu dělu. Ještě okamžik a granáty z kanonů hispano explodují uvnitř zákopu. Polda vidí oranžové záblesky přímo v cíli, obsluha se kácí, jeden dělostřelec utíká pryč, ale jak se škrábe přes ochranný val, najednou zvláční a kutálí se zpátky.

Polda přitahuje řízení, aby přeskočil vrcholky stromů, a vtom se to stalo. Exploze, úder do letounu, Polda instinktivně zavírá oči a vtahuje hlavu mezi ramena. NN-U se naklání doprava, ale drží se a letí dál nad korunami stromů. Polda hned vyrovnává náklon řídicí pákou a rychle zjišťuje situaci.

Motor běží normálně, nehřeje se, ostatní budíky na přístrojovce nesignalizují nebezpečí. Polda se rozhlíží kolem sebe a náhle strne. Chybí mu konec pravého křídla! Docela jako když mu ho ustřihne. Jen pahýl křidélka směšně trčí z obrysu letadla a naznačuje, kde ještě před chvílí bylo eliptické zakončení křídla, tak charakteristické pro spitfira.

První snahou pilota bylo zaletět někam dál do vnitrozemí a tam se opatrně pokusit přistát dřív, než mu ten vrak spadne do lesa. Opatrně opisuje zatáčku na pravém křídle. Letadlo ho kupodivu poslouchá, dokonce i pravé křidélko reaguje na pohyby řídicí páky.

Polda dál jemně tlačil stroj do zatáčky a přemýšlel, zda by se neměl pokusit nabrat výšku a raději vyskočit. Pak si ale představil ostnaté dráty zajateckého tábora a otřásl se. To raději…

A proč ne? Motor je v pořádku, letoun reaguje na řízení a do Anglie to zas tak daleko není. Pokud ho neobjeví nepřátelští stíhači a pokud bude mít jen trochu štěstí…

Ve sluchátkách to šumělo a praskalo a odkudsi z dálky Polda slyšel „třináctníky“, jak na sebe pokřikují při pronásledování aut na silnici. Na chvíli zaváhal, zda nemá zavolat o pomoc. Jistě by ho uslyšeli a pokusili se ho chránit a dost možná by ho doprovázeli cestou, ale byl teď příliš daleko a zrovna tak by ho mohl zaměřit nepřátelský odposlech a poslat za ním pár pirátů od JG 2. Ostatně teď by na něho stačil každý pilotní žák.

Polda se zhluboka nadechl a vzal kurs na Anglii. Ve vysílačce teď slyšel vzrušené hlasy Štivara a Foita, kteří hlásili spatření messerschmittů ve výšce tisíc stop. Už už je chtěl Polda zavolat, ale znovu se zarazil. Jestli se peruť dostane do boje s německými stíhači, nemůže je v takovou chvíli vyrušovat a žádat od nich pomoc. Snad by se mohl pokusit peruť dostihnout sám.

Polda přidal plyn, ale se zlou se potázal. Sotva letoun trochu zvýšil rychlost, ve zraněném křídle něco zapraskalo a zděšený pilot sledoval, jak se na náběžné hraně zvedá plát potahového plechu, ohýbá se dozadu a se slyšitelným lupnutím odpadá. Hned nato se začíná trhat další a než Polda stačil ubrat, zmizel i on. Polda si rukávem battledressu utřel zpocené čelo.

„No nazdar, to se mi zas jednou něco povedlo. Teď už vopravdu nevím, proč to ještě vůbec letí.“

V rádiu dozněl pokřik vítězných lovců a to znamenalo, že peruť se vrací. Polda naposledy zaváhal, zda nemá zavolat o pomoc, ale pak nápad zamítl. Kamarádi při akci vyčerpali značnou část benzínu z nádrží svých stíhaček a už by se k němu sotva mohli vracet a doprovázet ho. Naproti tomu z ostatních francouzských letišť vzlétla určitě celá luftwaffe, aby potrestala český wing za drzý kousek. Poldovo volání by spíše přivedlo obávané richthofeny (Rytmistr Manfred von Richthofen byl nejúspěšnější německý stíhač v období I. světové války, kdy zaznamenal 80 sestřelů. Německý útvar JG 2 nesl za II. světové války jeho jméno), než někoho z kamarádů.

Pod spitfirem NN-U se střídaly lesy s obdélníky polí a někde za horizontem se skrývalo pobřeží. Letoun se stále nakláněl na poškozené křídlo a Poldu začínala chytat od tlaku na knipl křeč do ruky, kterou letadlo vyrovnával. Pak, veden náhlým popudem, vytáhl kabel spojující palubní radiostanici s jeho sluchátky a řídicí páku prostě přivázal k žebrování kabiny. Rázem si trochu oddechl a s vervou si masíroval namožené svaly. S ulehčením si povšiml, že obloha před ním se tmavě zatáhla.

„Tak přeci se ti rosničkáři nespletli,“ napadlo ho. „Jestli to nebude úplnej uragán, tak se v tom docela rád schovám.“

Když poškozený spitfire vletěl do clony deště, bylo pobřeží právě pod ním. Nicméně po něm nevystřelilo ani jedno dělo a Polda začínal doufat, že by to snad mohlo vyjít. Rukou jen lehce přidržoval knipl a jemně opravoval výchylky. Po očku hlídal palubní přístroje, kontroloval kurs a propočítával si zásoby benzínu.

Když se letoun vynořil ze závojů mlhy a vletěl do deště, vypínaly se hřebeny vysokých vln jen asi dvacet metrů pod ním. Kdyby teď namáhané křídlo povolilo…

Polda raději odtrhl zrak od rozbouřené hladiny, podíval se nahoru a srdce mu poskočilo. Přímo nad ním, jen v opačném směru pluly tři focke-wulfy a vpravo za nimi další trojice.

Polda horečně odmotával šňůru od řídicí páky a přemítal, kolik má v zásobnících ještě asi nábojů. Věděl sice, že při prvním prudším manévru se křídlo ulomí, ale přesto nechtěl dát svou kůži zadarmo.

S pohledem upřeným nad sebe zastrkoval poslepu kabel do zdířky. Snad už je tak blízko britských břehů, že ho nějaká stanice uslyší…

Podle vyrovnané sestavy nepřátelských stíhaček Polda usoudil, že focke-wulfy přiletěly pozdě a český wing už nedostihly.

„To je výborný, já to teď slíznu za všechny,“ bědoval v duchu osudem zkroušený Polda a počítal německé stíhačky.

Nebylo to vůbec důležité. Jeden každý pilot by s ním měl snadnou práci, ale Polda tak alespoň zaměstnával rozjitřenou mysl. Toho dne však při něm stálo štěstí. Trojky focke-wulfů zmizely v nízkých mracích a mlze právě tak náhle, jak se vynořily.

Němečtí letci osamělého spitfira vlekoucího se nad hladinou prostě nezpozorovali. Polda cítil tlak ve spáncích, slaný pot ho štípal do očí a znovu se ozvala křeč v rukách. Vysílačku už nechtěl odpojovat, aby se mohl ohlásit, kdyby musel přistávat na vodu.

Vytrhl ze dvířek letounu železnou tyč, která patřila do nouzové výbavy. V případě nehody s ní pilot mohl rozbít kryt kabiny a opustit stroj. Železnou tyč zapřel jedním koncem o žebra trupu a druhým o řídicí páku. Tak mohl knipl opět jen lehce přidržovat a opravovat kurs.

Když se objevilo anglické pobřeží, nabral Polda opatrně trochu výšky a zamířil do Exeteru. Mohl se sice pokusit přistát na některém bližším letišti, která ostatně dobře znal, ale už to chtěl dotáhnout ke svým.

Přílet vraku s poškozeným křídlem vyvolal hotové pozdvižení. Když Polda opisoval okruh, viděl, jak podle dráhy ujíždějí hasiči a za nimi sanitka.

„Vy mi ale přejete pěkný věci! Když už sem to přitáhnul až sem, tak se přece nerozmlátím na vlastní dráze.“

Nervozita však pilota neopustila. Letoun mohl být poškozený i jinak, ale podvozek se poslušně vyklopil a Polda předvedl takřka dokonalé přistání na tři body. Sotva se vrtule přestala točit a letoun zastavil, chtěl Polda vyskočit a jít kamarádům vstříc, ale najednou cítil, že prostě nemá sílu.

Takže nakonec přece jen došlo na saniťáky, kteří museli Šroma vytáhnout z kokpitu jako balík. Když zjistili, že není raněný, hned od nich dostal hobla.

Všichni však přitom koukali, s čím to vlastně přiletěl. Jak se tam sbíhali a přijížděli další, ať už zbrojíři, elektrikáři, drakaři, doktor, pobočník či nakonec sám velitel, všichni střídavě koukali na rozervané plechy a pak zase na vytáhlého seržanta v propoceném battledressu. Dolly obcházel NN-U, sahal do prázdna, kde mělo být křídlo, a kroutil hlavou.

„Buďto hodně piju anebo si přišel na způsob, jak ušetřit materiál za půlku křídla. Jakoby nestačilo, že se tuhle Škach vrátil bez půlky vrtulovýho listu a teď zase tohle.“ Squadron Leader znovu zavrtěl hlavou.

„Tak to byl tvůj poslední let. Túru máš už přes a já tě tu dál nechci vidět. Můžeš si zabalit věci.“

Polda jenom přikývl a v tu chvíli mu to bylo jedno. Chtěl se natáhnout na kavalec a ze všeho se vyspat. Ale nevyspal se. Večer ho vytáhli slavit. Jak by ne, byl hrdinou večera. Akce byla úspěšná, wing neztratil ani jednoho pilota, zato Foit, Štivar a Hartman se dělili o jednoho junkerse a německá armáda mezi Lannionem a Morlaixem si lízala rány.

Večer se Polda zmínil veliteli, že to s tím odvelením snad nebude tak horké, ale Doležal se podíval tak, že už to raději podruhé nezkoušel.

Na druhý den si od mechaniků tajně vyprosil jeden z opravovaných letounů a půl hodiny se v nadoblačné výšce loučil s perutí a Exeterem.

V neděli 2. srpna 1942 se rotný Leopold Šrom hlásil na letišti v Hawardenu u 57. OTU jako instruktor.

X. ZNOVU U PERUTĚ

„Tak povídej dál.“

Bouře smíchu, která již po několikáté přehlušila vyprávění, zvolna utichla a zpravodajský důstojník perutě se nadechl, aby pokračoval v řeči. Sám byl rozčilený, takže občas zadrhával, což u něho bylo nezvyklé, ale ostatní se velmi dobře bavili.

„No a když nám promítli film, tak nám ten major vod tankistů, co vypadal jak mluvící kůň, povídá, že nám udělají takovou praktickou ukázku jednak toho, co ten novej tank umí a jednak toho, jak už ho prej zvládli sami.

A vedli nás za kasárna na cvičák, kde stálo pár tanků a posádky. Tam nás uvítal takovej jeden s nakroucenejma fouskama a hned spustil celý litánie vo tý plechovce. A mluvil a mluvil, jakoby ho platili vod hodiny. Vykládal nám, kudy se do toho leje benzín, kudy olej, kdy se mění filtry a tak podobně. Úplně jak v nějaký tankový škole.

Moc nás to nezajímalo a asi to na nás bylo vidět. Jinýho by to otrávilo a dal by s tím pokoj, ale von ne. Zaťukal svojí důstojnickou hůlkou vo pásy, jako abysme dávali pozor, a zase mlel dál.

Když už to trvalo skoro hodinu a nemělo to konce, dostal sem nápad. Kejvnul sem na něj a povídám česky, jestli už toho nebylo dost. Vyvalil na mě oči, protože samosebou nerozuměl. Tak sem mu začal takovou lámanou angličtinou vysvětlovat, že jsme všichni spojenci, co vůbec nerozumějí anglicky, jenom já že trochu umím, a proto sem tlumočník, ale já že mu taky nerozumím.

Chlap zrudnul, že málem překousl ty svoje fousy a jen zadrmolil ‚Wait a moment, please‘ („Počkejte chvíli, prosím.“) a už uháněl na velitelství zjistit, proč mu hodili na krk takovou tlupu hotentotů.

Mezitím z toho měli chlapci z naší skupiny náramnou srandu. Bylo tam pár Francouzů, Poláků, dva Norové a jeden Holanďan a já. Samozřejmě tam byli taky Angláni, ale těm se to líbilo ze všech nejvíc. Ten chlap jim šel pěkně na nervy.“

„Ale to pořád nevysvětluje, proč si přišel jako trhan a smrděl jako obecní antoušek.“

„Hned k tomu přijdu. Když se vrátil ten náš tankista se svým majorem, tak mu jeden z naší skupiny, anglickej Flight Lieutenant, vysvětlil, že jako letecký zpravodajce nás spíš zajímá, jak ten tank vypadá, než jak se u něj měnějí pásy. No a vode mě že to byl jen takovej malej žertík.

Ty tankisti potom byli hrozně komisní, že prej si mysleli, že to pro nás bude zajímavý, no ale když myslíme, tak se přejde k věci. Pár vojáků do těch tanků nalezlo a ukázali nám, jak to jezdí, jak se to otáčí a tak. Na závěr nám nabídli, jesli se chceme svízt. Některý chlapi z naší party do toho byli celí žhaví, ale já a pár dalších sme o to nijak nestáli a chtěli sme jít už pryč. Ale to přišel ten poručík, co nám prve přednášel, ať se taky svezem, a tvářil se tak srdečně, že mi bylo trapný odmítnout a tak povídám, že jo.

Mělo mi bejt divný, když sem viděl, jak si ten voknírovanej mění místo s řidičem, ale nějak mi to nedošlo. Tak sem stál nahoře ve věži jako princ manžel na přehlídce a voni se mnou jen tak projížděli kolem.

Potom si to ten tank namířil přímo proti baráku, až sem si myslel, že do něj vjedem, ale najednou sme se otočili jak na čtyráku. Napadlo mě, že mě ten poručík chce trochu vylekat za můj fórek a schválně sem se tvářil jakoby nic.

Docela se mi to líbilo, i když se to kodrcání po zemi nedá s ajrákem vůbec srovnat. A pak sme přijeli k malýmu rybníčku, takovýmu kačáku vošklivýmu. Povídám si, zase to na mě zkoušejí, jestli se leknu, a schválně se dál tvářím jako Montgomery na tý fotce v novinách. Ale voni mě převezli a vlítli rovnou do tý močůvky.“

Shromáždění piloti znovu zařvali smíchy.

„Jo, právě takhle se chechtali všichni ostatní, když sme přijeli zpátky. A ten poručík se tvářil, jakoby právě vyhrál válku, jak byl sám na sebe pyšnej. Vod pasu nahoru sem byl promočenej a celej vod žabince.“

„Jasně, byl si zase jako Montgomery, ale jen trochu maskovanej,“ smál se Polda. „Tak dál.“

„Pral sem si sako u hydrantu na dvoře, protože do umývárny sem ani nemohl jít. Pak mi zkoušeli sušit uniformu někde v kuchyni, ale moc jim to nešlo a navíc mi ji srazili.

Nakonec mi pučili pěšáckej mundůr po nějakým statečným tankistovi, co měl dva metráky, a v tom sem jel domů. Lidi ve vlaku ze mě měli pěknou psinu a dvakrát mě kontrolovala vojenská policie, jestli nejsem maskovanej špión. Bylo jim divný, proč sem v zeleným, když mám modrou identity card.

Musel sem jim to vždycky zdlouhavě vysvětlovat a pak se mi zase smáli ty policajti…“

„Však když si vzpomenu, jak ses objevil na baráku,“ chechtal se Ota Hrubý. „Právě sme se chystali ven a najednou sme ucejtili nějakou pohromu. Nejdřív sme si mysleli, že Němci zahájili plynovej útok, ale von to byl jen Jirka.“

Shromáždění piloti se znovu rozesmáli.

„Vám se to směje, ale správně byste mě měli politovat. A vůbec, nakonec to byla urážka pro celou peruť!“

„To je fakt,“ přikývl Ota Hrubý. „Neměli bysme to tak nechat.“

„A co chceš dělat?“

„Mohli bysme tam zajet a tomu chlapovi namlátit, nebo ho aspoň hodit do rybníka,“ napadlo Poldu.

„To já mám lepší nápad,“ řekl zpravodajský důstojník. „Poslouchejte…“

A několika slovy je zasvětil do svého plánu. Naslouchali nejprve pochybovačně, ale pak se jim tváře roztáhly úsměvy.

„Myslíš, že to vyjde?“

„Budeme to muset říct Foitovi a jestli bude pro, tak je to jasný.“

„A proč by nebyl? Vždyť s ním tadyhle Jirka není nadarmo v jedný cimře. On už to domluví a bude.“

A bylo. Velitel perutě, štábní kapitán Emil Foit, napsal po kratším přemlouvání dopis veliteli tankového pluku a za svého zpravodajského důstojníka poděkoval za zajímavou instruktáž. Na oplátku pozval zástupce pluku na krátkou návštěvu k peruti.

Netrpěliví spiklenci každý den hlídali došlou poštu, a když přišla odpověď, že královští tankisté pozvání přijímají, neznalo jejich nadšení mezí.

Před příjezdem vzácných hostů proběhly přípravy bezmála jako před návštěvou královny. Letci se předháněli při zajišťování programu, protože zpráva o pohaně českého poručíka a o připravované odvetě se rozšířila po celé peruti.

Konečně přišel očekávaný den a zástupci královských tankistů byli přivítáni na letišti. Jestli důstojníci v khaki uniformách snad zpočátku pátrali ve tvářích svých hostitelů po nějaké skryté zášti, jejich pochyby byly záhy rozptýleny přátelským a zdvořilým uvítáním českých letců. I zpravodajský důstojník se velmi korektně pozdravil se svým známým poručíkem.

Hosté byli pozváni na velmi vydatný oběd, po kterém nešetřili chválou perutních kuchařů. Naše letce potěšil tento hold národní kuchyni a na oplátku velebili anglická jídla, zejména whisky, která se při obědě štědře nalévala.

Když S/L Foit usoudil, že situace je zralá, navrhl hostům prohlídku letiště. Bystrý pozorovatel by mohl v očích ostatních letců postřehnout radostný záblesk při jeho slovech, ale tankisté byli v té době již zcela ukolébáni dobrým jídlem a silnou whisky svých hostitelů.

Vlídně pozvání přijali a zvolna se vydali k hangárům. Skupinku návštěvníků provázely také pohledy všech členů pozemního personálu, kteří o všem pochopitelně věděli a nyní měli v tvářích výrazy radostného očekávání.

Angličané si prohlédli dispersal, letouny v hangárech, hotovostní roj, viděli mechaniky při práci. Když byla prohlídka takřka u konce, zeptal se štábní kapitán Foit anglického majora jen tak mimochodem, zda by se snad někdo z přítomných gentlemanů nechtěl svézt v letadle.

Nabídka byla radostně přijata a tak je Polda jednoho po druhém vyvezl ve staničním dvouplošníku tiger moth na pár okruhů kolem letiště.

Nutno podotknout, že létal velmi opatrně. Vyvaroval se prudkých pohybů s řídicí pákou i ostrých zatáček, takže svým pasažérům připravil hezký zážitek. Všichni Poldu vždy po přistání chválili, takže poručík, kterého si nechali až na konec, usedal do otevřeného prostoru dvouplošníku bez sebemenšího podezření.

Mohlo mu být nápadné, že mu mechanici přepečlivě utahovali upínací pásy, ale nebylo. Pak už zpravodajský důstojník nevydržel.

„Vzpomeň si, Poldo, na moje utrpení, jak mě vyprali v močůvce.“

Dlouhán se zazubil:

„Neboj, Jirko, já mu to spočítám i s úrokama.“

„Počkej, ne abys ho hned zabil,“ krotil ho Squadron Leader, „stačí jenom napůl!“

„Rozumím, pane štábní, zabít jenom napůl.“

Polda ukázněně odstartoval, a protože akrobacie byla nad letištěm přísně zakázána, nabral širší oblouk a zmizel z dohledu.

Co potom následovalo, se dá jen těžko popsat slovy. Polda měl létání rád a akrobacii obzvlášť. Tiger moth se uměl ve vzduchu otáčet, byl-li veden zkušenou rukou, a tu Polda měl. Nezdálo se však, že by jeho pasažér sdílel s ním jeho lásku k akrobacii. Protestující výkřiky se po prvním loopingu (Přemet) změnily v divoký řev, ale po deseti minutách úplně ustaly.

Když se staniční tiger moth znovu objevil nad letištěm a šel na přistání, byl už netrpělivě očekáván.

„Koukejte, Polda to někde přehnal a ten chlap mu z toho vypadnul!“ vykřikl Ota Hrubý.

„Anebo vyskočil,“ navrhl Ada Fornůsek.

Až dosud klidnému veliteli perutě naskočila vráska, protože přední prostor přistávajícího letadla byl opravdu prázdný. Když však Polda přistál a sjel z dráhy, bylo vidět, že jeho cestující přece jenom v letadle sedí. Byl však zhroucený do sedačky, jak mu to jen upínací řemeny dovolovaly.

Bylo zjevné, že anglický důstojník je při vědomí jen napůl. Měl zavřené oči a slabě sténal. Už na první pohled bylo jasné, že vydatný oběd opustil jeho útroby rychleji, než se do nich dostal.

Když ho vytáhli z letadla, neudržel se na nohách a hned si musel sednout. Jeho parádní uniforma byla silně znečištěna. S/L Foit hladkou angličtinou formuloval omluvu, že jeho podřízený mluví bohužel jen česky a tak si výkřiky pasažéra vykládal jako projevy obdivu ke svému pilotnímu umění a žádosti o nové opakování jednotlivých akrobatických figur.

Polda se omluvně šklebil, ale v očích mu hráli všichni čerti. Dojatý zpravodajský důstojník se k němu přidal.

„Slíbil sem ti za to, Poldo, flašku Jeníka chodce, (Whisky Johny Walker má na etiketě obrázek kráčejícího muže) ale za tohle máš u mě dvě.“

Polda jen potěšeně přikývl.

Nakonec musel zasáhnout perutní lékař MUDr. Vítek, který dal zkroušeného poručíka jakžtakž dohromady. Obětaví mechanici mu vyprali uniformu v benzínu, ale nějak se jim do toho dostalo trochu oleje a také při rychlém sušení ji maličko srazili.

Večer opouštěly letiště tři postavy. Dvě v bezvadných stejnokrojích královských tankistů, třetí přestrojená do nejubožejších zbytků letecké výstroje nejrůznějších velikostí jako z hrůzného snu výstrojního důstojníka. V ruce nesla balíček, který kolem sebe šířil zápach oleje a benzínu.

Letci byli spokojeni, čest perutě byla zachráněna.

Koncem června se peruť měla přestěhovat. Po více než roce se Čechoslováci loučili s Exeterem. Zanechávali za sebou nejen bohatou operační činnost a dlouhou řádku odlétaných hodin, ale také mnoho přátelských vztahů.

O úspěších svědčily stužky vyznamenání a prýmky na rukávech. Na trupech letounů přibyly malé křížky, symbolizující vzdušná vítězství, ale křížky přibyly bohužel také v seznamu příslušníků perutě.

Polda si balil zavazadla a vzpomínal, co všechno se změnilo od doby, kdy peruť v červenci 1942 opouštěl. Pět měsíců strávil jako instruktor u 57. OTU a strašlivě se mu stýskalo po kamarádech.

Ve výcviku sice hodně létal, a to pestřejší škálu letounů než u perutě, parta ostatních instruktorů i žáků nebyla špatná, ale srdce ho táhlo k bojové jednotce. Už po měsíci žádal o návrat k operačnímu létání, ale nadřízení byli neoblomní, a tak alespoň dopisy udržovaly Poldovo spojení s perutí a přinášely mu nové zprávy.

A nebyly to vždy noviny veselé. Poldu přímo zdrtila zpráva o smrti jeho přítele, seržanta Janaty, který se nevrátil z meteorologického průzkumu nad mořem.

V září zase zůstal nezvěstný z operačního letu nad Francií seržant Staněk. Oba piloti byli Poldovi dobří kamarádi a zpráva o jejich zmizení ho hluboko zasáhla. Naproti tomu zprávu o smrti F/O Jana Douchy, který 7. listopadu vyskočil po boji z poškozeného spitfirů a utonul v rozbouřeném moři, přijal klidněji, protože podporučík byl u perutě jen krátce a Polda si ho už ani nedokázal vybavit.

Jednou, při instruktážním promítání filmů z fotokulometů Polda s překvapením zjistil, že mezi vybranými záběry je jeho film z útoku na nepřátelský bombardér. Záběry byly tak přesvědčivé, že přítomní žáci i instruktoři odměnili rozpačitého pilota uznalým potleskem.

Polda tím byl sice polichocen, ale o to víc se snažil dosáhnout odvelení zpět k peruti. Myšlenku, že by jeho opětovaným žádostem snad nebylo vyhověno, si prostě nepřipouštěl. Nakonec se na něho usmálo štěstí.

Vánoce a nový rok ještě oslavil v Hawardenu u OTU, ale 15. ledna se už prezentoval zpět v Exeteru u 310. perutě.

Když celý rozradostněný hlásil příchod, setkal se v perutní kanceláři s mladým, blonďatým pilotem, který naopak hlásil odchod. Byl to známý P/O Otto Smik, který byl přivelen na počátku roku. Několik závistivců, kteří mu nepřáli jeho úspěšný vzestup, však vyvolalo kolem jeho osoby takovou atmosféru, že dvacetiletý podporučík raději sám požádal o přeložení.

Warrant Officer Leopold Šrom byl nejdříve zařazen k A letce, které v té době velel jeho starý známý, nadporučík Chocholín. Polda se však ke své lítosti nesetkal už s Dollym, který den předtím předal velení S/L Foitovi a sám odešel na odpočinek.

Hned od druhého dne byl Polda uznán operačním a zapojil se do bojových letů. Jen po jeho staré letce, které velel kapitán Burda, se mu stýskalo, a tak požádal četaře Svěceného, aby se s ním vyměnil, proti čemuž velitelé neměli námitky.

A pak přišel černý den perutě, když se 29. ledna 1943 nevrátili z operace Ramrod No. 50 rotmistři Šála a Petr. Polda se sice doprovodu bostonů nad Morlaix nezúčastnil, ale smutnou skutečností byl sklíčen právě tak, jako ostatní příslušníci perutě.

1. února se cvičily letové formace a Poldovi u jeho spitfirů vysadilo magneto. NN-W však dokázal posadit měkce na břicho do pole u Pinhoe, takže sám nebyl ani škrábnutý a letoun byl po malé opravě také uschopněn.

27. února se však z operace Ramrod No. 54 nevrátil velitel Poldovy letky, kapitán František Burda, a jeho číslo, nadporučík Václav Řídkošil. 310. a 313. peruť letěly jako předsunutá ochrana silného svazu amerických létajících pevností B-17 a bombardérů B-24, letících bombardovat ponorkové kryty v Brestu. Úkolem našich perutí bylo přinutit k předčasnému startu německé stíhače tak, aby v okamžiku příletu bombardérů už neměly dostatek benzínu.

Jenže bombardéry měly půlhodinové zpoždění právě tak jako stíhací wing z Portreathu, který měl zajišťovat našim perutím výškovou ochranu. Focke-wulfy napadly v několika skupinách český wing, jehož sestavu se jim podařilo rozptýlit.

Po návratu se ukázalo, že u 310. perutě chybějí dva piloti, Burda a Řídkošil, a u 313. perutě poručík Štusák. Teprve koncem měsíce přišla zpráva, že Burda je v německém zajetí, ale o Řídkošilovi už nikdo neslyšel. V kapitánu Burdovi peruť ztratila svého budoucího velitele. V jeho funkci u letky ho nahradil nadporučík Jiří Hartman.

28. dubna byl při útoku na lodě u francouzského pobřeží sestřelen podporučík Otto Pavlů a pět dní nato peruť s třistatřináctkou doprovázela šest dvoumotorových whirlwindů při průzkumu nepřátelských vod. Rotmistr Korber po seskoku z hořícího spitfiru zahynul při nárazu na mořskou hladinu.

Následujícího dne chtěl Polda s Laďou Valouškem a Pepíkem Štivarem oslavit jejich povýšení na rotmistry, ale bylo to smutné posezení. Ten den se nevrátil z operačního letu nad Francií W/O Jaroslav Chlup, který byl naposledy spatřen, jak nad kanálem opouští svůj stroj padákem. To už wing operoval pod velením štábního kapitána Františka Doležala, který se stal jeho novým Wing Commanderem.

Polda si balil věci do nepromokavého námořnického pytle a nepotřebné maličkosti vyhazoval, aby se mu tam vůbec všechno vešlo. Jeden vak už měl plný. Zbýval ještě kufřík, ale ten si zabalí až těsně před odjezdem.

Ještě zbývalo dojít si na poslední pivo a rozloučit se s Rudou, americkým seržantem českého původu Rudym Kleckou.

Polda se musel usmát, když si vzpomněl, jak před dvěma měsíci přišel voják od brány se vzkazem, že „venku je nějakej Amík a chce mluvit s někým z Čechů“. Americký poddůstojník, potomek přistěhovalců z Moravy, už česky uměl jen z církevní školy v Texasu, takže mluvil trochu jako kralická bible, ale když se doslechl o české peruti na nedalekém letišti, neváhal krajany navštívit.

Rychle se seznámil s většinou příslušníků perutě a rád se s nimi stýkal. Češi mu jeho zájem opláceli tím, že ho ochotně učili hovorové mateřštině, i když mu nepředkládali právě salonní výrazy.

Na dnešní večer byla sjednána party na rozloučenou a Polda rozhodně chybět nechtěl.

„Tak jak dlouho na tebe budem čekat, ty mátoho? Místo abys balil, tak koukáš z okna. Kdyby před tebou ženský neutíkaly už na dálku a neskákaly do vody, tak bych si myslel, že seš zamilovanej. Tak nekoukej tak hloupě a pohni sebou, nebo pomažeš pěšky. Jirka už má auťák venku,“ prohodil Ada Fornůsek, který se objevil ve dveřích.

Polda po něm hodil přátelsky plechovkou od konzervy a oblékl si sako vycházkové uniformy.

O akci „Krivoj Rog“ se Polda dozvěděl, když o šest měsíců později byla peruť na základně RAF u Ibsley a řekl mu o ní zpravodajský důstojník.

„Cože? Dobrovolníci pro stíhací peruť v Rusku?“ vrtěl nevěřícně hlavou.

„To si piš. A podívej se na mapu, jak se Ivani ženou dopředu. Odtamtud budeme doma dřív než z Anglie. Ty budeš lítat konvojový patroly a my už budem v Praze fasovat trafiky za věrný služby.“

„Vážně?“ přemítal Polda. „Tož si mě napiš jako prvního.“

„Nejvejš jako druhýho,“ usmál se důstojník. „První sem byl já.“

„A co tam budeš dělat? Ty přeci nelítáš?“

„To máš pravdu, já nelítám,“ řekl poručík trpce a přejel si rukou jizvu na čele. „Jenže já, chlapečku, umím rusky, víš? A co by sis tam beze mě počal, když se nedomluvíš ani na Slovensku?“

Polda se tedy přihlásil jako druhý a nezůstal sám. K rodící se stíhací jednotce v Sovětském svazu se hlásilo mnoho letců, z nichž mnozí nebyli spokojeni s poměry u našich perutí v Anglii a od východní fronty si slibovali rychlejší návrat do vlasti. Zájemců však bylo mnoho, více, než bylo třeba a než mohl wing uvolnit.

Mezi vybranými od třistadesítky byli W/O Stanislav Tocauer, F/Sgt František Vaculík a W/O Leopold Šrom.

X. VÝCHODNÍ FRONTA

V sobotu 16. září 1944 ležel podporučík Leopold Šrom na roztáhnuté bundě battledressu pod křídlem své stíhačky Lavočkin La-5FN. Blížilo se poledne a sluníčko pěkně připalovalo. O kousek dál Vendl a Hlučka přihlíželi, jak Štička s Řezníčkem hrají karty a vedle nich seděl opřený o podvozkové kolo pobočník, který si čmáral do bloku na koleně poznámky k chystanému přesunu 1. stíhacího pluku na Slovensko.

Všichni se tvářili lhostejně, ale i Borovec, který se o kus dál opaloval a přitom předstíral, že spí, každou chvíli zvedal hlavu a pátravým pohledem přejížděl horizont.

Včerejšího dne odletěl velitel pluku se svým zástupcem a oběma veliteli perutí na povstalecké území, aby na místě zjistili podmínky a domluvili přijetí celého stíhacího pluku. Všichni piloti napjatě očekávali, s jakou se jim velení vrátí.

„Jen aby si je skopčáci nevyčíhli, to by nebylo dobrý přijít hned na začátku o všechny velitele,“ prohodil pobočník od svých papírů.

„Prosím tě, Cháberu a Stehlíka? To snad ne,“ vzhlédl Hlučka od karet.

„No, tak by velení převzal tadyhle Polda a hned by bylo po starostech, viď Poldíku?“ provokoval Tony Vendl.

Polda se jenom ušklíbl, protože na popichování dvojice Vendl – Hlučka byl už dávno zvyklý.

„Spíš by mě zajímalo,“ přemítal Polda nahlas, „proč tolik Slováků z Prešova přeletělo k nám? Vždyť na Slovensku podle všeho potřebujou každý letadlo. My to tam máme vytrhnout a voni odtamtud utíkají. Rozumíte tomu někdo?“

„Ptal se jich někdo, proč hned na začátku povstání většina jejich letectva přeletěla k Rusům, místo aby zůstali a bojovali?“

„Čert se v tom vyznej. Prej neměli spojení, neznali situaci a k letišti se blížili Němci, tak co měli dělat?“

„A víte, že ten jejich velitel byl spolužákem našeho?“ přidal se do hovoru Borovec. „Jsou stejný ročník. Zatímco ten náš bojoval celou válku proti Němcům a dotáhnul to na štábního kapitána, ten Slovák už je major.“

„Ale co,“ máchl Polda rukou, „hlavně, že letíme domů. Jak budeme mezi svejma, tak už si poradíme.“

„A hlavně domluvíme, viď Poldo? Nejdřív to byli Angláni, co se chtěli bavit jenom anglicky, pak zase Rusáci, co mluvějí jen rusky. Ještě že letíme už domů.“

„Si hlópé,“ odpověděl Polda v rodném dialektu.

„Možná sem hlópé, ale aspoň umím rusky,“ smál se Hlučka.

„Jaké su, takové su,“ zněla odpověď. „Alespoň nésu plešaté.“

Polda narážel na okolnost, že několik pilotů včetně Standy Hlučky, přezdívaného Malej, se podle ruské frontové módy nechalo ostříhat dohola.

„To si může dovolit jen někdo,“ nedal se Malej. „Tebe by hned měli za germána, s tím tvým frňákem, a než by ses vykoktal, tak by tě zastřelili. A vůbec, povídej, jak si byl v Moskvě nakupovat.“

Vendl s pobočníkem vyprskli, protože Šromovou jazykovou apokalypsou se bavil celý pluk. Polda se zatím rozhlížel, co by po drzounovi hodil.

„Letí!“ vykřikl Ruda Borovec a hned byl na nohách.

Partie karet byla rázem zapomenuta a letci vstávají, aby jim nic neuniklo.

„Tamhle,“ ukazuje Borovec nad západní okraj letiště. „Ale jsou jen tři.“

„Dva,“ opravuje ho Polda.

Opravdu, jenom dvě lavočky se vynořily nad horizontem a nasadily na okruh před přistáním.

„A sakra, dva tam zůstali.“

„Nestraš, mohli se někde zdržet.“

Ale už to jednou bylo vysloveno a teď všichni netrpělivě a s obavami očekávají, co jim řeknou piloti dvou stíhaček, které teď šly křídlo na křídlo na přistání. Při dojezdu obou strojů se již dala přečíst trupová čísla.

„Nula dva a třicet devět, Chábera a Stehlík.“

„Tak se mi zdá, že jsme přišli o velitele.“

Ale to už dvě šedomodré stíhačky dorolovaly ke skupině letců. U „nula dvojky“ se odsunula kabina a na křídlo vyskočil velitel 2. perutě nadporučík Chábera se širokým úsměvem. Z kabiny druhého lavočkinu se však nevysoukal velitel 1. perutě nadporučík Stehlík, ale zástupce velitele pluku, štábní kapitán Klán. K oběma důstojníkům se sbíhají další příslušníci pluku a hlasitě se překřikují.

„Všechno dobrý,“ volá Chábera. „Stehlík zůstal na Slovensku ve špitále. Podvrtnul si nohu, jak se hrnul po přistání z mašiny. Štábní je v Krosně, vyjednává s maršálem. Počítám, že se nejpozději zejtra postěhujem…“

Jeho slova zanikla v radostném řevu dvou desítek hrdel.

Na potvrzení optimistické předpovědi velitele 2. perutě čekali dychtiví letci až do večera, kdy se velitel pluku, štábní kapitán Fajtl, vrátil ze sovětského štábu a přivezl rozkaz k zítřejšímu přeletu na osvobozené území. Letci překotně balili nejnutnější věci, které si s sebou vezmou do stíhaček. Těžší zavazadla za nimi přepraví transportní letouny douglas, které zapůjčí sovětské letectvo pro přepravu pozemního personálu. Postradatelná část materiálního vybavení byla ještě večer předána slovenským letcům, kteří s rozpaky pozorovali přípravy 1. pluku.

Podobně jako ostatní pociťoval také Polda zvláštní pocit. Konečně, po několika měsících pedantského výcviku a po několika týdnech zbytečného vyčkávání se pluk přesune do pásma bojů, dokonce na území republiky, kterou před pěti lety tajně opouštěli.

Málokdo mohl dospat rána a všichni byli na nohách již od svítání. Dopoledne se však nemožně vleklo. Náčelník štábu začal vydávat mapy až kolem deváté a teprve pak následovala předletová příprava. Bylo rozhodnuto, že po doplnění paliva na sovětském přífrontovém letišti v Krosně odletí pluk ve dvou sledech na Slovensko a přistane nedaleko Zvolena na polním letišti Zolná.

Teprve odpoledne, pár minut po druhé hodině, byli všichni letci 2. perutě připraveni ke startu, vedeni velitelem pluku. Ve 14.10 moskevského času pak odstartovali k přeletu do Krosna, aby na tomto letišti doplnili před vlastním přeletem fronty pohonné hmoty.

Před třetí hodinou odpolední se také 1. peruť, vedená štábním kapitánem Klánem, připravovala ke startu, sledovaná smutnými pohledy té části pozemního personálu, která nebyla vybrána k přesunu za frontu.

Také Polda usedl za řízení lavočky s bílým, červeně lemovaným číslem 17 na trupu. Jakmile mu mechanici ručně protočili vrtuli, otevřel kohout od nádrže se stlačeným vzduchem. Pak nastavil ruční plyn, zapnul magneta a akumulátor. Ruční pumpičkou dopravil palivo do válců a dalším pumpováním palivo natlakoval v potrubí. Pak se rozhlédl kolem, a když první čtrnáctiválce ostatních letounů s řevem naskočily, otevřel žlutý kohoutek a vzdušný kohout na pumpě. Mohutná třílistá vrtule se s trhnutím začala otáčet a po několika otáčkách Polda zavřel vzduch i žlutý kohoutek a začal zvyšovat otáčky.

To už ostatní letadla 1. perutě pojížděla na start. Jen se Poldova „sedmnáctka“ odlepila od travnaté plochy letiště Stubno, zavřel pilot podvozek a nastavil na listech vrtule úhel pro stoupání.

Po necelé půlhodině dosáhla 1. peruť letiště v Krosně. Již zdálky Polda viděl, jak nad ním stoupá dým a na ploše něco hoří. U srdce mu zatrnulo.

„Aby tak někdo z našich.“

Při přistání si dále povšiml, že na okraji dráhy leží bezmocně a se zavřeným podvozkem lavočka s trupovým číslem 95.

Když sovětští mechanici doplňovali Klánovu sledu palivo, přiloudal se poručík Borovec, který odletěl ze Stubna s 2. perutí. Vysvětlil, že dvojka v pořádku doplnila a odletěla, jenom ta jeho mrcha si postavila hlavu a při pojíždění zaklapla podvozek. Ne, nic se mu nestalo, jen mašina musí do opravy. On si počká na večer na mezipřistání douglasů s pozemním personálem pluku a spolu s nimi se v noci přesune na povstalecké letiště Tri Duby.

Borovec byl rozmrzelý a Polda ho chápal. Kromě toho, že hned na začátku přišel pluk o nenahraditelný stroj, bude sebevědomý poručík odkázán na dopravní dakotu jako ten nejposlednější mechanik. Místo aby se do vlasti vrátil v prvním sledu jako pilot hrdé stíhačky, přiletí v neozbrojeném dopraváku pod ochranou noční tmy. Ale nakonec to mohlo být horší. Kdyby se podvozek zavřel lavočce hned při dosednutí, skončilo by to podstatně vážnější havárií.

Poručík ještě varoval piloty, aby hned od startu dávali dobrý pozor. Fronta byla blízko a luftwaffe byla na tomto úseku aktivní. Krátce před přistáním 2. perutě sestřelil dvoumotorový messerschmitt sovětský letoun a v plamenech ho poslal přímo na letištní plochu.

Zatímco 1. peruť doplňovala palivo, zakroužily nad letištěm dvě lavočky. Podle čísel 58 a 24 letci identifikovali svého velitele a jeho číslo Standu Hlučku. Po přistání se dozvěděli, že po přeletu fronty se na velitelském stroji objevila závada, která přiměla tuto dvojici k návratu. 2. peruť pokračovala pod velením nadporučíka Chábery dále.

Techničtí důstojníci přislíbili, že „padesátosmičku“ opraví ještě téhož dne, ale bylo to nejisté, a proto bylo rozhodnuto, že 1. peruť odstartuje pod Klánovým velením, jak bylo původně dohodnuto, tedy v 17.00 moskevského času.

Pár minut po stanovené době se také všech devět letounů zformovalo nad letištěm a nabralo kurs Banská Bystrica. Sestava lavočkinů přeletěla hory, kde armádní sbor sváděl boje o přístupy k Dukelskému průsmyku. Teprve při spatření tatranských vrcholků si Polda uvědomil, že je doma. Během letu neměl však čas sledovat své pocity. Tak jak byl zvyklý a jak mu nezvratně přešlo do krve, hlídal oblohu kolem sebe, oslňován sluncem, které měl přímo před sebou.

Toho dne však štěstí stálo při československých letcích; ani jedna peruť se během svého historického letu nesetkala s nepřítelem a všichni po více než hodině přistáli v pořádku na louce u dědiny Zolná.

Již na okruhu před přistáním Polda ocenil správnou volbu místa. Malá vesnice, silnice, potok a les, nic nenasvědčovalo tomu, že právě odtud bude operovat stíhací pluk. Hned po přistání Polda zaroloval ke klikatému korytu potoka, jehož břeh lemoval hustý porost. Sotva se „sedmnáctka“ zastavila, vyhnal motor do otáček, aby pročistil svíčky. Pak zatáhl za „stop kran“, který podržel, dokud motor neutichl a vrtule se se svistem nezastavila. Ještě vypnul magneta a už odtáhl průhledný kryt kabiny dozadu. Zatímco vychládající motor kovově praskal, rozhlížel se Polda kolem sebe.

Po louce se čile míhali vojáci v uniformách, které na první pohled připomínaly předválečné československé stejnokroje. Vojáci se rychle ujímali právě dosednuvších stíhaček a zatahovali je na břeh potoka pod rozložité koruny stromů. Když se jedna taková skupina přiblížila k lavočce s číslem 17, vyskočil Polda z kokpitu.

„Správně bys měl pokleknout a tu hlínu políbit,“ zašklebil se na něho Chábera. „Ale protože jsme starý a votrlý žoldnéři, tak se na to napijeme.“

Polda věděl, že velitel 2. perutě zakrývá tímto způsobem své pohnutí.

„Kde jsi sehnal tak rychle flašku?“

„Ty lidi z vesnice jsou náramně pohostinný. Tak ať žijem!“

Mezi dvěma loky si Polda uvědomil, že po jejich příštím letišti bloumá mnoho lidí v civilních šatech, kteří v radostném úžasu okukují neznámé letouny a nabízejí tu z láhve, tu z demižonu přípitky, jimiž je vítají doma, na půdě vlasti.

Štábní kapitán Klán však rychle začal nepřehledný chaos organizovat. Vojákům nařídil osekat větve a odstavené stíhačky zamaskovat. Z 2. perutě určil jeden roj do pohotovosti. Pilotům nařídil shromáždit zavazadla na jedno místo a několikrát bezvýsledně vyzýval dědinčany k odchodu. Polda si uvědomil, že všichni piloti se na sebe nezvykle usmívají. Teď, když opadla nervová zátěž z přeletu fronty, si teprve přivykají na myšlenku, že jsou doma.

Podporučík Kocfelda odmotal vlajku, kterou nosil pod battledressem kolem těla a v malebném meandru chráněném vysokými stromy ji vztyčili na narychlo otesaném smrkovém kmeni. Když nakonec přistál velitel pluku se svým číslem po opravě letounu, nastoupil celý pluk a osmnáct pilotů zdravilo tříbarevný prapor, za kterým šli už pět let. Civilisté ztichli, muži sundali klobouky a kluci koukali s otevřenou pusou. Slovenští pěšáci dali k poctě zbraň.

Ve chvíli ticha, které nastalo, pocítil Polda úlevu. Ne snad ze sedmdesátiminutového přeletu nebo z napětí posledních týdnů. Pocítil únavu pěti válečných let. Před očima viděl rozbité letiště v Bourges, davy uprchlíků u La Rochelle, padající dornier a poslední úsměv Mickeyho Hilla. Viděl spitfiry nad mořem a focke-wulfy útočící ze slunce. Viděl tváře těch, kteří se již nikdy nevrátí.

Po celou dobu Polda ne jako voják, ale jako člověk nějak podvědomě věřil, že se českoslovenští uprchlíci vrátí jako vítězové domů. Konkrétně si to však představit nedokázal a ani o tom příliš neuvažoval. V téhle chvíli si uvědomil, že společná tužba všech Čechů a Slováků v odboji se naplnila.

Nemyslel na to, že pluk čeká těžký boj v obklíčení. Nemyslel na to, že osvobozené území se denně zmenšuje pod tlakem nepřítele. A nemyslel ani na to, kdo z pilotů dožije úplného vítězství. Myslel na to, že je konečně doma.

Po rozchodu se obrátil na podporučíka Valouška.

„Ty, Laďo, udělej mi pak taky jeden obrázek, jak stojíme u tý vlajky. Ukážu to našim doma.“

Kamarád s úsměvem přikývl.

Stožár s vlajkou však musel kvůli zamaskování letiště zmizet. Letci přihlíželi, jak několik statných venkovanů se sekerami stožár poráží. Když se smrkový kmen se zapraskáním zřítil, vykročil Kocfelda, aby prapor zase uschoval.

„Mám strach, aby to s námi nebylo stejné,“ prohodil prorocky Klán. „Jen na chvíli nahoře a pak sešup dolů.“

„Ty máš ale nápady. To se hned pozná, inteligent,“ poznamenal Chábera. „Tak se na to napijeme, ne?“

Nakonec došlo na jeho slova, protože autobus, který letce odvážel k ubytování do Zvolenu, byl zajat civilním obyvatelstvem hned v první dědině a posádka zavlečena do místní hospody, kde byl návrat první letecké zahraniční jednotky jak náleží oslaven. V Lieskovcích se ještě dlouho potom vyprávělo, jací jsou letci pašáci.

První velká akce na sebe nenechala dlouho čekat. Přes zachmuřené počasí druhého dne bylo rozhodnuto, že jedna peruť zaútočí na letiště luftwaffe v Piešťanech.

Připravovaná akce měla velký význam. Jednak Němci podle všeho dosud neměli tušení o přítomnosti leteckého pluku na povstaleckém území, takže bylo možné počítat s momentem překvapení, a navíc letiště v Piešťanech bylo nejbližší a tedy i nejnebezpečnější základnou nepřítele. Podle zpravodajského hlášení slovenského štábu tam mělo být kolem čtyřiceti operačních letounů. Kdyby se je podařilo zničit, měl by tento útok velký vliv na další vývoj leteckých operací.

Když se však letci seznámili s podrobným plánem útoku, protáhli zklamáním tváře. Proti rozkazu nemohl nikdo přímo vystoupit, ale po straně se se svou kritikou netajili.

„Do pekla, proč na to nejdeme všichni?“ vztekali se piloti 2. perutě, kteří s výjimkou podporučíků Valouška a Mráze nebyli vybráni do úderné osmičky.

„Taková šance a půlka nás zůstane doma.“

Bylo jasné, že na obranu letiště musí zůstat hotovost, ale nikdo nechápal, proč to má být celá peruť. Dále bručeli i vybraní letci proti rozhodnutí, že lavočky zaútočí pouze palubními kanony a nebudou vyzbrojeny bombami. Pravda, pyropatrony pro odhazování bomb se při transportu někam zatoulaly, ale bomby bylo možné odhazovat i ručně. Letci sice s lavočkami neabsolvovali ostré bombardování, ale s věcí byli díky svědomitým sovětským instruktorům seznámeni teoreticky a všichni se shodovali na tom, že by bombardování nebylo takovým problémem, neboť mnozí je znali z praxe z Anglie či ještě z našeho předválečného letectva.

„Ty ruský bomby po pětadvaceti kilech, co nám v noci přivezli, moc velkou paseku nenadělají, ale je to alespoň něco,“ podotkl Malej.

„To si myslím. Lavočka není žádnej bitevník, ty dvě dvacítky s dvěstě granátama na hlaveň je na pozemní cíl málo,“ přikývl Tony.

Polda pokrčil rameny. Na jeho vkus byla diskuse zbytečně polemická. Rozkaz je rozkaz a basta. Důležité je, že on byl vybrán a že peruť povede nadporučík Stehlík, který před válkou na piešťanském letišti po nějakou dobu sloužil, i když většina ostatních pilotů letiště znala z předválečné služby. Velitel 1. perutě ještě sice trochu kulhal, ale bylo jasné, že by si velení nedal vzít, ani kdyby měl místo nohy protézu.

Jinak byl plán útoku na nepřátelské letiště jednoduchý. Peruť v nevelké výšce překoná nad horskými hřebeny stokilometrovou vzdálenost a přímo ze směru zaútočí. Podle síly nepřátelské obrany se budou útoky opakovat. První roj Stehlík – Hlučka bude ostatní zajišťovat shora. Prvořadým cílem jsou letouny na zemi… Orientační body… Místo srazu… Návrat. Všechno jasné.

Ke svému překvapení se Polda dozvěděl, že Stehlíkovým zástupcem byl určen on. Rychle se rozhlédl kolem sebe, ale nezaznamenal ani jeden úsměv, nikdo neudělal žádnou poznámku. Dobromyslný Polda často sváděl své druhy k různému žertování, ale to neplatilo, pokud šlo o bojovou činnost. Tady patřil k nejlepším u pluku a všichni to uznávali jako samozřejmost. Polda o své reputaci nikdy nepřemýšlel a proto ho teď určení zástupcem překvapilo. Znamenalo to, že bude muset věnovat víc pozornosti navigaci, aby v případě Stehlíkovy smrti mohl peruť přivést zpátky. Závěrem byli piloti upozorněni, aby – pokud to už neudělali – přetočili své hodinky o dvě hodiny dozadu, protože na Slovensku se nadále měli řídit podle středoevropského času.

Zatímco sovětští mechanici, kteří byli v noci dopraveni s poručíkem Borovcem a pobočníkem na Tri Duby, připravovali letouny ke startu, bylo čekání pilotů dvakrát přerušeno startem hotovostního roje, když pluk byl telefonicky upozorněn na letouny ve vzduchu. Ani v jednom případě však nedošlo k bojovému kontaktu.

Již dopoledne se počasí ustálilo a vysvitlo slunce. Krátce před šestou hodinou navlékli vybraní piloti padáky a usedli do kabin svých stíhaček. Pozdravovány máváním kamarádů a mechaniků odstartovaly čtyři roje úderem šesté.

Polda pozorně navigoval podle mapy na koleně a v šikmých slunečních paprscích si vrýval do paměti orientační body. Nadporučík Stehlík vedl svou skupinu v malé výšce směrem k Váhu. Po čtvrthodině rychlého letu se ocitlo jeho klikaté řečiště na dohled. Vedoucí stíhačka zakývala křídly a to bylo znamení pro ostatní, aby se roztáhli do útočné formace. Poslední pohled do zpětného zrcátka, ale všude klid.

„Tak tohle by mohlo vyjít,“ blesklo Poldovi hlavou, když na pravé straně kabiny otevřel ventil, který vháněl do nádrží výfukové plyny, aby se tak snížilo nebezpečí požáru při zásahu.

A už tu byl okraj letiště. Útočící peruť nevítala palba flaku a tak si letci omezovaní pouze rychlostí strojů mohli vybrat své cíle. První začal střílet Stehlík, následován Malým, na štuky před hangárem.

Polda zaznamenal stín dvoumotorového letadla na ploše letiště. Heinkel 111? Junkers 88? Všechno jedno. Je to nepřítel a má smůlu. Polda stiskl spoušť svých zbraní na řídicí páce. Exploze granátů zarámovaly dvoumotorák přesně a skryly ho ve zvířeném prachu. Polda s vědomím, že musí šetřit municí, vyslal jen krátkou dávku a hned vytáhl lavočku z náletu.

Když točil po křídle k novému útoku, rozhlédl se kolem sebe. Kromě kroužících a útočících lavočkinů neviděl žádný cizí letoun a dále zaznamenal, že ani protiletadlová obrana dosud nestřílí. Vzdušný útok zřejmě zastihl posádku luftwaffe naprosto nepřipravenou.

Sotva srovnal stíhačku znovu do směru cíle, s nelibostí zaznamenal, že jím napadený letoun dosud nehoří, ačkoliv by přísahal na svou čest, že dávka, byť krátká, sedla. Mrzelo ho to o to více, že nyní chtěl napadnout tři junkersy uprostřed plochy, ale nechtěl za sebou nechat nedokončenou práci.

Masívní příď se znovu sklonila a Polda rovnal původní cíl opět do zaměřovače. Do míření vložil celou svoji duši a byl přesvědčen, že tentokrát nemůže minout. Dlouhá dávka a granáty rvaly hlínu kolem bombardéru. Několikrát se zablesklo na křídlech i na trupu.

Obvykle klidný Polda pocítil nával zuřivosti, když ani po třetím útoku se letoun nevzňal, třebaže poklesl na pravou stranu a opíral se o křídlo.

„To není možný! Buďto je z azbestu anebo… No jasně, opravovali ho a v nádržích nemá ani kapku. A já tu na něj plácám municí…“ vrčel Polda polohlasem v kabině své „sedmnáctky“.

Když vybíral lavočku z posledního náletu, navyklým pohledem přejel palubní přístroje a zpětné zrcátko, když mu ledová ruka sevřela srdce. V zrcátku se na něho šklebila noční můra každého stíhače – mohutný hvězdicový motor BMW a červený vrtulový kužel útočícího focke-wulfa. Polda instinktivně potlačil a s plynem „za zarážku“ se chtěl spasit přízemním letem. Každým okamžikem čekal smrtící palbu. V nízkém letu před sebou uviděl telegrafní tyče. Rychle přitáhl s tepajícím srdcem až v krku, něco zapraskalo, ale lavočka letěla dál. Nepřítel zřejmě nestačil kopírovat Poldovy rychlé manévry a ztratil se z dohledu. Polda zbrocený potem si zhluboka vydechl.

„To bylo o fous a přitom to tak pěkně začínalo,“ povzdechl si a zamířil na místo srazu nad radošinskou serpentinu.

Útočná osmička se tam až na jeden letoun sešla okamžitě a tak Stehlík vedl své piloty zpět nízkým letem, využívaje stínů v údolích.

Na Zolné už byli napjatě očekáváni. Jak jednotlivé letouny přistávaly, jejich piloti rolovali co nejblíže k porostu na břehu potoka, aby je mechanici mohli co nejrychleji zamaskovat. Po malém zpoždění přistál jako poslední i podporučík Skopal.

Nadporučík Stehlík pajdal podat hlášení, zatímco ostatní líčili ve velkém chumlu své dojmy.

„Vy jste nás shora pěkně hlídali,“ obořil se Polda ve spravedlivém hněvu na Hlučku. „Málem mě ten focek sundal!“

„Jakej focek, dohroma! Němec nebyl nahoře ani jeden,“ bránil se Malej.

„Za co tě erár platí, když seš slepej jak patrona! Byl tam focke-wulf jako prase a s červeným čumákem, jako měli ty vod Cherbourgu, abys věděl!“

Hlučkovi zaškubalo ve tvářích. „Poldíku, pojď se mnou.“ A přemáhaje smích, dovedl kamaráda až ke svému letounu, u kterého mu sovětští mechanici před odletem na frontu natřeli vrtulový kužel na červeno, aby svůj stroj na dálku poznali. Polda chvíli poulil oči a naprázdno otevíral pusu.

„Ty vole,“ vyrazil ze sebe. „A já myslel, že už je se mnou ámen.“

„Tak tolik nepij, když si pleteš lavočku s focke-wulfem,“ smál se Malej a s ním všichni okolo.

Úsměvy jim však zmrzly na rtech, když mechanici kontrolující Poldovu stíhačku upozornili, že na ostruhovém kolečku je několik metrů telefonního drátu a na jednom vrtulovém listu ošklivý šrám. Polda usoudil, že telefonní vedení nepřeskočil a vybavoval si, že nějaké zapraskání slyšel.

„No tohle,“ odplivl si, „ještě že v tom nebyla elektrika.“

Později večer štáb pluku vyhodnotil výsledky útoku: deset letadel zničeno jistě, deset pravděpodobně a zhruba tolik poškozeno. Polda se podíval po ostatních.

„No, já nevím. Spíš bych řekl, že toho nebylo tolik, jak to teď spočítali.“

„Tomu, Poldo, nerozumíš, to je holt štábní práce,“ zasmál se Chábera.

„To víš, Poldo, za stolem to na mapě vypadá jinak, než když na to koukáš za kniplem přes zaměřovač,“ přidal se s úsměvem pobočník.

Polda mávl rukou. „Ale co, byli biti a my jsme zpátky všici, takže se na to napijeme.“

„Moje řeč,“ přikývl velitel 2. perutě.

Vrtkavé štěstí však nezůstalo pluku nakloněno dlouho. Hned následujícího dne měl ztratit prvního pilota a druhý letoun.

XII. NA DOMÁCÍM NEBI

Jitro následujícího dne přivítalo piloty 1. pluku ošklivou mlhou.

„To je hnedle jako o dušičkách,“ bručel nespokojeně Polda. „To se nahoru asi nepodíváme.“

„Ale ty máš strachu,“ odbyl ho Tony. „Bude to jako včera. Ta mlha se během dne ztratí. Za chvíli to bude dobrý, uvidíš.“

„Náhodou je to moc dobře zařízený,“ poznamenal Malej. „Ráno všichni pořádný lidi spějí. Sám pořád nevím, proč vstáváme tak brzo, když do toho mlíka stejně nemůžeme.“

Rozespalí a po ránu nemluvní piloti posnídali a trousili se k autobusu, který je měl odvézt na letiště. Přestože bylo ještě září, bylo chladno a letci se choulili do svých amerických bund s umělým kožíškem. Po příjezdu na Zolnou kolem osmé hodiny zaujali určení piloti místo v kabinách hotovostních letounů. Ostatní si nejprve zkontrolovali svoje stíhačky, a když pochválili bezvadnou práci mechaniků, bloumali jen tak kolem.

Polda s Hlučkou a Vendlem vyrazili podle potoka, aby se podívali po pstruzích. Malej navrhoval produktivní způsob lovu ručním granátem, který odkoukal od sovětských vojáků ještě za frontou, ale Polda pohrdavě odfrknul a už si zouval boty a lezl do studené vody. Dlouhýma rukama zalovil pod břehem malé tůňky a za chvíli držel nádherného, duhově zbarveného pstruha.

„Tu máš, zab ho,“ podával rybu Tonymu.

„Proč já?“ divil se kamarád. „Jen si ho zab sám.“

Polda zaváhal.

„Ty nejsi žádnej votrlej žoldnéř, Poldo, jak říká Franta. Zabíjíš lidi po desítkách na potkání a teď budeš dělat ciráty s takovou čudlou,“ zaryl si Malej.

„Jednak nezabíjím lidi, ale Němce,“ opáčil mu Polda, „a jednak já ryby nejím.“

A jak se drápal z tůňky, tak jakoby náhodou upustil rybu zpět do potoka.

Časem se z lovu pstruhů stala oblíbená zábava. Polda vlezl do potoka a před tvářemi stále početnějšího obecenstva vylovil pstruha z tůňky, aby ho po chvíli pustil zpátky do vody.

Po deváté hodině se mlha začala rozplývat a objevilo se sluníčko. Ve čtvrt na deset byl hlášen nepřátelský letoun v okolí a dvojice lavoček pilotovaných podporučíky Louckým a Mrázem proti němu odstartovala. Přestože letouny hlídkovaly kolem letiště skoro hodinu, nepřítele ve vzduchu neobjevily.

Mezitím startovali další letci s letouny k útokům na pozemní cíle převážně v okolí Prievidzy, kde nastupující německá vojska stupňovala tlak na povstaleckou obranu. Pyropatrony sice ještě nenašly svou cestu k pluku, ale i tak věšeli zbrojíři pod lavočky pětadvacetikilogramové bomby a piloti se jen ušklebovali.

„Ty jsme s sebou měli mít včera.“

Krátce před polednem přistál velitel 1. perutě nadporučík Josef Stehlík a hlásil první sestřel pluku na domácím nebi. Vedl skupinu tří dalších stíhaček k bitevnímu útoku na postavení nepřítele u Prievidzy, když ho jeho číslo podporučík Pavel Kocfelda upozornil na nedaleko letící Junkers Ju 88. Bez ohledu na zavěšené bomby se za ním oba vrhli, ale nepřítel obratně manévroval v přízemní výšce, takže ho Kocfelda zakrátko ztratil z dohledu a vrátil se na původní kurs.

Stehlík ho však nespustil z očí a v prostoru Kostolan ho sestřelil. Když zaznamenal jeho dopad, vrátil se nad Prievidzu a odbombardoval.

Ze stejného letu hlásil sestřel také podporučík Jan Skopal. Po odhození bomb zahlédl německý kurýrní letoun Fi 156 v přízemním letu. Poměrně snadno ho dostihl a třemi dávkami zničil.

Piloti pozdravili první úspěchy hromovým hurá. Bojový účet 1. pluku byl otevřen.

V ruchu startujících a přistávajících letadel skoro zapadla zpráva, že se nevrátil pilot 2. perutě podporučík František Kruťa. V 10.40 odstartoval k náletu a od té doby o něm nebylo zpráv. Letci krčili rameny. Nad cílem byla hustá a přesná protiletadlová palba. Mnohé stíhačky byly poškozené. Snad ztracený pilot přistál někde nouzově a dá o sobě vědět. Nikdo nechtěl myslet na nejhorší.

Mezitím byl vyhlášen další poplach. Hlásná služba sdělovala, že k letišti míří nepřátelské letouny. V ústrety jim okamžitě odstartoval hotovostní roj ve složení Motyčka a Valoušek.

Netrpělivý Polda přišel na řadu až odpoledne. Spolu se Standou Hlučkou měli útočit na kótu 394 u Prievidzy, kde slovenská obrana stále ještě odolávala německé přesile. Ze stejného úkolu se před několika okamžiky vrátili Vendl a Dobrovodský a teď přihlíželi startu svých kamarádů.

„Dejte pozor!“ volal Tony, „lítají tam koule prudce!“

„To víš. Když netrefili takovou padavku, jako si ty,“ odpovídá Polda a usazuje se co nejpohodlněji v kabině své lavočky.

Pak už jen zaburácejí dva silné motory a oba stroje se rozbíhají po louce.

Nad cílový prostor to bylo jen několik minut letu a tak mají pod sebou zakrátko kótu 394. Flak na sebe nenechává dlouho čekat a už se barevné stopovky šplhají ke dvojici drzých stíhačů.

Polda se blíží k cíli trochu obloukem, aby se s jistotou zorientoval. Měl napadnout postupující pěchotu nepřítele, což je vždycky obtížný cíl. Kromě toho se na zemi může situace změnit každým okamžikem. Čert ví, kde jsou vlastní jednotky a kde Němci. Palba ze země však jasně ohraničila bojové linie.

„Stando, jdeme na to,“ zavelel Polda do rádia a mimoděk ho napadlo, že jednou z nepopiratelných výhod jejich nasazení je volné užívání češtiny při spojení.

Bylo to jejich první bombardování naostro, a proto nalétávali s větším odstupem a raději z větší výšky. Protože pyropatrony, které by uvolnily bomby na elektrický impuls, nebyly stále k dispozici, odhazovali letci bomby mechanicky zatáhnutím za páku. Bylo to dost nešikovné, protože páka byla umístěna u samé podlahy na levé straně a kladla tuhý odpor.

Polda držel pravou rukou přitažený knipl a levačkou zabral za páku. Odřel si pěkně klouby a ani nestačil zanadávat, protože koutkem oka zahlédl směrem po slunci nějaký pohyb.

Veden zkušeností rychle zareagoval. Otočil lavočku za neznámým letounem. Trochu potlačil a během chvíle ho dostihl. Takřka nad korunami stromů letěl německý hornoplošník Fieseler Fi 156 Storch.

Tak jako při každém boji vnímal Polda i teď ostře každou maličkost. Lesk slunce na kabině, velké černé kříže s bílým lemem a ostře lomená pole kamuflážních barev. Posádka Storcha však blížícího se dravce zpozorovala a německý pilot uhnul ostrou zatáčkou. Polda jeho manévr opakoval, ale byl stržen vlastní vysokou rychlostí. Německý pilot využíval větší obratnosti svého jinak nepoměrně pomalejšího letounu a točil o 180 stupňů. Polda se ho snažil v podstatě sledovat širším obloukem, když uviděl, jak Storch zachytil svým vysokým podvozkem o terénní vlnu a převrátil se.

„A máš to,“ pokývl si v kabině své stíhačky Polda a hned si vzpomněl na své číslo. Rychle srovnal lavočku do směru, a aby se neřeklo, tak vystřelil po převráceném kurýrním letounu krátkou dávku. Nijak zvlášť nemířil a proto ho ani nepřekvapilo, když exploze svých granátů uviděl stranou od vraku.

Měl výčitky svědomí, že se Hlučkovi při svém výpadu ani neohlásil a hnal svůj stroj na plný plyn ke kótě. Za chvilku si však oddechl, když uviděl Standovu lavočku, jak vztekle krouží nad nepřátelskými pozicemi a zasypává je granáty. Malej se tak soustředil na cíl, že ani nepostřehl, že mu jeho vedoucí na chvíli zmizel.

Polda se k němu přidal a vystřílel obsah svých zásobníků do míst, kde tušil pěchotu wehrmachtu. Když točil poslední rundu, ucítil, že o trup jeho letadla něco zadrnčelo.

„Hrome, to by mi ještě tak scházelo,“ polekal se Polda. „Stando, balíme to!“

„Dobrý, Poldo. Beztak už nemám ani ránu.“

„Je to pro kočku,“ uvažoval Polda při zpátečním letu. „Ty naše dva kanonky jim moc škody nenadělají. Snad je na chvíli postrašíme a zastavíme, ale to je všechno. A s tím bombardováním ať mi nikdo nevykládá, že se trefí.“

Po přistání se Polda s Malým dozvěděli, že také 1. peruti chybí pilot. Podporučík Stanislav Tocauer se nevrátil z útoku na autokolonu u Cigeľu.

„Pěkně to začíná,“ utrousil Malej.

„Ten ruskej kapitán měl pravdu, když říkal, že je nás tak na čtrnáct dní,“ souhlasil pochmurně Polda.

Jeho slova však zanikla v řevu motorů. Cháberova čtyřka tvořená mimo něho dále Valouškem, Motyčkou a Matuškem pojížděla na start. Bomby zavěšené pod křídly rolujících stíhaček naznačovaly, že jde zase o bitevní útok.

Polda s Malým zamířili k okraji letiště, kde v jednom meandru potoka bylo pod širým nebem improvizované velitelské stanoviště. Na místě je však čekalo překvapení.

Na špalku tam seděl pobledlý Tocauer. Na jejich otázky jim vysvětlil, že po ztrátě orientace a poruše vysílačky přistál s vysunutým podvozkem na louce severovýchodně od Krupiny. Naštěstí to bylo na osvobozeném území. Ne, nic se mu nestalo, mašina je také v pořádku, už se na ni byli podívat mechanici. Rozmontují ji a na nákladních autech převezou na letiště.

Ten večer seděli letci v lokálu hotelu Grand nad sklenkami domácí borovičky nezvykle tiše. V koutě chraptělo rádio. Těch několik civilistů se při pohledu na zachmuřené tváře vojáků neodvažovalo začínat rozhovor. Potom Borovec naráz dopil svou sklenici a vstal.

„His got it,“ („Dostal to.“) řekl tiše.

Všichni, kteří sloužili u anglických perutí, znali tu zlověstnou větu, používanou až příliš často místo nekrologu. Matušek s Dobrovodským zvedli hlavy.

„Čo to znamená?“

„To znamená, že…“ vyjel nečekaně drsně Chábera, ale pak se zarazil, dopil svou sklenici a zvedl se bez dalších slov k odchodu.

„To znamená,“ dokončil za něho Motyčka, „že Kruťa měl prostě smůlu. Dostal to.“

„Sakra!“ zabouřil Hlučka, „přeci jsme se na to dali, ne? Tak tu teď nebudem brečet. A vůbec, pojďte spát. Zejtra do toho jdeme znova.“

Ale třetí den jejich působení na osvobozeném území, třetí den, ve kterém pluk ztratil prvního pilota a druhý letoun, ještě neskončil. Večer totiž přišla do Zvolena zpráva, že jejich letiště na Zolné bylo bombardováno, když předtím byla jeho poloha označena nepřátelským letcům vystřelováním světlic ze země.

Naštěstí, jak druhý den zjistili, tři bomby ze sedmi nevybuchly a byly zničeny přivolaným pyrotechnikem. I tak byla jedna stíhačka natolik poškozena, že potrvá několik dní, než bude zase letuschopná.

Po této události byla na Zolnou přivelena strážní četa slovenských pěšáků, vesměs starších záložníků.

Ve středu 20. září útočili piloti obou perutí nejprve na německou pěchotu a minometné baterie v prostoru dědiny Majzel. Polda letěl opět se Standou Hlučkou a měli štěstí. Přes hustou protiletadlovou palbu cíl přesně vyhledali a napadli.

Další roj, který odstartoval k útoku na stejný cíl v 11.15, dopadl hůře. Poručík Borovec dostal při zteči na kulometné hnízdo několik zásahů do motoru a s poškozeným letounem číslo 23 doletěl tak tak ke Trom Dubom, kde těsně před letištěm přistál bez podvozku, zatímco Matušek nad ním starostlivě kroužil. Později odpoledne sovětští mechanici konstatovali neopravitelné poškození motoru. Stroj byl odepsán.

Horší však bylo, že z tohoto letu se nevrátila lavočka číslo 151, pilotovaná podporučíkem Františkem Vaculíkem. Veškeré pátrání po pilotovi a jeho letadle bylo bezvýsledné.

Na dovršení všeho ještě odpoledne mechanik při údržbě Poldovy „sedmnáctky“ zavadil nešťastnou náhodou o spoušť a vypálil dávku, která těžce zranila technického důstojníka a prostřelila dva vrtulové listy.

Když večer štábní důstojníci pluku shrnovali dosažené výsledky činnosti, mohli konstatovat, že piloti provedli dvacet tři bojových letů, při nichž zničili a poškodili několik nákladních aut a tanků. Oproti tomu však sami ztratili jednoho pilota a dva letouny.

Hotelový lokál v Grandu, honosně nazývaný bar, byl spolehlivým ukazatelem nálady. Dusné ticho bylo jen občas přerušeno cinknutím skleničky nebo polohlasně pronesenou poznámkou.

„Jestli budeme dál ztrácet dvě mašiny a jednoho chlapa denně, tak nevydržíme ani těch čtrnáct dní,“ poznamenal pobočník.

„To bude rána hlavně pro vás, vy štábní krysy,“ opáčil mu Borovec. „Co si pak počnete? To abyste snad šli do gefechtu sami, ne?“

„Proč ne?“ souhlasil pobočník s úsměvem. „Když tě sestřelí kdejaký trouba, budeme to muset vzít do ruky sami.“

I další den probíhal ve znamení zvýšené operační činnosti. Obě perutě napadly nepřátelské jednotky, kulometná hnízda a muniční sklady v prostoru Vrútky a Turčiansky Svätý Martin, bombardovali a ostřelovali autokolonu na silnici Prilovec – Diviaky. Bylo provedeno dvacet operačních letů v délce trvání třináct a půl hodiny.

Tyto úspěchy byly ovšem dosaženy za cenu těžkého zranění podporučíka Františka Louckého, který byl v kabině své „pětašedesátky“ zasažen flakem do nohy. I přes velkou ztrátu krve však přivedl letoun na Zolnou a přistál. Polda pomáhal vytahovat pobledlého pilota z kabiny.

„Neboj se,“ těšil drsně kamaráda, zatímco plukovní lékař narychlo stahoval zakrvácené stehno obinadlem. „I když ti ji uříznou, budeš mít ještě druhou.“

„Ty vole,“ vydechl Loucký s bolestným úšklebkem, „spíš uvažuj, co si tu beze mě počneš.“

Večer přišla ze zvolenské nemocnice zpráva, že zraněný letec byl operován a je mimo nebezpečí. Léčení si však vyžádá několik týdnů, ne-li měsíců.

Počáteční tempo bojových operací zmírnilo počasí. 22. září skoro celý den pršelo a nízké mraky nepřály létání. V sobotu nebyla situace o mnoho lepší a v neděli bylo létání zastaveno docela. S takovou situací nebyli piloti opět spokojeni. Den či dva dny odpočinku, to by brali, ale z delší nečinnosti měli obavy. Věděli, že na pozemní frontě to nevypadá nejlépe a nechtěli unavené pěšáky zklamat.

Letce nepotěšil ani připravovaný odchod sovětských mechaniků a technických důstojníků včetně lékaře. Mechanici měli být nahrazeni slovenskými vojáky, kteří zvládali přeškolování na lavočky rychle. V letcích zůstával tísnivý pocit, protože s rudoarmějci navázali četná přátelství a ani Rusové neodcházeli od pluku s klidným srdcem.

„Vypadá to, že ruské velení stahuje svoje lidi do bezpečí,“ vyjádřil to za všechny štábní kapitán Klán. „Patrně povstání už moc nevěří.“

Pluk postrádal také pohonné hmoty. V důsledku neletového počasí se snížila činnost sovětských dopravních jednotek. Pokud transportní letouny přesto v noci přilétaly, tolik potřebné barely s leteckým benzínem v nich nebyly. Na Slovensku sice stále ještě byly značné předválečné zásoby Biboli, ale ten se nehodil do sovětských motorů pro jiné oktanové číslo. Vzorek Biboli byl už před časem odeslán do Moskvy ke zkouškám, zda by po úpravách přece jen nebyl do lavoček použitelný, ale odpověď nepřicházela.

Neustálé deště rozmáčely i louku na Zolné. Pod nohama čvachtalo tvořící se bahno a mezi drny stála voda, která se nestačila vsáknout. Lavočky zanechávaly při pojíždění hluboké blátivé koleje, které se ihned zaplňovaly kalnou vodou. Bylo jen otázkou času, kdy se tato improvizovaná letištní plocha stane zcela nezpůsobilou.

Velení pluku už začalo pošilhávat po náhradě. Letiště Tri Duby bylo sice odvodněné, ale operovali z něho slovenští piloti kombinované letky. V úvahu přicházelo polní letiště v Breznu nad Hronom, ale tam byla prozatím pouze nouzová přistávací plocha. S velkým úsilím zde byla budována i pražcová startovací dráha, ale bylo otázkou, zda bude dokončena včas.

V sobotu 30. září byl štábní kapitán Klán odeslán za frontu s důležitou depeší pro sovětské velení. Jako číslo mu byl určen podporučík Antonín Vendl. Polda se s kamarádem loučil nevesele.

„Nerad to vidím, když se beze mě vydáváš tak daleko. Ještě že s tebou letí Klán a dohlédne na tebe.“

„Neboj, Poldíku, já se ti vrátím,“ těšil ho Vendl. „A ty,“ obrátil se na Hlučku, „dej na něho pozor, rozumíš? Žádný vylomeniny!“

„Rozumím,“ přikývl Malej. „Lítat bude jen nad letištěm a to ještě odpoledne od dvou do tří, když bude hezky.“

Polda jejich řeči s vytrénovaným klidem přeslechl a napřáhl ruku: „Tak zlom vaz a brzo se vraťte.“

„Stejně se mi to nelíbí. Jsme stíhači a žádný pošťáci. To je pořád řečí, že není benzín, pomalu vidíme lítat už jen ptáky a najednou takováhle štrapáce. Ty papíry mohl přece klidně odvézt kdejakej přebytečnej oficír ze štábu v noci dakotou,“ reptal Polda po straně.

„I mlč,“ odbyl ho pobočník, „už jsem ti nejednou říkal, že nemáš páru o strategii. Takový hlášení někdy zmůže víc než deset operačních letů, třebas bys na každým z nich sestřelil jednoho Němce.“

Polda se po něm zamračeně podíval, jestli to myslí vážně nebo jestli si z něho utahuje jako obvykle, a pak si šel shánět tužku, aby si jako ostatní uzavřel na konci měsíce zápisník letů. Tady ale narazil na potíž, protože mu nikdo psací náčiní nechtěl půjčit. Pavel Kocfelda totiž neúnavně dával k lepšímu, jak si od něho Polda při obdobné příležitosti půjčil parkera a rozlomil mu ho ve vteřině mezi prsty.

„Hrom do tebe,“ bránil se rozhořčený čahoun, „jak jsem mohl vědět, že se to šroubuje na opačnou stranu?“

„Bodejť bys to mohl vědět, ty kováři, když si plnicí pero nedržel nikdy v ruce. Radši si to nech tady od Jirky napsat. Víš přece, že negramoti chodí vždycky za učitelem, aby jim sesmolil psaní,“ láteřil Kocfelda.

Polda se ani nenamáhal upozorňovat, že pobočník přece pro svou znalost ruštiny nadepisoval azbukou zápisníky letů všem a pero si raději vyprosil od dobráka Valouška.

Mohl tedy uzavřít, že za měsíc září 1944 nalétal 18 operačních letů v celkové délce 13 hodin a 15 minut a dosáhl zničení dvou nepřátelských letadel.

XIII. V OBKLÍČENÍ

Ani začátek října neznamenal pro piloty 1. pluku zvýšení bojové činnosti. Nepříznivé počasí jejich lavočky spolehlivě uzemnilo právě tak, jako kritický nedostatek pohonných hmot a střeliva. Jen z pozemní fronty přicházely zprávy o těžkých bojích, které se pro povstalce nevyvíjely právě příznivě. Letci si starostlivě prohlíželi mapy a odhadovali čas, který jim na osvobozeném území ještě zbývá. Oživení nastalo, když v noci ze 3. na 4. října byla na Tri Duby dopravena první zásilka tak dlouho očekávaného leteckého benzínu a munice. Ze Slovenska však odletěla první skupina čtyřiceti sovětských příslušníků pozemního personálu pluku.

Ve čtvrtek 5. října odletěl velitel 2. perutě nadporučík Chábera na polní letiště u Brezna nad Hronom, ale hned po přistání zapadl do rozmoklé hlíny a postavil letoun na motor. Vyvázl však bez zranění. V pátek odletěly za velitelem také ostatní lavočky 2. perutě, aby mohly účinněji podporovat povstaleckou obranu v prostoru Sv. Kríž – Jalná – Hronská Breznica, kde nacisté vyvíjeli značný tlak na pozemní frontě. Polní letiště však nebylo zcela dokončené, o pražcové dráze ani nemluvě, a bylo poznamenané dešti skoro jako Zolná. Kromě toho bylo svou malou rozlohou a nevhodným okolním terénem vyloženě nebezpečné pro rychlé lavočky. Proto bylo o den později rozhodnuto stáhnout peruť zpět na Zolnou.

Při startu však havaroval na rozmoklé dráze podporučík Jan Skopal. Jeho letoun číslo 37 byl zničen a on raněn. Přestože jeho zranění nebylo životu nebezpečné, lékaři doporučovali odeslání pacienta do sovětské týlové nemocnice.

Kolem poledne téhož dne přistál na Zolné štábní Klán a Tony Vendl, kteří se po mezipřistání na Troch Duboch šťastně vrátili ze své mise za frontou.

„Tak jak bylo?“ přivítal Polda kamaráda.

„Ale,“ mávl Tony rukou, „jako když tam o nás nikdo neví. Raději povídej, co tady.“

„No, kromě toho, že dneska měl Skopal kraksnu, nic novýho. Ale lítáme teprve od čtvrtka, předtím to nestálo za nic.“

„Nepovídej. A já myslel, že budeš mít za tu dobu nejmíň pět sestřelů.“

„Prosím tě, ten?“ vmísil se do rozhovoru Malej. „Já se vůbec divím, že ještě někde nespadnul. Letěl jsem totiž s jeho sedumnáctkou a nevěděl jsem, jestli je to trakař nebo letadlo. Celý se mu to klepe, je to nevyvážený a visí mu to k jedný straně, no hrůza.“

„A tobě se to, Poldíku, neklepe?“ ptá se Tony zvědavě.

Polda pokrčil rameny. „Když vezmeš knipl pořádně do rukou, tak ani ne.“

„Jo, do rukou,“ ušklíbnul se Hlučka. „Když máš místo rukou lopaty, tak možná.“

Polda se po něm dobrácky ohnal svou kovářskou tlapou a Tony hned věděl, že morálka je u pluku dosud na výši.

Také odpoledne piloti obou perutí útočili na nepřátelské postavení u Jalné. Kolem třinácté hodiny odstartovali Polda s Malým, aby i oni svrhli své bomby na pěchotu nepřítele, když poblíž Banské Bystrice zpozorovali početnou skupinu letadel.

„No nazdar,“ zabručel Polda, „jestli jsou to skopčáci, tak z nás nadělají třísky.“

Na siluetách blížících se stíhaček se mu však něco nezdálo. Neodhodil proto zatím bomby a vyčkával.

„Hrome, Poldo, vždyť jsou to mustangy,“ uslyšel v rádiu Standův vzrušený hlas a sám zaznamenal bílé hvězdy na trupech stříbrných letounů. Ale sotva letci potlačili své překvapení nad tím, kde se tu berou americké stíhačky, které znali tak dobře z Anglie, bylo tu překvapení druhé. První čtveřice mustangů se přiblížila rychlým manévrem zprava.

„Snad se nechtějí prát,“ napadlo Poldu a Malej, který byl víc na ráně, odpověděl bojovou zatáčkou. To už ale američtí letci postřehli, že se k nim neblíží focke-wulfy, ale letadla s rudými hvězdami a otočili se zpátky ke svým. Poldovi to nenadálé objevení amerických letadel vrtalo hlavou po celou dobu letu.

Když potom s Hlučkou úspěšně odbombardovali postupujícího nepřítele a k tomu přidali obsah zásobníků svých kanonů, zamířili zpátky na Zolnou. Cestou uviděli ve směru na Tri Dluby kroužící skupinu nejméně čtyřiceti letadel.

Po přistání se piloti dozvěděli, že několik čtyřmotorových „létajících pevností“ B-17 se silným doprovodem stíhacích mustangů přiletělo na letiště Tri Duby, aby odtransportovalo skupinu spojeneckých letců, kteří byli v minulosti sestřeleni a nyní se soustředili na osvobozeném území.

Piloti svorně nadávali, že nebyli na přílet amerických letadel upozorněni předem a přímo bouři nevole vyvolal podporučík Štička, když po přistání vyprávěl, že byl jedním mustangem napaden střelbou a jeho lavočka měla poškozená kormidla.

„Zatracený janci blázniví,“ zuřil Štička. „Hned jak se blížili, napadlo mě, že o nás nevědí, tak na ně vystrkuju ty hvězdy na křídlech, ale na ně to neplatí, voni snad ani nevědí, co to znamená a pustili to do mě jak na střelnici. Když mi ty kuličky přeběhly po trupu, dostal jsem takovej vztek, že bych to do něj na místě pustil sám. Jenomže mezitím už mu to asi došlo a stáhnul se z parády. Ale jeho numero na mašině si pamatuju a po válce to s ním srovnám.“

„Vsadím se, že tě po návratu bude hlásit jako sestřel,“ smál se pobočník.

„Teď už vím, proč ty jejich esa mají tolik sestřelů,“ poznamenal Vendl. „Když střílejí po všem, co má křídla…“ (Pplk. Charles W. Boedeker od 52. stíhací skupiny P‑51B hlásil, že dne 7. 10. 1944 ve 14.10 hod. sestřelil „severně od Budapešti“ stíhací letoun „Fw 190“)

„Nikdy sem ty Amerikány neměl rád,“ připojil se Polda. „V Exeteru jsme je jednou museli vyházet z hospody, když se tam na nás chtěli vytahovat…“

„Jo, to se pamatuju,“ připojil se pobočník. „Emil pak musel psát hlášení, že nikdo z Čechů nebyl na propustce a proto se nemohl porvat se spojencema.“

Vzpomínání pilotů přerušilo burácení motorů dvou lavoček, které nasadily na přistání. Když oba stroje dorolovaly až k zamaskovaným stojánkám, odsunuly se průhledné kryty dozadu a v kokpitech se objevily tváře velitele 1. perutě nadporučíka Stehlíka a jeho čísla podporučíka Kocfeldy. Stehlík zamířil rázným krokem k improvizovanému velitelství, zatímco Kocfelda se přiloudal k hloučku kamarádů.

„Co se tváříš jak o funuse, Štráfatej?“ oslovil ho Hlučka přezdívkou, kterou Pavel Kocfelda dostal pro hluboké vrásky ve tváři.

„Ale, ani mi nemluv,“ odpověděl podporučík otráveně a čistil si zablácené boty o trávu.

„Snad po vás nestříleli taky Američani?“

„A to by snad nebylo tak zlý,“ odtušil Kocfelda. „Ale představte si. Bombardovali jsme německou pěchotu u Klačan a když jsme se vraceli, uviděli jsme nad Hronskou Breznicí pět štuk. Ty potvory letěly bez doprovodu bombardovat ten náš obrněnej vlak. Jenže my byli s municí na dně. Šli jsme hned na ně, že je aspoň postrašíme. Stehlík do jedný pustil zbytek ze zásobníku, asi tak čtyři rány, a já jsem chyt druhou, ale vystřelilo mi to asi šestkrát a dost. Tak jsme na ně útočili jen tak bez střílení a tři z nich skutečně vzaly draka, ani neshodily bomby. Ty zbejvající dvě se trefily do posledního vagónu vlaku. Potkat je cestou tam, mohli jsme je dostat všechny. Je to k vzteku.“

„To věřím,“ poznamenal Polda. „Sám bych ty bedny vošklivý rád potkal. Mám na ně spadýno ještě z Francie.“

Mezitím startovala k útoku na nepřátelské pozice další dvojice lavoček s čísly 69 a 74. To podporučíci Valoušek a Mráz letěli bombardovat cíle u Kremnice.

Později odpoledne se příslušníci pluku dozvěděli další podrobnosti o příletu Američanů. Šest velkých pevností přistálo na letišti Tri Duby, zatímco dvě perutě mustangů kroužily nad nimi. Z bombardérů bylo vyloženo něco vojenského a zdravotnického materiálu a na jejich palubu nastoupilo přes třicet sestřelených letců. Potom velké letouny odstartovaly ke zpátečnímu letu na své základny v Itálii.

Poručík Borovec, který přivážel na dvouplošníku Heinkel He 72 podporučíka Skopala z Března, přistál nejprve na Troch Duboch a odtamtud přivezl zprávu, že při minulé návštěvě 17. 9. se jeden pilot mustangu předváděl v přízemní akrobacii a havaroval. Pilot vyvázl s několika škrábanci, ale přesto byl odvezen do městské nemocnice ve Zvolenu. Také druhý mustang musel v důsledku závady na motoru přistát na povstaleckém letišti. Kombinovaná letka tedy nečekaně získala do stavu dvě moderní americké stíhačky. Pravda, sice poškozené, ale slovenští mechanici tvrdí, že by v tom byl čert, kdyby z nich alespoň jednu nedali dohromady.

„A kdyby tam s tím nikdo neuměl lítat…“ nabízel se hned Polda.

„A ty snad jsi mustangy lítal?“ zeptal se Malej.

„No, to sice ne,“ protáhnul Polda, „ale ono to snad nebude takovej kumšt. Párkrát přistály u nás v Exeteru a já si ty mašinky pěkně zblízka očíhnul.“

Další úvahy o amerických letadlech přerušila zpráva, že Láďa Valoušek se z náletu na Kremnici vrátil bez svého čísla, Bohouše Mráze.

„Při tom bombardování jsme se rozdělili a pak už jsem Bohouše ani jeho čtyřiasedmdesátku neviděl,“ vyprávěl bledý Valoušek.

Večer letci seděli zasmušile v Grandu a čekali zprávu, zda snad Mráz někde nouzově nepřistál a nedal o sobě vědět. Když zazvonil telefon, všichni v naději zvedli hlavy. Volali však z letiště Tri Duby a žádali na druhý den tlumočníka znalého angličtiny, protože se objevily nějaké problémy při přebírání amerických dodávek. O Mrázovi nepřišla žádná zpráva.

V sobotu 7. října uskutečnil pluk třicet pět bojových vzletů, nalétal dvacet pět hodin a výrazně podpořil protiútok paradesantní brigády na pozemní frontě. To ale byla slabá náplast za ztrátu kamaráda.

V neděli věštilo zatažené nebe opět neletové počasí. Hustá mlha jako by vůbec nechtěla opustit údolí. Letci se bez nálady potloukali kolem letadel a pod nohama jim čvachtalo. Vážní mechanici znovu přezkušovali palubní přístroje. Trochu oživení vyvolal až návrat pobočníka z letiště Tri Duby, kam časně ráno odjel na včerejší žádost povstaleckého velení.

„Chtěli po mně, abych jim přeložil anglický návod k bazookám (Pěchotní protitanková zbraň),“ vyprávěl důstojník pilotům. „Bylo to dost jednoduchý, ale hlavně pro kočku. Do rána z většiny těch bouchaček totiž někdo ukradl baterie.“

„A jak to vypadá s těma mustangama?“ chtěl vědět Polda.

„Hochu, je to na levačku. Ten, co křachnul na břicho, je nadranc, a ten druhej má něco s motorem. Zkoušejí to dát dohromady, ale nijak nadějně to nevypadá. Kromě toho mám dojem, že Slováci mají dost starostí sami se sebou. Mašin jim ubylo víc než nám a tak se snaží odlifrovat co nejvíc lidí za frontu dřív, než to tady sklapne.“

Nakonec se přece jen vyčasilo a krátce po jedenácté první letouny odstartovaly k bitevním útokům proti nepříteli v prostoru Sv. Kríže. Letci teď po odhození bomb zůstávali na místě a rušivými útoky palubních zbraní znepokojovali nepřítele, hlídali vzdušný prostor a v bezprostředním týlu nepřítele blokovali provoz na komunikacích. Parabrigáda úspěšně postupovala a 1. pluk byl odhodlán poskytnout jí veškerou možnou pomoc.

Kolem poledního startoval i Polda, doprovázen věrným Standou. Každý s dvěma padesátikilovými bombami pod křídly doufal, že se štuky ukáží i dnes. Obě stíhačky pluly pod širou oblohou a jejich piloti pozorně sledovali terén před sebou. Nad místem, kde měla procházet linie povstalecké fronty, si mohli oči vykoukat, ale žádný pohyb nespatřili.

„Buď jsme někde jinde, anebo je už po válce,“ zachraptěl do rádia Malej.

„No,“ přitakal Polda, „jednoho to ani netěší, když po něm nikdo nestřílí. Podíváme se o kousek dál.“

A Polda zatočil se svou lavočkou širokým obloukem do týlu nepřítele. Let se protahoval, minuty ubíhaly a letci stále nenacházeli cíl pro své bomby. Polda se nepokojně vrtěl v kabině, rozhlížel se na obě strany a přitom šilhal po hodinkách.

„Sakra, už jsme venku třičtvrtě hodiny a pořád nic. Přece tu nadílku nepovezeme zpátky. Že by se mi s tím chtělo přistávat v tom blátě, to se mi ani nechce,“ povídal si pro sebe nespokojeně a nepřestával sledovat terén pod sebou. Konečně dole zahlédl to, co tak dlouho oba hledali.

„Stando, na silnici kolona, jdeme na ně!“

„Vidím a rozumím,“ potvrdilo mu číslo.

Dvě lavočky sklonily přídě a s burácením motorů se hnaly nad vyhlédnutý cíl. Šest zelenošedých nákladních opelů se však nevzrušeně kolébalo dál po silnici svou malou rychlostí. Poldu to zmátlo. Byl zvyklý, že při zvuku leteckých motorů vojáci utíkají od vozidel a hledají úkryt.

„Povídám, Stando, nejsou to nakonec naši?“

A Polda vyšlápl směrovku, aby si tu podivnou kolonu prohlédl z boku.

„Kruci, Poldo, já nevím, ale podle toho, co mám v mapě, by tu měli bejt Němci.“

„No jo, ale proč doboha nestřílejí?“

Obě stíhačky mezitím dokončily druhý oblet.

„Asi se nás už nikdo nebojí. Pustíme to na ně, Poldo?“

Ale to už byly nákladní automobily mezi prvními domky dědiny. Při dalším průletu letci pozorovali, že auta stojí a vyskakují z nich vojáci, kteří zabíhají do domů.

„A je to jasný,“ ozval se klidný Hlučkův hlas. „Právě mi prostřelili křídlo.“

V tu chvíli zabubnovaly projektily i na Poldově letadle.

„Pryč odtud, ale fofrem!“

Obě stíhačky zmizely rychlým letem za kopcem, pronásledovány zuřivou palbou z vikýřů a oken domů.

„Takže měl zas jednou Stáňa pravdu, co?“ popichoval Malej. „Už má dušička pokoj, když si na ni vystřelili?“

„Hergot, Stando, ty potvory musíme dostat, ale přece je nebudeme bombardovat ve vsi. Chvilku počkáme za rohem, jestli nevylezou.“

Poldova hlídka se tedy ukryla v údolí na druhé straně hřebenu a když se po několika minutách vynořila, bylo vidět kolonu za vsí, jak pokračuje v další cestě na Svätý Kríž. Posádky vozidel byly zřejmě přesvědčeny, že „verfluchte bolschewistische Flugzeuge“ („Zatracená bolševická letadla“ (něm.)) odrazily a polevily proto v ostražitosti.

Polda potlačil svou „třináctku“ do klesání a těsně sledován Hlučkou zamířil na čelo kolony. Rutinovaně odhodil bomby a hned přitáhl řízení, aby mohl zaútočit palubními zbraněmi. Němečtí vojáci uslyšeli hluk motorů až v okamžiku, kdy stroje s rudými hvězdami na křídlech byly nad nimi a to už bylo pozdě.

Když Polda znovu uviděl silnici, konstatoval s uspokojením, že tentokrát bomby sedly přesně. Čelo kolony bylo zakryté oblakem prachu a kouře, exploze v úzkém údolí zřejmě udělaly své. Zadní auta se mezitím natlačila na přední a tak vznikl ideální cíl pro čtyři ŠVAKy (Označení kanonů, zkratka ruského názvu Špitalnyj Vladimirov Aviacionnyj Krupnokalibernyj). Při opakovaných náletech letci rozhodně nešetřili municí a když údolí opouštěli, dohořívalo v příkopech jen několik vraků.

„Mrkneme se ještě na ten Kríž a pak hajdy domů,“ zavelel Polda při pohledu na ukazatel paliva.

Dvojice stíhaček dosáhla po chvilce výšku 700 metrů a zakroužila pod hladinou mraků nad Svätým Krížom. Všude byl klid a Polda se chystal dát rozkaz k návratu.

„Focke-Wulf ve tři, útočím!“

Polda střelil pohledem doprava a opravdu. Velký dvoutrupý Focke-Wulf Fw 189 vypadl z mraků jen pár set metrů od nich. Malej ohlásil po anglickém způsobu jeho polohu a okamžitě zatočil prudkým obratem směrem na nepřítele. Polda, který byl o něco dál, napodobil okamžitě jeho manévr.

„Jen aby bylo ještě čím střílet,“ blesklo mu hlavou. „Ať nedopadnem jako včera kluci s těma štukama.“

Posádka průzkumného letounu mezitím zpozorovala nebezpečí a jeho pilot potlačil stroj v naději, že se stíhačům ztratí ve stínu některého ze zalesněných údolí.

V tu chvíli se však už Hlučkova „dvacetčtyřka“ přiblížila na sto metrů k focke-wulfu a Malej otevřel palbu. Krátká dávka sedla přesně. Polda viděl, jak od kormidel dvoutrupáku odlétly nějaké cáry. Německý pilot přešel do piké, zatímco jeho střelec poslal po lavočkách dávku ze svého kulometu. Hlučkova lavočka byla stržena setrvačností své vysoké rychlosti a dostala se tak až na pravou stranu focke-wulfa a o pár desítek metrů níže.

Naproti tomu se ve výhodné pozici ocitl Polda. Přibližoval se zleva v převýšení a rychle dotahoval nepřítele. Byl si vědom toho, že má málo munice a byl proto rozhodnut počkat se zahájením palby na poslední chvíli. Byl už jen sto metrů od nepřítele a s prstem na spoušti ještě čekal.

Nakonec vzal jemně opravu a stiskl spoušť svých kanonů. První krátká dávka z osmdesáti metrů. Pilot vidí zásahy na stabilizační ploše a bílý obličej střelce za triplexem kabiny. Druhá krátká dávka ze šedesáti metrů a záblesky na pravém motorovém krytu. Třetí dávka z padesáti metrů, ale tady Polda výsledky už nesleduje a přitahuje řízení, aby se s protivníkem nesrazil. S poslední dávkou současně vyčerpal i zbytek munice.

Zatímco se Polda zatáčkou znovu přibližoval k letounu, zaútočil Malej a opět nepřátelský stroj zasáhl. Z pravého motoru se vyvalila stuha hustého dýmu, která zřetelně značila sestup poškozeného letadla.

„Nemám už čím střílet. Zbylo ti ještě něco, Stando?“

„Jsem na tom stejně, ale můžeme ho trochu vyděsit, třeba spadne sám.“

Oba piloti znovu nalétli na nepřítele. Ten ještě klesl, takže letěl údolím už pod úrovní okolních strání. Pravý motor mu kouřil stále víc a vynechával. Německý pilot měl evidentní potíže s náklonem svého stroje. Zvědavé lavočky se přiblížily na několik metrů od focke-wulfa a jejich piloti viděli prostřílené trupy, směrovku rozervanou až ke žlutým pruhům a z výškovky odlétly další trosky. Hlaveň kulometu zadního střelce už nesledovala dvojici stíhačů, ale trčela nehybně směrem k obloze.

„Ten má dost,“ usoudil Polda.

„Poletíme za ním, dokud nespadne. Už to dlouho nepotrvá,“ navrhl Malej do rádia.

„Podívej se na budíky, kolik máš šťávy, ty chytrej. Budem rádi, když doletíme domů a nespadnem sami.“

Oba letci se neochotně odpoutali od své kořisti a zamířili nejkratší cestou na Zolnou. Nad povstaleckým územím teď už byli jako doma a snadno se orientovali. Výšku nabrali jen proto, aby bezpečně přeletěli hřebeny hor, protože paliva už měli opravdu jen po dně nádrží.

Před Zolnou zatáhl Polda za páku ovládání podvozku a zelená světla na palubní desce mu signalizovala, že podvozek se v pořádku vysunul. Při přistání lavočka několikrát poskočila a pak pilot už jen doroloval k čekajícím mechanikům.

Hlučka přistál téměř současně a když s Poldou vykročili k ostatním, měli oba ve svých tvářích zřetelně vepsaný právě skončený úspěšný let. Polda na místě podal shromážděným příslušníkům pluku podrobný výklad o vzdušném boji a všichni hned oběma pilotům srdečně blahopřáli ke společnému vítězství.

„Ty, Poldo, až budeš podávat hlášení Fajtlovi, tak při tom tolik nemávej rukama. Děláš průvan a jemu by mohly odletět všechny papíry,“ radil Borovec.

Polda nad touto poznámkou jen dobromyslně mávl rukou.

„Mluví z tebe bledá závist, a to ještě nevíš, jak jim to ukážu příště.“

XIV. RUŠNÝ DEN

Ve čtvrtek 12. října seděl Polda od rána v kabině hotovostní lavočky a dokud se kolem půl desáté nezvedla mlha, dřímal. Na pilotech se přece jen projevovala únava posledních dnů, které byly nabity operační činností. Jeden bitevní nálet stíhal druhý, pod zataženým nebem s nízkými mraky k nerozeznání podobný tomu předchozímu. Protiletadlová palba sílila a na vlastních zbraních se objevovaly závady, způsobené zarážkami zarezlé munice.

Pluk ztratil dalšího pilota a jedno letadlo, i když bez ztráty na životě. Štábní kapitán Klán byl odvelen do výcvikového střediska za frontu a ve středu 11. října havaroval při přistávání podporučík Tocauer a úplně rozbil „třináctku“. Sám naštěstí vyvázl jen s šokem a několika zhmožděninami.

Jediným přínosem včerejšího dne byly proto úspěšné zkoušky benzínu Biboli, u kterého bylo podle návodu sovětských inženýrů uměle zvýšeno oktanové číslo přidáním dalších chemikálií. Prostořeký velitel 2. perutě nadporučík Chábera sice tvrdil, že mu postačí, když ho zabijí Němci a že nemusí uhořet při chemických pokusech, ale jako vždy přeháněl.

Problém s palivem byl tedy až na další vyřešen. Rozhodně ho bylo víc, než pluk mohl spotřebovat, protože bylo jasné, že přes dílčí úspěchy parabrigády se na pozemní frontě nevyvíjí situace příznivě.

Navíc louka na Zolné začala místy připomínat bažinu. Některé kaluže už vůbec nevysychaly a Jura Řezníček do nich pouštěl ryby, které nachytal v Húčavě. Bylo proto rozhodnuto, že 1. peruť se během dne přesune na Tri Duby, které jsou alespoň odvodněné. Cháberovi piloti se dali slyšet, že 1. peruť má odjakživa protekci a oni že se dají přeložit k hydroplánům.

Těsně před půl jedenáctou bouchla světlice na poplach a Polda začal okamžitě startovat. Jeho číslo, Standa Hlučka, byl právě ve vzduchu, protože zrovna zkoušel motor opravené lavočky, ale Polda nemohl čekat. Sotva se odlepil od země a začal stoupat, uslyšel ve sluchátkách Borovcův hlas, který mu z pozemní radiostanice sděloval, že nad Svätým Krížom je pět štuk, které bombardují povstalecké pozice.

„Tak to se mi to začíná teprv líbit,“ povídal si, když nabíral výšku. „Teď si to spolu vyřídíme, vy syčáci, za to, jak jste ve Francii stříleli do lidí na silnicích.“

Protože junkersy měly útočit na pozemní cíle, nezdržoval se Polda nabíráním velké výšky a v sedmistech metrech uháněl na plný výkon do určeného prostoru.

Za pár minut skutečně uviděl ve směru letu několik teček, které po dalším přiblížení dostaly obrysy letadel nalétávajících na údolí. Jejich piloti zatím zřejmě rychle letící lavočku nezpozorovali.

Polda byl už jen na tři sta metrů od skupiny nepřátel a vybíral si cíl, když zjistil, že něco nehraje. Letouny před ním neměly charakteristicky zalomená křídla a pevný podvozek, typické znaky Junkerse Ju 87. Štíhlé siluety Poldovi prozradily, že se pětisetkilometrovou rychlostí řítí na skupinu messerschmittů „stodevítek“.

„Borovec, chlape, kam si mě to poslal?“ zabědoval Polda v duchu, ale na víc už neměl čas. Pilot nejbližšího Messerschmittu Bf 109 ho zpozoroval a točil proti němu. Polda v rychlosti zachytil jiného messerschmitta do zaměřovače a chvatně po něm vypálil. Neměl však čas zjišťovat, zda zasáhl, protože ve zpětném zrcátku zahlédl žlutý vrtulový kužel té první stodevítky, která po něm šla a pálila ze všech zbraní. Polda zabral za řízení a ostrou zatáčkou vlevo se snažil dostat z palby a současně získat vhodnou pozici pro vlastní útok. Přitom ale zpozoroval, že ostatní messerschmitty zanechaly útok na pozemní cíle a míří k němu.

„Tak to ne, na přesilu s váma nehraju.“

A Polda přitáhl řízení, aby unikl do nízkých mraků. Lavočka poslušně šplhala na plný výkon motoru do mraků vysokých asi dva tisíce metrů a zdálo se, že nad smečkou pronásledovatelů získává náskok.

Po třetí stoupavé zatáčce už měl Polda nad messerschmitty převýšení asi tři sta metrů a v tu chvíli pod sebou uviděl, jak od severu přilétá další lavočka.

„Haló, Poldo, vydrž! Už jsem tady, abych tě z toho vytáhnul!“ ohlásil se Malej do éteru.

Piloti messerschmittů se však nenechali zaskočit a hned obrátili letadla proti novému nebezpečí.

Polda dokončil další stoupavou zatáčku a zbývala mu poslední, aby dosáhl úkryt v mracích. Jenže teď se změnila situace. Jednak ho pronásledovaly jen dva letouny, což byl podstatně výhodnější poměr než na začátku útoku, jednak – kdyby se ukryl v mracích – by se všichni Němci vrhli na Hlučku. Polda byl proto okamžitě rozhodnut a svůj stroj naopak potlačil do sestupné zatáčky. Jeho protivníci zpočátku manévr lavočky nepostřehli a proto pro ně bylo překvapením, když se k nim pronásledovaný letoun přiblížil značnou rychlostí čelně a s převahou výšky.

Polda zkušeně srovnal levého mezka do zaměřovače, ale protože měl dva soupeře, nečekal na přiblížení na tělo a ze čtyř set metrů vypálil. Nepřítel unikal z palby překrutem a byl by se stal jistou kořistí, kdyby ho Polda nemusel pustit ze zaměřovače, aby se utkal s druhou stodevítkou.

Také na tento letoun vystřelil chvatnou dávku, aniž zaznamenal výsledek, a když napadený stroj přelétával, rozhlížel se ostražitě po prvním. Ten však, snad proto, že byl poškozen palbou, nebo jeho pilot ztratil chuť k dalšímu měření sil, zmizel v piké na jihozápadě.

„Takže už jsme jedna jedna,“ zaradoval se Polda. „Teď to teprv začíná bejt zajímavý.“

A postavil lavočku na křídlo, aby mohl zaútočit na zbývajícího messerschmitta. Jeho pilot však na nic nečekal a potlačil svůj stroj do střemhlavého letu, aby se odpoutal od dotírající lavočky. Polda takový obrat nečekal, ale rychle sklonil příď svého letounu, aby Němce pronásledoval. Jeho stíhačka okamžitě akcelerovala a na rychloměru se ukázalo 600 kilometrů za hodinu. V malé chvíli vzrostla rychlost stíhačky na 700 kilometrů, ale messerschmitt se stále nepřibližoval.

„Ta potvora bude nakonec rychlejší než já,“ pomyslel si Polda hořce. Na okamžik zaváhal, zda použít forsáž a už natáhl ruku po plynové páce. Při maximální rychlosti v piké mohlo být použití forsáže nebezpečné, ale Polda věřil, že masívní konstrukce stíhačky by nezklamala ani tentokrát.

Důvod, pro který se ruka v rukavici stáhla zpět na řídicí páku, byl jiný. Poldu bodla u srdce vzpomínka na Standu, který někde severně odtud svádí svůj boj s přesilou. Jemným přitáhnutím kniplu srovnal stíhačku do horizontu a vzniklé přetížení v něm vyvolalo pocit nevolnosti. Prstem stiskl okamžitě spínač vysílačky.

„Stando, kde vězíš? Ozvi se mi!“

Ve sluchátkách však slyšel jenom šum a skřípání atmosférických poruch. Proklel všechny aparáty s volně stavitelnou frekvencí a knoflíkem na spodní části přístroje začal dolaďovat. Znovu volal kamaráda, ale nikdo se neozýval.

To už letěl ve výšce tisíc metrů nad Svätým Krížom, krk si mohl vykroutit, ale ve vzduchu neviděl jediný letoun. Svou zlost si nakonec vybil na německé minometné baterii, kterou obdařil zbytkem své munice v naději, že tak alespoň trochu vyrovná škody, které předtím nepřátelská letadla způsobila povstalcům.

Při přistávání na Zolné sedal s otevřenou kabinou a bedlivě koukal po odstavených letadlech. Zaplavil ho pocit úlevy, když si na jednom z nich přečetl Standovo číslo.

Poldova hotovost trvala dále a tak svěřil svou „sedmnáctku“ mechanikům, vzal padák a šel o stojánku dál k letounu číslo 19, který ho už s plnou nádrží a zásobníky čekal. Byl sice nesmírně zvědavý, jak Malej pochodil v boji, ale obrana letiště byla přednější. Také Hlučka už přešel do další připravené lavočky s číslem 39 a z její kabiny nyní na Poldu mával.

„Dostals něco?“ křikl Polda a Malej zavrtěl hlavou, že jako bohužel.

Polda ukázal na sebe a také zavrtěl hlavou, jako že to nestálo za nic, a vyhoupl se na křídlo „devatenáctky“.

Bylo pár minut po poledni a Polda si poslal vojáky pro něco k jídlu, když znovu vylétla světlice na poplach. Zahřáté motory obou strojů okamžitě naskočily a po chvatném, ale opatrném pojíždění po louce nasáklé vodou se Polda ocitl opět ve vzduchu. Hlučka měl trochu potíže, když mu podvozek uvázl v blátě, takže po startu byl jeho vedoucí už vysoko nad ním. Polda plný odhodlání vynahradit si dopolední neúspěch rychle stoupal k roztrhaným mrakům.

„Poldo, dvě stodevítky ve dvou a půl tisících právě nad letištěm,“ zazněl ve sluchátkách klidný Borovcův hlas. „Když otočíš o sto osmdesát stupňů, tak je uvidíš.“

Zatímco Polda poslušně točil, mrknul ještě, jestli neuvidí Hlučkovu lavočku, ale „třicetdevítka“ nikde. Sám byl už na spodní hranici roztrhaných mraků a proti sobě viděl asi o šest set metrů výš dvojici messerschmittů. Jejich piloti ho dosud neviděli a letěli vedle sebe jako na přehlídce.

„A zase jsem v tom sám,“ napadlo Poldu. „Hergot, já mám ale pech.“

Jakmile zahájí palbu, bude po překvapení a Němci budou mít výhodu výšky i rychlosti na své straně, zatímco on při prvém stoupání nebude mít potřebnou rychlost a bude muset potlačit, aby ji získal.

„Ale, vzal to čert. Však ono to nějak dopadne,“ blesklo mu hlavou, když rovnal do zaměřovače známou siluetu. Opět vnímal černé kříže ostře kontrastující s bleděmodrými plochami a žlutými konci křídel. Vzduch proťala dávka z kanonů.

Polda podlétl protivníky, aniž pozoroval výsledek své palby a hned přitáhl řízení a vyšlápl kormidla, aby znovu získal pozici pro další palbu.

Obě stodevítky točily o sto osmdesát stupňů doprava, takže Polda se dostal po dokončení zatáčky mezi ně a bližší letoun měl před hlavněmi svých ŠVAKŮ, zatímco druhý byl asi čtyři sta metrů za ním vpravo. Zadní messerschmitt představoval velké nebezpečí, ale Polda se nechtěl vzdát útoku na první letoun. Musel však obětovat přiblížení a rozhodl se zahájit palbu okamžitě, tedy asi na vzdálenost tři sta padesát metrů.

Bylo to daleko, ale byla to jediná možnost. Srovnal rychle nepřítele do středu zaměřovače a stiskl spoušť. Dlouhá dávka roztřásla celou lavočku. Messerschmitt letící v horizontu na horní hranici mraku se zakymácel a z motoru se mu vyvalil černý dým. Jeho pilot potlačil do piké směr jihozápad a zmizel v mracích.

Nemělo smysl ho pronásledovat, protože Polda už vystřílel všechnu munici. Rychle se ohlédl po druhé stodevítce a viděl, jak tento letoun luftwaffe prchá střemhlav do mraků, pronásledován střílející Hlučkovou lavočkou.

Polda přistál ve 12.15 a ihned poté, co zaroloval k maskované stojánce na břehu Húčavy, vyskočil z kabiny, sundal leteckou kuklu a rukavice, shodil bundu battledressu, stáhl propocenou košili a stříkal na sebe studenou vodu.

Malej za ním přišel až na břeh.

„Tak co?“

„Ále, kouřil a šel do mraků. A ty?“

„To samý. Střílel jsem z dálky, kus plechu z něj ulítl, ale zdrhnul mi v piké. Šel jsem za ním, ale ztratil se mi v těch kopcích. Nemohl jsem ho prostě dotáhnout.“ A Malej si odplivl do kalné vody potoka.

„Neplivej mi tu do vody, když se v ní meju. A vůbec, nosíš mi smůlu. Dneska’s dvakrát přišel pozdě.“

„A dvakrát jsem tě z toho tahal, co? Inu, když na to nestačíš, tak to nech mladším.“

Hlučka v sobě potlačil nutkání hodit Poldovu košili do potoka a radši odešel.

Pak se dostavil ještě plukovní zbrojíř, mladší lejtěnant Medvěděv, doprovázený několika mechaniky a domáhal se sdělení, zda byly nepřátelské letouny sestřeleny a jestli ne, tak proč. Polda mu zdrženlivě odpovídal, aniž ho strčil do vody, k čemuž měl velkou chuť.

Odpoledne útočil celý pluk na dělostřelecká postavení nepřítele u Blaufus a Močiar a současně napadl nádraží v Kremnici. V půl druhé přistáli nadporučík Chábera se štábním rotmistrem Matuškem z bombardovacího letu. Mladý Matušek hlásil, že při dalším hlídkování spatřil v lese u horské dědiny Blaufus havarovanou lavočku.

„Bola tak dobitá, že som ani nemohol prečítať jej číslo.“

Letci se shodli, že to bude asi Mrázova „sedmdesátčtyřka“. Nikdo to víc nekomentoval. Rozbitý letoun mohl znamenat leccos. Pilot ho mohl opustit padákem právě tak, jako mohl vyváznout bez zranění z nouzového přistání. Všichni se však za léta strávená v první linii naučili počítat s tou horší možností.

V průběhu odpoledne se 1. peruť přesunula na Tri Duby. Po přistání Polda s uspokojením zaznamenal, že na tomto letišti je plocha skutečně o poznání pevnější, než na Zolné. Lavočkám bude také dopřán dosud nepoznaný přepych hangárování, protože velice záleželo na utajení jejich přítomnosti. Letci lítostivě pohlíželi na letouny kombinované letky, které pro různá poškození a nedostatek náhradních dílů nemohly dál létat a sloužily už jen jako klamné cíle, rozestavěné po okrajích letiště. Mnozí z pilotů pluku se s letouny Avia B-534 a Letov Š-328 „Šmolík“ důvěrně seznámili za své předválečné služby. Polda se s Malým a Tonym dohodli, že si všechna odstavená letadla prohlédnou. Zejména je lákaly oba mustangy, zamaskované někde na ploše.

Zatím však Polda seděl v kokpitu své staré „sedmnáctky“ v hotovosti, jak mu určoval denní rozkaz. Vyjasnilo se a nesměle zasvítilo sklánějící se slunce. Polda přehlédl oblohu. Na vysušení Zolné to stejně nestačilo a tak se ušklíbl, když si vzpomněl na Cháberovy poznámky, kterými nadporučík přirovnával Zolnou k baskervillským blatům.

Krátce před čtvrtou hodinou startoval Polda se svým číslem, jímž byl tentokrát podporučík Pavel Kocfelda, proti nepřátelským letounům do prostoru Banské Bystrice. Jakmile posunul po startu páku podvozku do polohy „nahoře“, zhasla mu na palubní desce zelená světla a dvojí bouchnutí na spodku trupu oznámilo, že podvozek je již ukryt v křídlech. To mu vzápětí potvrdila červená světla mezi přístroji. Současně se podstatně vychýlil ukazatel tlaku v hydraulice, a proto Polda přesunul podvozkovou páku do polohy „neutrál“.

V tu chvíli uslyšel ve sluchátkách hlas poručíka Borovce z pozemní radiostanice, který měnil dispozice a posílal jeho dvojici na Svätý Kríž, kde byly hlášeny dva cizí letouny.

„Jen aby to nebylo jako ráno, když jsi nás poslal na ty štuky,“ vzpomínal Polda, zatímco opravoval kurs, následován Kocfeldou na „třicetdevítce“.

Polda se cítil unavený, a to nejen z dnešního dne. Bolelo ho za krkem a nervový systém se po zátěži ze dvou soubojů také hlásil o své.

Vedl své číslo v malé výšce pěti set metrů, aby proti obloze snáze zpozorovali své protivníky. Po deseti minutách společně dosáhli určený prostor a v záři zapadajícího slunce Polda konečně uviděl dva letouny směřující k západu. Přestože byl oslněn, podle siluety neomylně určil jejich typ – Bf 109.

Dvojice lavoček okamžitě zamířila za stodevítkami, které letěly asi o sto metrů výše. Polda vyčkal s otevřením palby až do padesáti metrů, přestože ho od slunce už pálily oči. Vystřelil na pravého messerschmitta a viděl, jak stopovky Němce míjejí. Nepřátelský pilot zareagoval prudkou stoupavou zatáčkou doleva.

Tím se ale dostal do rány Kocfeldovi, který předtím střílel na messerschmitta vlevo. Stodevítka, napadená číslem, chtěla uniknout z boje střemhlavým letem. Pilot se nepochybně spoléhal na to, že se jeho dobře maskovaný letoun ztratí svým pronásledovatelům v hlubokých stínech temných údolí.

Polda se okamžitě rozhodl. Pro útok na klesající letoun měl výhodnější pozici než Pavel, který zatím pronásledoval druhý Bf 109. Potlačil proto svou „sedmnáctku“ do letu střemhlav rozhodnut, že nepustí svého mezka z očí, i když už věděl, že messerschmitt je v piké rychlejší než lavočka. Spoléhal však na to, že teď byli v menší výšce, takže německý pilot bude muset vybírat piké ještě dříve, než získá dostatečný náskok. Pak přijde jeho chvíle.

Pronásledovaný messerschmitt zpočátku také skutečně získal odstup, ale při vybírání letu nad zalesněnými hřebeny se Polda přiblížil a v horizontálním letu dotáhl vzdálenost na sto metrů. Nechtěl dále riskovat přetížení motoru na další přiblížení, a proto pečlivě zamířil a vypálil krátkou dávku. Zasáhl ocasní plochy messerschmitta a viděl, jak z nich odletují trosky. Nepřítel točil doleva, ale ztratil rychlost a Polda se v zatáčce přiblížil až na dvacet metrů.

„A mám tě,“ zaradoval se, když znovu stiskl spoušť.

Po krátké dávce se však kanony zasekly. Polda bohapustě klel a sliboval, že plukovního zbrojíře utopí v potoce, zatímco vztekle manipuloval s táhly ručního nabíjení nad palubní deskou. To chtělo fortel a silu, ale on měl naštěstí obojí.

Když znovu nabil, letěl messerschmitt kolísavým letem stále pár desítek metrů před ním. Po další dávce Polda pozoroval exploze na motorovém krytu a z daimleru se vyvalil bílý dým. Po poslední dávce vyšlehly plameny. Německý pilot prudce přitáhl řízení a odhodil kabinu.

Polda z opatrnosti trochu vybočil ze směru, aby ho po případné explozi nezasáhly odletující trosky. To už se však pilot odpoutal od vraku stíhačky a otevřený padák ho okamžitě strhnul dozadu.

Polda vedl lavočku do široké zatáčky a pozoroval, jak hořící letoun dopadl na pole západně od Topoľčianok a po dopadu explodoval. Bílá kopule padáku se snesla nedaleko.

„Tak to by bylo,“ povzdechl si a otočil se na zpáteční kurs.

Slunce už zapadlo a snášel se rychle soumrak. Když v půl šesté přistával na Troch Duboch, dosedla hned po něm i Kocfeldova stíhačka. Posléze se Polda dozvěděl, že i Pavel svého protivníka sestřelil a pozoroval jeho pád do lesa severozápadně od Topoľčianok.

Večer to v Grandu hlučelo jaksepatří. Oslavovalo se nejen večerní vítězství, které bylo jasné, ale z odpoledního souboje měl Polda přiznaný pravděpodobný sestřel a Hlučkův mezek byl uznán jako poškozený. Navíc pozemní velitelství oznámilo, že 7. října byl pozorován pád jedné štuky po útoku lavoček. O toto vítězství se dělili Stehlík a Kocfelda, který měl velkou radost, třebaže musel podle starého zvyku postavit na stůl hned dvě láhve.

„Ale ty štuky dneska ráno ti, Rudo, nezapomenu,“ hrozil Polda na Borovce. „Moc nechybělo a slavili ste tady můj funus.“

„Ale Poldo,“ smál se poručík, „co mi řeknou, to ti hlásím. A potom už všechno bylo O. K. Ty dostaneš dvě mašiny v jednom dni a ještě se ti něco nelíbí. Jsi zkrátka kverulant.“

„To je nějaká ruská nadávka?“ naježil se Polda.

V tu chvíli však dorazil Chábera, který se hned přihrnul k Poldovi a napřáhl svou sklenku.

„Já vím,“ přikývl Polda. „Napijem se na to.“

Toho dne uskutečnil pluk devatenáct vzletů a podporučík Leopold Šrom se stal se svými třemi sestřely nejúspěšnějším pilotem na domácím nebi.

XV. BOJ POKRAČUJE

Druhý den kolotoč útoků na pozemní cíle pokračoval. Když se po desáté hodině zvedla mlha, zůstalo zataženo a mraky se držely na hranici 1 500 metrů. 1. peruť útočila podle telefonických pokynů ze Zolné na německé dělostřelectvo u Ružomberku a na nádraží v Kremnici. 2. peruť útočila na stejné cíle, ale startovala z mateřského letiště na Zolné.

Z nevelké výšky nad kremnickým nádražím Polda zpozoroval lokomotivu, která právě vyjížděla ze stanice.

„Ale kampak, panáčku! Já ti spravím kotlík,“ zasmál se pro sebe a nízkým náletem se přehnal nad lokomotivou, aby dal posádce možnost spasit se útěkem.

Když v zatáčce točil stíhačku po křídle, viděl, že jeho odhad vyšel. Dýmající lokomotiva stála na kolejích a dvě tmavé postavy od ní rychle utíkaly. Polda se hbitě přesvědčil pohledem do zrcátka, že vzadu je čistý vzduch, a pak už se soustředil na vlastní útok. Věděl, že nádraží je na dohled a chtěl domorodcům jaksepatří zvednout morálku.

Nalétl z boku a potlačil do slabých dvaceti metrů, takže byl jen nepatrně výš než odsouzená lokomotiva na náspu. Pečlivě srovnal její černý trup do zaměřovače a takřka jemně stiskl spoušť.

Dlouhá dávka zavibrovala lavočkou a sprška granátů našla svůj cíl. Ještě než přitáhl řízení, aby vyrovnal dráhu letu, uviděl, jak se z prostříleného kotle a potrubí valí bílá pára.

„A dojezdila,“ konstatoval spokojeně.

Pro jistotu cíl ještě oblétl, ale usoudil, že další útok už není třeba. Unikající pára zahalovala stále polovinu stroje. S pocitem uspokojení začal opět stoupat a pozdravován mávajícími lidmi na nádraží zamířil na Tri Duby.

Při přistání prometl podvozek jeho lavočky hlubokou louži. Stroj se zakymácel a gejzír bláta a špinavé vody udeřil zespodu do křídla a do výškovky.

„A kruci,“ zaklel Polda. „To nám někdo povídal, že tady to bude lepší.“

Stíhačka však šťastně překonala nebezpečné místo a pilot zaroloval až k samotnému hangáru, aby mechanici neměli tolik práce s úklidem letounu.

„S tebou to jde pěkně s kopce,“ přivítal ho Tony. „Na letišti je jediná louže a ty se do ní musíš zrovna trefit.“

„Jo, jediná,“ bránil se Polda, „ty dakoty to každou noc rozjezděj, že už to tu vypadá skoro jak na Zolný. Až na nás bude Chábera příště nasazovat, že máme protekci, tak ho pozvu na bahenní koupele…“

„Jen to Poldo nezamlouvej,“ držel se svého tématu Vendl. „Mluvili jsme o tom, že tě to bahno přitahuje. Nevšiml sis,“ obrátil se na Hlučku, „že je zvláštní, jak některý druhy zvířat a tadyhle Polda přímo náruživě…“

Svou řeč už nedokončil, protože se musel sám spasit rychlým útěkem, aby ho Polda v té louži nevyválel.

K hangáru se přiloudal podporučík Pavel Kocfelda a tvářil se rozmrzele.

„Víte, co je novýho?“ zeptal se. Když se k němu otočili, pokračoval. „Motyčka s Valouškem byli bombardovat někde u Ružomberku a Tom se ztratil a omylem to vysypal na naše. Právě to volali ze Zolné.“

Piloti protáhli obličeje.

„No nazdar, to bude pěknej průšvih.“

„Ale ne,“ ušklíbl se Kocfelda. „Ulítlo mu to dost mimo, nikoho ani neškrábnul…“

„Ale i tak,“ mínil Štička, „bude z toho ostuda.“

„Prosím tě, jaká vostuda,“ otočil se k němu Malej. „To je z toho, že z nás pořád chtějí mít bitevníky. Na tuhle práci sem měli poslat pluk šturmoviků anebo Pe-2 a my jim maximálně měli dělat ochranu.“

„Kdo nám bude dělat ochranu?“ chtěl vědět udýchaný Polda, který se vrátil z nepodařené honičky za Tonym.

„Tys tu už dlouho nebyl, co?“ zaškaredil se na něho Malej.

„Ále, volal Chábera,“ opáčil Kocfelda, „že ti druhá peruť bude dělat ochranu. Prej máme zavolat vždycky jak vodstartuješ a oni poletí s tebou a budou na tebe dávat pozor. Povídal Franta, že takovou vzácnost jako jsi ty si nemůžeme dovolit ztratit.“

Polda se chystal k jadrné odpovědi, ale v tu chvíli se k hloučku pilotů stojících ve vratech hangáru přidal nadporučík Stehlík.

„Parabrigáda má nějaké potíže u Banské Štiavnice. Sám Přikryl kvůli tomu volal, že chce leteckou podporu. Půjdeme na to ve čtyřech. Já s Vendlem a Polda s Dobrovodským. Je to tam nějak pomíchaný, tak budeme raději útočit bez bomb. Všechno jasný?“ Velitel se rozhlédl po svých pilotech. „Start za dvacet minut.“

Letci se po sobě podívali.

„To je zase kšeft,“ usmál se Vendl.

„Tak to abysme zavolali Frantovi, že se Šrom chystá nahoru,“ prohodil Kocfelda.

Polda však byl myšlenkami u svého úkolu a tak ani neodpověděl. Zamyšleně se škrábal na nose a beze slova se otočil a zamířil ke své lavočce do nitra hangáru. Ostatní ho po chvíli následovali.

Start proběhl bez potíží, dokonce se na chvíli v roztrhaných mracích ukázalo i sluníčko. Polda vedl své číslo vpravo za Stehlíkovým rojem a lámal si hlavu, jak asi hodlá velitel perutě určit cíl, když podle hlášení je na daném úseku fronta v pohybu a nepřátelské i vlastní jednotky jsou promíchány.

Stehlík však věc vyřešil velice jednoduše a když po několika minutách nízkého letu dospěli na místo, protáhl svou čtyřku nad údolím. Německá postavení se prozradila sama zuřivou palbou ze všech protiletadlových zbraní.

„Break away!“ zavelel Stehlík ze zvyku anglicky a dodal „a dejte jim zabrat!“

„Tak tomu bych rozuměl,“ zabručel Polda a vybíral si cíl. Od kraje smrkového lesa střílel po stíhačích kulomet a stopovky tryskající k obloze vedly dvojici lovců k cíli. Polda zkušeně odhadl umístění kulometu a když nepřátelský střelec znovu vypálil, vzal jen malou opravu a stiskl spoušť svých kanonů.

Mezi stromy se zablesklo, salva granátů přerážela větve, jejichž pád Polda postřehl jen koutkem oka, když vybíral svůj stroj ze zteče. Mladičký Dobrovodský na čísle pokropil úsek vpravo, kde prosvítaly obrysy nákladního auta.

A pak honili čtyři piloti bez ohledu na hustou kulometnou palbu v přízemní výšce skupinky vojáků po okraji lesa, dokud jim zbýval v zásobnících poslední granát.

„Balíme to a vracíme se zpátky,“ uslyšel Polda ve sluchátkách Stehlíkův hlas. Pohlédl na hodinky a s překvapením zjistil, že vlastní útok trval necelých pět minut. Sám by průběh jednotlivých náletů odhadoval na třikrát tak dlouhou dobu.

Potom mrknul na ukazatel paliva a nabral zpáteční kurs. Protože navigaci, ostatně dost jednoduchou, měl na starosti velitel perutě, mohl se Polda zamyslet nad právě skončenou akcí.

Jako ortodoxní stíhač neměl příliš rád útoky na chráněné pozemní cíle. V malé výšce se necítil dobře a měl pochybnosti o praktických výsledcích střelby na malé, těžko rozpoznatelné cíle. Výhody lavoček spatřoval především v jejich obratnosti, která se však při takovém druhu operací nedala zcela využít. Doufal však, že letecký přepad povzbudí bojující výsadkáře a alespoň na čas ochladí bojové nadšení nacistů.

Když se objevily Tri Duby, musel Polda v duchu uznat, že nápad rozestavět na okrajích letiště staré dvouplošníky je opravdu dobrý. Kdyby měl na Tri Duby útočit sám, jistě by neodolal a dal přednost tak lákavému cíli před strakatě pomalovanou budovou hangáru, pokud by ovšem nevěděl, že právě tam se skrývá peruť lavoček. Vysloužilá letadla kombinované letky, i když v roli klamných cílů, mohla 1. pluku ještě hodně pomoci.

Při přistání si Polda dával dobrý pozor na díru, kterou dopoledne vymetl. I tak však s nelibostí zjišťoval, že povrch letiště stejně není ideální. Nedávné bombardování dalo Trom Dubom co proto. Zřejmě byl poškozen meliorační systém, který se už nepodařilo zcela opravit. Ovšem, do slatiny na Zolné to mělo ještě daleko.

Když roloval k betonové ploše před hangárem, uvědomoval si i další nespornou výhodu tohoto letiště. Mechanici mohli po dvacet čtyři hodin denně pracovat na letadlech bez ohledu na počasí a za umělého osvětlení, bez obav, že na sebe upozorní nepřítele. Také služba v hotovosti byla pod střechou pohodlnější a přitom start přímo z hangáru nebyl nijak obtížný.

Po vypnutí motoru Polda odjistil průhledný kryt kabiny a odsunul ho dozadu. Protože lavočka neměla výklopná boční dvířka, na jaká byl zvyklý ze spitfirů, vzepřel se oběma rukama za boky letounu a svižně vyskočil. Tony Vendl už byl ze své stíhačky venku a teď stál na ploše a díval se, jak mechanici zatahují stroje do hangáru. Polda se k němu připojil.

„Kdo teď drží hotovost?“

„Štička s Dobrovodským. Hodíme si partičku, Poldo?“

„Ale proč ne? Rozdej to a já se zatím skočím podívat, jestli někde neseženu trochu kafe nebo aspoň čaj.“

Sotva letci zasedli v koutě hangáru u převrácené bedny k partičce karet, byl vyhlášen letecký poplach. Hlásná služba upozorňovala na nepřátelský letoun mířící do prostoru Troch Dubov. Hangárem zaburácely dva motory hotovostního roje a karbaníci pustili karty a zacpali si uši, dokud Štičkova dvojka neodstartovala.

„Sakra práce,“ zahromoval Polda, „ani ten čaj si jeden v klidu nevypije. Vem to za mě, Pavle.“ A Polda se zvedl a zamířil ke své „sedmnáctce“, aby si ji překontroloval, protože spolu s Malým přebíral za podporučíka Štičku hotovost. Telefon se však odmlčel a tak nová dvojice strávila službu u svých letadel. Když ve tři čtvrti na tři Štička s Dobrovodským přistáli, vyhrnuli se je všichni přivítat.

„Copak Franto, něco tě kouslo?“ volal Kocfelda, když viděl, jak se podporučík tváří.

Štička jen odpověděl vzteklým posunkem. Teprve když vyskočil z letadla na plochu, sundal si kuklu ze zpocených vlasů, začal vyprávět.

„Dostali jsme hlášku, že bandita je někde v prostoru letiště asi v tisíci metrech. Točili jsme nad Zolnou a zase zpátky. Asi po dvaceti minutách jsem uviděl jednu stodevítku, jak letí na jihozápad. Šli jsme po ní, ale mladej se trochu zdržel, tak jsem ji dotahoval sám.

Když jsem byl asi na sedm set metrů, tak mě skopčák zblejsknul a na plnej výkon mazal pryč. Šel jsem na forsáž po něm, ale dotáhl jsem ho jen na pět set metrů. Pustil jsem za ním všechno do poslední rány. Něco z něj ulítlo, ale pikoval pořád dál na Nitru.“

„Ja som tiež videi, ako z neho vyletujú akési trosky,“ potvrdil jeho slova benjamínek pluku, rotmistr Dobrovodský.

„Málo platný,“ poznamenal Kocfelda, „ten namíchanej benzín za moc nestojí. Sám jsem si všimnul, že to snižuje výkon motoru.“

„Moje řeč,“ přidal se Tony, „zanáší to filtry a vůbec bych se nedivil, kdyby měl někdo kraksnu.“

Zbytek dne proběhl již bez dalších příhod, protože zhoršující se viditelnost a déšť ukončily létání.

Večer se sešla většina letců v Grandu. Oživení přineslo vyprávění Tomáše Motyčky o dopoledním bombardování. Pilot sice rozpačitě, ale otevřeně popsal svůj navigační omyl, v důsledku kterého bombardoval vlastní pozice. Mimo jakoukoliv pochybnost bylo však ověřeno, že bomby spadly do lesa stranou od cíle a nezpůsobily žádné škody.

Nikdo z přítomných si podporučíka nedobíral ani mu nic nevyčítal. Taková událost v nízkých mracích se mohla skutečně přihodit každému z nich. Nakonec nadporučík Chábera vyzval Motyčku, aby do fondu perutě věnoval láhev slivovice, což jmenovaný neprodleně učinil a víc se už o nešťastném letu nikdo nezmínil.

Místo toho piloti 2. perutě vyprávěli o tom, že při pojíždění na Zolné sedí na ocase jejich letadla jako zátěž mechanici, aby se lavočky nepřevrátily na čumák při náhodném zaboření podvozku.

Za den 13. října nalétal pluk v osmnácti letech celkem devět hodin a třicet minut.

Následující den propršel. Celý pluk neuskutečnil ani jediný bojový vzlet. Mrzutí piloti se potloukali kolem letadel zachumlaní do svých kožíšků a pokukovali po šedých mračnech, jejichž spodní hranice byla ve dvou stech metrech. Dohlednost byla slabého půl kilometru a když déšť slábl, sílila mlha. Letci rozložili mapu a odhadovali situaci.

„Kdyby Němci někde tady prorazili frontu, tak ty jejich tanky dolezou až k nám za pár hodin,“ ukazoval Kocfelda.

„A my do toho mlíka ani nevodstartujeme.“

„Ale odstartujem. Ale to už pak jedině zpátky přes frontu.“

Letci utichli, ani do obvyklého žertování nikomu nebylo. Při pohledu na mapu bylo každému jasné, že organizovaný odpor povstalců se chýlí ke svému konci.

Nazítří se vyčasilo a tak se letci navzdory chmurným prognózám znovu vrhli do boje. Obě perutě bombardovaly shromaždiště tanků u Štubnianských Teplic, minometnou baterii u Močiar a dále ostřelovaly auta na silnici Svätý Kríž – Jalná.

Kolem půl čtvrté odpoledne dorazila na Tri Duby zpráva, že se poručík Borovec vrátil na Zolnou bez svého čísla, Tomáše Motyčky. Naposledy viděl jeho „dvacítku“ u Diviak, jak útočí na pozemní cíl. Večer letci marně čekali, že se kamarád ohlásí po nouzovém přistání ještě na povstaleckém území.

15. října pluk sice vykonal patnáct letů v délce sedm hodin a třicet minut, ale u 2. perutě zůstalo jen pět pilotů i s velitelem.

Také další den počasí umožnilo zvýšenou operační činnost. Letci však byli plni napětí, protože situace na pozemní frontě se neustále měnila a i poslední informace ze štábu se při konfrontaci s terénem ukazovaly jako nepřesné.

Hotovost několikrát odstartovala proti vysoko letícím nepřátelským letadlům, aniž však došlo k leteckým soubojům. Němečtí letci se boji vyhýbali a jejich cílem zřejmě bylo jenom získat zpravodajské informace.

Zítřek přinesl mlhu a déšť a pro piloty další den nucené nečinnosti. Všichni byli unaveni, a proto odpočinek uvítali. Uvědomovali si však vážnost situace na frontě a raději by byli ve vzduchu a pomáhali pěšákům.

Večer někdo v Grandu nadhodil, že je to vlastně už měsíc, co pluk přiletěl na Slovensko.

„Je, jenomže to nás bylo o pár víc a taky na frontě to vypadalo jinak,“ povzdechl si pobočník.

„Jak to povídal Klán u tý vlajky,“ připomněl Štička. „Jen na chvíli nahoru a pak zase dolů.“

„Ale to jsou nějaké pohřební řeči,“ vstoupil do hovoru velitel 2. perutě. „Ztratili jsme sice pár lidí a mašin, ale pořád jsme ještě tady. A pár nácků šlo na zem taky, ne? Starý žoldnéř se hned tak…“

„Prosím tě přestaň,“ skočil mu do řeči Borovec. „Nakonec nám budeš vykládat, že je všechno fajn a že se na to napijeme.“

„Proč ne?“ podivil se upřímně jeho nadřízený a hned objednal další rundu.

Oživení však přinesl až nový příchozí, nadporučík Stehlík, který oznámil, že velitelství armády vypsalo odměny 20 000 korun za zničení nepřátelského tanku a 5 000 korun za sestřelení letadla.

„Sakra, to by mě zajímalo, proč za tank je víc než za letadlo?“

„To je přeci jasný, Stando. Z tanku zůstane pár tun kvalitní oceli do šrotu, kdežto letadlo většinou shoří, nebo se roztříská a nic z toho není.“

„Pánijáni,“ žasli piloti, „a co s těma prachama budeme dělat? Takovej Šrom už je pěkně zazobanej. Kdo by to do něho řekl?“

„A co si za to Poldo koupíš? Trafiku nebo kolovrátek?“

Atmosféra v místnosti se nečekaně vyjasnila a vtipy nebraly konce. Nikoho ani nenapadlo, že by snad peníze mohl přijmout a všichni bez lítosti souhlasili s návrhem velení pluku, aby 75 % získaných prémií bylo věnováno vdovám a sirotkům z bojů o osvobození Slovenska a zbytek uložen na intendatuře armády jako kredit pluku.

„Jedině na sirotky, to je moje řeč,“ nechal se slyšet Chábera. „Sice si myslím, že z toho neuvidějí ani krejcar, ale je to egál. Kdyby si to měl jeden nechat, tak by mu pak bylo i líto nechat se tu někde zabít.“

Drsný humor velitele 2. perutě pilotům nikterak nevadil. Bylo zřejmé, že nadporučík už trochu přebral, ale to mu na vážnosti vůbec neubralo.

„Jen ať to dají sirotkům,“ souhlasil Polda. „Já jsem pro, i když tu po mně na rozdíl od jinejch žádný nezůstanou.“ A Polda se přísně podíval po Tonym, který měl známost s hezkým černovlasým děvčetem z okolí.

„Jasně, ty, kterejch se to týká, by měli dát flašku,“ přitakal Chábera.

„No nazdar, to tady vykoupíme celej sklep,“ usmál se pobočník.

XVI. FINÁLE

Ráno ve středu 18. října nic nenaznačovalo, že budoucí den bude tolik odlišný od předcházejících. Sychravá mlha zalézala letcům pod bundy a vyčasilo se až kolem desáté.

První hotovost na Troch Duboch drželi Polda s Pavlem Kocfeldou. Téměř přesně v půl desáté odstartovali na poplach proti nepříteli. Dvacet minut hlídkovali v označeném prostoru, ale žádný letoun nespatřili. Hlásná služba na stále se zmenšujícím povstaleckém území pracovala stále pomaleji. Před jedenáctou hodinou proto Polda s Pavlem přistáli, zarolovali k hangáru, kde zatím drželi hotovost podporučíci Štička a Hlučka, a zatímco oba mechanici tlačili letouny hned dovnitř na doplnění paliva, oba piloti zamířili k vedlejší budově, aby veliteli perutě formálně ohlásili výsledek letu.

Nadporučík Stehlík seděl u telefonu, oči zarudlé a pod nimi kruhy. Když Kocfelda rozkládal na stole mapu, zaburácely venku motory. Hotovostní roj opět startoval. Polda s Pavlem mezitím ukazovali svému veliteli nad mapou, když zazvonil telefon. Stehlík chvíli poslouchal a tvář mu ztvrdla.

„Rozumím, směřují přímo na Tri Duby.“

Telefonní sluchátko bouchlo o desku stolu.

„Nestůjte tady a marš do hangáru! Okamžitě nahoru! Letí jich sem aspoň deset!“ zařval nadporučík na oba letce.

Ti okamžitě vyrazili ze dveří a uháněli k hangáru. „Nahazujte motory!“ křičeli oba na mechaniky ve vratech. Když zabíhali do hangáru, bylo venku už slyšet hukot motorů. Udýchaní a prostovlasatí vyskočili na křídla a odtud do kabin. Motory jejich strojů, dosud teplé, naskočily okamžitě. Pavel byl rychlejší a vyjížděl z hangáru. Polda s motorem v obrátkách a lavočkou na brzdách se tlačil za ním, blíže než bylo zdrávo. Pojednou Kocfelda prudce zabrzdil, až mu kormidla poskočila. Polda mu málem najel vrtulí do směrovky, ale zareagoval včas a se sprostou nadávkou zastavil.

To už viděl, jak Kocfelda vstává v kabině, vyskakuje na křídlo a utíká k němu. Kamarád byl v tváři bledý, něco křičel, ale nebylo mu rozumět. Z jeho posunků však Polda pochopil – všechno špatně, rychle pryč.

Stáhl obrátky, zatáhl za „stop kran“, vypnul magneta a hrnul se ven z letadla. Kocfelda zmizel v koutě hangáru, kde se ukryl za hromadu beden.

Polda však chtěl vidět. Protáhl se kolem letadla a zarazil ve vratech. Jediný pohled na nebe a vše bylo jasné. Z několikačlenné sestavy focke-wulfů nad letištěm se jednotliví stíhači stupňovitě spouštěli dolů. Polda už dál nečekal na první dávky z palubních zbraní a bez váhání skočil pod křídla Pavlovy stíhačky.

„Jako kuře ke kvočně,“ napadlo ho.

Několik zmatených mechaniků pobíhalo po hangáru, někteří si po vzoru obou pilotů lehli na zem, jiní utíkali k východu.

„Zůstaňte tady a krejte se!“ křičel na ně Polda, zatímco zvenčí duněly exploze bomb.

Vojáci ho však neslyšeli anebo slyšeli a neposlechli a vyběhli ze vrat. Do výbuchů bomb venku se mísila střelba z leteckých kanonů a kulometů. Stěny hangáru co chvíli zaduněly nárazy projektilů nebo střepin.

Polda se neobtěžoval úvahami nad tím, zda lavočka naplněná benzínem je vhodný úkryt při bombardování a zplna hrdla proklínal hlásnou službu a útočící letadla jedním dechem.

Největší strach neměl kupodivu o sebe, ale o svůj letoun. Venku už něco hořelo a do hangáru vnikal čpavý dým. Kocfelda vyskočil a utíkal k vratům, protože střelba se už ozývala z větší dálky.

„Poldo, pojď se honem podívat!“

„Sakra počkej.“

A Polda nejdříve oběhl svou stíhačku a ujistil se, že nemá žádné viditelné poškození. Teprve pak se rozběhl za kamarádem. Venku uviděl, že přímo u hangáru hoří osobní auto a nadporučík Stehlík právě komandoval vojáky k hašení ohně.

Také tam viděl Dobrovodského s Vendlem a hlína na jejich uniformách prozrazovala, že nálet přečkali venku v zákopech.

Polda rychle přehlédl letiště. Na ploše bylo pár kráterů, z odstavených vraků na okraji letiště se sice kouřilo, ale jinak nebylo vidět žádné větší škody. Z nepřátelských letounů zbývalo už jenom pár teček na obloze.

„Já jsem se šel podívat právě za váma do hangáru, když se ze severu objevily čtyři mašiny,“ vypravoval Tony. „Nejdřív jsem myslel, že sem letí dvojka ze Zolný, ale pak se ukázalo sedm dalších a začaly střílet a bombardovát. Tak jsme vlítli s mladým do zákopu a koukali, co bude dál. Pak jsme viděli, jak přilítly dvě lavočky a daly se do těch parchantů. Počítám, že to byli Malej a Franta. Nejmíň jednoho z těch focke-wulfů sestřelili a tady mladej říká, že ten chlap vyskočil padákem, ale to já neviděl. (Ppor. Stanislav Hlučka sestřelil nad letištěm Tri Duby Fw 190F‑8 W. Nr. 582208 „bílá 9“ od 1/SG 77. Pilot letounu, Unteroffizier Heinrich Wieseotte, vyskočil nad nedaleko ležící obcí Sielnica a byl zajat. Ppor. František Štička ohlásil z téhož souboje 2 Fw 190 poškozené. Jedním z nich byl Fw 190F‑3 W. Nr. 670478 „bílá 3“ od 4/SG 77. Jeho pilot, Unteroffizier Franz Struffert, při nouzovém přistání u Saalau zahynul) Němci naštěstí sežrali ten trik s vrakama na okraji. Strefovali se do nich jak diví, proto jste z toho hangáru vyvázli tak lehce.“

Polda přikývl. „Nojo, pořád jsem si říkal, že jestli mě zabijou, tak jim to do smrti nevodpustím.“

Velitel perutě teď posílal vojáky prohledat letiště, aby pátrali po nevybuchlých bombách. Na silnici hučela auta, která odvážela raněné a padlé.

„Dostal to někdo?“

„Pár mechaniků to odneslo a za silnicí taky zabili baču a pár ovcí.“

„Kocfelda, Šrom! Jestli jste se už dost vykecali, tak padejte zpátky do mašin! Máte ještě pořád hotovost,“ obořil se na stojící piloty nadporučík Stehlík a vzápětí mírněji dodal: „Kdyby se skopčáci vrátili, tak při startu dávejte pozor na krátery. Dám k nim napíchat nějaké klacky, aby to bylo z dálky vidět.“

Když Polda usedal do kabiny své „sedmnáctky“, podíval se na hodinky. Bylo za deset minut dvanáct.

Po poledni přivezli oběd a letci se šli najíst. Kocfeldu vystřídal na tu chvíli Dobrovodský, zatímco Polda vzkázal, ať mu jídlo přinesou do letadla. Umínil si totiž, že podruhé ho nepřítel už nenachytá.

Neuplynulo však ani čtvrt hodiny a hotovost musela do vzduchu. Nepřítel útočil na Banskou Bystrici. Jen Polda s Dobrovodským v závěsu odstartovali, vysadila mu vysílačka. Takřka po paměti mířil naznačeným směrem a snažil se otáčením knoflíku doladit frekvenci, ale marně. Když po několika minutách dosáhl prostor hlavního povstaleckého města, ohlédl se po svém čísle, ale mladý rotmistr nikde.

„To je zase den. Nejdřív nejde rádio, teď se mi zas ztratí ten kluk. Nakonec tu ani ty Němci nebudou,“ lamentoval hořce a pronikavými pohledy pátral po obloze.

Ve vzduchu však nezpozoroval žádné známky nepřátelské činnosti a tak se zklamaně vrátil na Tri Duby. Jen co doroloval k hangáru, všiml si, že Dobrovodský je už také zpět.

„Kde ses toulal, kluku?“

„Cestou som zbadal junkerse osemdesiať osem. Volal som vás, naozaj, ale ste leteli ďalej. Útočila naňho jedna lavočka, tak som sa k nejpridal. Rozstrielal som mu motor, ale potom som mal závadu na kanonoch a tak som sa vrátil.“

„Já se z tebe zjevím! Tos nikdy neslyšel, že číslo se drží vedoucího, ty Bigglesi jeden?“ (Jméno známé románové postavy neohroženého britského letce z období první světové války)

Polda si znechuceně odplivl a šel podat hlášení. Velitel perutě ho ihned určil do hotovosti s Dobrovodským znovu, protože Kocfelda s Vendlem museli mezitím odstartovat na poplach. Polda si jen pomyslel, že luftwaffe se opravdu dává vidět a vrátil se do hangáru, kde mechanici doplňovali palivo do obou letadel.

„Jde se na to, mladej. Doufám, že se mi už neztratíš. Nejsem detektivní kancelář, abych tě pořád někde hledal!“ zavolal na Dobrovodského a hned se otočil k mechanikům. „Nejde mi rádio, asi někde bude studenej spoj. Mrkněte se mi na to.“

Nový start na sebe nenechal dlouho čekat. Ve 13.15, když se Kocfelda s Vendlem teprve chystali přistát, vzlétla Poldova dvojice znovu směrem na Banskou Bystrici proti nepříteli.

Polda vedl své číslo v malé výšce a pátral po letadlech protivníka. Když lavočky zakroužily nad městem, piloti si povšimli stoupajících sloupů kouře z požárů. Vtom uslyšeli pozemní stanici, odkud jim Borovec sděloval, že nepřátelské bombardéry odletěly západním směrem. Okamžitě zamířili udaným kursem a po několika minutách uviděli v převýšení před sebou šest tmavých bodů, které Polda vzápětí identifikoval jako střemhlavé bombardéry Junkers Ju 87.

„Jdeme na ně, mladej,“ zavolal na číslo, ale mladý pilot mu neodpověděl.

„Doboha! Ten kluk už je zase pryč. Já ho…!“ nadával a na plný výkon motoru se blížil ke štukám.

Protože útočil z menší výšky, uviděli ho střelci v německých letadlech až na poslední chvíli, když vyletěl z mrtvého úhlu. To už měl Polda obrys junkerse přesně v zaměřovači. Ze sta metrů mu poslal dlouhou dávku, nedbaje jeho střelby.

Hranatý trup bitevníka ozářila exploze granátů a z motoru se mu vyvalil černý dým. Německý pilot potlačil do piké, které vypadalo spíše jako pád. Kdyby měl Polda před sebou jen tento letoun, vrhnul by se za ním a ještě ve vzduchu by ho rozstřílel na kusy. Takhle však využil své vysoké rychlosti a spěšně zamířil za další štukou.

Němci již mezitím zaznamenali přílet dravce a jejich sestava se začala rozpadat. Jednotliví piloti se snažili uniknout buď do mraků anebo naopak přízemním letem. Jejich rychlost se však nemohla rovnat rychlosti útočící lavočky. Polda dostal bez obtíží do zaměřovače další obludu a z padesáti metrů stiskl spoušť. ŠVAKy krátce zarachotily, ale hned umlkly.

„Krucinál, co je zase tohle!“ řval Polda v kokpitu vzteky bez sebe a hned rutinované manipuloval s táhly ručního nabíjení. Sestupnou zatáčkou se znovu dostal za prchající štuku, jejíž střelec po něm zuřivě pálil, ale ŠVAKy se ani neozvaly. Nemaje vyhnutí, musel se odpoutat od kořisti, jejíž zničení měl na dosah ruky. Nebýt hloupé závady na zbraních, mohl pomalým bitevníkům letícím bez stíhacího doprovodu pořádně zatopit.

Zklamaný Polda zamířil zpět k letišti Tri Duby. Když nalétával na přistání, hledal škody po dopoledním bombardování. Kráterů na ploše bylo jen pár a už se také pracovalo na jejich zasypání. Bombardování provozu letiště nijak zvlášť neuškodilo.

Polda mezitím po paměti stlačil páku ovládání podvozku z polohy „neutrál“ do polohy „dole“ a pohledem přejel palubní desku, zda se rozsvítily zelené signálky. Náhle ustrnul.

„Já pitomec!“

Vzdušný kohout nebyl správně otevřený.

„Tak proto mi to nestřílelo…“

Polda chybu okamžitě napravil.

„Haló, Poldo, ozvi se a udej svoji polohu,“ uslyšel ve sluchátkách Borovce.

„Jsem nad letištěm a chystám se přistát. Co se děje?“

„Tři stodevítky krouží nad Zolnou přímo nám nad hlavou.“

„Rozumím, tři stodevítky přímo nad Zolnou. Už tam na ně letím.“

Hodinky ukazovaly 14.10, když zabral za řízení a rychle točil do směru na mateřské letiště. Přitom si povšiml, že letoun manévruje nějak pomaleji, ale nepřikládal tomu důležitost a stoupavým letem zamířil nad Zolnou. Už z dálky viděl tři malé siluety cizích letounů, které se vzdalovaly směrem na Banskou Bystrici.

Začal je na plný výkon pronásledovat. Jeho lavočka zůstávala maximální rychlosti něco dlužna, přesto se k nepřátelským stíhačkám přibližoval.

Obezřetně se rozhlédl kolem, zda se na obloze neskrývá nějaké další nebezpečí a přitom uviděl vpravo dalšího lavočkina, který ho o něco níže dotahoval.

„Dva na tři,“ zaradoval se Polda, „hned je to veselejší.“

Druhý letoun ho však přeletěl a mířil k messerschmittům, které pokračovaly v letu na severozápad. Polda volal na kamaráda rádiem, ale pilot neodpovídal.

„Zatracený Biboli!“ nadával, „určitě mám zanesený filtry a proto ta mrcha netáhne. A právě teď. Ještě by to tak mohlo vysadit.“

Stodevítky letěly ve výšce dva tisíce metrů a druhý lavočkin, který stále stoupal, je dotahoval. Němečtí piloti obrátili naráz své stroje a zamířili přímo k první lavočce, zatímco ten třetí se snažil širokým obloukem dostat za ni.

Polda si vybral právě tohoto posledního zákeřníka a zamířil k němu. Němec si patrně až teď povšiml druhého soupeře, okamžitě změnil plán a začal unikat stoupavou zatáčkou do mraků.

„Hele, počkej chvíli,“ supěl Polda a táhnul neposlušnou stíhačku do stoupavé spirály. Jeho věrná lavočka, která vždy stoupala lépe než messerschmitt, však zůstala pozadu. Polda proto rychle srovnal nepřítele do zaměřovače a vypálil dvě kvapné dávky, které však zůstaly bez viditelného účinku.

Německý pilot se ještě jednou otočil a zmizel ve spodní hranici mraků, které byly ve výšce asi dva tisíce pět set metrů. Tam bylo zbytečné ho sledovat, a proto se podíval po druhé lavočce, kterou pilotoval Tony, jak stačil pochopit ze zkreslených útržků odposlechnutých z rádia.

Dvě stodevítky ho zle tísnily, ale Tony jim odpovídal čelnými útoky. Polda zatočil z mírného převýšení mezi oba německé letouny a šlehl po nich dávkou. Nepřátelští letci nebyli potěšeni vyrovnáním sil a okamžitě ukončili souboj. Každý z nich se stoupavou zatáčkou na jinou stranu snažil dostat do mraků.

Polda točil za bližším z nich, ale lavočka ho neposlouchala. I druhý messerschmitt bez obtíží unikl do mraků. Rozhořčený Polda létal v širokých osmičkách pod spodní hranicí mraků a sázel na málo pravděpodobnou možnost, že některý z nepřátel se z nich znovu vynoří na tomto místě a zároveň se ohlížel po Tonym a druhé stodevítce, ale nikoho už nezpozoroval.

Už uvažoval o tom, že vezme zpáteční kurs, když v tu chvíli šedý messerschmitt vypadl jako blesk pár desítek metrů před ním a pikoval ve směru na Svätý Kríž. Polda okamžitě potlačil do piké, ale jeho stroj, přestože motor pracoval na maximální otáčky, nedosáhl potřebné rychlosti.

Německý pilot se hodně vzdálil. Poldovu lavočku zřejmě přehlédl. Polda však měl stodevítku stále na dohled, když ta obrátila k severu a začala stoupat. Polda tak měl možnost zkrátit vzdálenost, když letěl ve vnitřním oblouku zatáčky, ale než se stodevítce přiblížil, byla už o tisíc metrů výše.

Polda cítil, že mu kořist opět uniká a v bezmocném vzteku znovu přehlížel přístroje v kabině. Vtom se zarazil a vytřeštil oči na svítící zelené kontrolky a na páku ovládání podvozku, která byla stále v poloze „dole“.

„Krucinál, já se tu za nima honím s votevřeným podvozkem!“

Vysunutý podvozek totiž působil jako vzdušná brzda a bránil lavočce v dosažení maximálního výkonu. Polda, zalykaje se studem, ihned zavřel podvozek a přitáhl stíhačku do prudkého stoupání.

Najednou však zahlédl, jak se z mraků vynořil druhý messerschmitt a začal kroužit. Byl sice o pět set metrů výše, ale kdyby potlačil, měl by Poldův stroj visící na vrtuli v dostřelu během několika sekund. Polda na okamžik zaváhal, ale pak se rozhodl pro vabank. Věděl, že mu v zásobnících už mnoho střeliva nezbývá, a proto, chtěl-li úspěšně zaútočit, musel se k pronásledovanému maximálně přiblížit, aby dávka sedla na tělo. To ovšem znamenalo, že po delší dobu se bude vystavovat nebezpečí útoku druhé stíhačky.

Zaťal však zuby a dál držel lavočku ve stoupání, zatímco tep mu divoce bušil ve spáncích. Přímo letící messerschmitt byl už jen na padesát metrů. Rychlý pohled nahoru mu prozradil, že druhý nepřítel zřejmě dosud nic nezpozoroval, protože stále ještě držel výšku.

Poldovi se zdálo, že čas se skoro zastavil, než se k soupeři přiblížil na deset metrů. Špinavě modré břicho stodevítky mu zakrylo celý zaměřovač a než stiskl spoušť, postřehl velké černé, bíle lemované kříže na křídlech a žluté koncové oblouky.

Zazněla krátká dávka a konec. V zásobnících lavočky nebyl už ani jeden granát. Postřelený messerschmitt se však zakymácel a vyvalil se z něho černý dým.

„No konečně,“ vydechl Polda a hned otáčel, kde je ten druhý.

Žádný další letoun však neviděl. Poškozená stodevítka unikala západním směrem a za sebou nechávala výraznou kouřovou stopu.

„Co bych teď dal za jednu porci dvacítek,“ posteskl si Polda, když zamířil za nepřítelem. Přitom však nezapomínal sledovat prostor za sebou, protože věděl, jaké nebezpečí skrývá pronásledování zasaženého letounu až k zemi. Obloha však byla až na šedé mraky prázdná a tak přemítal, na kolik asi může být nepřátelský stroj poškozený.

Když německý pilot zpozoroval blížící se lavočku, vyřešil situaci tím, že odhodil kabinu a vyskočil. Opuštěná stíhačka sklonila prudce čumák dolů a s oslnivým zábleskem explodovala asi kilometr východně od Handlové.

Polda, naplněn povznášejícím pocitem zakroužil kolem snášejícího se pilota na padáku, který se nervózně otáčel po stíhačce s rudými hvězdami.

„Bojíš se, viď,“ poškleboval se mu Polda a točil lavočku po křídle v těsném kruhu. Pak se ale podíval na ukazatel paliva a nejkratší cestou zamířil na Tri Duby. Před přistáním si uvědomil těžkou únavu. Připadal si malátný a vyčerpaný, ramena ho bolela, krk měl odřený od neustálého otáčení a začínal ho pálit. Kromě toho si připadal hloupě pro svou školáckou chybu s otevřeným podvozkem. Na chvíli ho napadlo, že by tento detail mohl zatajit, ale z náhlého popudu se rozhodl jinak. Nakonec, může se to stát každému.

S palivem takřka na nule nasadil na přistání a ze zvyku se podíval na hodinky, aby mohl do hlášení uvést přesný časový údaj.

Před hangárem uviděl shluk lidí v uniformách, kteří mu mávali. Hledal mezi nimi a když uviděl rozesmátého Tonyho a bledou tvář Dobrovodského, tak se mu ulevilo. Sotva doroloval a otevřel kabinu, hrnuli se ostatní k němu.

„Haló, Poldo, ty stará sklerózo!“ křičel na něj rozpustile Tony, „tos ještě neslyšel, že po startu se zandavají kolečka?“

„Jak se ti jelo, Poldo? Neklouže to nahoře?“ volal Kocfelda.

„Máte nějak divný řeči,“ snažil se je odbýt Polda, ale kamarádi se nedali utišit. Nakonec je rozehnal velitel 1. perutě, který určil Pavla s Poldou do další hotovosti.

Ten večer byla v Grandu veliká oslava. Dobrou náladu všech přítomných však zkalila zpráva, že podporučík Jiří Řezníček při návratu z letu krátce po třetí hodině havaroval a vážně se zranil. Tím počet pilotů 2. perutě klesl na čtyři včetně velitele.

Jinak ale bylo co oslavovat. Kromě Poldova messerschmita měl Malej jistý sestřel Focke-Wulfa Fw 190 nad letištěm Tri Duby, i když v souboji utrpěla jeho lavočka vážné poškození kormidel a Malej jen tak tak přistál na Zolné. Rotmistr Dobrovodský po odloučení od Poldy sestřelil Fw 189 u Liptovské Osady.

Napadnutou štuku přiznali Poldovi jako pravděpodobně sestřelenou, právě tak jako Cháberovi Junkerse Ju 88. Podporučík Štička dále poškodil dva Focke-Wulfy Fw 190 a Dobrovodský ještě jednoho Fw 189 a Ju 88.

Po celodenních bojích si Polda udržel titul nejúspěšnějšího pilota pluku a podle zavedených obyčejů musel postavit na stůl dvě láhve slivovice. Všichni mu srdečně blahopřáli, ale nikdo si neodpustil poznámku o řidičích a někteří se ho ptali, jestli příště nechce kolo.

Chábera se ho s vážnou tváří tázal, zda by nechtěl přijmout místo bači, které se v okolí uvolnilo. Všichni ale ztichli, když Polda popisoval svůj boj. Sotva skončil, zvedl Chábera hlavu.

„Vzpomínám si, že v červnu čtyřicet, když jsem sloužil u francouzský perutě Čápů, nám Němci rozstříleli dva kamarády, když viseli na padáku.“

„To bych nemohl udělat,“ zavrtěl Polda hlavou, a když se na něho všichni podívali, dodal: „Neměl jsem už čím střílet.“

Ten večer Polda ještě nevěděl, že jeho sestřel messerschmitta byl nejen jeho posledním válečným vítězstvím, ale také posledním sestřelem pluku na Slovensku vůbec.

XVII. POSLEDNÍ DNY

Následující čtvrtek jako by počasí chtělo dopřát unaveným letcům odpočinek. Bylo zataženo, mlha a pršelo. Jen dvakrát odstartovala hotovost 1. perutě na ohlášeného nepřítele, ale lavočky se vrátily pokaždé zpět bez boje. Němci prováděli jen průzkumné lety a střetnutím se vyhýbali. Hlásná služba už nestačila varovat pluk včas.

Piloti bloumali kolem hangárů s rukama v kapsách s ohrnutými límci battledressů a dobírali si pobočníka, který seděl na bedně od nářadí s filmovou kamerou na klíně.

„To ti pan Fox nezaplatí, když tu budeš jen tak posedávat a nic nenatočíš.“ (Narážka na Foxovy filmové týdeníky, rozšířené ve třicátých letech)

„Copak můžu, vy votroci, když je taková tma?“ bránil se poručík. „A přitom mám ještě čtyři krabice filmu a chtěl bych to dorazit.“

„Jo, to jsou ty štábní problémy, jak mi o nich pořád povídáš,“ zaryl si Polda.

„Nech ho,“ bránil pobočníka Tony. „Až tě tu zabijou, tak ještě budeš rád, že si nafilmovanej.“

„Náhodou, moje filmy se budou hrát po válce ve všech biografech. Budu slavnej režisér a kam se pohrabe Lamač a Weiss a všichni ti hoši od Photo and film service z Londýna.“ (Celý název zní správně Czechoslovak Army Photo and Film Service (Československá armádní fotografická a filmová služba))

„Já vím,“ přidal se Kocfelda, „a Any Odráková bude tvoje žena.“ (Známá česká herečka z období dvacátých a třicátých let)

Večer seděli letci v Grandu trochu odpočatí, ale plní napětí. Zprávy z fronty nebyly nijak příznivé a něco viselo ve vzduchu. Nikdo nepochyboval o tom, že příští dny přinesou zvrat.

V noci se trochu vyjasnilo a druhý den se po rozptýlení ranní mlhy začalo létat. Podle požadavků armády letci útočili na pozemní cíle tam, kde zaznamenávali zvýšený pohyb a aktivitu na straně nepřítele.

Protože Zolná už zcela beznadějně rozbředla ustavičnými dešti, přesunul se zbytek perutě se třemi letouny na Tri Duby a pluk začal operovat bez ohledu na členění perutí. Hned ve čtvrt na jednu startovali nadporučík Chábera s podporučíkem Hlučkou na čísle k útoku na nepřátelskou kolonu u Revúce. Letci 2. perutě se také zapojili do hotovostí, které předtím nemohli držet, protože terén na Zolné neumožňoval rychlé starty.

V 15.30 už šla do vzduchu dvojice Valoušek – Matušek, ale k bojovému kontaktu opět nedošlo. Celkem bylo provedeno deset letů proti nepříteli, ale ani jednou nedošlo ke vzdušnému souboji. Německé letouny prchaly při spatření lavoček do mraků.

Nad pozemními cíli však bylo letcům horko. Protiletadlová obrana wehrmachtu zesílila a pronásledovala útočící lavočky těžkou palbou. Po přistání pak mechanici lomili rukama nad množstvím průstřelů, které však zatím naštěstí nezpůsobily žádné vážnější škody.

Pluk toho dne vykonal dvacet šest letů a nalétal sedmnáct hodin bez vlastních ztrát a rozstřílené vraky nákladních aut na přístupových komunikacích ke frontě byly důkazem, že letci stále bojují.

Večer letci odhadovali, kolik tanků mohli zničit a počítali prémie, zda už vydělali dost peněz pro vdovy a sirotky.

„Nemůžeme odtud,“ vyhlásil Chábera, „dokud nezaopatříme všechny sirotky, co jich tu po nás zbude.“ Poté se významně rozhlédl po ostatních, kteří skromně klopili zrak.

„To asi těžko,“ opáčil pobočník, „protože dochází benzín. Ledaže bys, Franto, na ty tanky počkal u silnice s granátem.“

„Dochází benzín?“ podivil se velitel 2. perutě. „A já myslel, že ho tu jsou spousty.“

„No, Biboli je tu dost, ale docházejí ty přísady. Tak si dávej pozor, abys mohl vůbec doletět zpátky.“

Také pátek proběhl ve znamení pilné operační činnosti, a to i přes nepříznivé počasí. Celkem sedmnáctkrát startovaly letouny pluku k bitevním útokům do prostoru Muráň – Revúca – Lubeník. Nepříteli se podařilo dobýt už nepoužívané povstalecké letiště Muráň a postupovat dál. Protiletadlová palba ze země nijak nepolevovala a také tentokrát se letci vraceli s prostřílenými letadly. K bojovému kontaktu s luftwaffe nedošlo, přestože její stroje přelétávaly jednotlivě povstalecké území.

Odpoledne při střídání hotovosti uvolnil Polda místo v kokpitu své „sedmnáctky“ štábnímu rotmistrovi Matuškovi.

„Na nic tu nešahej, já budu za chvíli zpátky,“ nakazoval mu. „Kdybyste, nedej bože, museli nahoru, tak sakra dávej pozor, ať s mojí mašinkou nic neuděláš.“

„Spíš ať dává pozor, ať se na tom tvým klumpru nezabije. Beztak máš nejhorší ajrák u regimentu,“ prohodil Borovec, který byl s Matuškem nyní ve dvojici jako vedoucí. „Už dávno ji měli rozebrat na náhradní díly.“

„Na náhradní díly říkáš? Ty, kterej si svou mašinu zničil, mi budeš tohle povídat? Buď rád, že tě tady občas někdo z outrpnosti pustí nahoru.“

„Ale Poldo,“ smál se Borovec, „já to nemyslel tak zle. Jenom jsem si říkal, že už stejně nebudeš sedumnáctku potřebovat, když teď budeš mít tu novou mašinu.“

„Jakou novou?“

„No přece toho mustanga.“

„Copak oni ho už opravili?“

„No, neopravili, ale když se do něj zapřáhnou dvě krávy, tak v tom můžeš jezdit po letišti.“

Polda mu zahrozil zaťatou pěstí a otočil se znovu k Matuškovi. „Tak jak jsem řekl. Lítej s tím vopatrně a nízko. A tímhle bláznem se nenech do ničeho zatáhnout. Jen si vzpomeň, jak mě poslal na štuky a zatím to byly stodevítky.“

Jakmile Polda vytáhl paty z hangáru, zařinčel telefon a hotovost startovala. Po celých třicet pět minut, co trval jejich let, pobíhal Polda k pobavení všech přítomných kolem hangáru a pozoroval zataženou oblohu.

Když se dvojice lavoček objevila znovu na dohled, Polda si oddechl, ale jen na chvilku. Napjatě pozoroval, jak mladý Matušek přistává. Když obě stíhačky zarolovaly na betonovou plochu, byl u nich první a obíhal svůj stroj. Dokonce i na mokrý beton si kleknul a díval se na spodek, než se ujistil, že jeho stíhačka se mu vrátila bez jediného škrábnutí.

„No, tentokrát to dobře dopadlo, ale ty nervy…“

„Veď som ti hovořil, že sa na mňa móžeš spolahnúť, Polda.“

Večer přišla zpráva, že byl zajat německý pilot focke-wulfa, kterého sestřelil Hlučka 18. října nad Zvolenem. Zajatec vypověděl, že startoval z Krakova a pro případ sestřelu nad povstaleckým územím měl instrukce, že obyvatelstvo je přátelské a že se má snažit, aby se dostal co nejdál od Troch Dubov.

„Stejně si myslím, že ten chlap už v zajetí dlouho nepobude,“ prohodil pobočník.

„Tak mu můžeme alespoň trochu namlátit,“ napadlo Poldu, „za tu neplechu, co tady natropil,“

„Jen si mlať toho svýho, až ho taky chytnou,“ ozval se hned Hlučka. „Tohodle bysme spíš mohli vyměnit. Třeba za Mráze nebo za Tomáše Motyčku.“

Všichni utichli. Neznámý osud ztracených kamarádů tížil každého, i když to nikdo nedával najevo.

V neděli 22. října pluk pokračoval v plnění požadavků hlavního štábu, přestože byla snížená viditelnost a spodní hranice mraků ve výšce tři sta metrů. Hned z prvního letu se vrátila dvojice Kocfelda – Dobrovodský s prostřílenými letouny.

„Velká kolona tanků jede od Lučence a teď je pár kilometrů od Lovinobaně. Viděli jsme je, když jsme se vraceli z útoku na kolonu u Ožďan, takže jsme neměli čím střílet,“ hlásil podporučík Kocfelda.

To byla vážná zpráva. Pluk ji okamžitě postoupil do Banské Bystrice a obratem přišel rozkaz k napadení nepřítele. Letci bojovali s největším vypětím sil. Tankovou kolonu napadli bombami a střelbou z kanonů.

Jen jedna dvojice odstartovala, už se připravovala druhá. Bylo provedeno celkem devatenáct vzletů a nalétáno bylo devatenáct hodin, ale tanky se zastavit nepodařilo. Ani rozptýlená obrana povstalců na pozemní frontě nedokázala přesile dlouho vzdorovat.

Večer letci seděli zasmušile v Grandu. Bylo jasné, že ukončení organizované obrany povstaleckého území je otázkou nejbližších dnů, ne-li hodin. Velitel pluku rozhodl, že zraněný Jura Řezníček bude ještě v noci odeslán dopravní dakotou do sovětského týlu. Jen velitele 2. perutě neopouštěl jeho humor.

„Co je to s váma, orlové naší eskadry? Vypadáte spíš jak zmoklý slepice.“

„Upozorňuju vás, sire,“ oslovil ho Borovec, „že již mnoho lidí bylo vyhozeno z hospody za to, že si dovolilo říci mnohem méně než vy.“

„Ale co to mluvíš za divný řeči? V hospodě má být vždycky sranda. To si vzpomínám, jak ve čtyřicátým ve Francii…“ a nadporučík se usadil pohodlněji v židli a dolil si sklenku. Letci si vyměnili pobavené pohledy.

„… jsme jednou takhle zapadli s partou do hospody. Zrovna nám přišlo dorovnání žoldu a tak jsme to trochu rozjeli. Patron nás byl párkrát uklidňovat, ale moc se mu to nevedlo. Tak si došel do zadní místnosti, kde byli nějaký oficíři, a tam si jednomu starýmu plukovníkovi od infanterie stěžoval, že mu děláme v putyce rotyku. Ten si na nás hned došlápnul, cože jsme zač. Já mu na to, že jsme český letci a tak dál, a on na to, že Čechy zná, že jeden čas sloužil se setninou Nazdar za první války. Já mu hned povídám, že u tý setniny sloužil taky můj táta. To víte, nebyla to pravda, tatínek byl na východní frontě, ale co bych neudělal pro porozumění mezi národama.

Ten starej pán hned zjihnul a vo nějakým vyhánění z hospody už nebylo ani řeči. Pěkně jsme si popovídali a von potom povídá, že se mu vždycky líbilo, jak Češi hezky zpívali a že se mu nejvíc líbila ta naše hymna. A prej abysme mu ji zazpívali.

Podívali jsme se s klukama po sobě. Zrychtovaný jsme teda byli, to jo, ale natolik jsem starej žoldnéř, abych věděl, že v hospodě se hymna nezpívá. Ale zklamat toho plukovníka jsem taky nechtěl. Zamrkal jsem na kluky a povídám, že vod tý doby, co začala válka, máme hymnu novou, válečnou.

A von na to, že si teda poslechne tu. Tak si kluci stoupli a ten plukovník povídá moment, a přived ty oficíry zezadu, a řek jim, že bude hymna. Celá hospoda se musela postavit do pozoru a ty oficíři salutovali, akorát že neměli šavle, aby je mohli tasit. A já začal ‚Tancuj, tancuj, vykrůcaj…‘

To jste neviděli, co to s nima udělalo. Pan plukovník slzel dojetím, vobjímal nás a líbal a docela zatáhnul celou útratu. Jedinej problém bylo tvářit se celou tu dobu vážně.“

Během nadporučíkova vyprávění se piloti pobaveně ušklebovali a jako vždy se nálada zlepšila.

„Ty jsi, Franto, zkrátka živá kronika,“ nechal se slyšet pobočník. „Myslím, že si budeš dělat blázny, i když půjdeš do pekla ke všem čertům.“

„To víš,“ přikývl Chábera, „aspoň to zas bude nějaká změna.“

Také v pondělí 23. října nestálo počasí za moc, ale přesto pluk operoval už od devíti hodin dopoledne. První dvojice Chábera – Borovec startovala do ranního oparu, aby zaútočila na shromaždiště nepřítele v dědině Necpaly. Přes roztrhanou přízemní mlhu našli oba letci cíl a úspěšně odhodili bomby, pronásledováni samozřejmě silnou palbou flaku.

Po nich pak vzlétaly další dvojice k útokům na baterii u Mýtné, na postavení wehrmachtu u Pily a na obrněný vlak u Královy Lehoty. Piloti se spouštěli se svými letouny do palby flaku a nemohli se ubránit pocitu, že možná dělají už něco zbytečného.

Celkem bylo provedeno dvacet dva vzletů v délce trvání dvanáct hodin čtyřicet pět minut, to vše v době, zatímco štáby vedly jednání o jejich nejbližší budoucnosti. Letci věděli, že došel návrh sovětského velení na vyslání posil v podobě stíhacího nebo bitevního pluku, ale kdo znal dobře situaci, věděl, že na takové řešení je už pozdě. Vlastně zbýval pouze ústup a otázka, kterou bylo nutno řešit, zněla kdy a jak.

Pro rychlý pohyb fronty bylo třeba evakuovat Zolnou. Všechny potřebné věci byly během dne odvezeny nákladními auty na Tri Duby, ostatní materiál byl na místě zničen. S těžkým srdcem zapálili mechanici poškozené lavočky číslo 12 a 13, aby nepadly do rukou nepřítele.

Také na štábu se pálily papíry, což byl neklamný příznak evakuace. Tajné dokumenty, plukovní pokladna, ale i kotouče s filmem a kamera byly uloženy do železem pobité bedny, kterou pobočník se dvěma muži odjel ukrýt na tajné místo.

Večer byli všichni nervózní a popudliví, a ti opatrnější si už šli zabalit věci. Každý si v duchu srovnával počet stíhaček s počtem pilotů. Pluk měl čtrnáct letců, ale jen deset letuschopných lavoček. Podaří se mechanikům opravit ještě tři další poškozené stroje? Ale kdo i tak bude muset zůstat?

Polda si pomyslel, že se zítra uvidí a aby zahnal chmurné myšlenky, vyšel si na noční procházku městem. Bylo zamračeno, vál chladný vítr a ve vzduchu bylo cítit déšť. Chodců bylo málo a jen tu a tam minul spěchající postavy.

Vzpomínal přitom na den, kdy poprvé přistáli na Zolné a vůbec mu nepřipadalo, že to bylo teprve před půldruhým měsícem. Toho večera se Polda – aniž si to uvědomoval – loučil s kamarády, o které tu přišel, a se Slovenskem zároveň.

I když na své procházce nesledoval žádný cíl cesty, kroky ho přivedly k hotelu Central u nádraží. Za okny viděl prosvítat světlo a po chvíli váhání proto zabouchal na dveře, aby se rozloučil. Dveře se zprudka otevřely a za nimi Polda ke svému překvapení uviděl pobočníka s rukou na pouzdře s pistolí.

„Poldo, ty chlape špatná, co tady po nocích plašíš lidi?“

Za poručíkem se objevil v chodbě další stín.

„Nech sa páči, pán Šrom, móžem vám dačo ponúknuť?“ ozval se starý pan Lupták, majitel hotelu.

Polda vešel dovnitř a z místnosti na něho dýchlo teplo. Na stole uviděl skleničky a láhev známého tvaru.

„Pravá whiska? Tady? Ve Zvolenu?“

„Víš, tady pan Lupták byl za mlada ve Státech za prací a tam si na whisku zvyknul. Nějak jsme se domluvili, že tu má menší zásobu a tak…“

„Rozumím, domluvili jste se a nikomu si nic neřekl.“

„Měj rozum, Poldo. Piloti musejí v noci spát, aby byli druhej den fit. Flámovat můžou jen štábní krysy, jako třeba já.“

„Ale to nie je pravda. Niekedy zajde i pán Borovec, to sa rozumie, iba ak má čas. Ale čo stojíte? Vypijeme si spolu.“

A tak Polda s pobočníkem a panem Luptákem definitivně zapili povstání a rozloučili se s městem, které jim sice krátce, ale nezapomenutelně poskytlo azyl.

V úterý 24. října od rána slabě pršelo. Nízké potrhané mraky a špatná viditelnost, to vše dovolovalo jen sporadickou operační činnost. Bylo vykonáno jen devatenáct letů do okolí Detvy.

Situace na frontě přestávala být přehledná. Obrana se na mnoha úsecích už zhroutila a nikdo nevěděl, jak daleko postoupily německé jednotky. Pozornost všech se upírala k horečně pracujícím mechanikům, kteří měli stále v práci tři poškozené lavočky.

Večer už se balila zavazadla oficiálně a letci studovali mapy pro zpáteční let. Také Polda vytáhl zpod postele svůj cestovní pytel, aby si sbalil. Chvíli se v něm přehraboval a pak vztekle zařval a vytáhl z něho pětikilový kus motorové ojnice. Zuřivě s ní praštil do kouta, až stěna zaduněla, to vše za hlasitého chechotu všech spolubydlících.

Ten kus železa měl svou historii. Neznámý šprýmař ojnici vytáhl z hromady šrotu na ivanovském letišti a s pozoruhodnou vytrvalostí ji strkal Poldovi do zavazadel. Polda na to čas od času sice přišel a ojnici zahodil, ale ta se s příznačnou vytrvalostí objevovala znovu a znovu v jeho svršcích. Také nyní se ve dveřích objevil Pavel Kocfelda, přísně napomenul posměváčky, politoval Poldu a pozorně se podíval, kde zase ten kus železa leží, aby ho později mohl ve spolupráci s rotmistrem Dobrovodským Poldovi přibalit zpět do zavazadla.

Ten večer seděli letci spolu jen krátce, i když napětí z nadcházejících okamžiků jen málokomu dovolovalo pomyslet na spánek. Morálku však zlepšila zpráva, že mechanici zvítězili v závodě s časem a doslova na poslední chvíli opravili dvě z poškozených lavoček. To znamenalo, že dva piloti a pobočník zůstanou s pozemním personálem na Slovensku. Podporučík Tocauer si však vyjednal odsun se slovenskými letci z kombinované letky, kteří mu slíbili, že ho vezmou přes frontu transportním letounem Junkers W 34.

Po neklidné noci piloti časně ráno vstali a se všemi zavazadly odjeli na letiště. U posledních zvolenských domků zastavili a po krátké dohodě si tu většinu věcí uschovali u místních obyvatel.

Byla hustá mlha a drobně mžilo. Silnice v protisměru už byla plná ustupujících vojáků a povozů. Z fronty sem doléhalo dunění dělostřelby. Přes zatím neletové počasí probíhaly motorové zkoušky lavoček, byl ničen přebytečný materiál. Poškozené a odstavené letouny byly zapáleny, mezi nimi také Borovcova lavočka číslo 23, která stála na Troch Duboch od 20. září.

U dveří hangáru byla otevřená bedna, plná pistolových nábojů ráže 7,62 milimetru. Piloti přistupovali jeden po druhém a brali si je.

„Ty si budeš otevírat střelnici, Jirko?“ dobíral si pobočníka Borovce.

Oslovený si přestal sypat plné hrsti patron do kapes a přejel kamaráda chmurným pohledem. „Já teď budu trampovat po horách a tam prej sou tyhle hilzny moc dobrý proti Němcům, jestli to nevíš.“

V průběhu dopoledne se mlha začala trochu zvedat. Piloti připravení k odletu postávali v hloučcích, polohlasně se bavili a poslouchali blížící se kanonádu. Podporučík Valoušek ještě naposledy obcházel letiště s fotoaparátem v ruce. Příslušníci pozemního personálu nakládali materiál určený k odvozu na připravená auta.

Pobočník s výsadkářským nožem v ruce klečel u hromady záložních padáků a vyřezával z nich jmenovky pilotů. Polda mu je pomáhal vyhazovat z okna a vojáci je venku nakládali na pragovku.

Před polednem uspořádal velitel pluku předletovou přípravu. Určil tříčlenné roje a jejich velitele, jen čas startu zatím ne. Trasa měla vést na Krosno, v případě nízkých mraků měli piloti opustit letouny padákem. Záložní trasa vedla směrem na Debrecín.

Polda byl určen spolu s poručíkem Borovcem do posledního roje, který měl vést sám velitel pluku. Pozemnímu sledu, který ustoupí na Banskou Bystricu a podřídí se armádnímu štábu, bude velet štábní kapitán Rejthar.

Kolem jedné přišla poslední telefonická zpráva ze štábu v Banské Bystrici. Nadporučík Stehlík položil sluchátko s lakonickým úsměvem.

„Máme jednat na vlastní pěst.“

Ve 13.30 dal velitel 1. perutě nahodit motor svého stroje, následovali ho podporučíci Vendl a Kocfelda. Roje sice měly startovat v desetiminutových intervalech, ale nervozita udělala své. Skoro současně začali nahazovat motory také Hlučka, Štička a Dobrovodský. Malej se však při pojíždění zdržel na betonové ploše. Zastavil stroj, odsunul kabinu dozadu a zamával na pobočníka. Ten se rozběhl k jeho letounu a vyskočil na křídlo. Jednou rukou se držel za bort kabiny a druhou si přidržoval brigadýrku.

„Co se děje?“

Pro hluk motoru nebylo skoro slyšet, vítr od vrtule mu rval uniformu.

„Vylez mi na klín, nějak to už dokočírujem!“ řval Hlučka.

Pobočník se ohlédl na mlčenlivé postavy čekajících vojáků a mechaniků a pak zavrtěl hlavou.

„Díky, Stando!“ řekl a pak plácl kamaráda přes rameno a seskočil.

„Co ti chtěl?“ vyzvídal Polda zvědavě, ale pobočník jen zavrtěl hlavou.

Mezitím byl Stehlíkův roj už ve vzduchu a Štičkův se právě odlepoval. V tu chvíli naskočily také motory letadel Cháberovy trojky, ke které se přidal slovenský pilot kombinované letky rotmistr Kubovič na letounu Messerschmitt Bf 109G.

Cháberova „nula dvojka“ však při pojíždění ke startu zapadla podvozkovou nohou do špatně zasypaného kráteru po bombardování a s trhnutím se zastavila, nakloněná na křídlo. Pilot vypnul motor a vylezl z kabiny. Valoušek, který ho na svém stroji objížděl, ubral a než na něho Chábera zamával, aby pokračoval bez něho, málem sám také uvízl. Na plný plyn však letoun vyprostil a startoval za Matuškem a Kubovičem, kteří již mizeli v nízkých mracích.

Zběžná prohlídka ukázala, že „nula dvojka“ už neodstartuje. Chábera s Borovcem a Poldou se po sobě podívali. Jeden z nich nepoletí. Než však mohl kdokoliv z nich promluvit, velitel pluku nařídil Cháberovi odletět na Borovcově letounu, zatímco Borovec byl přeřazen k pozemnímu sledu.

Přišel okamžik rozloučení. Poslední stisky rukou, poslední úsměv.

„Mějte se tady.“

„To víš, pošleme ti pohled.“

Když seděl Polda už v kokpitu, naposledy se ohlédl za kamarády. Stáli tak, jak je před chvílí opustil, strnulí a nehybní jako na staré fotografii. Polda byl v tu chvíli přesvědčen, že je vidí naposledy. Cítil, že se mu stahuje hrdlo a aby pocit slabosti překonal, protúroval motor a začal pojíždět na start.

Tři lavočky se odlepily od slovenské země a v kursu 45 stupňů zmizely v šedi nízkých mraků.

XVIII. LETECKÁ DIVIZE

Pohřební průvod zamířil od ošetřovny přes okraj letiště. Poručík Leopold Šrom srovnal krok se svým zástupcem Tonym Vendlem a ohrnul si límec. Teď, navečer, bylo ještě chladno. Vojáci v průvodu byli tiší, nikdo nemluvil.

Hloupá a zbytečná smrt mladého slovenského letce, který zahynul před jejich očima, všechny zasáhla. Přirozeně, ofenziva vrcholila a divize měla ztráty. 1. a 3. pluk se účastnily bojů o přístupy k Ostravě a letouny se nevracely. Někdy přišla zpráva, že se letcům podařilo s poškozeným strojem přistát za linií fronty, jindy posádka shořela s letounem. Ale v takovém případě byla ztráta posádky nějak neosobní. Letoun se zkrátka nevrátil.

Před dvěma dny však celé letiště sledovalo, jak lavočkin číslo 73, pilotovaný nadporučíkem Michalem Minkou, vybočil při startu k bojovému letu z dráhy doleva a v plné rychlosti zamířil ke stojícím iljušinům. V poslední chvíli se pilot pokusil bitevníky přeskočit, ale nevyšlo mu to.

Polda si povzdechl a potlačil nutkání strčit si ruce do kapes. V kolika pohřebních průvodech už takhle šel? Vojenské ceremonie neměl rád, ani ty pohřební, ale pokládal za svou povinnost rozloučit se s kamarádem. Ukolébán rytmem pomalých kroků vzpomínal Polda na poslední rozloučení s kamarády, která zažil.

Před válkou se armáda loučila se svými letci s velkou slávou. Pohřbu se účastnila celá letka v extrovních uniformách, nejbližší pěší posádka poslala hudbu, střílely se salvy, zvonily zvony a celé město bylo na nohou. Pohřby ve Francii, které v Poldových vzpomínkách už zcela vybledly, se vlastně odbývaly jen tak mimochodem, jako ostatně celé válčení. V Anglii se často stávalo, že pilot zmizel se svým strojem za horizontem moře a už nikdo ho nespatřil. Byl prohlášen za nezvěstného a teprve po několika měsících marného čekání na zprávu Mezinárodního červeného kříže o jeho zajetí byl úředně uznán za mrtvého. Kamarádi mu věnovali tichou vzpomínku nad skleničkou a rozebrali si jeho věci. Časem vznikla i řada černých vtipů.

„Tuhle košili moc nenos, vezmu si ji, až tě zabijou,“ říkali si piloti mezi sebou.

Na východní frontě se nelétalo nad mořem, ale přesto letci zůstávali nezvěstní. Po pěti pilotech, kteří se před půl rokem nevrátili z bojových letů, když 1. pluk operoval na Slovensku, se zavřela zem.

15. února 1945, tedy měsíc poté, co se Polda stal velitelem 2. perutě 1. pluku nově vznikající letecké smíšené divize, se v Přemyšlu objevil štábní rotmistr Anton Matušek, který byl nezvěstný od 25. října 1944, kdy pluk evakuoval ze Slovenska a on po nouzovém přistání utekl od vraku své lavočky a dobří lidé v horských dědinách ho ukryli.

Mladý Matušek mohl jen podat zprávu o tragickém osudu pilota Kuboviče, jehož messerschmitt se zřítil v protiletadlové palbě. O osudech ostatních příslušníků pluku, kteří zůstali na Slovensku, nevěděl nic.

Když 5. března divize zahájila po delší přestávce létání, hlásil příchod někdejší pobočník velitele pluku. Pohublý nadporučík přinesl smutnou zprávu o smrti Rudolfa Borovce. Vyprávěl, že po odletu pluku se oddíl složený z pozemního personálu připojil k ustupující parabrigádě, kde byl začleněn do jednotky štábního kapitána Ivana Pazderky. Ruda Borovec bojoval jako velitel pěší čety. Jednoho chmurného listopadového rána vedl výpravu do údolí pro zimní zásoby. Tehdy ho pobočník viděl naposledy.

Rudův oddíl padl do léčky. Vojáci ustoupili a jejich velitel ležící těžce zraněný na bojišti se dostal do rukou hitlerovců, kteří ho zavraždili. Pobočník se stále se zmenšujícím zbytkem oddílu přečkal hladovou zimu v horách a teprve v únoru přešel po mnoha bojích frontu.

Polda si znovu povzdechl a ohlédl se. Průvod byl hodně dlouhý. Neúčastnili se ho jen příslušníci 1. a 3. pluku, ale přijeli také od 2. pluku z Balic, kde teď sloužili staří kamarádi ze Slovenska – Stehlík, Valoušek, Kocfelda, Hlučka, Štička, Dobrovodský a také už uzdravený Loucký. Poldu udivil i velký počet civilistů z vesnice, který se účastnil průvodu. Vždyť v Porembě nebyli nijak dlouho a s místním obyvatelstvem se moc nestýkali.

Když se pluk vrátil ze Slovenska a jeho piloti, kteří se během přeletu poztráceli v hustých mracích a popřistávali kde se jen dalo, se šťastně sešli na letišti v Przeworsku, nastala otázka co dál. Měla se organizovat větší letecká jednotka za pomoci slovenských letců, ale nějak to vázlo. Dlouho se jednalo o koncepci, výcvik nešel od ruky, intrikovalo se o velitelské funkce.

Některé slovenské letce prověřovala zvláštní komise od armádního sboru, vládlo ovzduší nejistoty. Teprve koncem roku 1944 se situace uklidnila, když bylo oznámeno, že bude ustavena smíšená letecká divize, jejímž velitelem se stane plukovník Budín. Zejména osobu velitele kvitovali s povděkem, protože ho dobře znali jako úspěšného pilota a čestného důstojníka z předválečné armády a vážili si ho pro jeho odbojovou činnost v protektorátu. Když vypuklo povstání na Slovensku, probil se na osvobozené území a odtamtud pak odletěl do Sovětského svazu.

6. ledna odjel Polda s Hlučkou, Dobrovodským a Valouškem do Penzy, aby k divizi přelétli čtyři nové cvičné lavočky La-5 UTI. Pověstná ruská zima jim ale zkomplikovala život a tak až po mnoha počasím vynucených přestávkách přistáli v Přemyšlu teprve 1. února.

Polda se ke svému překvapení stal velitelem 2. perutě 1. pluku a podporučík Vendl jeho zástupcem. Zdálo se však, že toto uspořádání nikoho jiného nepřekvapilo a tak se Polda vpravoval do nových povinností. Velitelem 1. perutě byl nadporučík Chábera a 3. peruť vedl kapitán Jozef Kolembus.

Zatímco 2. pluk nebyl operační a zabýval se intenzívním výcvikem mladých slovenských letců, připravoval se 1. stíhací a 3. bitevní pluk k nasazení na frontu.

4. dubna se letci dozvěděli, že sovětská vojska osvobodila Bratislavu a v Košicích byla ustavena nová vláda. Konec války visel ve vzduchu a všichni ještě chtěli zasáhnout do boje. Před našimi vojáky teď stála mohutná německá obrana v prostoru Ostravy. 12. dubna se divize přemístila na letiště v Porembě a 14. už zahájila operační činnost. Bitevní šturmoviky pod velením majora Guljaniče dvakrát zaútočily bombami a raketami na postavení nepřítele v prostoru Olzy. Stíhači je doprovázeli vždy ve třech rojích, ale k setkání s nepřítelem ve vzduchu nedošlo; také protiletadlová palba ze země byla proti očekávání slabá.

Následujícího dne vzlétla bitevní letadla celkem šestkrát a při každém letu je chránily lavočky 1. pluku. Při třetím vzletu zaútočila na opožděnou lavočku dvojice focke-wulfů. Polda si toho všiml a střelbou z dálky útočníky zahnal. Němečtí piloti neměli mnoho chutí k boji s přesilou. Protiletadlová palba ze země však podstatně zesílila a více než dvacet letounů bylo poškozeno.

V pondělí 16. dubna zaznamenala divize ještě větší počet bojových operací. Celkem osmkrát odstartovaly šturmoviky v doprovodu stíhačů proti nepříteli. Při jednom z náletů získal 3. pluk cenné vzdušné vítězství. Posádka šturmovika byla napadena focke-wulfem, ale mladičký střelec, rotný Husman, ač sám těžce zraněn udatně se bránil a stíhačku sestřelil.

Operační činnost pak pokračovala až do soboty 21. dubna a byla omezována pouze neletovým počasím. V neděli byla však plocha letiště natolik rozmoklá, že létání muselo být zastaveno.

Pohřební průvod teď šel od vesnice k letišti a tempo se zrychlilo. Ke hřbitovu to bylo asi dva kilometry. Poldu bolela hlava a cítil se skleslý a unavený. Když dorazili na vesnický hřbitov, smuteční projev ani nevnímal.

„Stejně je to na nic,“ pomyslel si. „Minkovi už je to jedno a nám to povídat nemusí. Jako bysme to neznali.“

A Polda si znovu zhluboka povzdechl a přál si být někde docela jinde. Ještě třeskla salva na rozloučenou a vojáci začali hrob zahazovat. Mezi rozcházejícím se zástupem se k Poldovi a Tonymu protáhl Chábera.

„Co tu stojíte, vy dva? Domluvil jsem to s chlapama z druhýho. Stavíme se ve vsi a napijeme se na památku toho kluka.“

V pátek 27. dubna na letiště dorazil doslova zbídačený podporučík František Kruťa. Všemi starými příslušníky pluku byl bouřlivě přivítán. Vždyť měli ještě v živé paměti jeho zmizení z operačního letu loňského září.

Podporučík byl prvním nezvěstným pilotem pluku v bojích na Slovensku. Nyní vyprávěl o tom, jak se vracel s poškozenou lavočkou z útoku na německou baterii, když zpozoroval německý letoun Messerschmitt Bf 110, který letěl jižním směrem. Zaútočil na něho, pozoroval zásahy, ale při třetí zteči mu vysadil motor. Nouzově přistál, zapálil letoun, ale po chvíli ho chytili maďarští četníci. Hned při prvním výslechu ho ztýrali. Pak ho vydali Němcům, ale když ho převáželi vlakem, utekl jim. Znovu ho však dopadli, ale opět jim utekl.

Při dalším dopadení však byl zavřen ve Stalagu (Zkratka z něm. Stammlager der Luftwaffe (Zajatecký tábor pro letce)) v Rakousku. Když se přiblížila fronta, hnali zajatce do Německa. Kruťa opět uprchl a lidé ho schovali ve vesnici. O ves se úporně bojovalo, ale nakonec ji obsadili rudoarmejci. K divizi se dostal z posledních sil.

„Však už se tu dáš do pořádku,“ těšil ho Polda. „Jen aby to takhle dopadlo i s ostatníma.“

V týž den se Polda dozvěděl, že včera, ve čtvrtek 26. dubna, bylo osvobozeno Brno. Ta zpráva ho jako rodáka z Chrlic velice vzrušila. Konec války, o kterém se stále všude mluvilo, nyní nabyl konkrétní podobu. Toho dne neměl Polda nikde stání. Nejraději by sedl do letadla a letěl rovnou domů.

S úzkostí si vybavoval zprávy o tom, že rodinní příslušníci zahraničních vojáků byli pozavíraní v koncentračních táborech. Již takřka šest dlouhých válečných let neměl o svých nejbližších žádné zprávy. Přesto na ně stále vzpomínal a doufal, že se dožije okamžiku, kdy se po vítězství vrátí domů. Teď se ta chvíle přiblížila a Polda z ní náhle dostal strach. Měl obavy, aby našel všechny tak, jak je opustil, aby otec, matka i sestry byli v pořádku.

Potom ho napadlo, že by sám mohl být třeba druhý den zabit v boji a neradostně se ušklíbl. To bylo riziko, které nesl každý válečný letec. Tam vpředu, za linií fronty, byla Ostrava, která netrpělivě čekala na své osvobození.

Na druhý den útočila letecká divize od samého rána na nepřátelská postavení severně od města v prostoru Markvartice – Petřkovice. Protiletadloví dělostřelci wehrmachtu pálili po temných siluetách nalétávajících šturmoviků jako zběsilí. K útokům na pozemní cíle se přidávali také stíhači, především na postavení flaků, ale ztrátám zabránit nedokázali. Polda se kousal do rtů, když viděl, jak jeden šturmovik s plameny u motoru a vlečkou kouře za kormidly nabírá zpáteční kurs, sledován dvojicí lavoček přímé ochrany.

Při návratu z posledního letu vedl Polda svou peruť, aby měli formaci bitevníků jako na dlani. Při přeletu fronty, když rutinovaně skládal na koleně mapu, něco udeřilo do jeho letadla. Stroj se otřásl, plexisklo kabiny se rozlétlo na všechny strany.

Polda okamžitě pustil mapu a chytil oběma rukama knipl s hořkým pocitem, že tohle všechno už vlastně kdysi zažil. Chod motoru však byl pravidelný a letoun se držel v horizontu.

Polda se nejprve ujistil, že tři lavočky z jeho perutě ho starostlivě obklopily, a pak ubral plyn a začal zjišťovat škody. Dírami do kokpitu protivně táhlo a vysílačka byla hluchá. Když se hodně vyklonil a ohlédl dozadu, viděl velkou díru v náběžné hraně výškovky. Směrové kormidlo plandalo v závěsu a na řízení nereagovalo.

„To byl taky nápad hrabat se v mapě při přeletu fronty,“ vyčítal si.

Jeho letoun dotáhl Tony Vendl, upravil rychlost a křídlo na křídle letěl na stejné úrovni. Už zjistil, že Poldovi nejde rádio, a tak na něj starostlivě zamával a ukazoval mu na kormidla. Polda mu odpověděl zvednutým palcem, jako že o tom ví, a opatrně se věnoval pilotáži. Chvíli přemýšlel, zda by neměl vystoupat a vyskočit padákem, ale pak se rozhodl riskovat.

Nevěděl sice, jaká další poškození jeho letoun může mít, ale spoléhal na pevnou konstrukci lavočky, která se už tolikrát osvědčila. Vyzkoušel si vysunutí podvozku. Tony ho podlétl a signalizoval, že všechno se zdá být v pořádku. Před přistáním si ještě vzpomněl na rozbité tělo nadporučíka Minky, ale to už se rychle blížila plocha letiště a na podobné myšlenky nebyl čas.

Polda s křečovitě stisknutými čelistmi a bušícím tepem ve spáncích vedl lavočku na opatrné přistání. Ještě ho napadlo, že by bylo škoda zemřít v tak hezký sluneční den, ale to už musel vysunout klapky a rychlost letounu klesla na 200 kilometrů v hodině.

Jemně ubíral plyn. Jeho stíhačka nakonec s mírným trhnutím dosedla. Když letoun zastavil a motor utichl, otřel si pot z čela. S překvapením si při tom uvědomil, že se mu chvějí ruce.

Než doběhli k letounu první vojáci, byl už z kabiny venku. Zběžná prohlídka ukázala, že dva granáty prošly těsně za jeho zády a střepiny přesekly lana ovládání směrovky. Jiný zásah vyřadil z provozu radiostanici a v náběžné hraně výškovky nebyl průstřel jeden, ale dva.

„Copak Poldíku, si nějakej zelenej? Snad tě to nevzalo?“ ptal se s úsměvem Tony.

„Ále,“ protáhnul Polda, „už mě to nějak zmáhá.“

„A kdo tuhle vykládal Valouškovi, že lítat doprovody na frontu je stejná nuda jako konvojový patroly? To si zvykneš. Víš, jak říká Jirka. Nejhorších je prvních deset let a pak to jde už samo.“

Polda jen přikývl, protože mu nebylo do obvyklého žertování. Tehdy ještě nevěděl, že právě ukončil svůj poslední bojový let na válečném nebi.

Večer mohli štábní důstojníci uzavřít, že toho dne divize zaútočila proti nepříteli celkem osmkrát a stanovené úkoly splnila, ovšem zaplatila za to životy pilota rotmistra Gucmana a střelce desátníka Vaculíka. Čtyři další letci byli zraněni a pět letounů bylo zcela zničeno.

A uteklo zase několik dní. Rozmoklé letiště a deštivé počasí znemožňovalo létání. Piloti chodili jako bez duše. Z rozhlasových zpráv se dozvídali o postupu spojeneckých vojsk a jedno město bylo osvobozováno za druhým. Letce mrzelo, že se nemohou zúčastnit posledních bojů.

Potom přišla zpráva, že bojující Praha volá o pomoc. Hlasatelův naléhavý hlas elektrizoval všechny přítomné, a to nejen ty, kteří Prahu znali, ale i ty, kteří před válkou v hlavním městě nikdy nebyli. V rukách pilotů se ocitly mapy a už se plánovaly kursy a počítala spotřeba pohonných hmot, i když všichni dobře věděli, že nádrže lavoček pro cestu tam i zpět zkrátka nestačí.

„To nevadí,“ říkali piloti, „hlavně když doletíme tam. Třeba nad městem něco sestřelíme…“

„Ale co potom?“ namítali ti opatrnější.

„Poletíme zpátky, kam až to půjde. Buď přistaneme někde na louce, anebo vyskočíme.“

Rozvážný velitel divize však letcům nic takového nedovolil. Tak velké ztráty na lidech i technice nemohl riskovat.

V sobotu 7. května stál unavený a nevyspalý Polda poblíž své stíhačky a pozoroval mechaniky, jak provádějí kontrolu motoru. Vtom uslyšel výkřiky. Rychle se ohlédl. Poplach? Neštěstí? Ale výkřiky se opakovaly a byl v nich jásavý tón. Mechanici strnuli a nářadí jim vypadlo z rukou.

„Vojna! Vojna akančílas!“

Tak už je to tady! Poldovi se zatočila hlava a pocítil chuť sednout si nebo i lehnout a spát, ale teď to nešlo. Na vedlejší stojánce se vojáci už objímali a vyhazovali do vzduchu čepice. Také k Poldovi se hrnul rozjařený Chábera s napřaženou rukou a s Tonym Vendlem v patách.

Ozval se výstřel a po něm další. A to už i piloti tahali tokarevy z pouzder a v radostném nadšení vyprazdňovali zásobníky. Pak se přidali strážní, kteří stáhli z ramen své karabiny a pálili jednu ránu za druhou. Na nebi zazářily světlice a k dovršení všeho skočili piloti i mechanici do letadel a stříleli z palubních zbraní.

Byl to vlastně div, že nikdo neutrpěl žádné zranění. Polda kolem sebe viděl jen veselé a rozesmáté tváře, byť některé s tmavými kruhy pod očima. Chvíle, na kterou tak dlouho a toužebně čekali, konečně přišla.

V neděli 15. května si Polda vypůjčil kurýrní letoun, dvouplošník Po-2, a z nového letiště v Albrechtičkách, kam se divize přesunula teprve den předtím, odstartoval. Na místě pro pasažéra vezl podporučíka Kruťu, kterého po půlhodině letu vysadil na poli za jeho domem a znovu odstartoval a zamířil k jihu. Co chvíli se přistihl, že nervózně kontroluje nebe kolem sebe. Silou vůle si musel připomínat, že teď už jeho pomalému stroji žádné nebezpečí nehrozí. Myšlenkami a srdcem byl však už u svých doma.

Minuty se dlouze vlekly a pilot měl pocit, že se čas snad zastavil, než se mezi vzpěrami objevil Špilberk a Brno.

Polda přelétl klesavým letem město a už byl nad rodnými Chrlicemi. Tady je kostel, tady škola a tady rodný dům… Kukuruznik se v nízkém letu přehnal nad ulicí. Z domů vybíhali lidé a mávali pilotovi.

Při opakovaném letu uviděl před jejich domem nějaké ženy, jistě sestry. Zamával křídly a zamířil k louce hned za vsí. Když celý rozechvělý nasazoval na přistání, měl v očích slzy.

„Teď bych se mohl pro samý dojetí roztřískat za vlastním barákem. Kluci by se neudrželi smíchy. To by bylo…“

Podvozek dvouplošníku se měkce dotkl zelené trávy. Odyssea skončila.

Praha – Kolín, červenec 1986 – listopad 1988

PŘÍLOHY, DODATKY A DOPLŇKY

PORTRÉTY PILOTŮ

Baumann Václav

Rotmistr letectva, Warrant Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku do Polska v létě 1939 neměl již možnost transportu do Francie a tak sdílel osudy čs. letecké skupiny v táboře v Malých Bronowicích. Při ústupu z poraženého Polska se dostal do Rumunska a přes Střední východ odplul do Francie. Po její kapitulaci se dostal do Anglie. Po přeškolení byl v listopadu 1940 přidělen k 245. peruti dislokované v severním Irsku. Létal u ní společně s L. Šromem. V lednu 1942 byl přeložen do jižní Anglie k 501. peruti. S ní se účastnil řady výpadů nad okupovaný kontinent a sestřelil přitom jednoho Bf 109. Dne 20. června 1942 se nevrátil z doprovodu bostonů nad Le Havre. Jeho Spitfire Mk.VB AB∙497 byl sestřelen Fw 190 od I/JG 2 a Baumann vážně zraněný na noze hořící stroj opustil padákem. Po dopadu na zem ho němečtí vojáci zajali. Po dvouměsíčním pobytu v nemocnicích St. Omer a Hohenmark byl v srpnu 1942 předán do zajateckého tábora. Postupně prošel tábory Stalag VIIIB v Lamsdorfu (od srpna 1942), Stalag Luft I v Barthu (od září 1943), Stalag IVB v Gross Tychau (od listopadu 1943) a Stalag Luft VI v Heidekrugu (od února 1944).

V důsledku zranění utrpěných při sestřelení bylo rozhodnuto o jeho repatriaci. Došlo k ní v červenci 1944 v táboře Annaburg. V září téhož roku odplul do Švédská a na lodi byl převezen do Anglie. Do konce války pak působil jako instruktor v čs. leteckém depu. Zemřel v Praze v roce 1989.

Blackadder V. F.

Squadron Leader RAF.

Britský stíhací pilot, účastník bitvy o Británii a ofenzivy nad okupovanou Evropou. Bojoval jako velitel letky u 607. perutě a v červnu 1941 vystřídal ve funkci velitele 245. perutě J. W. C. Simpsona. U jednotky setrval do července 1942.

Borovec Rudolf

Poručík letectva, Flight Lieutenant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou a Slovenského národního povstání. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie. Tam se sice přeškoloval, ale v důsledku zhroucení Francie do bojů už nezasáhl. Evakuoval do Anglie a tam byl v srpnu 1940 přidělen k 310. peruti. Setrval u ní pouze do následujícího měsíce. Odešel na přeškolení a v únoru 1941 byl přidělen k 601. peruti, s níž se účastnil akcí nad Evropou.

V červnu 1941 od ní odešel a působil v nebojových jednotkách. V lednu 1942 se do operací vrátil a byl přidělen k 19. peruti. S ní bojoval do dubna téhož roku, kdy byl převelen k 310. peruti. V říjnu 1943 po absolvování operačního turnusu odešel na odpočinek. Přihlásil se jako dobrovolník do SSSR a v únoru 1944 tam odplul. Stal se příslušníkem 1. čs. stíhacího pluku a zasáhl s ním do bojů v SNP. Po skončení povstání neodletěl na sovětskou stranu, ale zůstal na Slovensku jako partyzán. Byl přidělen k 2. čs. paradesantní brigádě. Padl 9. listopadu 1944 v Nízkých Tatrách. Je pohřben v rodných Pardubicích.

Budín Ludvík

Plukovník letectva.

Čs. pilot. Za války pracoval v čs. domácím odboji a v roce 1944 odešel na Slovensko. Na počátku povstání se dostal do Banské Bystrice, kde během SNP pracoval na štábu. V říjnu odletěl do SSSR a v prosinci téhož roku se stal velitelem 1. čs. smíšené letecké divize. V této funkci setrval až do konce války. Zemřel v padesátých letech v ČSR.

Burda František

Štábní kapitán letectva, Flight Lieutenant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Francii, o Británii a ofenzivy nad okupovanou Evropou. V létě 1939 uprchl do Polska a na lodi se dostal do Francie. Po přeškolení v Chartres byl v květnu 1940 přidělen na frontu. Bojoval u Groupe de Chasse I/4 na stíhačkách Curtiss Hawk 75 a sestřelil dva Bf 109. Po francouzské kapitulaci přeletěl přes Středozemní moře do severní Afriky a na lodi via Gibraltar odplul do Anglie. V říjnu 1940 byl přidělen k 310. peruti. Od listopadu 1942 u ní zastával funkci velitele letky B, v níž létal také L. Šrom. Zúčastnil se řady akcí nad kontinentem a z jedné z nich, 27. února 1943, se nevrátil. Při doprovodu Liberatorů nad Brest byl jeho Spitfire Mk.VB EP∙287 (NN-X) sestřelen flakem a F. Burda se zachránil na padáku. Po dopadu na zem byl zajat a prošel několik zajateckých táborů: Oflag XXI v Schubinu (od března 1943), Stalag Luft III v Saganu (od března 1944). V červenci 1944 byl zatčen a převezen na gestapo do Prahy, kde byl obžalován podle § 91a říšského trestního zákoníku (velezrada). Na zákrok ochranných mocností a organizace pro kontrolu zacházení s válečnými zajatci byl v srpnu 1944 převezen do tábora Stalag Luft I v Barthu a o měsíc později byl deportován do tábora pro prominentní vězně Oflag IVC v Colditzu. On a několik dalších čs. letců tam čekali na soud, ale tábor byl v dubnu 1945 osvobozen americkou armádou. Byl repatriován do Anglie, v červnu 1945 se vrátil k 310. peruti a o dva měsíce později přiletěl do osvobozené vlasti. Zemřel roku 1989 v Brně.

Čáp Karel

Podporučík letectva, Pilot Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou a invaze. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie a následně do cizinecké legie v severní Africe. Po vypuknutí války byl zařazen k letectvu a po přeškolení byl v listopadu 1939 přidělen k Escadrille Regionale de Chasse 571 (později Groupe de Chasse III/4) létající ze severoafrických základen na letounech NiD.622 a Dewoitine 510. Po porážce Francie odplul via Gibraltar do Anglie. Po přeškolení na Hurricany byl v listopadu 1940 přidělen k 245. peruti, kde létal společně s L. Šromem. V červnu 1941 byl přeložen k 313. peruti operující na Spitfirech a setrval u ní do srpna 1942, přičemž se zúčastnil řady výpadů nad okupovanou Evropu. Po absolvování operačního turnusu působil jako testovací pilot a do operační služby se vrátil v srpnu 1943. Nastoupil k 312. peruti a zúčastnil se s ní mj. i invaze do Francie. V srpnu 1944 byl z operační služby vyřazen a až do konce války působil v mimooperační službě. Žije na Novém Zélandu.

Čermák Jan

Major letectva, Wing Commander RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Francii, bitvy o Británii, ofenzivy nad okupovanou Evropou a invaze. Po svém útěku do Polska na jaře 1939 odplul do Francie. Přeškoloval se v Avordu a v Chartres. V květnu 1940 odešel na frontu. Bojoval v řadách Groupe de Chasse III/3 na stíhačkách Morane 406 a Dewoitine 520 a sestřelil jednoho He 111. Po porážce Francie odletěl přes Středozemní moře do severní Afriky. Odtud se dostal jako jeden z posledních našich letců. Lodí odplul do Lisabonu a pak odletěl dopravním Fokkerem do Anglie. V září 1940 byl přidělen k právě zformované 312. peruti a zasáhl s ní do bitvy o Británii. V květnu 1941 přešel k 313. peruti a zastával u ní funkci velitele letky B. Již v červenci téhož roku se však vrátil k 312. peruti a velel u ní letce A. V květnu 1942 převzal velení nad celou perutí. Vedl ji až do ledna 1943, kdy odešel na odpočinek. Potom pracoval ve štábní funkci na IČL. V dubnu 1944 byl jmenován do funkce pozemního velitele 134. čs. Airfieldu a s tímto útvarem se zúčastnil invaze do Francie. Přestože z titulu své funkce neměl za povinnost operačně létat, provedl několik bojových letů nad invazním předmostím v Normandii a sestřelil přitom jednoho Fw 190. Po rozpuštění útvaru v červenci 1944 odešel opět na IČL a ve štábní funkci působil až do konce války. Zemřel roku 1987 v Brně.

Čížek Evžen

Major letectva, Group Captain RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitev o Francii a o Británii. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie a přeškoloval se v Chartres. V prosinci 1939 byl jako jeden z prvních čs. letců přidělen na frontu. Bojoval v řadách Groupe de Chasse III/3 operující nejdříve na Moranech 406 a později na Dewoitinách 520. Během bojů o Francii sestřelil pět nepřátelských letounů (dva Bf 109, dva Do 17 a jednoho Hs 126). Po porážce Francie uletěl do severní Afriky a via Gibraltar evakuoval na lodi do Anglie. Tam byl v říjnu 1940 přidělen k 1. peruti a s ní se zúčastnil závěrečné fáze bitvy o Británii. V prosinci 1940 byl jmenován do funkce velitele 312. peruti a setrval u ní do května následujícího roku. Potom byl přeložen na IČL a působil ve funkci čs. styčného důstojníka na štábu stíhacího letectva RAF. Zahynul 26. listopadu 1942 při služebním letu (letěl na pohřeb Sgt F. Remeše, příslušníka 53. OTU, který se zabil při cvičném letu u Flemingstonu). Jeho kurýrní letoun Wicko G.M.1 Warferry (britský lehký jednomotorový kurýrní (spojovací) hornoplošník pro pilota a pozorovatele – motor měl pouze 97 kW, tj. 130 koňských sil (pozn. digi)) ES∙947 za nepříznivého počasí narazil do lana balónové baráže nad přístavem Cardiff a zřítil se do doků. Jeho spolucestující S/Ldr J. Jaške utrpěl těžké zranění. E. Čížek byl pohřben na hřbitově v Brookwoodu.

Dobrovodský Ludovít

Štábní rotmistr letectva.

Slovenský stíhací pilot, účastník Slovenského národního povstání. Létal jako příslušník letky 13 (13/JG 52) letectva Slovenského štátu na východní frontě. Dne 9. září 1943 na svém Messerschmittu Bf 109G-4 odletěl z německého letiště Anapa na Krymu a přistál na sovětské straně. Absolvoval přeškolení v sovětské stíhací škole ve Vjaznikách. V květnu 1944 byl přidělen k 1. čs. stíhacímu pluku, s nímž se zúčastnil SNP. Sestřelil přitom jednoho Fw 189. V říjnu 1944 odletěl se zbytkem jednotky do Rumunska. V prosinci 1944 byl jako instruktor přidělen k 2. čs. stíhacímu pluku a u něj setrval až do konce války. Zahynul při letecké nehodě roku 1960 v Praze.

Dobrovolný Jaroslav

Podporučík letectva, Flight Lieutenant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bojů v Polsku, ofenzivy nad okupovanou Evropou a invaze. Po svém útěku do Polska v létě 1939 se na poslední chvíli odhlásil z transportu do Francie a v červenci 1939 vstoupil do řad polského letectva. Nejdříve se stal instruktorem a po vypuknutí války přelétával letouny do zázemí. Po porážce Polska se dostal do SSSR. V červnu 1940 odtud odplul a v říjnu dorazil do Anglie. Po přeškolení byl v červenci 1941 přidělen k 312. peruti. Dne 21. března 1942 byl při hlídkovém letu nad Svatojiřským průlivem raněn. Jeho Spitfire Mk.VB BL∙381 (DU-L) byl zasažen v boji s Ju 88 východně od ostrova Saltee. Po uzdravení se v červenci 1942 vrátil k peruti a létal u ní až do dubna 1943, kdy odešel na odpočinek. Létal jako ferry-pilot u 3. DF a do operačního létání se vrátil v říjnu 1943. Byl přidělen k 313. peruti, zúčastnil se s ní řady výpadů nad kontinent a později i invaze. U jednotky setrval až do konce války a v srpnu 1945 se s ní vrátil do osvobozené vlasti. Žije v Praze.

Doležal František

Podplukovník letectva, Wing Commander RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Francii, bitvy o Británii a ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku do Polska v červnu 1939 odplul do Francie. Přeškoloval se tam na letecké základně v Chartres. V květnu 1940 odjel na frontu. Byl přidělen ke Groupe de Chasse II/2 bojující na stíhačkách Morane 406. Během francouzské kampaně sestřelil tři nepřátelské letouny (He 111, Hs 126 a Do 17). Po francouzské porážce odplul do severní Afriky a pak via Gibraltar do Anglie. Tam byl v srpnu 1940 přidělen k 310. peruti, ale koncem téhož měsíce byl přeložen k 19. peruti bojující na Spitfirech. Zúčastnil se s jednotkou bitvy o Británii a sestřelil přitom další dva nepřátelské letouny (Bf 110 a He 111). V říjnu 1940 přišel zpět k 310. peruti, od prosince téhož roku velel její letce A a od dubna 1942 stál v čele celé peruti. Vedl ji pak při dalších akcích nad kontinentem a sestřelil přitom jednoho Bf 109. V dubnu 1943 převzal velení na čs. stíhacím wingem a vodil ho do akcí až do února 1944. Později absolvoval válečnou školu v Kansasu v USA a až do konce války pak působil ve štábních funkcích. Do osvobozené vlasti se vrátil jako jeden z prvních – v květnu 1945. Krátce nato, dne 4. října 1945, zahynul jako cestující při havárii dopravního Siebela Si 204 u Bučovic na Moravě.

Doucha Jan

Podporučík letectva, Flying Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Francii a ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie a následně odešel do cizinecké legie v severní Africe. Po vypuknutí války byl přidělen k letectvu a po přeškolení na francouzské letouny v Chartres byl v květnu 1940 odeslán na frontu ke Groupe de Chasse II/2 bojující na stíhačkách Morane 406. Během francouzské kampaně sestřelil jednoho Do 17. Po francouzské kapitulaci odplul do severní Afriky, odkud se dostal po moři do Anglie. Tam zpočátku působil jako instruktor v leteckých školách. Mezi dubnem a květnem 1941 bojoval s 501. perutí a v červnu 1942 byl přidělen k 310. peruti, s níž absolvoval řadu akcí nad okupovanou Evropou. Dne 7. listopadu 1942 se nevrátil z doprovodu Liberatorů nad francouzský přístav Brest. Jeho Spitfire Mk.VC AR∙502 byl sestřelen Fw 190 od III/JG 2. Doucha ho 65 km jižně od Predannacku opustil na padáku, ale v ledovém moři utonul. Jeho tělo bylo vyloveno až 21. prosince 1942 na pobřeží jižního Wallesu a pohřbeno na hřbitově v Anglu.

Dubec Bohumil

Rotmistr letectva, Flight Sergeant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku do Polska odplul do Francie. Ačkoli se tam přeškoloval, do bojů pro překotný vývoj událostí již nezasáhl. Evakuoval do Anglie. Po přeškolení byl v listopadu 1940 přidělen k 601. peruti, ale již následující měsíc odchází k 504. peruti, aby v lednu 1941 odešel k 32. peruti. V květnu 1941 byl přidělen k právě vzniklé 313. peruti. Již v srpnu téhož roku však v důsledku onemocnění opustil bojovou službu a do konce války do bojů už nezasáhl. Jeho další osudy nejsou známy.

Dvořák Alois

Rotný letectva, Sergeant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Británii. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie a po její kapitulaci se dostal do Anglie. Po přeškolení byl v říjnu 1940 přidělen k 310. peruti. S ní zasáhl do závěrečné fáze bitvy o Británii. Zahynul 24. září 1941 při přeletu z Dyce do Montrose ve Skotsku. Jeho Hurricane Mk.IIA Z∙2766 narazil v mlze do kopce Leachie Hill u Kincardinu, asi 16 km západně od Stoneheavenu. Byl pohřben na hřbitově v Dyce.

Dygrýn Josef

Rotmistr letectva, Warrant Officer RAF

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Británii a ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie. Po vypuknutí války se přeškoloval na leteckých základnách v Avordu a Chartres, avšak na frontu se nedostal. Po porážce Francie odplul do Anglie. Po přeškolení byl v říjnu 1940 přidělen k 85. a ještě tentýž měsíc k 1. peruti. S ní se zúčastnil závěrečné fáze bitvy o Británii. V následujícím roce se podílel na noční obraně Anglie (v noci na 11. května 1941 sestřelil tři nepřátelské bombardovací letouny – dva He 111 a jeden Ju 88) a na výpadech nad okupovanou Francii (sestřelil přitom dva Bf 109). V září 1941 byl přeložen k 310. peruti, u níž setrval do května následujícího roku. Odešel zpět k 1. peruti, která prováděla noční operace „Intruder“ nad letišti luftwaffe v okupované Francii. V noci 4. června 1942 se z jedné z těchto akcí, jejímž cílem bylo letiště Evreux-Fauville, nevrátil. Je pravděpodobné, že jeho Hurricane Mk.IIC Z∙3183 byl při zpátečním letu zasažen flakem a u Le Havru se zřítil do moře. Jeho tělo bylo vyloveno 8. září 1942 na pobřeží u Worthingu a pohřbeno na hřbitově ve Westwellu.

Faber Armin

Oberleutnant

Stíhací pilot luftwaffe, původem Rakušan. Létal na západní frontě jako pobočník (Gruppe Adjutant) velitele III. Gruppe Jagdgeschwader 2 „Richthofen“ hauptmanna Hanse „Assi“ Hahna. Dne 23. června 1942 při pronásledování čs. wingu vracejícího se z akce nad Morlaix se střetl se Spitfirem Mk.VB BL∙517 (NN-E) F/Sgt F. Trejtnara od 310. perutě a sestřelil ho. Sám však – údajně omylem – přistál se svým Fw 190A-3 (Wr.Nr. 313) na letišti RAF v Pembrey v jižním Wallesu a byl zajat. Jeho stroj byl prvním tohoto typu, který se RAF podařilo ukořistit. Jeho další osudy nejsou známé.

Fajtl František

Major letectva, Wing Commander RAF

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Francii a o Británii, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou, bojů ve Slovenském národním povstání a bojů o Ostravsko. Po svém útěku do Polska v červnu 1939 odplul do Francie. Po vypuknutí války se přeškoloval na leteckých základnách v Avordu a v Chartres. Po zahájení německého západního tažení v květnu 1940 létal krátce v jednotce bránící letiště, pak byl přeložen ke Groupe de Chasse III/9, bojující na stíhačkách Bloch 152, posléze ke Groupe de Chasse III/7 a nakonec ke Groupe de Chasse I/6 na stíhačky Morane 406. Po kapitulaci Francie odplul do severní Afriky a via Gibraltar se dostal do Anglie. Tam byl v srpnu 1940 přidělen k 310. peruti, ale ještě týž měsíc odjel na přeškolení. V září byl přidělen k 1. a posléze k 17. peruti, s níž se zúčastnil bitvy o Británii. Sestřelil přitom dva nepřátelské letouny (Do 17 a Do 215). V květnu 1941 byl přeložen k 313. peruti a v prosinci se stal velitelem její letky A. S jednotkou se zúčastnil akcí nad kontinentem, přičemž sestřelil jednoho Bf 109. V dubnu 1942 byl jmenován velitelem 122. britské perutě. Dne 5. května 1942 byl při doprovodu Bostonů nad Lilie sestřelen. Jeho Spitfira Mk.VB BM∙210 (MT-F) sestřelil Fw 190 pilotovaný leutnantem Arthurem Beesem od I/JG 26. F. Fajtlovi se podařilo nouzově přistát u Hardifortu. Unikl zajetí a přes Francii, Španělsko a Gibraltar se v srpnu 1942 vrátil do Anglie. (viz kniha Fajtl: Sestřelen (pozn. digi)) Tam pak působil jako velitel letišť v Churchstantonu a Skeabrae. V září 1943 se stal velitelem 313. perutě. Přihlásil se jako dobrovolník do SSSR a odplul tam v únoru 1944. Stal se velitelem 1. čs. stíhacího pluku, který se zúčastnil bojů v SNP a osvobozování Československa. Je autorem řady leteckých knih (mj. Sestřelen, První doma, Podruhé doma aj.). Žije v Praze.

Fechtner Emil

Nadporučík letectva, Pilot Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Británii. Po svém útěku do Polska v létě 1939 se dostal do Francie. Přeškoloval se na letecké základně v Chartres a později v Cazaux. Dříve než však mohl zasáhnout do bojů, Francie kapitulovala a on odplul do Anglie. V červenci 1940 byl zařazen k právě vzniklé 310. peruti. S ní se zúčastnil bitvy o Británii a sestřelil přitom čtyři nepřátelské letouny (dva Bf 110 a dva Do 17). Byl prvním čs. stíhačem, který v řadách RAF sestřelil nepřátelský letoun (26. 8. 1940 sestřelil Bf 110). Zahynul 29. října 1940 krátce po startu k operačnímu letu (hlídka nad Maidstonem). Jeho Hurricane Mk.I P∙3889 (NN-S) se při řazení do formace srazil s Hurricanem Mk.I P∙3707 (NN-A) F/Lt J. Malého (zraněný nouzově přistál) a zřítil se u obce Whitlesford u Cambridge. E. Fechtner byl pohřben na hřbitově v Roystonu, jeho ostatky byly později převezeny na čs. hřbitov v Brookwoodu.

Fikerle Jasmín

Štábní kapitán letectva, Squadron Leader RAF.

Čs. navigátor, účastník bombardovací ofenzivy nad Německem a okupovanou Evropou. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie. Tam pracoval na velitelství v Paříži (III. letecký odbor ČSVS). Po kapitulaci Francie odplul do Anglie. Tam byl v srpnu 1940 přidělen k 311. čs. bombardovací peruti jako navigátor. Účastnil se nočních náletů až do března 1941, kdy od jednotky odešel. Až do konce války pak působil ve štábních funkcích. Jeho další osudy nejsou známy.

Flekal Josef

Nadporučík letectva, Flight Lieutenant RAF.

Čs. pilot. Po svém útěku do Polska v létě 1939 se na poslední chvíli odhlásil z transportu do Francie a v červenci vstoupil do polského letectva. Zpočátku tam působil jako instruktor a po vypuknutí války přelétával cvičné stroje do zázemí. Po porážce Polska se dostal do SSSR a odtud posléze do Anglie. Až do konce války pak létal jako instruktor v leteckých školách v Kanadě. Žije v Praze.

Foit Emil

Štábní kapitán letectva, Squadron Leader RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bojů v severní Africe, bitvy o Británii a ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie a pak do severní Afriky k cizinecké legii. Po vypuknutí války byl přidělen k letectvu. Přeškolení absolvoval v Blidě a La Senii. V listopadu 1939 byl přidělen ke Groupe de Chasse I/9 operující na stíhačkách Morane 406 z letiště v Tunisu. V červnu 1940 vykonal několik letů proti Italům, ale krátce poté Francie kapitulovala a tak evakuoval via Gibraltar do Anglie. Tam byl po přeškolení přidělen v říjnu 1940 k 85. peruti a ještě tentýž měsíc přeložen k 310. peruti. S ní se účastnil závěrečné fáze bitvy o Británii a v následujících obdobích akcí nad kontinentem. V únoru 1942 se stal velitelem letky B. Sestřelil tři nepřátelské letouny (dva Fw 190 a jeden Ju 88). V listopadu 1942 ukončil operační turnus a byl zařazen do mimobojové služby. Již v lednu 1943 se však vrátil a ujal se velení nad 310. perutí. Bojoval s ní do ledna 1944. Pak pracoval ve štábní funkci až do konce války. Zemřel roku 1976 v Anglii.

Fornůsek Adolf

Podporučík letectva, Flight Lieutenant RAF.

Československý stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou a invaze. Po svém útěku do Polska se přihlásil do polského letectva, s nímž pak ustoupil do SSSR. Do Anglie připlul v říjnu 1940, zpočátku tam působil jako instruktor a v červenci 1942 byl přidělen k 310. peruti, s níž absolvoval řadu výpadů nad okupovaný kontinent. Po dokončení svého prvního operačního turnusu odešel v listopadu 1943 na odpočinek a k peruti se vrátil v červnu 1944. V srpnu téhož roku od ní nakrátko odešel, ale již následující měsíc se k ní vrátil a setrval u ní až do konce války. V osmdesátých letech zemřel na Novém Zélandu.

František Josef

Četař letectva, Sergeant RAF.

Jeden z nejúspěšnějších čs. stíhacích pilotů, účastník bojů v Polsku a bitvy o Británii. Po svém útěku do Polska se v červenci 1939 na poslední chvíli odhlásil z transportu do Francie a vstoupil do polského letectva. Působil nejdříve jako instruktor a po napadení Polska byl zařazen do improvizované jednotky Eskadra Cwiczebna Obserwatorów SPL Deblin, která prováděla na letounech RWD-8 a PWS-26 průzkumné a bitevní akce. Po porážce Polska odletěl do Rumunska, kde byl internován. Uprchl a na lodi se dostal do Francie, kde setrval v rámci polského letectva. O jeho tamní bojové činnosti se nezachovaly hodnověrné doklady. Po francouzské kapitulaci odplul do Anglie a tam byl v červenci 1940 přidělen k právě vzniklé 303. polské peruti. S ní zasáhl do bitvy o Británii. Během 28 dnů měsíce září 1940 sestřelil celkem 17 nepřátelských letounů (devět Bf 109, pět He 111, dva Bf 110 a jeden Ju 88). Tím se stal vůbec nejúspěšnějším spojeneckým stíhačem v této bitvě. Zahynul ráno 8. října 1940 za dosud ne zcela vyjasněných okolností. Při návratu z hlídkového letu jeho Hurricane Mk.I R∙4175 (RF-R) havaroval v Cuddington Way u Ewellu v hrabství Surrey. Někteří jeho současníci nehodu připisovali na vrub nízkému létání v místě bydliště jeho dívky. Byl pohřben na hřbitově v Northwoodu. Pro své vynikající letecké umění i originalitu své osobnosti je dosud jednou z nejpopulárnějších a nejdiskutovanějších osobností čs. letectva. Jeho postavě byla věnována řada statí jak v Československu, tak i v zahraničí.

Gucman Jaroslav

Rotný letectva.

Slovenský pilot, příslušník 3. čs. bitevního pluku 1. čs. smíšené letecké divize. Zahynul 28. dubna 1945 při bojovém letu u Ostravy. Jeho Iljušin Il-2 č. 39 byl u Petříkovic sestřelen nepřátelským flakem. Pilotovi se s hořícím strojem podařilo přelétnout frontu, ale při přistávání v terénu havaroval a uhořel. Jeho střelec des. Ján Valko byl těžce zraněn.

Halama Stanislav

Rotmistr letectva, Flight Sergeant RAF.

Čs. stíhací pilot. Po svém útěku z protektorátu se dostal do Francie a po její kapitulaci do Anglie. Tam absolvoval přeškolení a v říjnu 1941 byl přidělen k 310. peruti. Zahynul 12. dubna 1942 při cvičném souboji poblíž letiště Perranporth v Cornwallu (letu se zúčastnil i L. Šrom). Jeho Spitfire Mk.VB AD∙402 (NN-N) se při manévru srazil se Spitfirem Mk.VB BL∙497 F/Lt S. Zimpricha (zahynul). Halama při pokusu o nouzové přistání na pobřežní pahorkatině v Cornwal-on-Sandhills, asi 5 km severovýchodně od letiště, havaroval a zahynul. Byl pohřben na hřbitově Illogan.

Hartman Jiří

Kapitán letectva, Sqaudron Leader RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou a invaze. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie a po její kapitulaci odletěl na Hudsonu do Anglie. V srpnu 1940 byl přidělen k 310. peruti, ale setrval u ní pouze do září. Do bojů zasáhl teprve v srpnu 1941, kdy byl přidělen k 312. peruti. V říjnu 1941 byl odvelen k 607. peruti a tentýž měsíc přešel ke 111. peruti. U ní bojoval při akcích nad Evropou do června 1942. Pak přešel k 310. peruti a v únoru 1943 se stal velitelem její letky B. V červnu odešel na odpočinek a v říjnu téhož roku se k jednotce vrátil, aby se ujal velení nad letkou A. Zúčastnil se dalších akcí nad kontinentem a invaze do Francie. V září 1944 byl jmenován do funkce velitele 310. perutě a vodil ji do akcí až do konce války. Žije v Anglii.

Hill Michael

Sergeant RAF.

Britský stíhací pilot, příslušník 245. perutě, u níž létal společně s L. Šromem. Zahynul při cvičném letu 26. 6. 1941.

Himr Jaroslav

Kapitán letectva, Squadron Leader RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Británii a ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku z protektorátu roku 1940 se přes Maďarsko a Balkán dostal do Francie. Po její kapitulaci odplul do Anglie. Tam byl v červenci 1940 zařazen k 310. peruti, ale již následující měsíc odešel na přeškolení. V září byl přidělen k 79. a v říjnu k 56. peruti, s nimiž zasáhl do bitvy o Británii. V červnu 1941 byl přeložen k 601. peruti jako velitel letky A. Účastnil se s jednotkou akcí nad kontinentem a byl jedním z nemnoha čs. letců, kteří operačně létali na Airacobrách. V prosinci 1941 odešel na odpočinek a stal se instruktorem v 56. OTU. V červnu 1942 se do akcí vrátil jako velitel 313. peruti, s níž dále podnikal akce nad Evropou. Sestřelil přitom dva nepřátelské letouny (Fw 190 a Bf 110). Zahynul 24. září 1943 při doprovodu Mitchellů nad letiště Poulmic u Brestu. Jeho Spitfire Mk.VC BP∙856 (RY-H) se nevrátil z boje s Bf 110 od II/ZG 1 a pravděpodobně se zřítil do kanálu. Jeho tělo nebylo nalezeno.

Hlučka Stanislav

Poručík letectva, Flight Sergeant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou a Slovenského národního povstání. Po svém útěku z protektorátu se přes Maďarsko a Balkán dostal do Francie. Po její kapitulaci odplul do Anglie. Tam absolvoval výcvik a v květnu 1943 byl přidělen k 313. peruti. Přihlásil se jako dobrovolník do SSSR, kam odplul v únoru 1944. Stal se příslušníkem 1. čs. stíhacího pluku a s ním zasáhl do bojů v SNP, přičemž sestřelil dva nepřátelské letouny (Fw 189 a Fw 190). V říjnu 1944 odletěl se zbytkem jednotky do SSSR a stal se instruktorem u 2. čs. stíhacího pluku. V této funkci setrval až do konce války. Žije v Praze.

Hrubý Otakar

Poručík letectva, Flight Lieutenant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Británii, ofenzivy nad okupovanou Evropou a invaze. Po svém útěku do Polska na jaře 1939 odplul do Francie a následně do severní Afriky do cizinecké legie. Po vypuknutí války přešel k letectvu, přeškoloval se v severní Africe, potom byl přidělen k Escadrille Regionalle de Chasse 572 (později u Groupe de Chasse I/10). Poté, co v červnu 1940 Itálie vyhlásila válku Francii, létal na Moranech 406 proti italským letounům, ale Francie záhy kapitulovala. Odplul proto do Anglie. Tam byl po přeškolení přidělen v říjnu 1940 ke 111. peruti, s níž se zúčastnil závěrečné fáze bitvy o Británii. V následujících letech bojoval nad Evropou, přičemž sestřelil jednoho Bf 109. V květnu 1942 byl přeložen k 313. peruti, ale setrval u ní pouze do června a pak odešel na odpočinek. Létal pak jako instruktor u 57. OTU. Do operací se vrátil v prosinci 1942 a byl přidělen k 310. peruti. S ní dále podnikal výpady nad kontinent a zúčastnil se invaze. V červenci 1944 po absolvování druhého operačního turnusu odešel na odpočinek a pak až do konce války působil v mimooperační službě. Žije v Nové Pace.

Chábera František

Nadporučík letectva, Flying Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Francii a o Británii, ofenzivy nad okupovanou Evropou, Slovenského národního povstání a bojů o Ostravsko. Po svém útěku z protektorátu na jaře 1939 odplul z Polska do Francie. Po přeškolení na letecké základně v Chartres byl v prosinci 1939 jako jeden z prvních čs. letců přidělen na frontu. Bojoval v řadách Groupe de Chasse II/5 na letounech Curtiss Hawk 75. Během bitvy o Francii sestřelil celkem pět nepřátelských letounů (dva Bf 109, jeden Bf 110, jeden He 111 a jeden Hs 126). Po porážce Francie odletěl do severní Afriky a odtud via Gibraltar odplul do Anglie. Tam byl v září 1940 přidělen k 312. peruti, s níž se zúčastnil bitvy o Británii. Poté se přihlásil k nočním stíhačům a v březnu 1941 byl přidělen k 96. peruti operující na letounech Hurricane a Defiant. V září 1941 přešel k 68. peruti bojující na Beaufighterech. U jednotky setrval do května 1942 a v srpnu téhož roku se vrátil k denním stíhačům. Byl přidělen zpět k 312. peruti. Jako dobrovolník se přihlásil do SSSR, kam odplul v únoru 1944. Stal se velitelem 2. perutě 1. čs. stíhacího pluku a s ním se zúčastnil bojů v SNP. V říjnu 1944 odletěl se zbytky jednotky zpět do SSSR. V prosinci byl jmenován velitelem 1. perutě 1. čs. stíhacího pluku a s ním se na jaře 1945 zúčastnil bojů při osvobozování Československa. Žije v Litoměřicích.

Chlup Jaroslav

Rotmistr letectva, Warrant Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku z protektorátu se dostal do Francie a po její kapitulaci do Anglie. Po absolvování výcviku byl v červenci 1941 přidělen k 310. peruti, s níž se zúčastnil akcí nad kontinentem. Zahynul 4. května 1943 při doprovodu Ventur nad Abbeville. Jeho Spitfire Mk.VB EP∙127 (NN-P) měl nad mořem poruchu motoru, pilot ho opustil padákem asi 25 km od francouzského pobřeží a utonul. Jeho tělo nebylo nalezeno.

Chocholín Vladislav

Kapitán letectva, Flight Lieutenant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku do Polska v červnu 1939 odplul do Francie. Přeškoloval se na letecké základně v Chartres a později působil jako velitel základny v Caen, na frontu se však pro rychlý spád událostí již nedostal. Po francouzské kapitulaci odplul do Anglie, kde byl v červenci 1940 přidělen k 310. peruti, u níž začal bojově létat v listopadu téhož roku. V následujících obdobích se s jednotkou účastnil četných výpadů nad okupovaný kontinent. Od října 1942 zastával funkci velitele letky A a po odlétání turnusu odešel v únoru 1943 na odpočinek. Do operačního létání se vrátil v červnu téhož roku jako velitel letky B. Dne 24. září 1943 se nevrátil z doprovodu Mitchellů nad letiště Poulmic-Lanvéoc ve Francii. Jeho Spitfire Mk.VC AR∙335 byl sestřelen v boji s Bf 110 od II/ZG 1 nad Brestem a havaroval v moři 24 km severně od ostrova Ouessant. Tělo nebylo nalezeno.

Janata Karel

Rotný letectva, Sergeant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku z protektorátu se dostal do Francie a po její kapitulaci do Anglie. Tam absolvoval výcvik a v říjnu 1941 byl přidělen k 310. peruti. S ní absolvoval řadu výpadů nad kontinent. Zahynul 11. září 1942 při meteorologickém průzkumu nad kanálem. Jeho Spitfire Mk.VB EP∙453 při letu nízko nad hladinou a v mlze havaroval v moři asi 40 km jižně od Bold Headu. Jeho tělo nebylo nalezeno.

Janoušek Karel

Divizní generál letectva, Air Marshall RAF.

V dobách předmnichovské republiky byl velitelem 6. a později 1. leteckého pluku a v letech 1933-1939 Zemským velitelem letectva v Čechách. Na podzim 1939 odešel přes Slovensko, Maďarsko a Balkán do Francie, kde zastával funkci velitele čs. letectva (přednosta III. odboru ČSVS). Po francouzské kapitulaci odplul do Anglie, kde stanul v čele Inspektorátu čs. letectva (IČL). Tuto funkci vykonával až do konce války. Byl jediným čs. generálem, který dosáhl hodnosti maršála. Zemřel v roce 1971 v Praze, kde je také pohřben.

Kasal Karel

Štábní kapitán letectva, Squadron Leader RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou a invaze. Po svém útěku z protektorátu se dostal do Francie. Tam však do bojů nezasáhl a po kapitulaci Francie jako jeden z nemnoha čs. letců přelétl letounem přímo do Anglie (byl to čtyřmotorový Ensing G-ADSV AW∙1160 „Explorer“), a to dne 17. června 1940 z Bordeaux do Hendonu. Po přeškolení byl v listopadu 1940 přidělen k 607. peruti, u níž setrval do května 1941. Pak přešel k 313. peruti a s ní se zúčastnil výpadů nad Evropu až do června 1942. Tehdy byl přidělen k 312. peruti jako velitel její letky B. V listopadu 1942 od perutě odešel a v lednu následujícího roku se k ní vrátil jako velitel letky A. Zúčastnil se dalších akcí nad Evropou, zaznamenal sestřel Ju 88 a posléze se zúčastnil invaze. V červnu 1944 po dokončení turnusu odešel na štábní funkci u 19. sektoru. Do operačního létání se vrátil v září 1944 jako velitel 313. perutě. V listopadu téhož roku od jednotky odešel a až do konce války pracoval ve štábních funkcích na IČL. Do osvobozené vlasti se vrátil v srpnu 1945 jako příslušník 312. peruti. V roce 1980 zemřel v Kanadě.

Kimlička Bohuslav

Štábní kapitán letectva, Flight Lieutenant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Francii a ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku do Polska v červnu 1939 odplul do Francie. Přeškoloval se na letecké základně v Chartres. Po zahájení německého západního tažení byl přidělen k jednotce bránící základnu a okolí a zakrátko ke Groupe de Chasse II/10 bojující na letounech Bloch 152. V červnu 1940 přešel ke Groupe de Chasse I/6 operující s Morany 406. Po porážce Francie odplul do severní Afriky a odtud via Gibraltar do Anglie. Tam byl v srpnu 1940 přidělen k 310. peruti, u níž začal operovat v listopadu. V následujících obdobích se s ní zúčastnil četných výpadů nad okupovanou Evropou. V říjnu 1942 odešel k 313. peruti jako velitel její letky B a bojoval s ní do ledna 1943. Odešel na odpočinek a do operační služby se vrátil v červnu 1943, kdy nastoupil u 310. perutě. V září 1943 se stal velitelem její letky B a v této funkci setrval do ledna 1944. Odešel na IČL a ve štábní funkci setrval až do konce války. Žije v Anglii.

Klán Jan

Major letectva, Wing Commander RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Francii, o Británii a účastník Slovenského národního povstání. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie. Přeškoloval se na letecké základně v Chartres a v prosinci 1939 odjel jako jeden z prvních čs. letců na frontu. Byl přidělen ke Groupe de Chasse II/5, která bojovala na stíhačkách Curtiss Hawk 75. Během podivné války a bitvy o Francii sestřelil celkem pět nepřátelských letounů (dva Bf 109, jeden Hs 126, jeden Do 17 a jeden He 111). Po porážce Francie odletěl do severní Afriky a odtud se via Gibraltar dostal do Anglie. Tam byl v září 1940 přidělen k 312. peruti, s níž zasáhl do bitvy o Británii. V listopadu 1940 se stal velitelem letky A a v květnu 1941 velitelem celé perutě. V důsledku onemocnění však musel již v červnu operační službu opustit. Pracoval jako styčný důstojník na štábu 11. stíhací skupiny RAF. Na vlastní žádost byl zařazen k nočním stíhačům a v červenci 1942 byl přidělen k 605. peruti operující na letounech Havoc a Boston. V říjnu 1942 přešel na Beaufightery k 68. peruti. Z operační služby odešel v červnu 1943 a začal pracovat na IČL. Přihlásil se jako dobrovolník do SSSR a v únoru 1944 tam odplul. Stal se zástupcem velitele 1. čs. stíhacího pluku a zasáhl s ním do bojů v SNP. V říjnu 1944 se stal velitelem čs. výcvikového střediska v Przemyšlu a v prosinci téhož roku byl jmenován do funkce náčelníka štábu 1. čs. smíšené letecké divize. V této funkci setrval až do konce války. V roce 1988 zemřel v USA.

Klecka Rudolph

Sergeant amerického letectva.

Američan českého původu z Texasu. Za války sloužil jako střelec u americké 8. letecké armády USAAF. Žije v Texasu a každoročně navštěvuje Československo.

Kocfelda Pavel

Poručík letectva, Pilot Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou a Slovenského národního povstání. Po útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie. Tam pracoval nejdříve v průmyslu a pak vstoupil do letectva. Po porážce Francie odplul do Anglie. Po výcviku byl v lednu 1942 přidělen k 313. peruti. S ní absolvoval řadu výpadů nad okupovaný kontinent a v dubnu 1944 ukončil operační turnus. Létal pak jako ferry-pilot u 1. DF. V červnu 1943 se vrátil opět do operací a byl přidělen k 312. peruti, s níž létal až do února 1944. Přihlásil se jako dobrovolník do SSSR. Stal se příslušníkem 1. čs. stíhacího pluku a s ním zasáhl do bojů v SNP. V těchto bojích sestřelil dva nepřátelské letouny (Bf 109 a Ju 87). V říjnu 1944 odletěl se zbytky jednotky do Rumunska. V prosinci 1944 byl přidělen jako instruktor k 2. čs. stíhacímu pluku a u něj setrval až do konce války. Žije v Praze.

Kolembus Jozef

Kapitán letectva

V době bojů o Ostravsko byl velitelem 3. perutě 1. čs. stíhacího pluku.

Körber Karel

Rotmistr letectva, Warrant Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Francii, bitvy o Británii a ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie, kde se přeškoloval na letecké základně v Chartres. V prosinci 1939 byl jako jeden z prvních čs. letců přidělen na frontu. Bojoval u Groupe de Chasse II/3, zpočátku na Moranech 406 a později na Dewoitinách 520. Dne 3. března 1940 se stal prvním Čechoslovákem sestřeleným ve vzdušném boji na západní frontě – sestřelil ho Hptm. Werner Mölders od III/JG 53. Podařilo se mu nouzově přistát u Toulu a po měsíci stráveném v nemocnici se vrátil k jednotce. Během francouzské kampaně sestřelil dva nepřátelské letouny (He 111 a Hs 126). Po kapitulaci Francie odletěl do severní Afriky a odtud se dostal po moři do Anglie. Po přeškolení byl v říjnu 1940 přidělen k 32. peruti, s níž se zúčasnil závěrečné fáze bitvy o Británii. V říjnu 1941 přešel ke 222. peruti, s níž bojoval nad okupovanou Evropou a koncem roku odešel na odpočinek, během něhož působil jako instruktor. V srpnu 1942 nastoupil službu u 310. perutě, kde setrval až do své smrti dne 3. května 1943. Při doprovodu Whirlwindů při průzkumném letu nad mořem u ostrova Batz byl jeho Spitfire Mk.VB EN∙960 poškozen v boji s Fw 190 od I/JG 2. Körber ho opustil na padáku, avšak uvolnil popruhy příliš brzy před dopadem a nárazem na hladinu moře se zabil. Jeho tělo nebylo nikdy nalezeno.

Kredba Miloslav

Kapitán letectva, Flight Lieutenant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Británii a ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po útěku z protektorátu se dostal do Francie a po její kapitulaci evakuoval do Anglie. Tam byl v červenci 1940 přidělen k 310. peruti, s níž zasáhl do bitvy o Británii. V květnu 1941 se stal velitelem letky B. Zahynul 14. února 1942 při startu k cvičnému letu na letišti Perranporth. Jeho Spitfire Mk.VB AD∙414 (NN-X) za špatné viditelnosti vrazil do ochranného boxu pro letouny. M. Kredba byl pohřben na hřbitově v Illoganu.

Kruťa František

Poručík letectva, Pilot Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou a účastník Slovenského národního povstání. Po svém útěku z protektorátu v létě 1939 odplul do Francie a následně do severní Afriky k cizinecké legii. Po vypuknutí války byl přidělen k letectvu, avšak do bojů ve Francii již nezasáhl. Po porážce Francie odplul do Anglie. Po přeškolení byl v říjnu 1940 přidělen k 312. peruti a setrval u ní do července 1941, kdy byl přeložen k 245. peruti. V listopadu 1941 odešel ke 32. peruti, s níž prováděl výpady nad kontinent do července 1942. Byl přidělen k 313. peruti a v prosinci 1942 odešel na odpočinek po absolvování operačního turnusu. K peruti se vrátil v červnu 1943, ale již v srpnu byl přeložen k 312. peruti. Jako dobrovolník se přihlásil do SSSR a v únoru 1944 tam odjel. Stal se příslušníkem 1. čs. stíhacího pluku a s ním se účastnil bojů v SNP. Dne 19. září 1944 byl zajat. Se svým Lavočkinem La-5FN č. 71 postřeloval minometnou baterii poblíž Prievidzy a jeho letoun byl poškozen. Při následném souboji s Bf 110 došlo k poruše motoru a pilot přistál na okupovaném území. Byl zajat maďarskou armádou. Byl internován v Miškovci a Budapešti. Podařilo se mu uprchnout, ale byl chycen a vězněn v Komárně a Šoproni. Opět uprchl a byl dopaden Němci, kteří ho poslali do zajateckého tábora Stalag XVIIA v Kaisersteinbrucku. Při evakuaci tábora se mu podařilo znovu uprchnout a v dubnu 1945 se dostal zpět k jednotce, s níž se vrátil do vlasti. Trvale žije v Austrálii.

Kulhánek Jaroslav

Štábní kapitán generálního štábu, Flight Lieutenant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Francii a ofenzivy nad okupovanou Evropou. V květnu 1939 uprchl do Polska a dostal se na lodi do Anglie. Potom odplul do Francie a přeškoloval se v Chartres. V březnu 1940 byl odeslán na frontu. Bojoval u Groupe de Chasse I/6 na letounech Morane 406 a během bitvy o Francii sestřelil jednoho Do 17. Po francouzské kapitulaci odplul do severní Afriky a organizoval zde evakuaci čs. letců do Anglie. Odplul jako poslední na lodi do Lisabonu a odtud dopravním Fokkerem do Anglie, kam se dostal jako poslední z letců. Pracoval nejdříve jako úředník IČL, ale pak na vlastní žádost absolvoval přeškolení a v listopadu 1942 byl přidělen ke 124. peruti. S ní se zúčastnil řady výpadů nad okupovanou Evropou. Zahynul 13. března 1942 při doprovodu Bostonů nad Hazebrouck. Jeho Spitfire Mk.VB BL∙758 byl s největší pravděpodobností sestřelen Fw 190 od I/JG 26 a havaroval nad kanálem. Tělo bylo vyloveno na francouzském pobřeží a pohřbeno v Calais.

Kuttelwascher Karel

Kapitán letectva, Squadron Leader RAF.

Nejúspěšnější čs. stíhací pilot ve 2. světové válce, účastník bitev o Francii a o Británii a ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie a posléze do severní Afriky do cizinecké legie. Po vypuknutí války byl zařazen k letectvu, přeškolení absolvoval jednak v severní Africe a pak v Chartres. V květnu 1940 odešel na frontu. Byl přidělen ke Groupe de Chasse III/3 bojující na Moranech 406 a pak na Dewoitinách 520 a sestřelil u ní dva He 111. Po kapitulaci Francie odletěl do severní Afriky a via Gibraltar se dostal na lodi do Anglie. V říjnu 1940 byl přidělen k 1. peruti a účastnil se s ní závěrečné fáze bitvy o Británii. V následujícím roce provedl řadu výpadů nad kontinent, přičemž sestřelil tři Bf 109. V únoru 1942 se stal velitelem letky A a nedlouho poté začal operovat taktikou Intruder. V noci pronikal se svým Hurricanem nad německá letiště ve Francii a sestřeloval startující či přistávající letouny luftwaffe. Sestřelil přitom dalších 15 letounů (sedm Do 217, pět He 111, dva Ju 88 a jeden Do 17). Tím se stal nejúspěšnějším pilotem RAF operujícím touto taktikou. V červenci 1942 přešel k 23. peruti, která na tyto akce létala na Mosquitech (stal se tak prvním cizincem, který na těchto strojích létal). Nedosáhl však už žádného dalšího vítězství a v říjnu 1942 byl z operační služby odvolán. V červnu 1943 již jako věhlasné eso odplul na půlroční přednáškové turné po Kanadě a USA, kde předával své bohaté bojové zkušenosti. Počátkem roku 1944 se vrátil do Anglie a až do konce války létal jako testovací pilot u 32. MU. Za války se v Anglii oženil a roku 1946 se tam trvale usadil. Létal jako kapitán u letecké společnosti BEA. Zemřel náhle v srpnu 1959 na infarkt. V roce 1986 o něm vyšla kniha nesoucí název „Night Hawk“ (Noční jestřáb), kterou napsal Roger Darlington.

Loucký František

Poručík letectva, Flight Sergeant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou a Slovenského národního povstání. V zimě 1939/1940 uprchl přes Slovensko, Maďarsko (byl tam vězněn) a Balkán do Francie. Po její kapitulaci odplul do Anglie. Po přeškolení byl v září 1941 přidělen k 65. peruti, s níž se zúčastnil akcí nad okupovanou Evropou. V červnu 1942 byl přeložen k 312. peruti, ale setrval tam pouze do následujícího měsíce. K jednotce se vrátil až v prosinci 1942. Přihlásil se jako dobrovolník do SSSR, kam odplul v únoru 1944. Stal se příslušníkem 1. čs. stíhacího pluku a bojoval s ním v SNP. Dne 21. září 1944 při návratu z bitevního útoku v prostoru Ružomberok byl těžce zraněn do nohy. Dotáhl svůj letoun domů a byl odvezen do nemocnice. Byl evakuován do SSSR, léčil se v Moskvě a v listopadu 1944 se vrátil k jednotce. Byl pak přidělen k 2. čs. stíhacímu pluku a u něj setrval až do konce války. Zemřel v Praze roku 1988.

Loveridge John

Sergeant RAF.

Britský stíhací pilot, příslušník 245. perutě, u níž létal společně s L. Šromem.

Mareš František

Podporučík letectva. Pilot Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po útěku do Polska se dostal do Francie a po její porážce evakuoval do Anglie. Po přeškolení byl v listopadu 1940 přidělen k 601. peruti, s níž se zúčastnil výpadů nad okupovaný kontinent, přičemž sestřelil jednoho Bf 109. V březnu 1942 byl přeložen k 610. peruti a u ní sestřelil Ju 88. V květnu přišel k 313. peruti a v červnu přešel k 312. peruti. Po ukončení turnusu v září 1942 odešel na odpočinek a létal jako ferry-pilot u 2. DF. K jednotce se vrátil v březnu 1943, ale létal u ní pouze do června téhož roku. V červenci 1944 nastoupil k 310. peruti a s ní bojoval až do prosince 1944, kdy po absolvování druhého turnusu odešel na odpočinek. Působil jako instruktor v čs. leteckém depu a po skončení války se vrátil do vlasti. Žije v Anglii.

Martinec Josef

Četař letectva, Sergeant RAF.

Čs. stíhací pilot. Po svém útěku do Polska odplul do Francie. Tam se přeškoloval, ale dříve než mohl zasáhnout do bojů, Francie se zhroutila. Odplul tedy do Anglie. Tam operačně nelétal, nýbrž byl přidělen k 24. MU jako testovací pilot. Zahynul 7. dubna 1941 u letiště Ternhill. Jeho Spitfire Mk.IIB P∙8315 se srazil s Hurricanem Mk.IIA Z∙2318 pilotovaným čs. příslušníkem 605. peruti Sgt O. Kestlerem a oba piloti se zabili. J. Martinec byl pohřben na hřbitově Market Drayton.

Mašat Josef

Četař letectva, Sergeant RAF.

Čs. pilot. Po svém útěku do Polska se dostal do Francie. Tam se přeškoloval, ale pro překotný vývoj událostí se na frontu již nedostal. Evakuoval do Anglie, tam absolvoval výcvik nejdříve na ostrovech a později v Kanadě. Byl však ze zdravotních důvodů vyřazen a do bojů nezasáhl. V šedesátých letech zemřel v Anglii.

Matušek Anton

Štábní rotmistr letectva.

Slovenský stíhací pilot. Létal jako příslušník letky 13 (13/JG 52) letectva Slovenského štátu na východní frontě. Dne 9. září 1943 na svém Messerschmittu Bf 109G-4 odlétl z letiště Anapa na Krymu a přistál na sovětské straně. Absolvoval přeškolení v sovětské stíhací škole ve Vjaznikách. V květnu 1944 byl přidělen k 1. čs. stíhacímu pluku, s nímž se zúčastnil Slovenského národního povstání. Při ústupu jednotky na sovětskou stranu 25. října 1944 měl jeho Lavočkin La-5FN č. 62 poruchu a následně byl poškozen protiletadlovou obranou u Domanovců. Pilot nouzově přistál, za pomoci slovenských vlastenců unikl zajetí a dostal se později zpět k jednotce. V roce 1987 zemřel v Tišnově.

Medveděv

Mladšij lejtěnant (podporučík).

Sovětský příslušník pozemního personálu 1. čs. stíhacího pluku. Po odletu pluku na sovětskou stranu v říjnu 1944 odešel do hor a tam jako partyzán padl.

Minka Michal

Nadporučík letectva.

Slovenský stíhací pilot, účastník bojů ve Slovenském národním povstání a bojů o Ostravsko. Na počátku SNP – protože byl přebytek letců a nedostatek letounů – bojoval jako velitel pěší roty sestavené z žáků leteckého učiliště u Telgártu, Handlové, Kremnice aj. V říjnu 1944 byl odtransportován do SSSR na přeškolení. Stal se šturmanem u 1. čs. stíhacího pluku. Zahynul 20. dubna 1945 při startu k operačnímu letu z letiště Poremba. Jeho La-5FN č. 73 havaroval při srážce s parkujícím Il-2. Byl pohřben na hřbitově v Brzeszci.

Mlejnecký František

Podporučík letectva, Flying Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitev o Francii a o Británii, ofenzivy nad okupovanou Evropou a invaze. Po svém útěku do Polska odplul do Francie. Přeškoloval se na letecké základně v Chartres. Po zahájení německého západního tažení krátce působil u jednotky bránící základnu a pak u Groupe de Chasse II/10, kde létal na letounech Bloch 152. V červnu byl přeložen ke Groupe de Chasse I/6 a s ní bojoval na Moranech 406. Po kapitulaci Francie evakuoval do severní Afriky a pak do Anglie. Po přeškolení byl v říjnu 1940 přidělen k 85. peruti a týž měsíc přešel k 310. peruti. Zúčastnil se s ní závěrečné fáze bitvy o Británii a v následujících obdobích výpadů nad okupovanou Evropou. Po ukončení operačního turnusu v lednu 1943 odešel na odpočinek a létal jako ferry-pilot. Do boje se vrátil v červenci 1943 a byl přidělen k 313. peruti. Následující měsíc ho přeložili k 312. peruti, s níž se pak účastnil invaze do Francie. Po absolvování druhého turnusu v říjnu 1944 létal jako ferry-pilot u 2. DF. Když se v květnu 1945 plánoval odlet čs. perutí do vlasti, byl přidělen k 313. peruti a s ní přilétl v srpnu 1945 do Československa. Žije v Anglii.

Mokrejš Jan

Poručík letectva, Flying Officer RAF.

Čs. pilot, účastník bojů v Polsku. Po svém útěku do Polska se na poslední chvíli odhlásil z transportu do Francie a v červenci 1939 vstoupil do polského letectva. Zpočátku tam působil jako instruktor, později přelétával letouny do zázemí. Po porážce Polska se dostal do SSSR. Později odplul do Anglie a pak působil jako testovací pilot a posléze jako instruktor v Kanadě. Zemřel v ČSSR.

Motyčka Tomáš

Podporučík letectva, Pilot Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bojů v Polsku, ofenzivy nad okupovanou Evropou a účastník Slovenského národního povstání. Po svém útěku do Polska se na poslední chvíli odhlásil z transportu do Francie a v červenci 1939 vstoupil do řad polského letectva. Působil nejdříve jako instruktor a po napadení Polska se stal příslušníkem jednotky Eskadra Cwiczebna Obserwatorów SPL Deblin, kde bojoval na letounech RWD-8, PWS-26 apod. Po porážce Polska se dostal do SSSR. Odtud v červnu 1940 odplul a v říjnu dorazil do Anglie. Po přeškolení byl v listopadu 1941 přidělen k 312. peruti, s níž se účastnil výpadů nad Evropou. Po ukončení turnusu létal jako ferry-pilot u 2. DF a k jednotce se vrátil v září 1943. Přihlásil se jako dobrovolník do SSSR, kam odplul v únoru 1944. Stal se příslušníkem 1. čs. stíhacího pluku a s ním bojoval v SNP. Zahynul 15. října 1944 při útoku na německou kolonu poblíž obce Diviaky na Slovensku. Jeho Lavočkin La-5FN č. 20 byl zřejmě sestřelen protiletadlovou obranou. T. Motyčka byl pohřben na místě havárie a po válce byly jeho ostatky převezeny do rodných Nedakonic.

Mráz Bohuslav

Podporučík letectva, Flight Sergeant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou a Slovenského národního povstání. V červnu 1939 uprchl do Polska a odtud odplul do Francie, kde se však bojů nezúčastnil. Po francouzské kapitulaci evakuoval do Anglie. Po kompletním výcviku byl v květnu 1943 přidělen k 313. peruti a ještě týž měsíc přešel k 312. peruti. Přihlásil se jako dobrovolník do SSSR, kam odplul v únoru 1944. Stal se příslušníkem 1. čs. stíhacího pluku a s ním se zúčastnil bojů v SNP. Zahynul 7. 10. 1944 při útoku na německou kolonu poblíž Kremnice. Jeho Lavočkin La-5FN č. 74 byl zřejmě sestřelen protiletadlovou obranou. Po válce byly jeho tělesné pozůstatky pohřbeny v Praze-Hostivaři.

Mrázek Karel

Major letectva, Group Captain RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Francii a o Británii a ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku do Polska v květnu 1939 odplul do Francie a následně do severní Afriky, kde byl zařazen do cizinecké legie. Po vypuknutí války byl přijat k letectvu, přeškoloval se v Tunisu, v Blidě a La Senii, kde pak působil jako instruktor. V červnu 1940 byl přidělen na francouzskou frontu ke Groupe de Reconaissance IV/108, ale krátce poté, co Francie kapitulovala, odletěl na LeO.451 zpět do severní Afriky. Přes Gibraltar odplul do Anglie. Tam byl v srpnu 1940 přidělen k 310. peruti, ale ještě tentýž měsíc odešel na přeškolení. Po jeho absolvování nastoupil v září ke 43. a pak ke 46. peruti. S nimi se zúčastnil bitvy o Británii a sestřelil dva italské Fiaty CR.42 „Falco“. V květnu 1941 byl přeložen k 257. peruti, ale ještě koncem měsíce přešel k 313. peruti, kde se stal velitelem letky A. S ní absolvoval velký počet výpadů nad okupovanou Evropu, přičemž sestřelil jednoho Bf 109. Po smrti velitele čs. stíhacího wingu A. Vašátka přebral v červnu 1942 jeho funkci a útvar vodil do akcí až do března 1943, přičemž své skóre zvýšil o jednoho Bf 109. Pak se stal velitelem základny v Churchstantonu a zakrátko odešel do britské letecké válečné školy (Staff College). Byl prvním Čechoslovákem a vůbec prvním cizincem, který ji absolvoval. Pak působil v různých vysokých štábních funkcích na velitelství stíhacího letectva až do konce války. Do vlasti se vrátil v květnu 1945. Žije v Jablonci nad Nisou.

Novotný Josef

Podporučík letectva. Pilot Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou a invaze. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie. Tam se přeškoloval, ale pro překotný vývoj událostí již do bojů nezasáhl. Odplul do Anglie a tam byl po přeškolení přidělen v dubnu 1941 k 1. peruti. Létal s ní na akce nad Evropou do srpna 1941, kdy byl přeložen k 312. peruti. Po ukončení operačního turnusu byl v dubnu 1943 přeložen na odpočinek a létal pak jako ferry-pilot u 2. DF. K jednotce se vrátil v červnu 1943, dále s ní bojoval nad Evropou a účastnil se s ní i invaze. V červenci 1944 odešel na odpočinek, ale zakrátko se k jednotce vrátil a bojoval s ní až do února 1945. Byl přeložen do neoperační služby a po skončení války se vrátil do osvobozené vlasti. Zemřel v roce 1979 v ČSSR.

Pavlů Otto

Podporučík letectva, Flying Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Francii, bitvy o Británii a ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie, kde se přeškoloval na letecké základně v Chartres. V březnu 1940 ho přidělili na frontu ke Groupe de Chasse II/3 bojující zpočátku na Moranech 406 a později na Dewoitinách 520. Po francouzské kapitulaci odletěl do severní Afriky a odtud se dostal po moři do Anglie. V říjnu 1940 byl přidělen k 1. peruti, s níž zasáhl do bitvy o Británii, a setrval u ní do srpna 1941. Poté prošel několika dalšími jednotkami: 54. (srpen až listopad 1941), 222. (listopad 1941 až leden 1942), 65. (leden až květen 1942) a znovu 1. perutí (květen až červenec 1942). Po odpočinku byl v únoru 1943 přidělen k 310. peruti. Zahynul dne 28. dubna 1943 při útoku na nepřátelský námořní konvoj. Jeho Spitfire Mk.VC EE∙635 byl sestřelen flakem a havaroval v moři asi 32 km severně od Les Sept Isles. Tělo pilota nebylo nalezeno.

Pazderka Ivan

Štábní kapitán dělostřelectva.

Účastník bojů na Středním východě, v severní Africe, u Dukly, u Kyjeva a za Slovenského národního povstání. Po svém útěku do Polska v létě 1939 zůstal v Polsku a po jeho porážce se dostal do Sovětského svazu. Odtud odplul a pak bojoval v čs. vojenské jednotce na Středním východě. Přihlásil se jako dobrovolník do SSSR a stal se velitelem dělostřeleckého oddílu u 2. čs. paradesantní brigády. S ní zasáhl do bojů u Dukly. V říjnu 1944 byl útvar dopraven na Slovensko a zúčastnil se SNP. Po jeho skončení ustoupil do hor a bojoval jako partyzán. Stal se velitelem partyzánského oddílu Ivan. V únoru 1945 se mu v prostoru Března podařilo přejít frontu a dostat se na sovětskou stranu. Zemřel roku 1988 v Plzni.

Pernica Karel

Podporučík letectva, Pilot Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou a invaze. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie, po její kapitulaci pak do Anglie. Tam absolvoval přeškolení a v prosinci 1941 byl přidělen k 310. peruti. Účastnil se s ní výpadů nad kontinent a sestřelil přitom jeden Ju 88. V červenci 1943 ukončil operační turnus, odešel na odpočinek a do akcí se vrátil v únoru 1944. Byl přidělen k 312. peruti a zúčastnil se s ní invaze. V únoru 1945 byl přeložen zpátky k 310. peruti a s ní se v srpnu 1945 vrátil do osvobozené vlasti. Žije v Anglii.

Peřina František

Kapitán letectva, Squadron Leader RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Francii, bitvy o Británii a ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie a přeškoloval se tam na letecké základně Chartres. V prosinci 1939 byl jako jeden z prvních čs. letců přidělen na frontu. Bojoval u Groupe de Chasse I/5 na stíhačkách Curtiss Hawk 75. Během francouzské kampaně sestřelil celkem jedenáct nepřátelských letounů (pět He 111, čtyři Do 17 a dva Ju 87). Po kapitulaci Francie přeletěl do severní Afriky a odtud odplul via Gibraltar do Anglie. Tam byl v září 1940 přidělen k 312. peruti. Účastnil se s ní bitvy o Británii a v následujících letech ofenzivy nad Evropou, přičemž sestřelil ještě jednoho Fw 190. V prosinci 1942 po absolvování operačního turnusu odešel na odpočinek. Pracoval pak v pozemních funkcích a později jako úředník IČL, kde setrval až do konce války. Žije v USA.

Petr Miloslav

Rotmistr letectva, Warrant Officer RAF.

Čs. stíhací pilot. Po svém útěku z protektorátu se dostal do Francie a po její kapitulaci evakuoval do Anglie. Tam byl po přeškolení přidělen v červenci 1941 k 310. peruti. Účastnil se v jejích řadách řady akcí nad kontinentem a sestřelil přitom jednoho Fw 190. Dne 29. ledna 1943 se nevrátil z doprovodu Bostonů nad Morlaix ve Francii. Jeho Spitfire Mk.VB EP∙464 (NN-E) byl s největší pravděpodobností sestřelen Fw 190 od I/JG 2 a havaroval v moři severně od Morlaix. Jeho tělo nebylo nalezeno.

Plášil Jan

Rotmistr letectva, Flight Sergeant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Francii, bitvy o Británii a ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie. Tam se přeškoloval na letišti v Chartres a v květnu 1940 odletěl na frontu. Byl přidělen ke Groupe de Chasse III/1, která bojovala na Moranech 406. Po porážce Francie odplul do Anglie. Tam byl v říjnu 1940 přidělen k 1. peruti a s ní absolvoval závěrečnou fázi bitvy o Británii. V následujícím roce se s ní pak podílel na akcích nad Evropou, přičemž sestřelil dva Bf 109. V srpnu 1941 byl přeložen k 54. peruti a v listopadu téhož roku přešel k 222. peruti. U ní bojoval do ledna 1941, kdy přešel k 65. peruti. V květnu 1942 ze zdravotních důvodů létání opustil a až do konce války působil u pozemní služby. Žije v Anglii.

Přerost Václav

Rotmistr letectva, Warrant Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku do Polska se dostal do Francie a po její kapitulaci do Anglie. Po přeškolení nastoupil nejdříve k 257. peruti (v dubnu 1941) a pak k 65. peruti (v červenci 1941). V září byl přeložen k 222. peruti a u ní setrval do dubna 1942, přičemž se zúčastnil řady výpadů nad okupovanou Francií. Pak byl přeložen k 313. peruti. Po ukončení operačního turnusu byl v únoru 1943 přeložen na odpočinek. Působil jako instruktor – nejdříve u 61., později u 58. OTU. Zahynul 31. prosince 1943 při cvičném letu; jeho Master Mk.III W∙8845 za nepříznivého počasí narazil do kopce poblíž Grangemouthu ve Skotsku. Pohřben byl na hřbitově v Grangemouthu.

Příhoda Josef

Podporučík letectva, Flying Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Británii a ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie a následně do cizinecké legie v severní Africe. Po vypuknutí války byl zařazen k letectvu a po přeškolení byl v listopadu 1939 přidělen k Escadrille Regionale de Chasse 571 (později Groupe de Chasse III/4) létající na severoafrických základnách na letounech NiD.662 a Dewoitine 510. Po porážce Francie odplul do Anglie. Po přeškolení byl v říjnu 1940 přidělen k 1. peruti. S ní se účastnil závěrečné fáze bitvy o Británii a v následujícím roce počátků ofenzivy nad okupovanou Evropou, přičemž sestřelil dva nepřátelské letouny (Bf 109 a He 59). V září 1941 byl přeložen ke 111. peruti a sestřelil u ní Bf 109. Stalo se tak 12. února 1942 při pokusu o zastavení průlomu nacistických bitevních lodí kanálem. V dubnu 1942 odešel k 313. peruti a u ní sestřelil dva Fw 190. V červenci 1942 byl „uzemněn“ a do akcí se vrátil o dva měsíce později. Zahynul 6. března 1943 při doprovodu Liberatorů nad Brest. Jeho Spitfire Mk.VC BP∙862 byl sestřelen Fw 190, pilotovaným oberfeldwebelem Friedrichem Mayem od I/JG 2, a zřítil se do moře. Tělo nebylo nalezeno.

Přikryl Vladimír

Plukovník čs. armády.

Po svém útěku z protektorátu se dostal do Francie. Bojoval na francouzské frontě s 2. pěším plukem a po kapitulaci se dostal do Anglie, kde velel 2. pěšímu praporu čs. smíšené brigády. Později odjel do SSSR a stal se zástupcem velitele 1. čs. brigády, s níž bojoval u Bílé Cerkve. Byl jmenován velitelem 2. čs. paradesantní brigády, s níž bojoval na Dukle a ve Slovenském národním povstání. Po jeho skončení ustoupil do hor se zbytky jednotky a velel jí až do překročení fronty. Zemřel po válce v Československu.

Ruprecht Václav

Rotmistr letectva, Warrant Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou a invaze. Po útěku do Polska se dostal do Francie a pak do Anglie. Po přeškolení byl v červenci 1941 přidělen k 312. peruti. Po dokončení operačního turnusu odešel v dubnu 1943 na odpočinek. Létal nejdříve jako ferry-pilot a pak jako instruktor. Do akcí se vrátil v říjnu 1943, kdy byl přidělen k 313. peruti a v květnu 1944 přešel zpět k 312. peruti. S ní se zúčastnil invaze do Francie. Zahynul 25. srpna 1944 při hloubkovém útoku na Raalte v Nizozemí. Při návratu se jeho Spitfire HF Mk.IX ML∙245 (DU-R) v důsledku vysazení motoru zřítil do Severního moře asi 90 km východně od Yarmouthu. Tělo nebylo nalezeno.

Řezníček Jiří

Poručík letectva, Flying Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Francii a bitvy o Británii, ofenzivy nad okupovanou Evropou a Slovenského národního povstání. Po svém útěku do Polska odplul do Francie. Přeškoloval se na letecké základně v Chartres. Po zahájení německého západního tažení v květnu 1940 byl přidělen ke Groupe de Chasse I/8 na letouny Bloch 152, ale již následující měsíc byl přeložen ke Groupe de Chasse I/5 operující na Curtissech Hawk 75. Po porážce Francie odletěl do severní Afriky a odtud se dostal lodí do Anglie. Po přeškolení na britské stíhačky tam prošel řadou jednotek: od října 1940 bojoval nejdříve u 151. a 1. perutě, v prosinci přešel k 46. peruti a v květnu 1941 k 17. peruti. V témže měsíci byl přemístěn k právě vzniklé 313. peruti. Zúčastnil se s ní četných akcí nad kontinentem a v září 1942 odešel na odpočinek. Létal pak jako testovací pilot u 5. a 20. MU. Do akcí se vrátil v květnu 1943 a byl znovu přidělen k 313. peruti. Přihlásil se jako dobrovolník do SSSR, kam odplul v únoru 1944. Stal se příslušníkem 1. čs. stíhacího pluku, s nímž zasáhl do bojů v SNP. Dne 18. října 1944 při nouzovém přistání v důsledku poruchy motoru jeho Lavočkina La-5FN č. 99 havaroval nedaleko od Donoval a utrpěl těžké zranění. Byl odsunut do SSSR a až do konce války již do bojů nezasáhl. Zemřel roku 1957 v ČSR.

Řídkošil Václav

Nadporučík letectva, Flight Lieutenant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie a poté do Anglie. Tam zpočátku působil v pozemních funkcích a po přeškolení na britské stroje byl v září 1942 přidělen k 310. peruti. Dne 27. února 1943 se nevrátil z doprovodu Flying Fortressů nad francouzský přístav Brest. Jeho Spitfire Mk.VB EP∙572 (NN-Z) byl sestřelen Fw 190 od I/JG 2 asi 16 km severně od Brestu. Přestože letoun evidentně havaroval na francouzské pevnině, tělo pilota nebylo nalezeno.

Sehnal Jiří

Nadporučík letectva, Flying Officer RAF.

Po svém útěku do Polska v létě 1939 již neměl možnost transportu do Francie, a proto zůstal v Polsku a v srpnu 1939 vstoupil do řad polského letectva. Po vypuknutí války byl zařazen k první čs. letecké jednotce ve 2. světové válce. Byla to Czechoslowacka Eskadra Rozpoznawcza vyzbrojená letouny Potez XXV a RWD-8. J. Sehnal u jednotky létal jako pozorovatel. Při jednom z letů u Lucku dne 17. září 1939 jeho Potez XXV č. 71 pilotovaný čet. J. Bláhou havaroval a J. Sehnal utrpěl zranění. Nedlouho poté se dostal do SSSR, kde následkem zmíněné havárie s připojením infekce těžce onemocněl. Po uzdravení odplul v únoru 1941 na Západ a do Anglie se dostal v červnu téhož roku. Následkem zranění (částečné oslepnutí pravého oka) již nemohl být zařazen do aktivní letecké služby. V lednu 1942 byl proto jmenován do funkce zpravodajského důstojníka u 310. peruti. U ní setrval do ledna 1944, a poté odplul do SSSR. Stal se pobočníkem velitele 1. čs. stíhacího pluku. V říjnu 1944 po ústupu zbytku jednotky zůstal na Slovensku a bojoval jako partyzán v horách. V rámci 2. čs. paradesantní brigády vykonával funkci pobočníka velitele 3. praporu. V únoru 1945 se mu podařilo přejít frontu a měsíc poté se spojil s 1. čs. stíhacím plukem. Zemřel v roce 1983 v Kolíně, kde je také pochován. V textu vystupuje pouze pod označením funkce, buď jako zpravodajský důstojník 310. perutě, anebo jako pobočník velitele 1. pluku.

Sipmson John William Charles

Group Captain RAF.

Britský stíhací pilot, účastník bitvy nad Dunkerque a bitvy o Británii. Na počátku války sloužil u 43. perutě, u níž od května 1940 působil jako velitel letky. Sestřelil celkem 13 nepřátelských letounů (pět Bf 109, tři He 111, dva Do 17, dva Bf 110 a jeden Ju 88). V prosinci 1940 se stal velitelem 245. perutě, u níž sloužil L. Šrom. V této funkci setrval do června 1941. V důsledku svých zranění byl uznán zdravotně nezpůsobilým pro operační létání, proto dále sloužil v pozemní funkci v Gibraltaru a v severní Africe. Na následky těžkých zranění později zemřel.

Skopal Jan

Podporučík letectva, Warrant Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou, Slovenského národního povstání a bojů o Ostravsko. Po svém útěku do Polska na jaře 1939 odplul do Anglie. Do letectva vstoupil později. Po přeškolení byl v prosinci 1942 přidělen k 313. peruti a účastnil se s ní výpadů nad okupovaný kontinent. Přihlásil se jako dobrovolník do SSSR a v únoru 1944 tam odplul. Stal se příslušníkem 1. čs. stíhacího pluku a zasáhl s ním do bojů v SNP. Sestřelil přitom jednoho Fi 156. Dne 7. října 1944 při startu z neupravené plochy letiště Březno jeho Lavočkin La-5FN č. 37 havaroval a J. Skopal byl zraněn. Byl ze Slovenska odsunut a po zotavení se stal příslušníkem oddělené 3. perutě 1. čs. stíhacího pluku, která měla být přesunuta na pomoc SNP. Vzhledem k vývoji událostí k tomu však nedošlo. V závěrečné fázi války se zúčastnil bojů o Ostravu a s jednotkou se vrátil do osvobozené vlasti. Zemřel v roce 1980 v Praze.

Smik Otto

Podporučík letectva, Squadron Leader RAF.

Jeden z nejúspěšnějších čs. stíhačů, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou a invaze. Uprchl ze Slovenska v březnu 1940 a přes Maďarsko, Jugoslávii a Střední východ se dostal do Francie. Tam se přihlásil k letectvu, ale Francie zakrátko kapitulovala a on odplul do Anglie. Na britských ostrovech a v Kanadě absolvoval kompletní letecký výcvik. V lednu 1943 působil krátce u 312. a 310. peruti, ale ještě tentýž měsíc byl přidělen k 131. peruti, kde setrval do března téhož roku, než přešel ke 122. peruti. S ní absolvoval řadu akcí nad Evropou a v květnu 1943 odešel ke 222. peruti. V krátké době u ní sestřelil sedm nepřátelských stíhaček (pět Fw 190 a dva Bf 109), načež v prosinci ukončil svůj první operační turnus a odešel na odpočinek, přičemž se stal střeleckým instruktorem. Do akcí se vrátil v březnu 1944, kdy ho přidělili k 310. peruti. S ní se s velkým úspěchem zúčastnil invaze (sestřelil další tři Fw 190) a boje proti létajícím pumám V-1 (8. července 1944 při jednom letu zlikvidoval tři V-1). V červenci 1944 se stal velitelem B letky u 312. perutě. Dne 3. září 1944 při návratu z doprovodu Halifaxů nad Soesterberg v Nizozemí zaútočil na letiště Gilze-Rijen. Jeho Spitfire HF Mk.IX ML296 (DU-N) byl při útoku sestřelen flakem a nouzově přistál 4 km západně od Bredy na území ovládaném nepřítelem. Smikovi se však podařilo uprchnout (skrývali ho členové místního hnutí odporu) a 27. října 1944 přešel u Zundertu frontu. Po svém návratu byl jmenován velitelem 127. perutě bojující v řadách taktického letectva na kontinentě. Dne 28. listopadu 1944 při střemhlavém bombardování nizozemského nádraží ve Zwolle byl jeho Spitfire LF Mk.XVIE RR∙227 sestřelen flakem a havaroval u Ittersumu, přičemž O. Smik zahynul. Je pohřben na kanadském válečném hřbitově v Adegemu v Belgii.

Sniechowski Wilhelm

Podporučík polského letectva. Pilot Officer RAF.

Polský stíhací pilot. V rámci utužení československo-polské spolupráce v rámci RAF došlo k vzájemné výměně jednoho čs. a jednoho polského stíhače. V rámci tohoto opatření přišel v červnu 1941 k 310. peruti W. Sniechowski, do té doby polský příslušník 32. britské perutě. Zahynul 8. prosince 1941 krátce po startu k nočnímu cvičnému letu z letiště Dyce ve Skotsku. Jeho Spitfire Mk.VB AD∙468 při zatáčce nad letištěm ztratil rychlost a ve vývrtce se zřítil k zemi. W. Sniechovski byl pohřben na hřbitově v Dyce.

Staněk Arnošt

Rotný letectva, Sergeant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku do Polska v květnu 1939 odplul do Francie a pak do cizinecké legie v severní Africe. Po vypuknutí války byl zařazen k letectvu, ale dříve než odešel na frontu, Francie kapitulovala. Evakuoval do Anglie a tam byl po přeškolení v prosinci 1941 přidělen k 310. peruti. Zahynul 22. září 1942 při hloubkovém náletu nad Bretaní. Jeho Spitfire Mk.VB AR∙495 (NN-J) byl při útoku na letiště Lannion zasažen flakem do olejového chladiče, pilot se s poškozeným strojem snažil přistát v moři u Les Sept Isles, ale havaroval a utonul. Jeho tělo nebylo nalezeno.

Stehlík Josef

Nadporučík letectva, Flight Lieutenant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Francii a o Británii, ofenzivy nad okupovanou Evropou a Slovenského národního povstání. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie. Přeškoloval se na letecké základně v Chartres a v prosinci se jako jeden z prvních čs. letců dostal na frontu. Bojoval na letounech Morane 406 a později Dewoitine 520 v řadách Groupe de Chasse III/3. Během bojů o Francii sestřelil celkem šest nepřátelských letounů (dva He 111, dva Do 17, jeden Bf 110 a jeden Hs 126). Po kapitulaci Francie odletěl do severní Afriky a odtud via Gibraltar odplul do Anglie. Tam byl v září 1940 přidělen k 312. peruti, s níž se zúčastnil bitvy o Británii, přičemž sestřelil jednoho Ju 88. V následujícím roce se účastnil akcí nad Evropou a sestřelil dalšího Ju 88. V říjnu 1941 od jednotky odešel a působil jako instruktor v Anglii a v Kanadě. K operačnímu létání se vrátil v dubnu 1943, kdy přišel zpět k 312. peruti. Jako dobrovolník se přihlásil do SSSR a tam také v únoru 1944 odplul. Stal se velitelem 1. perutě 1. čs. stíhacího pluku. Zúčastnil se s ním bojů v SNP a sestřelil další dva nepřátelské letouny (Ju 88 a Ju 87). V říjnu 1944 odletěl se zbytky jednotky do SSSR. V prosinci 1944 byl jmenován do funkce zástupce velitele 2. čs. stíhacího pluku a s ním zůstal až do konce války. Žije ve Slavičíně.

Stivar Josef

Podporučík letectva, Flying Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie a po její kapitulaci do Anglie. Po přeškolení byl v dubnu 1942 přidělen k 310. peruti, s níž se zúčastnil výpadů nad kontinent. Po ukončení operačního turnusu v červenci 1943 nastoupil jako ferry– pilot u 2. DF. Do akcí se vrátil v červenci 1944, kdy byl přidělen k 313. peruti. S ní bojoval až do konce války a v srpnu 1945 se s ní vrátil do osvobozené vlasti. Zemřel roku 1974 v Anglii.

Střihavka Jaromír

Podporučík letectva, Flight Lieutenant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Británii, ofenzivy nad okupovanou Evropou a invaze. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie. Přeškoloval se na letecké základně v Chartres a po francouzské kapitulaci odplul do Anglie. Po přeškolení byl v říjnu 1940 přidělen k 85. peruti a ještě týž měsíc přešel k 310. peruti. S ní se zúčastnil závěrečné fáze bitvy o Británii. V srpnu 1941 byl přeložen k 19. peruti a létal s ní na akce nad Evropou až do června 1942, kdy se vrátil k 310. peruti. V srpnu 1942 po absolvování operačního turnusu odešel na odpočinek. V únoru 1943 se k jednotce vrátil a zúčastnil se s ní invaze. V červenci 1944 ukončil druhý turnus a odešel na odpočinek. V květnu 1945, když se plánoval odlet čs. wingu do Československa, přišel k 313. peruti a s ní se v srpnu 1945 vrátil do vlasti. Žije v Anglii.

Šála Jaroslav

Rotmistr letectva, Warrant Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku z protektorátu se dostal do Francie a po její kapitulaci evakuoval do Anglie. Po přeškolení na britské letouny byl v srpnu 1941 přidělen k 310. peruti. Dne 29. ledna 1943 se nevrátil z doprovodu Bostonů při náletu na železniční viadukt v Morlaix ve Francii. Jeho Spitfire Mk.VB AB519 byl s největší pravděpodobností sestřelen Fw 190 od I/JG 2 a havaroval v moři severně od Morlaix. Tělo pilota nebylo nalezeno.

Škach Antonín

Štábní rotmistr letectva. Warrant Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou a invaze. Po svém útěku do Polska se dostal do Francie a po její kapitulaci do Anglie. Tam byl po přeškolení přidělen v červenci 1941 k 1. peruti. Setrval u ní pouze do září 1941, kdy přešel k 310. peruti. Účastnil se s ní řady akcí nad kontinentem a v červnu 1943 ukončil operační turnus. Létal pak jako ferry-pilot u 3. DF a do akcí se vrátil v únoru 1944. Byl přidělen k 310. peruti a s ní se zúčastnil invaze do Francie. V červenci 1944 byl přeložen k 310. peruti. Zahynul 3. září 1944 krátce po startu k doprovodu Halifaxů nad Soesterberg. Jeho Spitfire F Mk.IX MJ∙311 se zřejmě pro ztrátu kontroly nad řízením zřítil u St. Michael’s at Wade, asi 30 km od letiště North Weald. A. Škach byl pohřben na hřbitově Cheadle a Gatley.

Škarvada Zdeněk

Podporučík letectva. Warrant Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bojů v Polsku. Po útěku do Polska v létě 1939 se v červenci 1939 na poslední chvíli odhlásil z transportu do Francie a vstoupil do polského letectva. Působil nejdříve jako instruktor a po napadení Polska byl přidělen k improvizované jednotce Eskadra Cwiczebna Obserwatorów SPL Deblin, která na letounech RWD-8 a PWS-26 prováděla průzkumné a bitevní akce. Po porážce Polska přešel do SSSR. V červnu 1940 odtud odplul a v říjnu dorazil do Anglie. Po přeškolení byl v červenci 1941 přidělen k 310. peruti. Dne 4. února 1942 při hlídkovém letu v prostoru ostrovů Scilly byl zajat. Na jeho Spitfirů Mk.VB AD∙412 (NN-U) došlo k poruše motoru, pilot ho opustil padákem a z moře byl vyloven německou lodí. Přes letiště v Brestu a Morlaix putoval do průchozího tábora Dulag Luft ve Frankfurtu nad Mohanem, kde prodělal výslechy. Postupně pak prošel tábory Stalag VIIIB v Lamsdorfu (od března 1942); Stalag Luft III v Saganu (od května 1942), Stalag Luft I v Barthu (od října 1942), Stalag IVB v Mühlbergu (od listopadu 1943), Stalag Luft VI v Heidekrugu (od února 1944) a Stalag Luft IVB Gross Tychau (od července 1944). Před postupující frontou byli zajatci evakuováni a cestou byli 2. května 1945 osvobozeni spojeneckými vojsky. Z. Škarvada byl repatriován do Anglie a krátce poté se vrátil do osvobozené vlasti. Žije v Ostravě.

Špaček Otto

Podporučík letectva, Pilot Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Francii, ofenzivy nad okupovanou Evropou a invaze. Po svém útěku do Polska odplul do Francie. Tam se přeškoloval na letecké základně v Chartres. V březnu 1940 odjel na frontu. Byl přidělen ke Groupe de Chasse I/8, která bojovala na stíhačkách Bloch 152. Během francouzské kampaně sestřelil dva nepřátelské letouny (Do 17 a Bf 109). Po porážce Francie odplul do Anglie. Tam po přeškolení nastoupil v říjnu 1940 k 312. peruti, u níž setrval do dubna následujícího roku. Pak byl přeložen k 615. peruti, ale již v červnu odchází k 313. peruti. V březnu 1942 peruť opustil, ale v červenci se k ní vrátil a setrval u ní do konce svého operačního turnusu v červnu 1943. Létal pak jako ferry-pilot u 3. DF. V prosinci 1943 nastoupil ke svému druhému operačnímu turnusu a byl přidělen znovu k 313. peruti. S ní pak bojoval nad Evropou, zúčastnil se s ní invaze do Francie a v srpnu 1945 se v jejích řadách vrátil do osvobozené vlasti. Žije v Kanadě.

Štička František

Poručík letectva, Pilot Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitev o Francii a o Británii, ofenzivy nad okupovanou Evropou a Slovenského národního povstání. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie. Tam se přeškoloval na letecké základně v Chartres. V květnu 1940 odletěl na frontu. Byl přidělen ke Groupe de Chasse I/4, která bojovala na stíhačkách Curtiss Hawk 75. Po francouzské kapitulaci odletěl do severní Afriky a via Gibraltar se dostal do Anglie. Tam ho v říjnu 1940 přidělili k 32. peruti a v listopadu přešel k 258. peruti. V červnu 1941 byl přeložen k 312. peruti a spolu s ní se účastnil výpadů nad okupovanou Evropou. V srpnu 1941 přešel k 1. peruti. Po ukončení operačního turnusu v srpnu 1942 odešel na odpočinek. K jednotce se vrátil v lednu 1943 a účastnil se s ní dalších akcí nad kontinentem. Přihlásil se dobrovolně do SSSR a v únoru 1944 tam odplul. Stal se příslušníkem 1. čs. stíhacího pluku a zasáhl s ním do bojů v SNP, přičemž sestřelil jednoho Fw 190. Po ukončení povstání v říjnu 1944 odletěl na sovětskou stranu. V prosinci 1944 se stal velitelem perutě u 2. čs. stíhacího pluku a v jeho rámci zůstal až do konce války. Zemřel v osmdesátých letech v Anglii.

Tocauer Stanislav

Podporučík letectva, Warrant Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou a Slovenského národního povstání. Po svém útěku do Polska se dostal do Francie a po její kapitulaci do Anglie. Tam absolvoval výcvik a v únoru 1942 byl přidělen k 312. peruti. Podnikal s ní výpady nad okupovanou Evropou a operační turnus dokončil v květnu 1943. Létal pak jako ferry-pilot u 1. DF a do akcí se vrátil v listopadu 1943 jako pilot 310. perutě. Přihlásil se jako dobrovolník do SSSR, kam odplul v únoru 1944. Stal se příslušníkem 1. čs. stíhacího pluku a zasáhl s ním do bojů v SNP. Dne 11. října 1944 při přistání na Zolné jeho Lavočkin La-5FN č. 13 havaroval a pilot byl zraněn. Na konci povstání byl evakuován do SSSR. Pak byl přidělen jako instruktor k 2. čs. stíhacímu pluku a setrval s ním až do konce války. V roce 1969 zemřel v Praze.

Trejtnar František

Poručík letectva, Flight Lieutenant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou a invaze. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie a následně do cizinecké legie v severní Africe. Po vypuknutí války přešel k letectvu. Přeškoloval se na leteckých základnách v severní Africe a ve Francii, ale dříve než mohl odejít na frontu, Francie kapitulovala. Evakuoval do Anglie a tam byl po přeškolení přidělen v listopadu 1940 k 310. peruti. V březnu 1941 odešel jako testovací pilot k 48. MU, ale již v květnu se vrátil zpět. Zúčastnil se četných výpadů nad kontinentem, přičemž sestřelil jednoho Fw 190. V podvečer 23. června 1942 se poblíž své základny u Exeteru utkal s Fw 190A-3 (Wr.Nr. 313 oberleutnanta Armina Fabera od III/JG 2) a byl sestřelen. Ze svého Spitfira Mk.VB BL∙517 (NN-E) vyskočil padákem a byl zraněn. Téměř půl roku se léčil a v lednu 1943 přišel zpátky k peruti. Zúčastnil se s ní invaze a v červenci 1944 po dokončení operačního turnusu byl přidělen na odpočinek do čs. let. depa. V květnu 1945, když se plánoval odlet čs. wingu do Československa, byl přidělen k 313. peruti. S ní se v srpnu 1945 vrátil do vlasti. Zemřel v Brně roku 1987.

Vaculík František

Podporučík letectva, Flight Sergeant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou a Slovenského národního povstání. Po svém útěku do Polska v létě 1939 již nestihl transport do Francie a zůstal v Polsku. Po jeho porážce ustoupil do Rumunska a pak se dostal do Francie. Po francouzské kapitulaci evakuoval do Anglie. Po absolvování výcviku nastoupil koncem dubna 1942 k 312. peruti. Již 2. května 1942 však utrpěl zranění. Krátce po startu z letiště Fairwood Common se jeho Spitfire Mk.VB BL∙470 (DU-J) srazil se Spitfirem Mk.VB BL∙231 (DU-B) P/O J. Janeby a havaroval. Po dlouhém léčení byl v dubnu 1943 přidělen k 310. peruti a s ní se účastnil výpadů nad Evropou. Přihlásil se jako dobrovolník do SSSR, kam odplul v únoru 1944. Stal se příslušníkem 1. čs. stíhacího pluku a zasáhl s ním do bojů v SNP. Zahynul 20. září 1944 když jeho La-5FN č. 151 byl sestřelen nepřátelskou protiletadlovou obranou poblíž Pravence. Tam byl také pochován a po válce byly jeho ostatky převezeny do rodných Buchlovic.

Valoušek Ladislav

Poručík letectva, Warrant Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou a Slovenského národního povstání. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie a po její kapitulaci do Anglie. Po absolvování výcviku nastoupil v dubnu 1942 službu u 310. perutě. S ní podnikal akce nad okupovaným kontinentem a v srpnu 1943 po absolvování operačního turnusu odešel na odpočinek. Létal jako ferry-pilot u 2. DF. Přihlásil se jako dobrovolník do SSSR, kam odplul v únoru 1944. Stal se příslušníkem 1. čs. stíhacího pluku a zasáhl s ním do bojů v SNP. Po skončení povstání v říjnu 1944 odletěl na sovětskou stranu. V prosinci 1944 se stal instruktorem u 2. čs. stíhacího pluku a s ním setrval až do konce války. Žije ve Šternberku.

Vašátko Alois

Štábní kapitán letectva, Wing Commander RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitev o Francii a o Británii a ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku do Polska v červenci 1939 odplul do Francie. Po přeškolení v Chartres byl v květnu 1940 odeslán na frontu. Bojoval u slavné Groupe de Chasse I/5 na Curtissech Hawk 75. Ve francouzské kampani sestřelil 12 nepřátelských letounů (pět He 111, tři Hs 126, dva Bf 109 a po jednom Ju 87 a Ju 88). Tím se stal nejúspěšnějším čs. stíhačem v bitvě o Francii a současně zaujal páté místo na žebříčku stíhačů francouzské Armée de l’Air. Po francouzské kapitulaci odletěl do severní Afriky a odtud via Gibraltar připlul do Anglie. V září 1940 byl přidělen na Hurricany k právě zřízené 312. peruti. S ní se účastnil bitvy o Británii a podílel se i na jejím prvním sestřelu (Ju 88). V listopadu 1940 byl jmenován velitelem letky B a v červnu 1941 se stal velitelem 312. perutě. Vedl ji pak téměř rok a znovu se vyznamenal při výpadech nad území okupované Francie a Belgie. Od července 1941 se zasazoval o zřízení čs. stíhacího wingu a když tento v květnu 1942 vznikl, stal se jeho prvním velitelem. Zahynul 23. června 1942, když vedl wing zpět do Anglie po doprovodu Bostonů nad letiště Morlaix ve Francii. Poblíž mysu Start Point byl svaz napaden skupinou nepřátelských stíhaček a Vašátko se srazil s jednou z nich (byl to Fw 190A-3 Wr.Nr. 0330 „bílá 2“ pilotovaný unteroffizierem Wilhelmem Reuschlingem od 7/JG 2). Vašátkův Spitfire Mk.VB BM∙592 (AV) se zřítil do moře asi 10 km jižně od Start Pointu. Jeho tělo nebylo nalezeno.

Vendl Antonín

Poručík letectva, Flight Sergeant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník ofenzivy nad okupovanou Evropou, Slovenského národního povstání a bojů o Ostravsko. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie a po její kapitulaci do Anglie. Tam absolvoval přeškolení a v září 1941 byl přidělen k 501. peruti. S ní podnikal výpady nad kontinent a v červnu 1942 přešel k 313. peruti. V dubnu 1943 ukončil operační turnus a odešel na odpočinek. Létal pak jako ferry-pilot u 1. DF. Přihlásil se jako dobrovolník do SSSR, kam odplul v únoru 1944. Stal se příslušníkem 1. stíhacího pluhu a zasáhl s ním do bojů v SNP. Po ukončení povstání odletěl v říjnu 1944 na sovětskou stranu. Po reorganizaci pluku zůstal v jeho řadách a zúčastnil se s ním závěrečných bojů při osvobozování Československa. Žije v Praze.

Vindiš František

Poručík letectva, Flying Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Británii, ofenzivy nad okupovanou Evropou a invaze. Po svém útěku do Polska v létě 1939 odplul do Francie a následně do cizinecké legie v severní Africe. Po vypuknutí války byl zařazen k letectvu a po přeškolení byl v listopadu 1939 přidělen k Escadrille Regionale de Chasse 571 (později Groupe de Chasse III/4) létající ze severoafrických základen na letounech NiD.622 a Dewoitine 510. Po porážce Francie odplul do Anglie. Tam byl po přeškolení na Hurricany přidělen v říjnu 1940 k 310. peruti. Zúčastnil se s ní závěrečné fáze bitvy o Británii a v následujících letech výpadů nad okupovanou Evropou, přičemž sestřelil jednoho Ju 88. Po dokončení operačního turnusu odešel v prosinci 1942 na odpočinek. Po návratu do bojové služby byl v červnu 1943 opět přidělen k 310. peruti. Znovu se zúčastnil akcí nad Evropou a invaze do Francie, přičemž sestřelil jednoho Fw 190. Po absolvování druhého operačního turnusu v listopadu 1944 od jednotky odešel a až do konce války působil v mimooperační službě. V květnu 1945, když se plánoval odlet čs. wingu do Československa, byl přidělen k 313. peruti a s ní se v srpnu 1945 vrátil do vlasti. Žije v Anglii.

Vítek Zdeněk, MUDr.

Kapitán zdravotní služby, Squadron Leader RAF.

Příslušník čs. armády a letectva v zahraničí. Jako mladý lékař uprchl v roce 1940 přes Slovensko, Maďarsko, Jugoslávii a Střední východ do Francie. Tam se přihlásil do čs. zahraniční armády a sloužil jako lékař u pěších jednotek. Po francouzské kapitulaci evakuoval do Anglie a tam zastával funkci perutního lékaře u 310. peruti. Zemřel po válce v Brně.

Weber František

Major letectva. Wing Commander RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Británii a ofenzivy nad okupovanou Evropou. Uprchl z protektorátu v zimě 1939/1940 a přes Maďarsko, Balkán a Střední východ se dostal do Francie. Po její kapitulaci odplul do Anglie. Byl tam zpočátku přidělen k 310. peruti, ale již v srpnu 1940 odchází na přeškolení a v září 1940 je přidělen ke 145. peruti. S ní se zúčastnil bitvy o Británii. V prosinci 1940 se vrátil k 310. peruti jako velitel její letky B a v únoru 1941 se ujímá velení celé perutě. Dne 11. ledna 1942 při návratu z hlídky nad konvojem se jeho Spitfire Mk.VB AD∙378 srazil nad letištěm Perranporth se Spitfirem Mk.VB AD∙574 F/O B. Kimličky (vyvázl s lehkým zraněním). F. Weber utrpěl těžké zranění na hlavě a strávil dva měsíce v nemocnici. V dubnu 1942 předal velení F. Doležalovi a začal pracovat jako úředník IČL v Londýně. V roce 1943 absolvoval stáž u leteckých jednotek RAF na severoafrickém bojišti. Po příjezdu do Anglie byl v listopadu 1943 jmenován do funkce velitele 134. čs. Airfieldu. Setrval v ní do dubna 1944, kdy odešel na štáb ADGB a tam zůstal až do konce války. Žije v Praze.

Zaoral Vladimír

Nadporučík letectva, Flying Officer RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitev o Francii a o Británii a ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku do Polska v létě 1939 se dostal do Francie. Přeškoloval se v Chartres. Po zahájení nacistického západního tažení v květnu 1940 byl přidělen k jednotce místní obrany, která na letounech Morane 406 bránila Chartres a okolí. V polovině června 1940, když se fronta přiblížila k letišti, evakuoval se skupinou čs. letců na lodi do Anglie. Tam byl v červenci 1940 přidělen k právě zformované 310. peruti a s ní se zúčastnil bitvy o Británii. V říjnu 1940 byl odvelen k 501. peruti. Bojoval u ní pouhý týden a sestřelil jednoho Bf 109. Pak se vrátil zpět k 310. peruti. Zahynul 19. listopadu 1941 při cvičném útoku na kluzák poblíž letiště Dyce ve Skotsku. Jeho Spitfirů Mk.IIA P∙7837 v malé výšce vysadil motor a stroj se ve vývrtce zřítil k zemi 1,5 km severovýchodně od letiště. Pohřben na hřbitově v Dyce.

Zimprich Stanislav

Nadporučík letectva, Flight Lieutenant RAF.

Čs. stíhací pilot, účastník bitvy o Francii, bitvy o Británii a ofenzivy nad okupovanou Evropou. Po svém útěku do Polska na jaře 1939 odplul do Francie a posléze do severní Afriky, kde byl zařazen do cizinecké legie. Po vypuknutí války byl přeřazen k letectvu. Přeškolení absolvoval nejdříve na severoafrických základnách a poté v Chartres ve Francii. V květnu 1940 bojoval krátce v jednotce bránící Chartres a okolí a pak odešel na frontu. Byl přidělen ke Groupe de Chasse I/8 létající na stíhačkách Bloch 152. Po francouzské kapitulaci odplul do Anglie a tam byl v červenci 1940 zařazen k 310. peruti. S ní zasáhl do bitvy o Británii a sestřelil přitom jednoho Do 17. Zahynul 12. dubna 1942 při cvičném souboji poblíž letiště Perranporth v Cornwallu (letu se zúčastnil i L. Šrom). Jeho Spitfire Mk.VB BL∙497 se srazil se Spitfirem Mk.VB AD∙402 (NN-N) Sgt S. Halamy (který při pokusu o nouzové přistání s poškozeným strojem zahynul). S. Zimprich se snažil nouzově přistát na pláži, ale dosedl do moře asi 300 metrů od břehu u Droskyn Point, jeho stroj se okamžitě potopil a pilot utonul. Jeho tělo bylo nalezeno 14. července 1942 u Gombe Martinu východně od Infracombu v Bristolském zálivu, asi 120 km podél pobřeží severovýchodně od místa havárie. Byl pohřben na hřbitově v Heantonu.

DOSLOV

Osudy válečného pilota Leopolda Šroma, které byly doposud publikovány, se vždy vztahovaly pouze k jeho účasti na bojích na východní frontě. Příběh, který jsme právě dočetli, nám však ukazuje jeho cestu od opuštění okupovaného Československa až po účast v bojích za ostravské operace.

Polda, jak ho běžně nazývali jeho kamarádi a spolubojovníci na všech letištích, se narodil 8. září 1917 v Chrlicích, ve vesnici, která je dnes součástí Brna. Po absolvování obecné školy, měšťanky a odborné elektrotechnické školy byl necelý měsíc před svými dvacátými narozeninami odveden a 1. října 1937 prezentován u Leteckého pluku č. 5 v Brně. Po ukončení základního polního výcviku byl v polovině prosince přijat do poddůstojnické a pilotní školy u téhož pluku. Za čtyři měsíce byl povýšen do hodnosti svobodníka a koncem května 1938 zařazen do stíhací školy Leteckého pluku č. 4 v Praze. Po dalších čtyřech měsících intenzivního výcviku byl připravován během října a listopadu v bojové letecké škole VLU v Prostějově.

Od prosince 1938 až do 20. března 1939 působil u 45. letky Leteckého pluku č. 3 na letišti ve Spišské Nové Vsi. Následujícího dne byl však demobilizován a propuštěn z činné služby.

Jen necelé tři měsíce dokázal nečinně přihlížet nacistické okupaci našich zemí. Rozhodl se jako stovky jiných a v noci ze 14. na 15. června odešel za hranice protektorátu. Připojil se ke skupině letců, která byla prezentována v Krakově. Po nedlouhém pobytu v táboře v Malých Bronowicích pak ještě před pádem Polska odplul lodí přes Dánsko do Francie, kde byl nucen vstoupit do cizinecké legie.

Krátkou dobu sloužil v alžírském Oranu a v Blidě, avšak již koncem listopadu se vrátil zpět do Francie. Byl zařazen mezi naše piloty, kteří se připravovali ve stíhací škole v Chartres. Po vojenském i politickém zhroucení Francie v červnu 1940, kdy během tří týdnů vystřídal bojovou leteckou školu v Bourges a v La Rochelle, odplul do Velké Británie.

Z přístavu Plymouth se Šrom dostal do československého leteckého depa v Cosfordu. 1. září 1940 byl povýšen do hodnosti četaře a v průběhu dalších dvou měsíců absolvoval bojovou přípravu v letecké škole střemhlavého bombardování v Bensonu a stíhací školu v Sutton Bridge.

Od listopadu 1940 začal pro Leopolda Šroma vlastní boj. Byl přidělen k 245. britské stíhací peruti jako denní a noční stíhací operační pilot. Zde se učil vítězit i prohrávat, teprve zde vedl skutečnou válku s Němci.

Od července 1941 působil u 310. československé stíhací perutě v Martlesham Heathu, a to až do července následujícího roku, kdy byl přemístěn jako instruktor do operační výcvikové školy. Mezitím byl 7. března 1942 povýšen do hodnosti rotného.

Jako instruktor byl zařazen jen do ledna 1943, poté se vrátil zpět k 310. peruti do Exeteru. 1. března 1943 byl povýšen na rotmistra a za necelý rok nato, 1. února 1944, byl jmenován do nejnižší důstojnické hodnosti – podporučíka.

K tomuto datu ukončil svou bojovou činnost ve Velké Británii a přesunul se k prvnímu československému leteckému útvaru vytvořenému v Sovětském svazu. Anabáze přesunu nově vytvořené perutě je dostatečně známá, podobně jako vzpomínky přímých účastníků o přípravách perutě k bojovému nasazení na východní frontě.

Leopold Šrom je po návratu ze Slovenska povýšen k 1. listopadu 1944 do hodnosti poručíka a jako velitel 2. perutě se účastní bojů o přístupy na Moravu. Po skončení války, v červenci 1945, je povýšen na nadporučíka.

Sledovat osudy stíhacího pilota Leopolda Šroma znamená také sledovat jeho hlavní válečná vyznamenání. Čtyřikrát byl dekorován Československým válečným křížem 1939, jednou Řádem Slovenského národního povstání I. stupně, třikrát medailí Za chrabrost před nepřítelem a dvakrát Československou vojenskou pamětní medailí. Dále dostal československou vojenskou medaili Za zásluhy, anglické War Medal a Defence Medal, sovětskou medaili Za vítězství nad Německem a další.

Po válce byl ke dni 1. srpna 1945 převelen k letecké peruti ve Kbelích, z níž byl vytvořen do září 1945 1. letecký pluk. V reorganizačním pohybu prvních poválečných měsíců a let byl Šrom přemísťován k různým útvarům, až byl nakonec vybrán pro své schopnosti jako zkušební pilot a přeřazen k Výzkumnému leteckému ústavu. V jeho rámci zalétával nové typy letounů a podílel se na programu zkoušek proudových letounů Messerschmitt Me 262. Ještě dnes líčí pamětníci se zápalem, jak probíhaly simulované vzdušné souboje spitfira s lavočkou a lavočky s Messerschmittem Bf 109, ze kterých vycházel jako vítěz vždy pilot lavočky – Polda Šrom.

Bezprostředně po únorovém převratu je přetváření státního aparátu realizováno propouštěním těch osob, které nevyhovují komunistické diktatuře. Při hodnocení postojů velitelského sboru v armádě už nejsou za kritéria brány zásluhy z předchozího období – odboj proti fašismu, ale za rozhodující je považována „věrnost dělnické třídě a pracujícímu lidu“. A protože většina letců pocházela ze západní fronty, byla komunistickou propagandou a státní mašinérií označena za „nepřítele lidu“, za „přisluhovače imperialismu“ a jako s takovými je s nimi také zacházeno. Část letců na to reaguje včas a znovu opouští svou rodnou vlast, za jejíž svobodu nasazovali dlouhých šest let životy. I někteří spolubojovníci L. Šroma opouštějí republiku a Polda dostává nabídku, aby se k jedné takové skupině připojil. Odmítá však a zůstává na svém místě. Ciziny si užil dost za války, když bojoval za osvobození republiky. Nemá důvod, proč by odcházel.

Přesto však byl Leopold Šrom na podzim zatčen a obviněn ze spoluúčasti na přípravě nedovoleného opuštění republiky. Je to absurdní obvinění, leč v té době běžné. Po několika týdnech byl kapitán Šrom propuštěn na svobodu. K útvaru se však vrátil jen nakrátko, za knipl už však nesměl. Na jaře 1949, kdy byla zahájena tzv. „druhá etapa očisty velitelského sboru“, byl z armády propuštěn pro „ztrátu politické důvěry“.

Práce se Polda nikdy nebál a nelekl se jí ani teď, když nastoupil jako elektromechanik do žižkovské Tesly. Tam po nějaké době poznali, že zamlklý dlouhán je opravdu odborník a chtěli ho udělat mistrem. Ale to nebylo možné, byl přece nespolehlivý… Polda však nezatrpkl a poctivou prací dále dokazoval svůj životní postoj.

Až roku 1964, kdy se začaly napravovat chyby konce čtyřicátých a padesátých let, byl Polda náhle povýšen do hodnosti majora. Z rukou ministra převzal Řád Rudé hvězdy a byl mu udělen čestný titul Zasloužilý vojenský letec ČSSR. Tehdy také využil nabídku ČSA rehabilitovaným letcům a odchází pracovat do Státní letecké inspekce.

Tato práce mu však nevyhovovala. Chtěl opět létat. A tak bere soukromé hodiny a po večerech dře letecké předpisy. Od konce války se hodně změnilo a na dopravního pilota jsou jiné nároky než na pilota stíhačky. Pevná vůle však nakonec zvítězila a Polda se stal dopravním pilotem. Létá jako druhý pilot na letounu Iljušin Il-14. Nestěžuje si, hlavně že může nahoru. Nejprve poznává vnitrostátní linky, později létá i do ciziny. Kdoví, třeba nepotrvá dlouho a sám se stane kapitánem letadla.

Pak však přišla tragická náhoda. Kolikati se ve válce vyhnul, až ho postihla teď, 17. října 1968. Ten den vlastně už neměl letět. Vrátil se z cesty a chystal se domů. Najednou však přichází rozkaz, že jeho posádka musí provést ještě mimořádný let do Bratislavy. Polda proto volá manželce, že se vrátí až v noci, aby si nedělala starosti. Netuší, že to bude jeho poslední let. Po startu došlo k selhání motoru a dopravní iljušin se nedaleko od Kladna zřítil. Celá posádka i cestující zahynuli…

Když skončila druhá světová válka, bylo Leopoldu Šromovi necelých dvacet osm let. Šest let předtím, ve dvaadvaceti, se rozhodl, ve dvaadvaceti byl zdravý muž, který věděl, kam patří a proti komu a proč jde bojovat. Dnes už si na něho vzpomenou jen jeho nejbližší a jeho spolubojovníci, kteří chovají ve svých srdcích křehké vzpomínky.

Tato kniha chce přiblížit jednoho ze statečných bojovníků proti fašismu dnešní generaci. Ukazuje, že v archívech, v soukromých sbírkách i ve vzpomínkách přímých účastníků války je ještě mnoho neznámého z naší nedávné historie. Stále je však naše historiografie mnoho dlužna těm, kteří již vzpomínat nemohou. Je však potěšitelné, že do popředí vystupuje nová generace historiků či zapálených amatérů-nadšenců, schopných ukázat přesnými, mnohdy netradičními pohledy životní osudy československých válečných letců.

pplk. Miroslav Lorenc

VZDUŠNÁ VÍTĚZSTVÍ DOBYTÁ PŘÍSLUŠNÍKY 310. ČESKOSLOVENSKÉ STÍHACÍ PERUTĚ RAF V LETECH 1940-1944

* DATUM | * PILOT | * LETOUN | * TYP NEPŘÁTELSKÉHO LETOUNU | * MÍSTO
26.8. 1940 | S/Ldr G. D. M. Blackwood | Hurricane I P3887 (NN-P) | sestřel 1x Do 17 | sv. od Chelmsforthu
26.8. 1940 | P/O E. Fechtner | Hurricane I P3I42 (NN-M) | sestřel 1x Bf 110 | Chelmsforth
26.8. 1940 | Sgt E. Prchal | Hurricane I P3I57 | sestřel 1x Do 17 | jižně od Hornchurchu
31.8. 1940 | S/Ldr A. Hess | Hurricane I R4085 (NN-A) | sestřel 1x Bf 109 | jižně od Hornchurchu
31.8. 1940 | S/Ldr. A. Hess | Hurricane I R4085 (NN-A) | sestřel 1x Do 17 | jižně od Hornchurchu
31.8. 1940 | P/O E. Fechtner | Hurricane I P3889 (NN-S) | sestřel 1x Do 17 | 16 km sv. od Londýna
31.8. 1940 | P/O S. Zimprich | Hurricane I P3156 | pravděpodobný sestřel 1x Bf 109 | 16 km sv. od Londýna
31.8. 1940 | F/Lt J. J. Jeffries | Hurricane I R4089 (NN-R) | sestřel 1x Do 17 | jižně od Hornchurchu
31.8. 1940 | F/Lt G. L. Sinclair | Hurricane I R4084 | sestřel 1x Do 17 | jižně od Hornchurchu
31.8. 1940 | F/Lt J. Malý | Hurricane I V6621 | sestřel 1x Bf 109 | 16 km sv. od Londýna
3.9. 1940 | P/O E. Fechtner | Hurricane I P3056 (NN-C) | sestřel 1x Bf 110 | 16 km jv. od North Wcaldu
3.9. 1940 | Sgt B. Fürst | Hurricane I V6556 (NN-E) | sestřel 1x Bf 110 | North VVcald
3.9. 1940 | Sgt J. Koukal | Hurricane I P3148 (NN-N) | sestřel 1x Bf 110 | North Weald
3.9. 1940 | F/Lt G. L. Sinclair | Hurricane I P3143 (NN-D) | sestřel 1x Bf 110 | North Weald
3.9. 1940 | F/Lt G. L. Sinclair | Hurricane I P3143 (NN-D) | sestřel 1x Do 17 | North Weald
3.9. 1940 | F/Lt J. J. Jeffries | Hurricane I P3142 (NN-M) | sestřel 1x Bf 110 | North Weald
3.9. 1940 | F/Lt J. Malý | Hurricane I V7436 (NN-H) | pravděpodobný sestřel 1x Bf 110 | North Weald
3.9. 1940 | Sgt J. Komínek | Hurricane I R4085 (NN-A) | pravděpodobný sestřel 1x Do 17 | North Weald
7.9. 1940 | P/O V. Göth | Hurricane I V6643 (NN-Y) | sestřel 2x Bf 110 | ústí Temže
7.9. 1940 | F/Lt J. J. Jeffries | Hurricane I R4089 (NN-R) | poškozen 1x Bf 110 | ústí Temže
7.9. 1940 | P/O S. Janouch | Hurricane I V6556 (NN-E) | sestřel 1x Bf 110 | Grays Thurock
7.9. 1940 | Sgt B. Fürst | Hurricane I P3143 (NN-D) | sestřel 1x Bf 109 | Canterbury
7.9. 1940 | Sgt B. Fürst | Hurricane I P3143 (NN-D) | pravděpodobný sestřel 1x Bf 110 | ústí Temže
7.9. 1940 | F/O J. E. Boulton | Hurricane I P3888 | sestřel 1x He 111 | Goodwind Sands
7.9. 1940 | P/O S. Zimprich | Hurricane I R4087 (NN-X) | pravděpodobný sestřel 2x Bf 110 | ústí Temže
7.9. 1940 | Sgt K. Šeda | Hurricane I V6642 (NN-F) | poškozen 1x Bf 110 | ústí Temže
7.9. 1940 | P/O E. Fechtner | Hurricane I P3I42 (NN-M) | poškozen 1x Bf 110 | ústí Temže
7.9. 1940 | F/Lt G. L. Sinclair | Hurricane I R4048 | poškozen 1x Bf 110 | ústí Temže
7.9. 1940 | Sgt J. Koukal | Hurricane I V7437 | sestřel 1x Bf 110 | Southend
9.9. 1940 | F/O J. E. Boulton | Hurricane I V7412 (NN-P) | sestřel 1x He 111 | Catcrham
9.9. 1940 | P/O S. Fejfar | Hurricane I P3143 (NN-D) | sestřel 1x Bf 110 | Croydon
9.9. 1940 | P/O V. Bergman | Hurricane I V7405 (NN-G) | sestřel 1x Bf 110 | Croydon
9.9. 1940 | P/O S. Zimprich | Hurricane I V7304 (NN-O) | poškozen 1x Bf 110 | jv. od Londýna
9.9. 1940 | P/O S. Zimprich | Hurricane I V7304 (NN-O) | sestřel 1x Do 17 | Westerham
9.9. 1940 | F/Lt F. Rypl | Hurricane I P3142 (NN-M) | pravděpodobný sestřel 1x Bf 109 | jižně od Londýna
9.9. 1940 | Sgt J. Hubáček | Hurricane I R4087 (NN-X) | pravděpodobný sestřel 1x Bf 110 | jz. od Londýna
9.9. 1940 | Sgt J. Řechka | Hurricane I P27I5 (NN-S) | pravděpodobný sestřel 1x Bf 110 | jv. od Londýna
15.9. 1940 | F/Lt J. J. Jeffries | Hurricane I R4089 (NN-R) | sestřel 1/2 Do 17 | Kingston-on-Thames
15.9. 1940 | F/Lt J. J. Jeffries | Hurricane I R4089 (NN-R) | sestřel 1x Do 17 | Kingston-on-Thames
15.9. 1940 | Sgt J. Hubáček | Hurricane I R4087 (NN-X) | sestřel 1/2 Do 17 | Kingston-on-Thames
15.9. 1940 | Sgt J. Kaucký | Hurricane I P3621 (NN-U) | sestřel 1/2 Do 17 | Kingston-on-Thames
15.9. 1940 | Sgt R. Půda | Hurricane I V6619 (NN-V) | sestřel 1/2 Do 17 | Kingston-on-Thames
15.9. 1940 | Sgt J. Komínek | Hurricane I V7304 (NN-O) | sestřel 1x Do 17 | Turnbridge Wells
15.9. 1940 | P/O S. Fejfar | Hurricane I V6608 (NN-B) | sestřel 1x Do 17 | východně od Londýna
15.9. 1940 | Sgt B. Fürst | Hurricane I P3143 (NN-D) | sestřel 1x He 111 | Londýn
15.9. 1940 | F/Lt J. J. Jeffries | Hurricane I R4089 (NN-R) | sestřel 1x Do 17 | východně od Londýna
15.9. 1940 | Sgt J. Řechka | Hurricane I P27I5 (NN-S) | sestřel 1/2 He 111 | Foulness
15.9. 1940 | Sgt E. Prchal | Hurricane I V6556 (NN-E) | sestřel 1/2 He 111 | Foulness
15.9. 1940 | Sgt J. Kaucký | Hurricane I P3621 (NN-U | sestřel 1/2 Do 17 | východně od Londýna
15.9. 1940 | S/Ldr A. Hess | Hurricane I R4085 (NN-A) | poškozen 1x Bf 109 | východně od Londýna
18.9. 1940 | P/O S. Janouch | Hurricane I V6556 (NN-E) | sestřel 1/2 Do 17 | východně od Londýna
18.9. 1940 | P/O S. Fejfar | Hurricane I V6579 (NN-J) | sestřel 1/2 Do 17 | východně od Londýna
18.9. 1940 | P/O V. Bergman | Hurricane I V6608 (NN-B) | sestřel 1x Do 17 | ústí Temže
18.9. 1940 | F/Lt J. J. Jeffries | Hurricane I R4089 (NN-R) | sestřel 1x Do 17 | ústí Temže
18.9. 1940 | Sgt R. Půda | Hurricane I P3889 (NN-S) | sestřel 1/2 Do 17 | Stanford-le-Hope
18.9. 1940 | Sgt M. Jiroudek | Hurricane I V6642 (NN-F) | sestřel 1/2 Do 17 | Stanford-le-Hope
18.9. 1940 | P/O E. Fechtner | Hurricane I P8809 (NN-T) | sestřel 1x Do 17 | ústí Temže
18.9. 1940 | Sgt E. Prchal | Hurricane I P3I43 (NN-D) | sestřel 1x Do 17 | Stanford-le-Hope
18.9. 1940 | P/O S. Zimprich | Hurricane I P3621 (NN-U) | pravděpodobný sestřel 1x Do 17 | ústí Temže
27.9. 1940 | Sgt J. Komínek | Hurricane I P3889 (NN-S) | sestřel 1x Bf 109 | 8 km jz. od Doveru
27.9. 1940 | P/O E. Fechtner | Hurricane I P2715 (NN-S) | pravděpodobný sestřel 1x Do 17 | jv. od Londýna
28.10. 1940 | S/Ldr G. D. M. Blackwood | Hurricane I V6579 (NN-J) | poškozen 1/3 Ju 88 | 8 km jz. od Duxfordu
28.10. 1940 | F/Lt J. Malý | Hurricane I V7436 (NN-H) | poškozen 1/3 Ju 88 | 8 km jz.od Duxfordu
28.10. 1940 | P/O V. Bergman | Hurricane I P3I43 (NN-D) | poškozen 1/3 Ju 88 | 8 km jz. od Duxfordu
27.3. 1941 | S/Ldr J. J. Latimer | Hurricane IIA Z2693 | poškozen 1/2 Ju 88 | 30 km jižně od Great Yarmouthu
27.3. 1941 | P/O B. Kimlička | Hurricane IIA Z2770 (NN-J) | poškozen 1/2 Ju 88 | 30 km jižnč od Great Yarmouthu
19.4. 1941 | S/Ldr J. J. Latimer | Hurricane IIA Z2693 | pravděpodobný sestřel 1x Ju 88 | Coventry
15.5. 1941 | S/Ldr J. J. Latimer | Hurricane IIA (NN-R) | sestřel 1/2 Do 17 | North Foreland
15.5. 1941 | F/Lt P. B. G. Davies | Hurricane IIA Z2766 | sestřel 1/2 Do 17 | North Foreland
13.8. 1941 | F/O V. Bergman | Hurricane IIA Z3400 | pravděpodobný sestřel 1x Ju 88 | 9 km ssv. od Aberdeenu
4.2. 1942 | F/Lt F. Burda | Spitfire VB AB257 (NN-V) | poškozen 1/4 Ju 88 | 65 km jz. od ostrova Scilly
4.2. 1942 | F/Lt E. Foit | Spitfire VB AD325 (NN-W) | poškozen 1/4 Ju 88 | 65 km jz. od ostrova Scilly
4.2. 1942 | F/Sgt L. Šrom | Spitfire VB AD423 (NN-Q) | poškozen 1/4 Ju 88 | 65 km jz. od ostrova Scilly
4.2. 1942 | Sgt F. Vindiš | Spitfire VB AD4ft2 (NN-T) | poškozen 1/4 Ju 88 | 65 km jz. od ostrova Scilly
28.4. 1942 | F/Lt E. Foit | Spiftire VB BL591 (NN-M) | sestřel 1/2 Ju 88 | 24 km sz. od Trevose Headu
28.4. 1942 | Sgt F. Vindiš | Spitfire VB BM258 (NN-N) | sestřel 1/2 Ju 88 | 24 km sz. od Trevose Hcadu
5.6. 1942 | S/Ldr F. Doležal | Spitfire VB AD338 | poškozen 1x Fw 190 | západně od ostrova Batz
5.6. 1942 | F/Lt E. Foit | Spitfire VB BL591 (NN-M) | poškozen 1x Fw 190 | západně od ostrova Batz
5.6. 1942 | F/Sgt F. Trejtnar | Spitfire VB AD382 (NN-J) | poškozen 1x Fw 190 | západně od ostrova Batz
5.6. 1942 | F/Lt V. Bergman | Spitfire VB BL265 (NN-L) | poškozen 1x Fw 190 | západně od ostrova Batz
5.6. 1942 | F/Sgt M. Petr | Spitfire VB BM582 | poškozen 1x Fw 190 | západně od ostrova Batz
10.6. 1942 | F/Sgt F. Trejtnar | Spitfire VB AD382 (NN-J) | sestřel 1x Fw 190 | severně od Lannionu
10.6. 1942 | F/Sgt F. Trejtnar | Spitfire VB AD382 (NN-J) | poškozen 1x Fw 190 | severně od Lannionu
10.6. 1942 | F/Sgt L. Šrom | Spitfire VB BL495 (NN-U) | sestřel 1x Fw 190 | severně od Lannionu
10.6. 1942 | F/Sgt M. Petr | Spitfire VB AD33I (NN-G) | sestřel 1x Fw 190 | severně od Lannionu
10.6. 1942 | Sgt K. Janata | Spitfire VB AD365 (NN-A) | pravděpodobný sestřel 1x Fw 190 | severně od Lannionu
10.6. 1942 | F/Sgt L. Šrom | Spitfire VB BL495 (NN-U) | poškozen 1/3 Ju 88 | 32 km východně od Berry Headu
16.6. 1942 | F/Sgt F. Mlejnecký | Spitfire VB AR343 | poškozen 1/3 Ju 88 | 32 km východně od Berry Headu
16.6. 1942 | Sgt K. Janata | Spitfire VB R6770 (NN-D) | poškozen 1/3 Ju 88 | 32 km východně od Berry Headu
23.6. 1942 | F/Lt E. Foit | Spitfire VB AD542 (NN-W) | sestřel 1 Fw 190 | sv. od ostrova Batz
12.7. 1942 | F/Sgt L. Šrom | Spitfire VB BL495 (NN-U) | sestřel 1/2 Ju 88 | 88 km jižně od St. Pointu
12.7. 1942 | Sgt K. Pernica | Spitfire VB BL579 | sestřel 1/2 Ju 88 | 88 km jižně od St. Pointu
19.8. 1942 | F/Lt E. Foit | Spitfire VC AR498 (NN-W) | poškozeny 3x Do 217 | Dieppe
19.8. 1942 | S/Ldr F. Doležal | Spitfire VB EP452 (NN-D) | pravděpodobný sestřel 1x Do 217 | Dieppe
19.8. 1942 | S/Ldr F. Doležal | Spitfire VB EP452 (NN-D) | poškozen 1x Fw 190 | Dieppe
19.8. 1942 | F/O J. Hartman | Spitfire VB EP572 (NN-Z) | poškozen 1x Bf 110 | Dieppe
19.8. 1942 | Sgt A. Škach | Spitfire VB EP637 (NN-K) | poškozen 1x Fw 190 | Dieppe
19.8. 1942 | F/Lt V. Chocholín | Spitfire VC AR503 (NN-Q) | poškozen 1x Do 217 | Dieppe
19.8. 1942 | Sgt V. Popelka | Spitfire VB EP453 | pravděpodobný sestřel 1x Do 217 | Dieppe
19.8. 1942 | Sgt V. Popelka | Spitfire VC EP453 | poškozen 1x Ju 88 | Dieppe
19.8. 1942 | Sgt J. Stivar | Spitfire VB EP287 (NN-X) | poškozen 1x Do 217 | Dieppe
19.8. 1942 | W/O A. Fornůsek | Spitfire VC AR499 (NN-U) | poškozen 1x Do 217 | Dieppe
19.8. 1942 | F/Lt B. Kimlička | Spitfire VB EP464 (NN-E) | poškozen 1x Do 217 | Dieppe
19.8. 1942 | P/O J. Doučila | Spitfire VC AR495 (NN-J) | poškozen 1x Do 217 | Dieppe
19.8. 1942 | Sgt K. Pernica | Spitfire VC EP461 | pravděpodobný sestřel 1x Do 217 | Dieppe
28.8. 1942 | S/Ldr F. Doležal | Spitfire VC AR495 (NN-J) | sestřel 1/2 Bf 109 | 9 km jižně od Exmouthu
7.9. 1942 | W/O A. Fornůsek | Spitfire VB EP287 (NN-X) | poškozen 1x Do 217 | 8 km zjz. od ostrova Guernsey
29.1. 1943 | S/Ldr E. Foit | Spitfire VC AR498 (NN-W) | sestřel 1x Fw 190 | severně od Morlaixu
29.1. 1943 | F/Sgt V. Popelka | Spitfire VC AR52I (NN-G) | sestřel 1x Fw 190 | severně od Morlaixu
29.1. 1943 | F/Lt V. Chocholín | Spitfire VB EP347 (NN-J) | pravděpodobný sestřel 1x Fw 190 | severně od Morlaixu
29.1. 1943 | F/Lt V. Chocholín | Spitfire VB EP347 (NN-J) | poškozen 1x Fw 190 | severně od Morlaixu
29.1. 1943 | F/Lt H. Hrbáček | Spitfire VB EP287 (NN-X) | poškozen 1x Fw 190 | severně od Morlaixu
24.6. 1943 | F/O K. Zouhar | Spitfire VC EE768 | poškozen 1x Fw 190 | Guipavas
24.6. 1943 | Sgt A. Svěcený | Spitfire VB BM121 | poškozen 1x Fw 190 | Guipavas
24.9. 1943 | F/Lt V. Chocholín | Spitfire VC AR335 | sestřel 1/2 Bf 110 | 7 km východně od Brestu
24.9. 1943 | F/O S. Mašek | Spitfire VB EP250 (NN-P) | sestřel 1/2 Bf 110 | 7 km východně od Brestu
27.9. 1943 | F/Lt K. Drbohlav | Spitfire VB EP250 (NN-P) | pravděpodobný sestřel 1x Fw 190 | západně od Beauvaisu
8.6. 1944 | F/O O. Smik | Spitfire LF.IXC MJ29I (NN-N) | sestřel 1x Fw 190 | Lissieux
17.6. 1944 | F/O O. Smik | Spitlire LF.IXC MJ291 (NN-N) | sestřel 1 a 1/2 Fw 190 | Caen
17.6. 1944 | F/O F. Vindiš | Spitfire LF.IXC NH425 | sestřel 1/2 Fw 190 | Caen
8.7. 1944 | F/O O. Smik | Spitfire F.IX EN527 | sestřel 3x V-1 | Ashford, severně od Battle a Tenderden
9.7. 1944 | F/O J. Pípa | Spitfire F.IX NH692 | sestřel 1x V-1 | 5 km východně od Folkestonu
8.8. 1944 | F/O S. Mašek | Spitfire VB AR441 | sestřel 1/2 Do 217 | 8 km východně od Nijmegenu
8.8. 1944 | Sgt A. Elbogen | Spitfire VB EN899 | sestřel 1/2 Do 217 | 8 km východně od Nijmegenu

VZDUŠNÁ VÍTĚZSTVÍ DOBYTÁ PŘÍSLUŠNÍKY 1. ČESKOSLOVENSKÉHO SAMOSTATNÉHO STÍHACÍHO LETECKÉHO PLUKU V LETECH 1944-1945

* DATUM | * PILOT | * LETOUN | * TYP NEPŘÁTELSKÉHO LETOUNU | * MÍSTO
19.9. 1944 | ppor. F. Kruťa | La-5FN (č. 71) | poškozen 1x Bf 110 | jv. od Prievidzy
19.9. 1944 | npor. J. Stehlík | La-5FN (č. 12) | sestřel 1x Ju 88 | sv. od Zemianskych Kostoľan
19.9. 1944 | ppor. J. Skopal | La-5FN (č. 12) | sestřel 1x Fi 156 | Prievidza
19.9. 1944 | ppor. L. Šrom | La-5FN (č. 17) | sestřel 1x Fi 156 | Prievidza
19.9. 1944 | ? | La-5FN | sestřel 1x Fi 156 | Prievidza
7.10. 1944 | npor. J. Stehlík | La-5FN (č. 39) | sestřel 1/2 Ju 87 | Hronská Breznica
7.10. 1944 | ppor. P. Kocfelda | La-5FN (č. 13) | sestřel 1/2 Ju 87 | Hronská Breznica
8.10. 1944 | ppor. L. Šrom | La-5FN (č. 13) | sestřel 1/2 Fw 189 | Jalná – Svätý Kríž
8.10. 1944 | ppor. S. Hlučka | La-5FN (č. 24) | sestřel 1/2 Fw 189 | Jalná – Svätý Kríž
12.10. 1944 | ppor. L. Šrom | La-5FN (č. 19) | pravděpodobný sestřel 1x Bf 109 | jižně od Zolné
12.10. 1944 | ppor. S. Hlučka | La-5FN (č. 39) | poškozen 1x Bf 109 | jižně od Zolné
12.10. 1944 | ppor. L. Šrom | La-5FN (č. 17) | sestřel 1x Bf 109 | sz. od Topoľčianok
12.10. 1944 | ppor. P. Kocfelda | La-5FN (č. 39) | sestřel 1x Bf 109 | sz. od Topoľčianok
13.10. 1944 | ppor. F. Štička | La-5FN (č. 12) | poškozen 1x Bf 109 | Kremnica
18.10. 1944 | ppor. S. Hlučka | La-5FN (č. 24) | sestřel 1x Fw 190 | Tri Duby
18.10. 1944 | ppor. F. Štička | La-5FN (č. 23) | sestřel 1x Fw 190 | Tri Duby
18.10. 1944 | ppor. F. Štička | La-5FN (č. 23) | poškozen 1x Fw 190 | Tri Duby
18.10. 1944 | npor. F. Chábera | La-5FN (č. 99) | pravděpodobný sestřel 1x Ju 88 | jz. od Banské Štiavnice
18.10. 1944 | rtm. L. Dobrovodský | La-5FN (č. 12) | poškozen 1x Ju 88 | Jalná
18.10. 1944 | rtm. L. Dobrovodský | La-5FN (č. 12) | sestřel 1x Fw 189 | Liptovská Osada
18.10. 1944 | rtm. L. Dobrovodský | La-5FN (č. 12) | poškozen 1x Fw 189 | sz. od Banské Bystrice
18.10. 1944 | ppor. L. Šrom | La-5FN (č. 17) | pravděpodobný sestřel 1x Ju 87 | severně od Banské Bystrice
18.10. 1944 | ppor. L. Šrom | La-5FN (č. 17) | sestřel 1x Bf 109 | východně od Handlové
15.4. 1945 | rt. O. Kostík | La-5FN | poškozen 1x Fw 190 | Olza
17.4. 1945 | kpt. L. Koza | La-5FN | poškozen 1x Bf 109 | Bohumín

SROVNÁVACÍ TABULKA HODNOSTÍ

* FRANCOUZSKÉ | * ČESKOSLOVENSKÉ | * BRITSKÉ (KRÁLOVSKÉ LETECTVO)
soldat (Sol) | vojín (voj.) | Aircraftman No 2 Class (AC 2)
soldat de 1-ére classe (Sol/1) | – | Aircraftman No 1 Class (AC 1)
– | svobodník (svob.) | Leading Aircraftman (LAC)
caporal (Cap) | desátník (des.) | Caporal (Cpl)
caporal-chef (Cap/Cf) | – | –
sergent (St) | četař (čet.) | Sergeant (Sgt)
sergent de carrière (St/Car) | – | –
sergent-chef (St/Cf) | rotný (rtn.) | Flight Sergeant (F/Sgt)
sergent-major (St/Maj) | – | –
adjutant (Adjt) | rotmistr (rtm.) | Warrant Officer (W/O)
– | štábní rotmistr (šrtm.) | –
adjutant-chef (Adjt/Cf) | praporčík (prap.) | –
– | štábní praporčík (šprap.) | –
aspirant (Asp) | – | –
sous-lieutenant (S/Lt) | podporučík (ppor.) | Pilot Officer (P/O)
lieutenant (Lt) | poručík (por.) | Flying Officer (F/O)
– | nadporučík (npor.) | –
capitaine (Cne) | kapitán (kpt.) | Flight Lieutenant (F/Lt)
– | štábní kapitán (škpt.) | –
commandant (Cdt) | major (mjr.) | Squadron Leader (S/Ldr)
lieutenant-colonel (Lt/Col) | podplukovník (pplk.) | Wing Commander (W/Cdr)
colonel (Col) | plukovník (plk.) | Group Captain (G/Cpt)
général brigade | brigádní generál (brig. gen.)brigádní generál (brig. gen.) | Air Commodore (A/Com)Air Commodore (A/Com)
général de division | divizní generál (div. gen.)divizní generál (div. gen.) | Air Vice Marshall (A/V/M)Air Vice Marshall (A/V/M)
général de corps d’armée | – | Air Marshall (A/M)
général d’armée | armádní generál (arm. gen.)armádní generál (arm. gen.) | Air Chief Marshall (A/C/M)Air Chief Marshall (A/C/M)
maréchal | – | Marshall of the Royal Air Force (Mshl/RAF)

SEZNAM ZKRATEK A VYSVĚTLIVEK

ADGB
Air Defence of Great Britain Velitelství vzdušné obrany Velké BritánieAir Defence of Great Britain Velitelství vzdušné obrany Velké Británie

Ar 96
německý průzkumný a cvičný letoun Arado Ar 96

Bf 109
německý stíhací letoun Messerschmitt Bf 109

Bf 110
německý těžký stíhací a bitevní letoun Messerschmitt Bf 110 (letoun nebyl používán jako bitevní, ale jako stíhací bombardovací, a později také jako noční stíhací (pozn. digi))německý těžký stíhací a bitevní letoun Messerschmitt Bf 110 (letoun nebyl používán jako bitevní, ale jako stíhací bombardovací, a později také jako noční stíhací (pozn. digi))

ČSVS
Československá vojenská správa (ve Francii)

DF
Delivery Flight Letka k přelétávání letounůDelivery Flight Letka k přelétávání letounů

DFM
Distinguished Flying Medal Záslužná letecká medaile (udělována poddůstojníkům letectva)Distinguished Flying Medal Záslužná letecká medaile (udělována poddůstojníkům letectva)

Do 17
německý střední bombardovací letoun Dornier Do 17

Do 215
německý bombardovací letoun Dornier Do 215

Do 217
německý bombardovací letoun Dornier Do 217

ferry-pilot
pilot zvláštního útvaru RAF, který zajišťoval přelétávání letounů mezi USA a Velkou Británií nebo na britských ostrovech

Fi 156
německý spojovací letoun Fieseler Fi 156

Fw 189
německý průzkumný letoun Focke-Wulf Fw 189

Fw 190
německý stíhací letoun Focke-Wulf Fw 190

He 111
německý bombardovací letoun Heinkel He 111

Hs 126
německý průzkumný letoun Henschel Hs 126

IČL
Inspektorát československého letectva (v Londýně)

Ju 87
německý střemhlavý bombardovací letoun Junkers Ju 87, známý pod jménem „štuka“

Ju 88
německý bombardovací letoun Junkers Ju 88

LeO.451
francouzský těžký bombardovací letoun Lioré-et-Olivier LeO.451

MU
Maintenance Unit Opravárenské dílny – údržba letounůMaintenance Unit Opravárenské dílny – údržba letounů

NiD.622
francouzský stíhací letoun Nieuport – Delage NiD.622 (V době vyhlášení války byl veden jako druhosledový (pozn. digi))francouzský stíhací letoun Nieuport – Delage NiD.622 (V době vyhlášení války byl veden jako druhosledový (pozn. digi))

Potez XXV
francouzský průzkumný letoun Potez XXV

PWS-26
polský cvičný letoun firmy Podlaska Wytwórnia Samolotów PWS-26

RWD-8
polský cvičný letoun firmy DWL RWD-8

Si 204
německý víceúčelový letoun Siebel Si 204

134. čs. Airfield
Československé letiště 134 (v době invaze)

V-1
z něm. „Vergeltungswaffe“ (odvetná zbraň); letounová střela německé firmy Fieseler, známá rovněž pod označením Fi 103

FOTOPŘÍLOHA

Stíhací pilot Leopold Šrom

Příslušníci 45. letky Leteckého pluku č. 3. Stojící druhý zleva Leopold Šrom

Polský sběrný tábor v Malých Bronowicích, v němž byli shromažďováni uprchlíci z Československa

Poslední pohled na přístavní budovy polského přístavu ve Gdyni z odplouvající lodě

Francie, 1939 – 1940. K výcviku našich letců sloužil také zastaralý hornoplošník Morane M.S.230

Za dovolené v Nice. Stojící zleva S. Peroutka, neznámý pilot, L. Šrom, A. Vendl a J. Novotný, sedící B. Postřehovský

Velká Británie, 1940. Vzácný snímek československých letců – příslušníků 245. britské stíhací perutě. Zleva Sgt M. Hill, Sgt K. Čáp, Sgt V. Baumann a Sgt L. Šrom

Letka 245. britské stíhací perutě při cvičném letu

Velitel 245. perutě S/L John William Charles Simpson

Štábní kapitán František Weber, první velitel Leopolda Šroma u 310. stíhací perutě

Německá stíhačka Focke – Wulf Fw 190A, častý soupeř našich letců. Letoun na snímku byl fotografován na anglickém letišti, krátce po souboji s F. Trejtnarem

Perranporth, jaro 1942. Odpočívající letci, zleva W/O J. Dygrýn-Ligotický, DFM, F/Sgt L. Šrom, F/Lt St. Zimprich, F/Lt Fr. Burda a F/Lt E. Foit

Dvě sekce Spitfirů 310. československé stíhací perutě startují z letiště v Exeteru k hlídkovému letu

Exeter 1942 – 1943. Štábní kapitán Fr. Doležal, velitel 310. československé stíhací perutě, vede předletovou přípravu pod širým nebem. Peruť má za úkol doprovázet bostony nad území okupované Francie

Poručík Rudolf Borovec

Sgt Ladislav Valoušek u letounu Supermarine Spitfire Mk.V

Letiště Perranporth. F/Lt Stanislav Zimprich s maskotem perutě, štěnětem jménem „Sally“

Leopold Šrom s Josefem Štivarem nad ustřeleným koncem křídla Šromovy stíhačky z výletu nad Francii 27. července 1942

Detail zničeného konce křídla

Exeter, 23. července 1942. Vyznamenávání letců při příležitosti druhého výročí založení 310. stíhací perutě. V první řadě zleva F/Sgt L. Šrom, F/Lt J. Střihavka, F/O O. Pavlů, F/Lt Vl. Chocholín a F/O J. Hartman

Loučení letců před odjezdem do Sovětského svazu v budově Inspektorátu československého letectva v Londýně. K přítomným hovoří generál S. Ingr

Stíhací letouny Lavočkin La-5FN 1. československého samostatného leteckého pluku

Zamaskovaný stíhací letoun Lavočkin La-5FN na letišti u Zolné

Start La-5FN k akci z letiště Tri Duby

Návštěva amerických bombardovacích letounů na povstaleckém letišti Tri Duby. Boeingy B-17 Flying Fortress

Jen vraky letounů zůstaly na opuštěném letišti Tri Duby

Letiště Tri Duby po opuštění povstalci

Letouny Lavočkin La-5FN 1. československé smíšené letecké divize na letišti v Letňanech po osvobození

Letiště Letňany, 1. června 1945. Návrat letounů 1. československé smíšené letecké divize do Prahy

Poručík Pavel Kocfelda

Poručík Antonín Vendl

Nadporučík František Chábera, velitel 2. perutě 1. československého samostatného leteckého pluku

Nadporučík Josef Stehlík, velitel 1. perutě 1. československého samostatného leteckého pluku

Po válce. Leopold Šrom v roli zalétávacího pilota, zde u letadla Arado Ar 96B

Rok 1966, oslavy výročí Slovenského národního povstání. Setkání bývalých příslušníku 1. československého stíhacího pluku po rehabilitaci. Zleva Pavel Kocfelda, Stanislav Hlučka, Jiří Sehnal a Leopold Šrom

BAREVNÉ BOKORYSY

POUŽITÉ PRAMENY A LITERATURA

Archívní prameny:

Archiv Ústředního výboru Českého svazu protifašistických bojovníků, Praha

Public Record Office, London

Service Historique de 1’Armée de 1’Air, Versailles

Vojenský historický archiv, Praha

Literatura:

Bala, J.: V boji od začátku až do konce. Orbis, Praha 1945

Bowyer, C.: Hurricane at War, Ian Allan, London 1974

Brod, T. – Čejka, E.: Na západní frontě. Naše vojsko, Praha 1965

Čejka, E.: Zlomená křídla. Naše vojsko, Praha 1970

Darlington, R.: Night Hawk, William Kimber, London 1986

Decuypere, D. – Vandenamele, A.: Circus 157, Dementekrediet 1987

Franks, N.: Hurricane at War 2, Ian Allan, London 1986

Freeman, R.: Mighty Eight War Diary, Jane’s, London 1986

Mason, F.: Battle over Britain, McWhirter Twins, London 1969

Middlebrook, M. – Everit, C.: Bomber Command War Diaries, Jane’s, London 1986

Lorrant, J. – Frappé, Y.: Le Focke Wulf 190, Lariviere 1986

Price, A.: Spitfire at War, Ian Allan, London 1985

Ramsey, W.: The Battle of Britain Then and Now, BB Print, London 1982

Rawlings, J.: Fighter Squadrons of the RAF and their Aircraft, Osprey, London 1969

Shores, C.: Luftwaffe Fighter Units Europe 1942-1945, MacDonald, London 1979

Shores, C.: Air Aces, Bison Book, Greenwich 1983

Shores, C. – Williams, C.: Aces Hight, Neville Spearman, London 1966

Venohr. W.: Aufstand fur die Tschechoslowakei, C. Wegner, Hamburg 1969

Rukopisy:

Kimlička, B.: Osobní deníky z let 1939 – 1943

Do knihy byly použity fotografie Ladislava Valouška, Ladislava Sitenského a Jiřího Sehnala st. a fotografie ze sbírek fotoarchívu VHA, ČTK, Ludvíka Klímka a obou autorů.

Barevné bokorysy letadel zpracoval Vít Martínek

Jiří Sehnal

Jiří Rajlich

STÍHACÍ PILOT

Doslov napsal pplk. Miroslav Lorenc.

Ilustrace na 2. a 3. straně obálky Vít Martínek.

Obálku, vazbu a frontispice zhotovil Oldřich Pošmurný.

Vydání 1., Praha 1991. Vydalo Naše vojsko, nakladatelství

a knižní obchod, s. p. v Praze jako svou 6037. publikaci,

stran 192, příloh stran 16.

Odpovědný redaktor PhDr. Jiří Úlovec.

Výtvarná redaktorka Larisa Dašková.

Technický redaktor Pavel Kolín.

Vytiskla tiskárna Naše vojsko, s. p. v Praze.

AA 15,61 (z toho obr. 1,28), VA 16,38.

K tisku schváleno 17. 12. 1990.

28-013-91. 13/33.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai