DEN „M“

JAK J. V. STALIN

CHYSTAL VÁLKU

NA VÝCHODĚ

V ROCE 1941

Jota 1996

Bohdanu Vasiljeviči Rezunovi, stážistovi vojenského učiliště protitankové baterie 637. pěšího pluku 140. pěší divize 36. pěšího sboru 5. armády Jihozápadního frontu

© AO „Vsje dlja Vas“ 1994

Translation © Jana Jelínková 1995

© Jota 1996

ISBN – 80-85617-68-4

ÚVOD – mým čtenářům

Po vyjití knihy Ledoborec v Německu (česky vyšla pod názvem Všechno bylo jinak, aneb Kdo začal druhou světovou válku v nakladatelství Naše vojsko v Praze v roce 1995 v překladu D. Běloševského a R. Řežábka) jsem dostal tři kubíky pošty od bývalých německých vojáků a důstojníků: dopisy, knihy, deníky, frontové dokumenty, fotografie.

Po vyjití Ledoborce v Rusku – toho přišlo víc.

Na pořad dne se dostala leninská otázka – Co dělat?

Psát odpovědi? A stačí mi na to život?

Mám ale právo odpovědi nepsat?

Tady nešlo o povinnou zdvořilost. Každý dopis je svým způsobem zajímavý. A všechny dohromady – to je celý poklad. Je to historická vrstva, kterou nikdo nestudoval. Jsou to tisíce svědectví a každé vyvrací oficiální verzi války.

Možná, že nějaká vědecká instituce má ještě větší sbírku rukopisných svědectví. Já ale věřím, že moje sbírka je zajímavější. Frontoví vojáci, kteří prožili dlouhý a těžký život, mi najednou, na sklonku let, začali psát, začali mi otvírat své nitro, vyprávět mi o tom, co ještě nevyprávěli nikomu.

Velká část dopisů není už od frontových vojáků, ale od jejich potomků – dětí a vnuků. A všechno je důvěrné: „můj otec, v kruhu svých nejbližších, vyprávěl…“

Ohromilo mne, že VŠECHNA svědectví, jak živých účastníků války tak i ta, která se uchovala ve vyprávění jejich blízkých, se neshodují s tím obrazem začátku války, jaký nám půl století malovala oficiální historická věda.

Není ale možné, že frontoví vojáci a jejich potomci překrucují pravdu?

Takovou domněnku by bylo možné připustit, kdyby té pošty byl řekněme metrák. S takovou drobností bychom si ani nemuseli lámat hlavu. Ale dopisů je MNOŽSTVÍ. Dovedete si představit, co znamená to slovo MNOŽSTVÍ?

A všechny jsou jen o jednom. Všichni se prece nemohli domluvit. Domluvit se přece nemohli autoři tisíců dopisů z Ruska s autory tisíců dopisů z Německa, Polska, z Kanady, Austrálie…

Příklad. Z oficiální verze války jsme věděli, že když vypukla válka, malíř Iraklij Toidze v návalu ušlechtilého hněvu namaloval obraz „Matka vlast“, vyzývající k boji. Plakát se objevil hned v prvních dnech války, rychle získal světovou proslulost a stal se grafickým symbolem války, kterou komunisté nazývají „Velká vlastenecká“.

A mně lidé v dopisech píší, že se plakát na sovětských ulicích neobjevil v prvních dnech války, ale hned ten první den. V Jaroslavlu – k večeru 22. června, v Saratově – odpoledne. V Kujbyševu ten plakát vylepovali 22. června na vagóny vojenských transportů které zablokovaly nádraží. V Novosibirsku a v Chabarovsku se plakát objevil nejpozději 23. června. Letadla tehdy létala s celou řadou mezipřistání a v průběhu 24 hodin nemohla do Chabarovska doletět. Ale i kdybychom připustili, že plakáty do letadla naložili 22. června a ono prece jen doletělo za noc do Chabarovska, pak zbývá ještě otázka, kdy vlastně ty plakáty vytiskli? 22. června? Dejme tomu. Kdy ale v tom případě Iraklij Toidze stvořil svoje veledílo? Ať to vezmeme tak nebo tak, muselo to být před 22. červnem. To znamená, že je netvořil v návalu ušlechtilého hněvu, ale ještě dřív než ten ušlechtilý hněv v něm mohl vzplát. Ale odkud tedy mohl vědět o německém vpádu, jestliže sám Stalin žádný vpád nečekal? Záhada historie.

A tady je rozluštění. Dopis z Argentiny. Autorem je Nikolaj Ivanovič Kadyrov.

Před válkou byl jako nadporučík na povolávacím středisku v Minsku. Na každém povolávacím středisku bylo uloženo určité množství tajných mobilizačních dokumentů v zapečetěných balících s označením „Otevřít v Den „M““. Na konci 30. let začalo takových balíků přicházet stále víc. A v prosinci přišly ještě tři ohromné balíky, každý opatřený pěti pečetěmi. A stejné označení: „Otevřít v Den „M“„. „Balíky byly tajné a příkaz zněl – uložit je do sejfu. Mělo to ale háček – nevešly se tam. Bylo nutno dát zhotovit ocelovou bednu a použít ji namísto sejfu. Uplynulo šest měsíců a 22. června vypukla válka. Co teď s dokumenty? Molotov v rozhlase řekl, že začala válka, ale signál k otevření balíků nepřišel. „Když je otevřeme, zastřelí nás“. A tak důstojníci sedí a čekají. Ale signál nikde. Náležitý signál tehdy vůbec nepřišel. Ale k večeru přišel telefonický rozkaz – balíky s těmi a těmi čísly zničit neotevřené, a balíky s jinými čísly otevřít.

Ničilo se toho tehdy mnoho, včetně dvou ze tří ohromných balíků. Jenže jak je zničit, když v každém je po 500 listech silného papíru. Pálili je v železném bubínku a pojistili se zápisem: „My nížepodepsaní jsme pálili balíky a přitom jsme byli nuceni rozhrabovat hořící listy pohrabáčem. Nikdo se přitom do ohně nedíval.“ A podepsali se. Co kdyby potom někdo pojal podezření, jestli při pálení neprojevili nemístnou zvědavost? Proto ten zápis: „Zvědavost jsme neprojevili.“

Z jednoho ze tří ohromných balíků byla však pečeť tajemství sňata, bylo rozkázano otevřít ho a obsah použít podle určení. Otevřeli ho. Uvnitř byl balík plakátů „Matka Vlast tě volá!“ Plakáty byly vybaleny v noci na 23. června.

Ale doručeny byly v prosinci 1940.

Před námi se rýsuje následující obrázek: plakáty byly vyhotoveny s předstihem, natištěny v nákladu dostačujícím pro celou zemi a v zapečetěných balících byly rozeslány na všechny příslušné instituce. Měli s nimi nějaký záměr. Ale 22. června provedl Hitler preventivní vpád a v ten okamžik, mírně řečeno, mnohé z těch plakátů ztratily aktuálnost. Sovětský svaz byl donucen vést obrannou válku na vlastním území, ale připravené plakáty vyzývaly k docela jiné válce. Obsah připravených agitačních materiálů neodpovídal duchu obranné války Proto ten rozkaz – zničit nerozpečetěné. Možná, že to byla malířská veledíla, možná že by také získala světový věhlas. Ale umělci, kteří je vytvořili, měli zkrátka smůlu. Jenom Iraklijovi Toidzemu to vyšlo – jeho plakát (a možná že navzdory autorovu záměru) byl univerzální: Matka Vlast volá! A kam volá, to nenamaloval. Proto se jeho plakát hodil i pro obrannou válku. Proto také byl vydán rozkaz vylepit Toidzeho plakát po celé zemi.

Tak to bylo se všemi symboly „Velké vlastenecké“ – byly připraveny dopředu. Píseň Svatá válka byla napsána před německým vpádem. Monumentálním symbolem „velké vlastenecké“ je skulptura „voják osvoboditel“ s dítětem na rukou. Tento obraz se objevil v deníku Pravda v září roku 1939, třetí den po zahájení sovětského „osvobozovacího tažení“ na Polsko. I kdyby byl Hitler neudeřil, stejně bychom se stali „osvoboditeli“. Skulpturní, grafické i hudební symboly „osvobozenecké“ války už byly vytvořeny, některé z nich, jako například Toidzeho plakáty, už byly vytištěny v masovém nákladu.

Je možné namítnout: Cožpak se dá věřit důstojníkovi, který upadl do zajetí a po válce se z jakýchsi důvodů neocitl doma ve vlasti světového proletatiátu, ale v Argentině?

Budiž, nebudeme mu tedy věřit. Ale i ti, kteří se po válce vrátili do vlasti světového proletariátu, vypravují neméně podivuhodné příběhy.

Po vyjití Ledoborce se kremelští historikové pokoušeli ve spoustě článků vyvrátit skutečnost, že Stalin připravoval „osvobození“ Evropy. Vedlo to až k absurditám. Jeden literární vědec objevil, že slova písně Svatá válka byla napsána už v době první světové války. Lebeděv-Kumač prostě ukradl cizí slova a vydával je za vlastní. Moji kritikové se chytili tohoto objevu a mnohokrát v tisku opakovali, že slova písně byla napsána čtvrt století před německým vpádem.

Správně.

Cožpak ale já toto popírám? A cožpak toto je důležité? Stalin v ÚNORU 1941 potřeboval píseň o velké válce proti Německu. A Stalin si takovou píseň objednal – to je to důležité. A jak to vykoumali vykonavatelé Stalinova rozkazu, jestli ji přeložili z japonštiny nebo z mongolštiny jestli ji ukradli nebo složili sami – to je jiná otázka a nemá nic společného s mou knihou. Odpověď na tuto otázku nic nemění, nic nedokazuje, nic nevyvrací. A o Lebeděva-Kumače tu vůbec nejde. Píseň je hudební dílo. Proto Stalin dal v únoru tento úkol nikoli básníku Lebeděvu-Kumačovi, ale skladateli Alexandru Vasiljeviči Alexandrovovi.

V dopisech, které jsem dostal, jsou svědectví, že píseň o válce neskládal jen Alexandr Alexandrov. A na „osvobozeneckou“ válku se nepřipravovali jenom skladatelé a básníci, ale také lékaři, učitelé, zpěváci, tanečníci, akrobaté i kouzelníci. Překvapuje, že oficiální tisk o tom mluví také. Zde je svědectví spisovatele Konstantina Simonova uveřejněné v deníku Krasnaja zvezda 7. listopadu 1992. Simonov byl oblíbencem Stalina, Chruščova i Brežněva, byl to hrdina, nositel sedmi řádů, laureát čtyř Stalinových cen, za Stalina byl kandidátem členství ústředního výboru komunistické strany. Simonov podává svědectví, že v létě roku 1940 povolali spisovatele-civilisty a začali je připravovat na válku. Sám Simonov byl v četě básníků spisovatelské roty. Rok byli ve výcviku a 15. června 1941 jim byly uděleny vojenské hodnosti. Simonov dostal hodnost intendanta II. třídy, což odpovídalo hodnosti podplukovníka.

Zatímco dav v ulicích nemohl v těch dnech pochopit smysl zprávy TASSu (Tiskové agentury Sovětského svazu) ze 13. června, sovětští spisovatelé a básníci sí tou dobou už zkoušeli vojenské uniformy a nazouvali holínky.

Simonov pokračuje: „22. června začala válka a pro nás už byly dopředu nachystány příkazy, kdo kam má jít, od ústředních novin až po divizní.“

Každá ze 303 Stalinových divizí měla svoje vlastní noviny. Jestli by do každých divizních novin poslali po jednom spisovateli, tak kolik vlastně jich bylo připraveno? Noviny armádních sborů také požadovaly spisovatele a básníky a námořnictvo, vojenské okruhy a fronty též. V akademii nás učilí, že si máme všímat podrobností, i těch nejnepatrnějších. Jenom z nich je možné poskládat si představu o tom, co se děje. Řídím se radami svých učitelů. Všímám si podrobností. A podrobnosti jsou donebevolající. S vojenskými hodnostmi si Stalin těžkou hlavu nedělal. Vojenští letci tehdy sloužili v hodnosti četaře, velitelé leteckých rojů a dokonce zástupci velitelů eskader byli také četaři. Důstojnické hodnosti začínaly až od hodnosti velitele eskadry. A tady je civilista Konstantin Simonov, spisovatel, který nebyl v armádě, po roce přípravy v 25 letech, a jeho první hodnost je na úrovni podplukovníka. To je ovšem vážná věc. A Simonov zdaleka nebyl sám. Vojenská zavazadla si balil a kontroloval doklady plukovní komisař Michail Šolochov, podplukovník Alexandr Tvardovskij, velitel praporu Alexej Surkov, brigádní komisař Alexandr Fadějev, intendant III. stupně Leonid Pervomajskij, brigádní komisař (hodnost se rovnala generálské) Vsevoloď Višněvskij a celý Svaz spisovatelů téměř v úplnosti. Výjimka platila jen pro neschopné služby ve zbrani.

Představte si, že jste sovětský rozvědčík-analytik. Na váš stůl přišla docela bezvýznamná zpráva, že v roce 1940 Hitler shromáždil všechny německé spisovatele a básníky, rok je nechal prohánět po střelnicích a cvičištích, teď jim udělil hodnosti až po generálskou a chystá jejich přepravu na sovětské hranice. Přeprava je tajná, s prvky maškarády. Někteří z nich jsou vydáváni za proviantní důstojníky, jiní za odborníky na zásobování vojenskými oděvy a obuví. Jak byste vy na místě sovětského rozvědčíka-analytika, reagovali na takovou zprávu? Jaké hlášení byste o tom podali svým nadřízeným? Jenomže v Německu se nic podobného nestalo, to se stalo v Sovětském svazu. A jestli podobná hlášení dostávala německá rozvědka, jak na ně mohla reagovat? Co měla hlásit svým velitelům? Na jedné straně chlácholivá prohlášení TASSu a na druhé…

Po preventivním Hitlerově vpádu nutnost té maškarády odpadla a intendantské hodnosti spisovatelů byly změněny na standartní armádní. Ale to, proč se s celou tou maškarádou před válkou začalo, mělo svoji příčinu! Okamžik! Co měl vlastně Stalin v úmyslu se svými spisovatelí a básníky v případě, že by Hitler nezaútočil? Nechal by je, aby se rok nebo dva pyšnili v důstojnické uniformě a pak by jim odebral vojenské hodnosti a vrátil je do Moskvy? Anebo co vlastně?

V létě roku 1939 byl tentýž Konstantin Simonov válečným dopisovatelem v Žukovově armádní skupině na Chalchin-golu. Tehdy se docela dobře obešel bez vojenské přípravy i bez důstojnické hodnosti. Ale v létě roku 1940 najednou někdo rozhodl o zahájení masové vojenské přípravy pro novináře, spisovatele a básníky V létě 1940 Hitler ještě plán BARBAROSSA neměl. Ale soudruh Stalin už jakési záměry choval.

Naši spisovatelé a básníci se drobet opozdili: kurs vojenské přípravy sice absolvovali, hodnosti získali, byli přiděleni na jednotlivé fronty k armádám a sborům, zavazadla si už stačili uložit a jen jim zbývalo rozjet se do určených frontových redakcí… a v tom přišel Hitlerův vpád.

Hitler nezastihl v okamžiku posledních příprav pouze Konstantina Simonova a jeho spisovatelské druhy ale také celou Rudou armádu: při nakládání, na cestách nebo při vykládání.

Stalin měl všechno promyšleno a připraveno k útoku. Všechno, včetně oslavných plakátů a frontových redakcí, připravených opěvovat hrdinské činy vítězného sovětského lidu na bitevních polích. A jestliže jsme neuvěřili bývalému důstojníkovi z Argentiny uvěřme tedy deníku Krasnaja zvezda a hrdinovi-laureátovi-nositeli-intendantovi.

Dopisy, které jsem dostal od svých čtenářů, nejsou mým vlastnictvím – to je naše paměť, jsou to naše dějiny, naše minulost a naše budoucnost. Neznajíce minulost, nedokážeme se jí zbavit ani v budoucnosti. Proto slibuji: jednou dopisy o válce uveřejním. Nevím, kolik svazků to bude, vím ale, že to je to nejzajímavější, co kdy bylo o válce napsáno.

Všem, kterým jsem zatím neodpověděl osobně, se omlouvám. Prosím je, aby pochopili situaci, ve které jsem se ocitl. Všem, kteří mně napsali, jsem vděčen. Byly i nesouhlasné dopisy. Jejich autorům jsem obzvláště vděčen. Napadlo mne, že se stanu i hlavním kritikem svých knih. Každý z nás dělá chyby, každý je omylný. S vaší pomocí chci chyby opravit, chci své knihy pročistit tak, aby jejich smysl byl srozumitelný pro každého. Jsem připraven naslouchat každé kritice v dopisech i v tisku. Za rok jsem nasbíral přes tři sta recenzí na Ledoborec. Někdy to jsou celé obrovské stránky. Někdy se mi chtělo ostře se ohradit, ale v akademii nás učili pokoře, učili nás vážit si protivníka, snažit se pochopit jeho postoje, vytěžit něco dokonce i z hněvu našich nepřátel.

Snažím se o to.

Všem, kteri psali zdrcující i pochvalné recenze, jsem vděčen. Slibuji, že jednou vydám celou knihu s odpověďmi na kritiku, a pokusím se zodpovědět všechny vzniklé otázky Všichni pracujeme pro stejnou věc. Všichni se snažíme pochopit naši minulost, i když z různých pozic.

Viktor Suvorov

13. září 1993, Oxford

S VRZÁNÍM

V dějinách nebyla ani jedna válka, v níž by príčiny jejího vzniku a jeji cile nebyly objasňovány ze strany útočníků a jejich učených lokajů ve zvrácené, zfalšované podobě.

Sovetskaja vojennaja enciklopedija, sv. 6, s. 554

Ruský voják nosil kožené boty.

Ale komunisté zavedli náhražku. A sovětský voják namísto v kožených botách začal chodit v keprových. V posádkových městech ovšem příslušníci „panských“ pluků a divizí nosili boty kožené. Jen ať si cizinci myslí, že se sovětským vojákům dobře žije. Také sovětská okupační vojska v „táboře socialismu“ – v Německu, Polsku i Maďarsku – byla obuta do kožených bot – jen ať všichni věří, že Sovětský svaz je velmoc. Ale všechny svoje vojáky tento velestát koženými botami vybavit neuměl, a tak sovětští vojáci doma – ve Svazu – nosili boty keprové. Bylo to nevhodné. V přímém i přeneseném smyslu. Zvlášť nevhodné to bylo, když měli před sebou čestný internacionální úkol.

V létě roku 1968 mne, důstojnického holobrádka, zanesl vojenský osud do Karpat na hranice bratrského socialistického Československa. V zemi řádila kontrarevoluce a naší ušlechtilé Sovětské armádě nezbylo, než aby zasáhla a pomohla bratrskému národu, jenže… V keprovkách se to nehodilo. Prostě se nesluší, aby voják-osvoboditel dupal po Evropě v méněcenných botách. Je to trapné. My důstojníci jsme pochopitelně museli mít holínky, kdyby na sůl nebylo, ale obyčejní vojáčci byli obuti nevhodně. Zmíráme netrpělivostí. Čekáme v lesích týden, pak další. Čekáme celý měsíc a potom druhý. A už se schyluje k srpnu. Máme už těch lesů plné zuby. Kéž by ti naši náčelníci udělali aspoň nějaké rozhodnutí: ať se vrátí naše divize do svých tábořišť a posádek, anebo ať dají rozkaz poskytnout internacionální pomoc bratrskému národu… Ale rozhodnutí nepřichází, a proto čekáme. Od rána cvičení, až se koupeme v potu a pak večeře u ohně a dohady: půjdeme do Československa, nebo nepůjdeme… A zase cvičení od samého rána a někdy i od večera… A znova dohady.

A potom – bylo to nějak navečer – v průseku, podél kterého ležel náš prapor, se objevily obrovské náklaďáky Ural 375. Na každém bylo několik tun kvalitních kožených bot: Vyberte si! A holínky se sypou z aut rovnou do průseku, podobně jako velké sklápěčky sypaly hrubý kámen do vířící vody pří stavbě přehrady na Jeniseji. Spousta bot. Nepočítaně. Nějaká evidence jistě existuje, ale tady je zbytečná: Vybírejte! Je toho dost pro všechny. Staršino, kolik jich máš v rotě? Sto dvacet devět? Tak tady máš sto dvacet devět párů! Velikosti? Však se domluvíte. Můžete si je povyměňovat se sousedy. A kolik jich máš ty? Dvě stě padesát sedm? Tady jich máš celou hromadu!

A ve všech průsecích naráz se válí na zemi tisíce párů. Desetitisíce párů. Statisíce. Všichni se musí přeobout za jedinou noc! Všechny hadrové boty vyhodit a pěkné kožené obout! V našem lese rozhodně nejsme sami. Napravo od nás je další prapor a nalevo taky prapor. Před námi jsou jacísi dělostřelci a dál ve smrčině ještě jeden prapor a za ním další a tak pořád dál. A všechny sousední lesy i ty vzdálené jsou přecpány vojskem. Nás nejsou jenom prapory, jenom pluky, nebo divize – nás jsou celé armády. Přezouvá se 8. gardová tanková armáda a 13. armáda taky a ještě nějaké další někde vzadu. Všem naráz řádně dodali boty. I do zásoby. Také na výměnu. A tak si naši vojáci po všech průsecích vyšlapují v nových botách. Je to příjemná podívaná. Je to teletina. Extrakvalita. Paráda. Ze státních rezerv. Všechny naše pohraniční lesy rázem naplnilo vrzání kožených bot, lahodnější než jarní trylky slavíků. A to vrzání vedlo k úvahám a závěrům. Velitel našeho praporu svolal důstojnický sbor. Byl to takový ostřílený harcovník. Podplukovník Protasov. Neměl rád zbytečná slova: „Soudruzi důstojníci,“ povídá, „je třeba něco vypít a zajíst. Kdo ví, co nás čeká zítra?“

Nasedli jsme do obrněného transportéru – a do sousední vesničky. A tam v hospodě už pijí jak důstojníci od dělostřelců, tak od ženistů, i političtí. Není tam k hnutí. Všem je jasné, že naše milovaná vlast pro nic za nic své syny nehýčká. A když je to tak, sluší se to zapít. Možná, že pijeme naposledy. Možná, že budeme muset bojovat za svobodu bratrského československého lidu a kdoví, třeba i položit život v boji proti kapitalistům. A tak jsme pozvedli naše polní lahve a připili na Československo, na jeho svobodymilovný lid, prahnoucí po naší pomoci, kterou my mu také poskytneme. Nezištně. Jsme dobří. Pomáháme všem. Když o to požádají. A když o to nepožádají, pomůžeme také. Zkrátka a dobře, sedíme a popíjíme. Rozkaz zatím nepřišel, ale všem už je to jasné – nám důstojníkům i našim vojáčkům i hospodské, která nám dolívá, i tomu dědkovi, co se usadil v koutě se sklenicí piva. Stařík by si rád přisedl do naší společnosti a pronesl moudrá slova, my však v takové situaci nemůžeme navazovat kontakty s civilním obyvatelstvem, abychom nevyžvanili vojenské tajemství. A také záměry našeho velitelství.

A stařík seděl v koutě jako na jehlách – tolik se mu chtělo pohovořit s námi. Ale nevyšlo mu to. Ale když jsme odcházeli, dědek jen tak mimochodem, jako by sám pro sebe, ale tak, aby to všichni slyšeli, povídá: „Zrovna jako v jednačtyřicátém.“

* * *

Něco takového jsme vůbec nečekali a nemohli jsme to pochopit. „Ty dědo, o čem to mluvíš?“

„No o tom vrzání. V červnu jednačtyřicátého Rudá armáda tady v těch místech zrovna tak vrzala novýma koženýma botama.“

Od té chvíle jsem ztratil klid.

Po „osvobozovacím tažení“ do Československa jsem byl odvelen do stejných míst v Karpatech. A tak jsem přitom prochodil, prošlapal i projezdil jak Podkarpatsko, tak i Zakarpatsko. A jak byla příležitost, hned jsem se vyptával starých lidí, místních obyvatel, živých pamětníku: „Jak to vlastně tenkrát bylo?“ A mnoho svědků mi to potvrdilo: V jednačtyřicátém roce, před německým vpádem, Rudou armádu v pohraničních oblastech přezuli do kožených bot. A to nejen na Ukrajině, ale i v Moldávii a v Bělorusku, a také v Litvě i v Karélii. A kromě toho bylo do pohraničních oblastí přivezeno množství bot pro miliony vojáků, kteří sem měli být na poslední chvíli převeleni z vnitrozemských oblastí. Miliony vojáků zaštítěných zprávou TASSu se 13. června 1941 daly do pohybu z vnitrozemských oblastí směrem k západní hranici, zatímco na pohraničních nádražích pro ně vykládali z vlaků kožené boty Například na nádraží ve Žmerince vykládali kožené boty z vagonu na začátku června 1941 a rovnali je do hranic pod širým nebem podél trati. Ptal jsem se: „Byla to velká hromada?“ „Až do nebe,“ odpověděla mi tehdy stará vesničanka. „Jako Cheopsova pyramida,“ řekl učitel místní školy. Ve Slavuti ta hromada Cheopsovy pyramidy nedosáhla – leda tak do poloviny. Ve vsi Zaleščiky v květnu jedenačtyřicátého zahnali na skládání kožených bot málem všechny práceschopné obyvatele, že to je nácvik bezplatné komunistické práce. Na hory kožených bot si pamatují lidé v Kovelu, v Baranovičích, v Grodnu.

Řeči o tom jsem začínal oklikou: „A copak jste před válkou na nádražích vykládali z vagonů?“ „Tanky“ odpovídají, „děla, vojáky jsme vykládali, potom ještě zelené bedny a… kožené boty.“ Nemohu říct, že by ty boty nějak zdůrazňovali. Když někdo prožil celý život vedle nádraží, mohl tam vidět asi ledacos – na kolejích, na nástupištích i na nakládacích rampách. Všechno si člověk nezapamatuje. A přece bylo v samotném faktu skládání bot něco zvláštního a mystického, co poutalo pozornost lidí tak, že si to zapamatovali na celý život.

Ty boty si lidé zapamatovali v podstatě ze tří důvodů. Zaprvé – bylo jich moc. Neobyčejné množství. Za druhé – skládaly se přímo na zem, někdy podložili celtu, někdy ani to ne. Bylo to neobvyklé. A za třetí – celé to bohatství padlo do rukou Němcům, a právě to je ta okolnost, která utkvěla v paměti.

Nikdo z místních obyvatel nevěděl a nemohl vědět, proč v jedenačtyřicátém roce přivezli takové množství bot až na hranice. I pro mne byl nepochopitelný účel, pro který v roce 1941 sovětským vojákům na hranicích namísto špatných keprových bot byly vydány kvalitní kožené. Pokud šlo o rok 1968, bylo všechno pochopitelné: šli jsme osvobozovat bratrské Československo. Co ale měli v úmyslu naši otcové v roce 1941? Mimochodem, můj otec prošel válkou od prvního dne až do toho posledního a pak ještě prošel od prvního do posledního dne krátkou zarputilou válkou proti japonské armádě v Číně. Zeptal jsem se ho, jak vstoupil do války kde, kdy v rámci které divize, kterého sboru. A v jakých botách?

Pověděl mi to. Jeho vyprávění jsem si potom ověřil v archivech. Po ukončení vojenské služby v Karpatech jsem studoval na vojenské akademii a měl jsem možnost (a přání) hrabat se v archivech. Materiály o výrobě bot, o jejich dodávkách pro Rudou armádu, o distribuci bot i jiného materiálu byly tenkrát tajné. Měl jsem přístup k tajným materiálům, ale nedařilo se mi mezi milionem papírů najít ten jeden potřebný. Údaje jsem musel shromažďovat jedno zrnko po druhém. Sbíral jsem je a nevycházel z údivu: válka dávno skončila, od jejího konce uplynulo téměř třicet let, ale údaje o skladování, přemísťování a ztrátách vojenských bot v předválečném období jak byly utajené, tak také utajené zůstaly. Proč?

V Anglii se říká: zvědavost zahubila kocoura. Tuto moudrost jsem tehdy neznal. Ale kdybych ji byl znal, stejně bych své práce nezanechal: kocoura zvědavost může zahubit, ale já nejsem kocour. Až za mnoho let jsem pochopil, že zvědavost může zahubit nejen kocoura…

* * *

Ukázalo se, že na hranice byly na příkaz sovětské vlády vyvezeny nejen miliony párů kožených bot, ale i miliony souprav oblečení, desetitisíce náhradních dílů pro tanky, statisíce tun pohonných hmot pro letadla, tanky i automobily, miliony beden s náboji a patronami. A to všechno zůstalo na hranicích, když došlo k německému vpádu. A zase ta otázka: za jakým účelem to všechno natahali na hranice, když do devětatřicátého roku byly všechny tyto zásoby uskladněny daleko ve vnitrozemí? Proč by tam nemohly zůstat? Až by začala válka a naše armáda by povstala k obraně, pak by se z bezpečné dáli přiváželo jenom tolik zásob, kolik by bylo zapotřebí, bez hromadění nepotřebných přebytků v nebezpečných oblastech.

Otázek bylo mnoho, nebyly však odpovědi. Hledal jsem dál. Výsledky pátrání jsem předložil v knize Ledoborec. Den „M“ je druhá kniha. Pro ty, kteří četli Ledoborec, je Den „M“ jeho pokračováním. Ale Den „M“ je možné číst i jako samostatnou knihu. V Ledoborci jsem záměrně skoro nepoužíval archivní materiály Byli by mi mohli vytknout: „Cituješ to a ono, ale jak máme prověřit, zda to cituješ správně a jestli vůbec takový archivní dokument existuje?“ Teď už je možné dostat se do archivu a prověřit všechno. Proto v této knize používám i archivní, i opublikované materiály. Hlavním zdrojem mi však jsou materiály uveřejněné, které jsou dostupné pro každého. Chci ukázat: dívejte se a poslouchejte, to jsem si nevymyslel já. To říkají sami komunisti. Jen je třeba pozorně je poslouchat.

Studiem archivních materiálů i materiálů uveřejněných v tisku jsem nabyl přesvědčení, že přesuny milionů párů kožených bot na hranice, stejně jako přesuny munice, náhradních dílů, milionů vojáků, tisíců tanků a letadel, že to všechno nejsou chyby ani omyly, nýbrž záměrná politika, proces, do kterého byly zavlečeny desítky milionů lidí. Tento proces byl započat rozhodnutím sovětského vedení na doporučení maršála Sovětského svazu B. M. Šapošnikova. Cílem tohoto procesu bylo připravit průmysl, dopravu, zemědělství, území Sovětského svazu, sovětský lid a Rudou armádu na vedení „osvobozovací“ války na území střední a západní Evropy.

Tento proces byl nazván stručným termínem MOBILIZACE. Byla to tajná mobilizace. Sovětské vedení připravovalo Rudou armádu a celou zemi na dobytí Německa a celé západní Evropy Dobytí západní Evropy – to byl hlavní cíl, pro který Sovětský svaz rozpoutal druhou světovou válku.

Konečné rozhodnutí začít druhou světovou válku učinil Stalin dne 19. srpna roku 1939.

PROČ STALIN ZLIKVIDOVAL

SVÉ STRATEGICKÉ LETECTVO?

Jestliže je k dispozici masová útočná armáda, pak je základnim úkolem letectva podpora postupu této armády vpřed a k tomuto úkolu je nutno soustředit všechny síly.

Brigádní velitel Alexandr Lapčinskij „Vozdušnaja armija“, Moskva 1939, s. 144

Stalin mohl odvrátit válku.

Jedním škrtem pera.

Možností měl mnoho. Tady je jedna z nich.

V roce 1936 bylo v Sovětském svazu zkonstruováno těžké bombardovací letadlo TB-7. Poslyšte některé hlasy o něm.

Generálmajor letectva P. Stefanovskij, zkušební letec na TB-7: „Mnohatunový koráb svými letovými parametry překonal v desetikilometrové výšce všechny nejlepší evropské stíhačky té doby“¹

Generálmajor letectva V. Šumichin: „Ve výšce přes 10 tisíc metrů byl TB-7 nedosažitelný pro většinu stíhaček v té době a strop 12 tisíc metrů ho činil nedosažitelným pro protiletadlová děla“².

Letecký konstruktér V. B. Šavrov: „Vynikající letadlo…Na TB-7 byly poprvé, dříve než v USA a v Anglii, přepraveny pětitunové bomby“³.

Profesor L. Kerber: „Stroj měl silnou obrannou výbavu z 20 mm děl a 12,7 mm těžkých kulometů. Ve velkém prostoru pro bomby mohly být zavěšovány bomby největšího kalibru… Tím, že se při dosažení stropu své maximální letové výšky stal nedosažitelným jak pro protiletadlová děla, tak pro stíhačky té doby byl TB-7 nejsilnějším bombardérem na světě“⁴. „Epochální letadlo… Nyní máme plné právo tvrdit, že TB-7 byl podstatně silnější než proslulá americká létající pevnost B-17“⁵.

Zahraniční historici s takovým hodnocením souhlasili. John W. R. Taylor: „Ve výškách 26 250–29 500 stop jeho rychlost překonávala rychlost německých stíhaček Me-109 a He-112“⁶. Václav Němeček: „Tento stroj měl obdivuhodně dlouhou životnost. V padesátých letech bylo stále ještě možné setkat se s jednotlivými exempláři na polárních trasách, kde byly využívány k přepravě nákladů“⁷. Není třeba dokazovat, že dlouho žijí a dlouho létají jenom dobrá letadla…

Vynikající vlastnosti TB-7 byly dokázány západním expertům na podzim roku 1941. Očekávala se návštěva sovětské vládní delegace v čele s Molotovem ve Velké Británii a v USA. Soudilo se, že jediná možná cesta je přes Sibiř a Aljašku. Ale Molotov letěl na TB-7 z Moskvy do Británie přímo přes okupovanou západní Evropu. Je třeba si připomenout, kdo na podzim 1941 ovládal nebe nad Evropou, abychom ocenili míru důvěry sovětského vedení k tomuto letadlu. Dostat se tak Molotov do spárů Hitlerových, neunikl by monstrprocesu někde v Norimberku. A na povrch by vyplavaly zločiny mezinárodního socialismu, které mohly ohromit svět na mnoho století. Ukázalo by se, že se internacionální socialismus dopouští nemenších zločinů než jeho krvavý bratr nacionální socialismus a že oba si stejnou měrou zaslouží norimberskou lavici obžalovaných.

Molotov se však nebál, že by se mohl dostat na tuto lavici. Ani Stalin, když vyprovázel Molotova, se nebál soudu nad svým režimem: Molotov totiž neletěl v lecjakém letadle, nýbrž v TB-7. Tak čeho se bát? A TB-7 nezklamal. Proletěl nad Evropou, pobyl v Británii, doletěl do Ameriky a vrátil se tou samou cestou a ještě jednou beztrestně přeletěl nad německou říší. V roce 1942 Molotov znovu létal nad Evropou a znovu se vrátil bez úhony. Po válce sovětská vládní komise provedla analýzu činnosti německé protivzdušné obrany v době Molotovova letu. Zjistilo se, že stíhačky na letovou dráhu vůbec nevzlétly, na protileteckých útvarech poplach vyhlášen nebyl, a pozorovací stanice let nezaregistrovaly. Jednoduše řečeno, německé prostředky protivzdušné obrany nejenže nemohly zasáhnout TB-7, ale dokonce v těchto případech ani nemohly zachytit jeho přítomnost ve vlastním vzdušném prostoru.

Plukovník (v té době kapitán) E. Pussep, který mnohokrát pilotoval TB-7 nad Německem (a nejen s drahocennou osobou Molotova, ale i s jinými potentáty), vyprávěl: „Protiletadlová střela se do takové výšky dostane dost nepřesně, skoro až za vrcholem. A stíhačka je tam jako ospalá moucha. Co mi můžou udělat?“⁸.

Tedy – dlouho před válkou byl sestrojen NEZRANITELNÝ bombardér a v listopadu roku 1940 byl připraven rozkaz k výrobě tisíce exemplářů. Co k tomu bylo zapotřebí? Zbývalo jenom připojit pod rozkaz sedm písmen: J. STALIN…

* * *

Když první bombardéry TB-7 létaly v nedostižných výškách, zakousli se konstruktéři leteckých velmocí světa do neviditelné výškové bariéry: motory ve zředěném vzduchu ztrácely kvůli nedostatku kyslíku výkon. Doslova ztrácely dech jako horolezci na vrcholu Everestu.

Existovala velmi perspektivní cesta ke zvýšení výkonu. Využít k pohonu turbokompresoru, který dodává motoru potřebný vzduch, výfukové plyny. V teorii to bylo jednoduché, v praxi složité. U zkušebních a soutěžních letadel to vycházelo, u sériových ne. Součásti turbokompresoru pracují v rozžhaveném proudění jedovatého plynu při teplotě přes 1 000°C, venkovní teplota okolního vzduchu je minus 60°C a pak následuje návrat na teplou zem. Nerovnoměrné zahřívání, prudké změny tlaků a teplot bortily součásti. Skřípění turbokompresoru přehlušoval řev motoru, ochranné laky a barvy braly za své hned při prvním letu, na zemi se na chladnoucích součástech usazovala vlhkost a koroze skrznaskrz rozežírala mechanismus. Obzvláště trpěla ložiska, tavila se jako voskové svíčky. Dobré to bylo u soutěžních letadel – když se při jednom z deseti pokusů turbokompresor nepoškodil, byl rekord na světě. Ale co se sériovými letadly?

Zkoušeli to všichni, ale řešení našel Vladimír Petljakov, konstruktér TB-7. Petljakovův vynález byl střežen jako největší státní tajemství. Řešení přitom bylo geniálně prosté. TB-7 měl čtyři vrtule a zvnějšku vypadal jako čtyřmotorové letadlo. Ale uvnitř stroje, za kabinou pro posádku, umístil Petljakov dodatečný pátý motor, který neotáčel vrtulí. V malých a středních výškách pracují čtyři základní motory, ve velkých výškách se spustí pátý motor, který uvede v činnost soustavu pro centrální přísun doplňkového vzduchu. Tímto vzduchem napájel pátý motor sám sebe i čtyři základní motory. A proto se mohl TB-7 pouštět i tam, kde ho nikdo nemohl dostihnout. Mohl si létat nad Evropou, bombardovat koho chtěl a o vlastní bezpečnost se nemusel strachovat.

Pokud bychom měli tisíc nezasažitelných TB-7, jakýkoliv vpád bychom mohli odvrátit. K tomu by bylo stačilo pozvat vojenské delegace určitých zemí a v jejich přítomnosti někde ve volžských stepích shodit z nadzemské výše PĚT TISÍC TUN BOMB. A vysvětlit jim: vás se to vůbec netýká, to my připravujeme překvapení pro metropoli toho státu, který by nás chtěl napadnout. Přesnost? Žádná. Ta přece není možná. Bomby se budou sypat ze závratných výšek. Ale nedostatečnou přesnost budeme kompenzovat opakovanými nálety. Každý den shodíme na metropoli agresora pět tisíc tun až do dosažení žádoucího výsledku a pak se zaměříme i na další města. Dovedete si představit, co se stane s protivníkovými městy za dobu, než dosáhne Moskvy? Ve vzduchu jsou bombardéry TB-7 takřka nezasažitelné, na zemi se k nim nepřítel nedostane – naše základny jsou daleko od hranic a dobře ukryté. A pokud je nám známo, náš předpokládaný protivník nemá strategické letectvo… A teď si, pánové, připijme na věčný mír...

Tak by bývali mohli hovořit Stalinovi diplomaté, kdyby Sovětský svaz měl tisíc bombardérů TB-7. Ale Stalin tisíc TB-7 odmítl… Je vůbec možné pochopit Stalinovy motivy? Je to možné.

* * *

Kdybychom převedli tisíc TB-7 do jazyka šachové hry pak jde o situaci, kdy je možné oznámit šach protivníkovu králi ještě před začátkem hry a pokud se soupeř rozhodne zahájit hru, oznámit mu mat po prvním tahu.

Kdybychom pět tisíc tun bomb, které TB-7 mohly přepravit při jedné cestě, převedli do jazyka soudobé strategie, pak je to PĚT KILOTUN. To ale už je terminologie jaderného věku. Pokud by pět kilotun nestačilo, při dalším letu je možno dodat deset. A dvacet kilotun – to je to, co bylo bez zvláštní přesnosti svrženo na Hirošimu.

Tisíc TB-7 – to je něco jako jaderná raketa, namiřená na hlavní město nepřítele. Síla je to taková, že pro potenciálního agresora ztrácí válka smysl.

Takže – jedním škrtem Stalinova pera pod rozkazem k sériové výrobě bombardéru TB-7 bylo možné odvrátit německý vpád na sovětské území. Řekněme ještě víc: Stalin by býval mohl odvrátit i celou druhou světovou válku. Je pochopitelné, že v srpnu roku 1939 nemohl mít celý tisíc TB-7. Ale dvě stě, tři sta, čtyři sta – a dokonce pět set už mít mohl. Jeden let dvou set TB-7 je kilotuna. Kdybychom měli pouhých dvě stě bombardérů, nemuseli jsme podepsat pakt Molotova s Ribbentropem. Kdybychom měli pouhých dvě stě TB-7, nemuseli jsme se ohlížet na postoj Velké Británie a Francie. Mohli jsme prostě pozvat Ribbentropa (nebo i samotného Hitlera), ukázat jim, čím už disponujeme, povědět jim o tom, co bude, a potom prostě a jasně vysvětlit vlastní postoj: Pane ministře (nebo pane kancléři), naše vztahy s Polskem nepatří k nejlepším, ale německý pohyb směrem na východ nás znepokojuje. Neshody mezi Polskem a Německem se nás netýkají, řešte si své problémy, jak chcete, ale nezačínejte velkou válku proti Polsku. Jestli ji začnete, pošleme do Polska pět milionů sovětských dobrovolníků. Dáme Polsku vše, oč požádá, zahájíme v Polsku partyzánskou válku a začneme mobilizaci Rudé armády. No a TB-7… Každý den. Zatím ještě nemůžeme zajistit pět tisíc tun denně, to až později, ale tisíc tun denně vám garantujeme.

Tak by bývalo možné hovořit s Hitlerem v srpnu 1939, kdyby býval Stalin svého času podepsal rozkaz o sériové výrobě…

Ve jménu spravedlnosti je třeba říct, že Stalin rozkaz podepsal.

Ale potom ho zrušil.

A znovu podepsal. A zrušil.

A znovu…

Čtyřikrát byla započata sériová výroba bombardéru TB-7 a čtyřikrát byla zastavena⁹. Po každém rozkazu stačil průmysl vyrobit tři čtyři TB-7 a přišel zákaz. Znovu se výroba obnovila a znovu byla zrušena… K 22. červnu 1941 se TB-7 už sériově nevyráběl. Během čtyř pokusů stačil letecký průmysl vyrobit nikoli tisíc, ale 11 (jedenáct) kusů. A nejen to, téměř všechny z těch jedenácti neměly to nejhlavnější – dodatečný pátý motor. Bez něho se nejlepší strategický bombardér světa změnil na pouhopouhý průměr.

Po Hitlerově vpádu byla zahájena sériová výroba. Bylo však pozdě.

* * *

Je tu otázka – kdyby byl dal Stalin rozkaz vyrobit tisíc TB-7 a nezrušil ho – mohl by pak sovětský průmysl splnit Stalinovu objednávku? Dokázal by do konce roku 1940 vyrobit tisíc takových letadel?

Tvůrce TB-7, letecký konstruktér Vladimír Petljakov (po tragické smrti Petljakova byl TB-7 pojmenován na Pe-8) o tom ani na minutu nezapochyboval. Alexandr Mikulin, autor motorů pro TB-7, byl rozhodně přesvědčen, že splnění této objednávky je v silách sovětského průmyslu. Zástupce leteckého konstruktéra A. Tupoleva profesor Kerber, stejně jako hlavní experti leteckého průmyslu S. Jeger, S. Leščenko a J. Stoman, hlavní konstruktér podniku vyrábějícího TB-7, I. Nezval, hlavní technolog podniku J. Šelkunov a mnozí další, na kterých závisela výroba TB-7, byli přesvědčeni, že úloha je v určeném termínu splnitelná. Letečtí konstruktéři V. B. Šavrov a A. N. Tupolev soudili, že tisíc TB-7 může být vyrobeno do listopadu roku 1940.

Jistota konstruktérů a průmyslových šéfů je pochopitelná: TB-7 se neobjevil v prázdnu. Rusko je vlastí strategických bombardérů. Říkám to s hrdostí a bez ironie. Na začátku století, když celý svét létal v jednomotorových letadlech, Rusko jako první na světě začalo konstruovat letadla dvoumotorová. Svět ještě ani nestačil po zásluze ocenit tento pokrok, když významný ruský inženýr Igor Ivanovič Sikorskij zkonstruoval v roce 1913 jako první na světě těžký čtyřmotorový bombardér „Ilja Muromec“. Už v průběhu zkušebních letů překonal Muromec světový rekord v délce letu. Co do délky letu, výzbroje a kapacity pro náklad bomb neměl Muromec sobě rovného po několik let. Měl na tu dobu nejprogresivnější navigační zařízení, bombardovací zaměřovač a jako první na světě byl vybaven elektrickým spouštěčem bomb. Pro sebeobranu měl Muromec osm kulometů a byl dokonce učiněn pokus instalovat v něm polní dělo ráže 78 mm. V roce 1914 bylo Rusko první zemí na světě, která vytvořila oddíl těžkých bombardérů – eskadry vzdušných korábů. Když se komunisté zmocnili vlády v zemi, prudce zbrzdili technický rozvoj Ruska, zahubili a vyhnali miliony nejschopnějších, nejpracovitějších a nejtalentovanějších lidí. Mezi vyhnanci se ocitl i Igor Sikorskij.

Přes to všechno byl technický potenciál Ruska obrovský. Jeho rozvoj pokračoval. Navzdory teroru, navzdory komunistickému útlaku zaujímalo Rusko i nadále vedoucí místo v oblasti těžkých bombardérů. V roce 1925 vznikl v konstrukční kanceláři A. N. Tupoleva TB-1 – celokovový bombardér. Byl to na světě první jednoplošný bombardér se samonosnými křídly. Celý ostatní svět v té době konstruoval jenom dřevěné dvouplošné bombardéry. Už při zkušebních letech překonal TB-1 dva světové rekordy. V krátké lhůtě bylo zkonstruováno 218 letadel TB-1 a už to je svého druhu rekord. Bylo to několíkanásobně víc těžkých bombardérů než ve všech ostatních zemích světa dohromady. V souladu s tempem výroby letadel byly formovány eskadry, pluky a brigády. A v roce 1930 A. Tupolev konstruuje ještě výkonnější těžký bombardér TB-3 – první čtyřmotorový jednoplošník se samonosnými křídly na světě. TB-3 byl ze všech letadel na světě, jak vojenských, tak i civilních, největší. Takové letadlo neměl nikdo na světě ani ve výrobě, a dokonce ani v projektech. A. Tupolev už v roce 1933 začíná pokusy s doplňováním pohonných látek do TB-3 za letu. Bombardér TB-3 má na svém kontě několik světových rekordů včetně výškových letů s nákladem 5, 10 a 12 tun. Schéma konstrukce TB-3 se stalo klasickým pro tuto třídu letadel na mnoho desetiletí. Udivuje tempo provedení objednávky: bylo dosaženo produkce až tří exemplářú TB-3 za den¹⁰. Sovětský průmysl překonává svůj vlastní rekord – v krátké lhůtě vyrábí 818 kusů TB-3. Tady už nevystačíme s pluky a brigádami: Dne 23. března 1932 začíná Sovětský svaz jako první na světě budovat těžké bombardovací sbory. V lednu 1936 je jako první na světě vytvořena první letecká armáda, v březnu vzniká druhá a o něco později třetí. Nikdo jiný tehdy neměl ani armády dokonce ani sbory strategického letectva.

Letectvo čítající tisíc těžkých bombardérů – to je sen stratégů. A ten byl uskutečněn v Sovětském svazu. Generálové a politikové všech zemí se přeli o doktrínu generála D. Douheta, ale Stalin se nepřel…

To však není všechno. V plánu bylo prezbrojit tři letecké armády nejnovějšími bombardéry a dobudovat ještě tři armády v běloruském, kyjevském a leningradském vojenském okruhu¹¹.

Zatímco se TB-3 učil létat, zatímco ho jenom „vypouštěli do vzduchu“, desítky konstrukčních kanceláří se pustily do nelítostného boje o nejnovější strategický bombardér, který měl pak vystřídat tisíc Tupolevových TB-1 a TB-3. Sám Tupolev navrhuje osmimotorový letoun „Maxim Gorkij“. Letadlo se objevuje na přehlídkách, omračuje dav svými rozměry a jen nemnozí znají jeho pravý název TB-4. Pavel Suchoj navrhuje jednomotorový dálkový bombardér DB-1 s neuvěřitelným rozpětím křídel. Letoun (pod jiným názvem) absolvoval několik letů přes severní pól do Ameriky. Amerika s nadšením vítá sovětské letce a nechápe, že jde o zkušební lety experimentálního bombardéru. A Sergej Kozlov navrhuje devítimotorový „Gigant“, s nosností několika desítek tun bomb anebo se schopností přemístit do týla protivníka desantní jednotky s libovolně těžkou výzbrojí včetně tanků. Obdivuhodné jsou projekty K. A. Kalinina. Viktor Bolchovitinov navrhuje těžký bombardér DB-A. Navenek a podle charakteristik je to nový letoun, ale prakticky je to od základu přepracovaný Tupolevův TB-3. Je to klasický příklad jak s minimálními náklady vytvořit na základě starého letounu nový. DB-A okamžitě překonává čtyři světové rekordy. Je to nejnovější letadlo, ale mohou ho vyrábět stejné továrny, které vyrábějí TB-3, a to bez přestavby výrobního cyklu, bez výměny zařízení, bez narušení zaběhnutých technologických procesů, bez přeškolování dělníků a inženýrů, bez snížení, v takových případech obvyklého, množství vyráběných letadel a dokonce i bez přeučování letců, techniků a inženýrů strategického letectva. Pokud by tlačil čas, bylo by možné zahájit sériovou výrobu DB-A a na začátku druhé světové války obnovit v plném rozsahu strategické letectvo. A v tom se objevil skutečný zázrak – TB-7 Petljakova. TB-7 omráčil všechny.

Ve chvíli, kdy se objevil TB-7, výroba těžkých bombardérů v Sovětském svazu byla vyladěná jako výroba automobilů u Henryho Forda. Proměna modelu je sice bolestivý proces, ale je to jednodušší než budovat nový podnik na zelené louce. V těch strašných letech, kdy miliony lidí umíraly hlady, zaujímala naše země vedoucí místo na světě ve výrobě těžkých bombardérů. A když se hospodářská situace pronikavě zlepšila, tato země se dobrovolně zřekla svého prvenství. Když nikdo zemi neohrožoval, odtrhovalo se od úst dětem umírajícím hlady a těžké bombardéry se vyráběly dál. Když se však objevil Hitler a válka byla na spadnutí, těžké bombardéry se přestaly vyrábět. A nejde o to, zdali by se podařilo vyrobit tisíc bombardérů TB-7 na počátku války nebo ne. Otázka zní jinak: Proč se o to nepokusili?

V okamžiku, kdy se objevil TB-7, v Sovětském svazu byly vytvořeny konstrukční kanceláře schopné sestrojovat letadla, která předstihla svoji dobu, existoval průmysl schopný zajistit masovou výrobu v množství převyšujícím potřeby mírové doby fungovaly vojenské akademie, letecké a technické školy, byla vypracována teorie bojového využití, byly získány bojové zkušenosti jak v lokálních válkách, tak i na grandiózních cvičeních, byla vybudována letiště, základny školicí střediska, střelnice, byly sestaveny formace, připraveny kádry počínaje veliteli armád až po palubní střelce, od inženýrů navigačních zařízení až po dešifrovače velkých leteckých štábů, vycvičeni byli letci, navigátoři, palubní inženýři a technici, letečtí mechanici, meteorologové, radisté, letecký medicínský personál a další a další. Vytvořily se kolektivy, vznikly tradice. Vyškoleni byli teoretici i praktici.

Po tom všem naše země, která jako jediná stála v čele strategického letectví světa, nuže, tato země vstoupila do druhé světové války bez strategického letectva. Stalinovým rozkazem z listopadu roku 1940 byly letecké armády rozpuštěny. K 22. červnu 1941 sovětské strategické letectvo už nedisponovalo žádnou armádou. Zůstalo všeho všudy pět sborů a tři jednotlivé divize. Jejich základní vybavení tvořily DB-3. Je to skvělý bombardér, ale není to strategický bombardér. Ve výzbroji byly ještě letouny TB-3. Bylo možné používat jich jako transportních letadel, ale jako bombardéry byly zastaralé. A bombardérů TB-7, jak už víme, bylo jen jedenáct. To množství nedostačovalo ani k tomu, aby mohla být zkompletována jedna eskadra. Bez letadel TB-7 strategické letectvo přestalo být strategickým. Ale to není všechno. Na jaro roku 1941 Stalin uchystal skutečnou likvidaci letectva. Do této doby byli představitelé nejvyššího velení strategického letectva doplňováni pouze těmi, kteří se vyznamenali v bojích, kdo ve vzduchu Číny, Španělska nebo Mongolska osvědčil svoje právo velet. Všichni velitelé leteckých armád byli Hrdinové Sovětského svazu. V té době měl tento titul daleko větší váhu než po válce. Velitel 2. armády S. P. Denisov měl ne jednu, ale dvě Zlaté hvězdy. V těch letech se takoví lidé dali spočítat na prstech jedné ruky. Na jaře roku 1940 Stalin zavádí generálské hodnosti, ale hvězdami nehýří. Náčelníkem Hlavní správy Vojenských leteckých sil je generálporučík letectva, v čele štábu Vojenských leteckých sil stojí generálmajor letectva. Ani při takové šetrnosti Stalin velitelům leteckých armád neubližuje: uděluje jim hodnosti generálporučíků letectva. Velitelé leteckých armád byli svou hodností rovni nejvyššímu veliteli letectva a převyšovali některé jeho zástupce, včetně náčelníka štábu Vojenských leteckých sil. Stalin věří velitelům strategického letectva: velitel 3. armády generálporučík letectva I. I. Proskurov se stává náčelníkem GRU (Glavnoje razvedyvateľnoje upravlenije – Hlavní zpravodajská správa) ještě předtím, než bylo dáno pod jeho velení celé strategické letectvo.

A tu se Stalin k čemusi rozhodl a nastala zkáza. Toto téma si zasluhuje zvláštní prozkoumání. Teď jenom pro ilustraci několik příkladů: Generálporučíka letectva S. P. Denisova odvelel Stalin do Zakavkazska jako velitele letectva druhořadého okruhu. Dál pak bude Denisov sloužit ve funkcích, neodpovídajících jeho hodnosti, nepostoupí už výše než na velitele divize. Generálporučík letectva I. I. Proskurov byl v dubnu 1941 zatčen, nelidsky mučen a v říjnu likvidován. A velením strategického letectva byl pověřen plukovník L. A. Gorbacevič¹². Plukovník se nikdy dříve nevyznamenal (a nevyznamená se ani v budoucnu), ale pro Stalina byly nepotřebné nejen TB-7, ale i velitelé, kteří prokázali, že dovedou využít těžkých bombardérů.

* * *

Zdá se, že taková situace, ve které by se ukázalo, že TB-7 je nepotřebný neexistuje.

Pokud Stalin hodlá odvrátit druhou světovou válku, pak jsou TB-7 potřebné. Pokud se rozhodl, že nechá Hitlera rozpoutat světovou válku, a sám počítá se zachováním neutrality pak jsou TB-7 velmi potřebné jako garance neutrality.

Jestliže Stalin plánuje obrannou válku, pak nemůže rozvracet opevněné oblasti na „Stalinově linii“, nýbrž posilovat je. Musí dát vojskům rozkaz, aby se zakopala do země, jako se to později stalo u Kurska. Bylo nutno přehradit protivníkovi cestu od moře k moři neprostupnými minovými poli, a zatímco se bude prokousávat naší obranou, ať TB-7 létají v nedostižných výškách, ať rozvracejí německý ekonomický potenciál. V obranné válce jsou TB-7 potřebné.

Stalinovy zdroje jsou neomezené, kdežto Hitlerovy jsou omezené. Proto, jestli začne válka, pro Stalina je výhodné ji protahovat –válka na vyčerpání je pro Německo smrtelná. A aby se zdroje vyčerpávaly rychleji, je třeba strategickým bombardováním oslabovat válečný ekonomický potenciál. A lepší nástroj, než je TB-7, se nedá vymyslet.

Pokud se Stalin rozhodl, že vyčká německého vpádu a potom provede protiúder (historici mají tuto verzi ve velké oblibě – doslova to tak píšou: plánoval, že bude sedět se založenýma rukama a trpělivě čekat, až Hitler udeří klackem, a teprve potom plánoval odvetu), pak si k takovému protiúderu nelze představit nic lepšího než tisícovku TB-7.

Historie s TB-7 vyvrací nejenom báchorku o protiúderech, ale i legendu o tom, že se Stalin bál Hitlera. Jestli se ho bál, tak proč nenechal vyrobit TB-7? Čím víc by se bál, tím rychleji je měl dát vyrobit. Čtenář se mnou jistě bude souhlasit, že když se v noci bojíme jít temným lesem, vezmeme si do ruky klacek. A čím víc se bojíme, tím větší klacek si bereme. A bojovně s ním máváme. Že je to tak? A Stalinovi ten klacek přímo vnucují. Jeho osobní referent, letecký konstruktér generálplukovník letectva A. S. Jakovlev podává svědectví o tom, že náčelník Vědeckovýzkumného ústavu Vojenských leteckých sil generálmajor letectva A. I. Filin se nebál v přítomnosti mnohých dokazovat Stalinovi nezbytnost sériové výroby TB-7. Vést se Stalinem spor – to byl hazard na samé hranici sebevražedného hrdinství: „Filin naléhal, někteří další ho podpořili. Nakonec Stalin přece jen ustoupil a řekl: Tak ať je po vašem, i když jste mne nepřesvědčili“¹³. Je to jeden z těch případú, kdy Stalin výrobu TB-7 povolil. Brzy si to však Stalin rozmyslí, svoje rozhodnutí zruší a znovu se najdou opovážlivci, kteří si troufnou přít se s ním a dokazovat…

Otázka ovšem zní: Proč je to zapotřebí Stalinovi dokazovat? Jestliže my všichni chápeme nesporné přednosti TB-7 i nutnost jeho sériové výroby proč Stalin takové prosté věci pochopit nemůže? A přitom i největšímu hlupákovi je jasné, že v temném lese je s klackem veselejí než bez něho. Kdyby šlo jenom o Stalinovu hloupost, pak by TB-7 mohl být zakázán jedním škrtem pera a víc by se k tomu Stalin nevracel. Ale Stalin své rozhodnutí osmkrát změní v pravý opak. Co to je za váhání? To přece není Stalinovi vůbec podobné. Vyhladit miliony nejlepších rolníků, kteří dávali obživu Rusku? Není o čem pochybovat – podepsal rozhodnutí, a je to: rok velkého přelomu. Zničit velitelský sbor Ruska? Bez zaváhání. Podepsat pakt s Hitlerem? Žádný problém: třídenní jednání a šampaňské teče proudem. Stalin také někdy váhal, pochyboval. Ale ať mě někdo opraví, kdo zná něco takového. Odmítnutí letounu TB-7 bylo nejobtížnější ze všech rozhodnutí, která za svůj život Stalin učinil. Bylo to nejdůležitější rozhodnutí v jeho životě. Tvrdím ještě víc: odmítnutí TB-7 – to je vůbec nejzávažnější rozhodnutí, které kdo učinil ve dvacátém století. Otázka TB-7 je otázka toho, zda bude druhá světová válka, či nebude. Když se rozhodovalo o TB-7, rozhodovalo se zároveň o osudech desetimilionů lidí… Stalinovy důvody, když čtyřikrát po sobě rozhodl o sériové výrobě TB-7, jsou pochopitelné. Ale když Stalin čtyřikrát své rozhodnutí zrušil, muselo ho přece k tomu něco vést! Proč se nikdo z historiků ani nepokusil uvést alespoň domněnky o Stalinových motivech?

* * *

TB-7 měl mocné protivníky a nastal čas je pojmenovat. Generální štáb Dělnicko-rolnické rudé armády (RKKA = Raboče-kresťjanskaja Krasnaja Armija) byl vytvořen v roce 1935. Do německého vpádu byli vyměněni čtyři náčelníci generálního štábu: maršálové Sovětského svazu A. I. Jegorov a B. M. Šapošnikov, armádní generálové K. A. Mereckov a G. K. Žukov. Všichni byli odpůrci TB-7. Nejen proti TB-7, ale vůbec proti všem strategickým bombardérům byli i mnozí přední letečtí generálové, včetně P. V. Ryčagova, E. K. Arzanuchina a E. P. Polynina. Proti TB-7 byl i lidový komisař (ministr) obrany maršál Sovětského svazu S. K. Timošenko. Zuřivým odpůrcem byl i Stalinův referent pro otázky letectví, letecký konstruktér A. S. Jakovlev. Je také pochopitelné, že odpůrci strategických bombardérů byli skoro všichni sovětští vojenští teoretici, počínaje V. K. Triandafillovem.

Argumenty proti těžkým bombardérům vyložil nejlépe ze všech vynikající sovětský teoretik letecké války brigádní velitel profesor Alexandr Nikolajevič Lapčinskij. Napsal několik skvělých prací o teorii bojového využití letectva. Lapčinského myšlenky jsou prosté a pochopitelné. Bombardovat města, továrny, zdroje a zásobárny strategických surovin je dobré. Ještě lepší však je zmocnit se jich nepoškozených a využít je pro zesílení svého potenciálu. Přeměnit zemi nepřítele v kouřící rozvaliny je možné, je to však potřeba? Bombardovat silnice a mosty je užitečné v každé situaci s výjimkou jediné: když připravujeme vpád na území nepřítele. V takovém případě není potřeba mosty a silnice bombardovat, ale zmocňovat se jich a nedovolovat ustupujícímu nepříteli, aby jich využíval, ani aby je ničil. Bombardování měst výrazně snižuje morální úroveň obyvatelstva. To je správné. Kdo to popírá? Ale nenadálé proniknutí našich vojsk k nepřátelským městům demoralizuje obyvatelstvo víc než jakékoliv bombardování. A Lapčinskij doporučuje Stalinovi soustředit všechny síly Rudé armády nikoli na rozrušení vojenské a ekonomické síly nepřítele, ale na dobytí území. Cílem Rudé armády je likvidace nepřátelských armád. Úkolem letectva je otevřít cestu našim vojskům a podpořit jejich rychlé pronikání vpřed. Lapčinskij doporučuje nevyhlašovat válku, ale začít ji nenadálým zdrcujícím úderem sovětského leteetva na nepřátelská letiště. „Nenadálost a síla úderu musí být takové, aby v prvních hodinách ochromily celé letectvo nepřítele a nedovolily mu vzlétnout. Tím, že rozvrátíme nepřátelské letectvo na letištích, otevřeme cestu tankům a útočící tanky budou zase rozvracet nepřátelská letiště.“ Cílem pro naše letectvo nejsou městské čtvrti ani elektrárny ba ani továrny ale nepřátelská letadla, která nestačila vzlétnout, palebná postavení bránící pohybu naší pěchoty, autokolona s pohonnými látkami pro nepřátelské tanky, protitankové dělo ukryté ve křoví. Jinými slovy – bude třeba bombardovat nikoli plochy, ale bodové cíle, z nichž mnohé budou v pohybu. Bude třeba bombardovat nikoli ve strategickém týlu, ale v nejbližším taktickém terénu a někdy i na jeho předním okraji. A k takové činnosti není zapotřebí taktických bombardérů, ale naopak lehkých pohyblivých letadel, která se dokážou dostat do bezprostřední blízkosti cíle, identifikovat ho a přesné zasáhnout, aniž by se uškodilo vlastní armádě, která je v blízkosti. Je zapotřebí letadlo, které buďna cíl útočí střemhlav anebo se k němu přibližuje hloubkovým letem, při kterém vrtule málem očesává vrcholky stromů.

Když chceme vyhodit do povětří sousedův dům, potřebujeme bedničku dynamitu. Jestli však chceme souseda zabít a jeho domu se zmocnit, pak bedničku dynamitu nepotřebujeme. Užitečnější nám bude levnější lehký a přesný nástroj. Nu a tak Lapčinskij Stalinovi doporučuje jiný nástroj: lehký střemhlav útočící bombardér anebo pohyblivý bitevní letoun. Strategický bombardér létá ze vzdálených stálých letišť na obrovské vzdálenosti, kdežto my potřebujeme takové letadlo, které je stále po ruce, které je doma na jakémkoliv příležitostném nezpevněném letišti, které bez problémů mění letiště podle pohybu útočících divizí a sborů, které bez otálení plní požadavky tankistů. Potřebujeme lehké letadlo, jehož piloti sami vidí situaci, okamžitě reagují na její proměny a přispívají svým dílem k úspěchu rychle se vyvíjející bitvy.

Vladimír Petljakov kromě těžkého čtyřmotorového (přesněji pěti-motorového) letounu TB-7 zkonstruoval i jiný, nevelký dvoumotorový, rychlostní, pohyblivý střemhlav útočící bombardér Pe-2. A Stalin potřeboval přesně toto. Proto rozhodl: „Zkonstruovat letadlo dvoumotorové a o stupeň větší“¹⁴.

Nedaly by se konstruovat lehké i těžké bombardéry zároveň? Nikoli, říká Lapčinskij, nedaly. VŠECHNY SÍLY, VŠECHNY MOŽNOSTI musí být zkoncentrovány na splnění hlavního úkolu: získat naprostou nadvládu ve vzdušném prostoru, tj. provést nenadálý úder na protivníkova letiště. Pokud takový úder uskutečníme, nebude proč bombardovat města a továrny.

Stalin dlouho dovoloval konstruovat jedny i druhé bombardéry, ale pak pochopil, že musí vybrat jeden. A vybral.

* * *

Je-li nám Stalinova železná logika nepochopitelná, bude nejjednodušší prohlásit ho za šílence. Pojďme se však podívat na Hitlera. To je také agresor a právě proto strategické letectvo nemá. Hitler připravuje bleskové dobytí Francie, a proto nepotřebuje mosty bombardovat, ale dobývat a zachovávat. Německé tankové divize potřebují mosty k nečekanému útoku. Paříž také není třeba bombardovat. Paříž se všemi svými poklady připadne vítězi. Hitler nemá zapotřebí rozvracet loděnice v Brestu, tankové a dělostřelecké továrny v Cherbourgu, Chamonixu a Bourges, letecké továrny Amsterodamu a Toulousu – ty všechny budou pracovat pro zvýšení válečného potenciálu Třetí říše.

Pro Hitlerův blitzkrieg je potřebné letectvo, ale ne to, které ničí města a továrny ale takové, které jediným zásahem zničí francouzské letectvo na letištích, které náhlými údery paralyzuje celou soustavu řízení armády. Je potřebné letectvo, které otevře cestu tankům a zabezpečí prudkost jejich přibližování k oceánu. Je potřebné letectvo, které visí nad bitevním polem a plní požadavky tankistů, letectvo, které nebombarduje gigantické plochy, ale zasahuje bodové cíle. Pro blitzkrieg je potřebný nevelký střemhlav útočící bombardér, který unese docela málo, ale bombarduje přesně – dvoumotorový Ju-88, ne-li jen jednomotorový Ju-87…

Potom se válka začala vyvíjet jiným směrem. Z bleskové se změnila ve vleklou. Objevila se města nedostupná pro německé tanky – Londýn a Čeljabinsk, Bristol a Kujbyšev, Sheffield a Magnitogorsk. A tady by Hitlerovi strategické letectvo bývalo přišlo vhod. Ale neměl ho...

* * *

Myšlenky Lapčinského, vyřčené dávno před Hitlerovým příchodem k moci, Stalin využil. Pravda, ne v jednačtyřicátém, jak měl původně v úmyslu, ale v pětačtyřicátém. Stalinovy střemhlavé bombardéry Pe-2 a bitevní letouny Il-2 nenadálým úderem zasáhly japonská letiště a sovětské tankové klíny rozštěpily Mandžusko… Země připadla vítězi. Sovětské paradesantní jednotky dosedaly v čínských městech nikoli proto, aby ničily mosty, silnice a továrny, ale proto, aby zabránily jejich ničení. V takové válce se práce pro strategické letectvo nenašla.

Ve dvacátých letech a na počátku třicátých Stalin potřeboval strategické letectvo k tomu, aby nikdo nepřekazil svobodný rozvoj sovětského vojenskoekonomického potenciálu. Od druhé poloviny třicátých let se Stalin stále více přiklání k takovému scénáři války, jejímž výsledkem nebude zničení ekonomického potenciálu Německa, ale jeho dobytí. V listopadu roku 1940 se Stalin definitivně rozhodl uskutečnit vůči Německu to, co za několik let uskuteční vůči Japonsku.

O IVANOVOVI

Na popy a na buržuje / požár světa nastupuje, /

rozfouknem ho do všech stran – / panebože, žehnej nám!

Alexandr Blok, Dvanáct

Badatel někdy celý svůj život věnuje vědeckému bádání. A najednou mu osud nabídne odhalení: objeví jméno dosud neznámého faraona. Právě takový objev nabídl osud i mně. V zaprášených archivech jsem našel údaje o jakémsi všemocném, ale málo známém vůdci, který byl obdařen neomezenou mocí nad šestinou souše. Můj faraon však nepatřil do zapomenutých věků, ale do našeho dvacátého století. A říkali mu – soudruh Ivanov. Kdo si ho pamatuje? Kdo ho dnes zná? A přitom, soudě podle dokumentů, tento soudruh ve svých rukou soustředil nesmírnou moc. Tady máte příklad: 25. září 1943 obdrželi maršálové Sovětského svazu G. K. Žukov a A. M. Vasilevskij, armádní generálové K. K. Rokossovskij, N. F. Vatutin, I. S. Koněv a R. J. Malinovskij přísně tajnou směrnici přikazující násilně překročit Dněpr. Dokument začíná s drsnou prostotou: „Soudruh Ivanov rozkazuje…“ Moc soudruha Ivanova dostačovala na to, aby uvedla do bojové činnosti pět armád najednou. Tato směrnice z 25. září 1943 byla vydána zároveň pro čtyři fronty, které zahrnovaly jedenatřicet armád, včetně čtyř tankových a čtyř leteckých. To ovšem nebyla horní hranice. Soudruh Ivanov v době války disponoval sedmdesáti vševojskovými, osmdesáti leteckými, pěti údernými, jedenácti gardovými a šesti gardovými tankovými armádami. A kromě toho mě1 ještě armádu NKVD (Narodnyj komissariat vnutrennich děl = ministerstvo vnitra), armády protivzdušné obrany, zvláštní gardovou leteckou výsadkovou armádu, deset ženijních atd. atd. a jednotlivých sborů desítky a jednotlivých divizí stovky. A nutno dodat, že všichni maršálové a generálové plnili rozkazy soudruha Ivanova bezvýhradně, okamžitě a za jakoukoli cenu.

Je paradoxní, že navzdory této moci byl soudruh Ivanov málo znám i ve velmi vysokých sférách. Příklad. A. A. Škvarcev byl před válkou sovětským velvyslancem (tehdy ho nazývali „politickým zástupcem“ = „polpredem“) v Berlíně. Sovětský velvyslanec ve fašistickém Německu – to je hodně vysoká funkce. Tak tenhle Škvarcev neměl po dlouhá léta ponětí o existenci soudruha Ivanova. A jednou to mělo nepříjemné následky. V roce 1940 přicestovala do Německa sovětská letecká delegace. Sovětští soudruzi navštívili tajné továrny včetně podzemní konstrukční kanceláře, prohlédli si nejnovější vzorky německé letecké techniky, nakoupili, co se jim líbilo, a požádali velvyslanectví (tehdy se mu říkalo „polpredstvo“ = „političeskoje predstavitelstvo“) a obchodní zastupitelství, aby nákupy zaplatily. (Tady se navíc klade otázka, kdo komu víc věřil: němečtí pánové prodali sovětským soudruhům vzory všech nejnovějších letadel, ponorek, protiletadlových a protitankových děl, kdežto sovětští soudruzi letadla Il-2 a Pe-2, tanky T-34 a KV nebo raketomety BM-13 svým oddaným německým přátelům ani neukázali.) Tak tedy sovětská delegace si vybrala letouny Me-108, Me-109E, Me-110S, Me-209, Do-215, Ju-88, He-100 a ještě mnoho solidních strojů. Němci svá tajemství neskrývali a naši nešetřili – vybrali si dvanáct typů, brali je po dvou až třech exemplářích, a leckdy po pěti i šesti. Kromě toho si sovětští soudruzi vybrali vzorky motorů, přístrojů, aparatury a kdovíčeho ještě. Velvyslanectví a obchodní zastupitelství to měly zaplatit. Tak to ne, řekli soudruzi diplomaté, takhle se to nedá dělat. Musí se napsat do Moskvy, žádat o souhlas Lidový komisariát obrany a Lidový komisariát leteckého průmyslu, odtud pošlou objednávku na Lidový komisariát obchodu, tam věc dají posoudit expertům, pak požádají o souhlas Lidový komisariát zahraničí, zapojí finančníky… V tom se do toho vložil jeden netrpělivý člen letecké delegace: „My to však potřebujeme rychle. Víte co, pošlu to do Moskvy šifrou.“ – Napsal text, zašifroval a požádal o zaslání na adresu: „Moskva, pro Ivanova“. To však rozhořčilo celé velvyslanectví, sám soudruh Škvarcev byl pobouřen: „Takhle se to přece nedá dělat. To je jako byste napsali „dědečkovi do vsi“. „Jen to pošlete,“ postavil si hlavu ten delegát.

Dohadovali se dlouho. Nakonec ten šifrovaný dopis odeslali.

A kupodivu v Moskvě dopis svého adresáta našel. Dokonce velice rychle. A odpověď taky přišla. Neprodleně. Jako by do velvyslanectví sjel blesk. Odpověď byla stručná a prostá jako rozsudek revolučního tribunálu. Moskevský adresát, soudruh Ivanov tak zařval, že letadla byla zakoupena v mžiku, účty proplaceny v úplnosti a drahocenný náklad byl bleskovou rychlostí odeslán, kam bylo třeba.

Soudruhu Škvarcevovi a jiným zodpovědným soudruhům na velvyslanectví došlo, kdo se v Moskvě skrývá pod skromným příjmením. Jistě, byl to ON. Za kremelskými zdmi pod pseudonymem Ivanov žil a pracoval sám soudruh Ivanovič. A taky byl Vasiljev. Byl i Čižikov, a taky byl Koba a Besošvili a Džugašvili a ještě Salin a Stalin.

Mnoho měl Stalin pseudonymů. Některé zapadly, upadly v zapomenutí, vybledly, jiné zůstaly. Pseudonym „Ivanov“ zůstal až do konce a byl používán v mimořádných situacích. Ale proč o tom všem mluvím. Jednou v roce 1936 Stalin svolal letecké konstruktéry na jednu ze svých méně vzdálených chat, přijal je s typickou kavkazskou pohostinností a potom jim dal úkol: zkonstruovat letadlo (nejlepší na světě – o tom nebylo třeba ani mluvit) a pojmenovat ho „Ivanov“.

* * *

Na projektu „Ivanov“ pracovala zároveň řada kolektivů, některé z nich řídili Tupolev, Něman, Polikarpov a Grigorovič. Pod hlavním vedením Tupoleva v té době pracovaly skupiny konstruktérů Petljakova, Suchova, Archangelského a Mjasiščeva, pod vedením Polikarpova zase Mikojan a Guazevič, u Grigoroviče Lavočkin a Grušin. Všechno, co Stalin přikázal Tupolevovi, Grigorovičovi nebo Polikarpovovi, se automaticky přenášelo i na vazalské konstruktérské skupiny. Zkrátka a dobře, veškerý sovětský letecký konstruktérský potenciál byl soustředěn na splnění jednoho jediného úkolu. A nemyslete si, že kvůli kooperaci. Právě naopak! Vládla tu tvrdá konkurence – zvítězí nejsilnější a bič i cukr má soudruh Ivanov vždy po ruce! Je snad zbytečné doplňovat, že „Ivanov“ měl být bojový letoun. Bylo nemyslitelné, že by Stalin mohl soustředit všechny své konstruktérské mozky na zkonstruování letadla pro civilní potřeby.

Každá příručka z dějin letectví přináší vyčerpávající dokumentaci k tomu, co z projektu „Ivanov“ nakonec vzešlo, a komunističtí historikové se soustřeďují právě na ten konečný výsledek. Já však své čtenáře vybízím, aby se pokusili zorientovat v jiné problematice – ne v tom, co nakonec vzešlo, ale v tom, CO BYLO ZAMÝŠLENO. V dějinách sovětského letectví bylo jen jediné letadlo, které bylo konstruováno pod Stalinovým pseudonymem, přičemž heslo projektu nevzniklo z iniciativy úslužných podřízených, nýbrž z iniciativy samotného Stalina. Letecký konstruktér V Šavrov podává svědectví: „Heslo „Ivanov“ bylo na Stalinův pokyn (byla to jeho telegrafická adresa)“¹⁵. Letadlo ještě neexistuje, konstruktéři ještě ani nevzali tužky do ruky, ale Stalin už dal letadlu své jméno. Ale vždyť to je to letadlo, na které pak Stalin sází v nadcházející druhé světové válce, o jejíž nevyhnutelnosti a nutnosti mluví stále a nepokrytě. Cožpak existuje jiné letadlo, na jehož konstrukci by Stalin soustředil tolik sil?

A co objednavatel potřebuje?

Není možné, že „Ivanov“ bude strategický bombardér, který má být zkonstruován na to, aby potenciální agresor ztratil chuť zaútočit? Ne. Tak tomu není. Strategický bombardér už zkonstruován byl. Vzpomeňte si. Jde o vzpomínaný šestatřicátý rok, ve kterém konstruktér Petljakov dokončil práci na TB-7. Pokud má Stalin v úmyslu válku odvrátit, pak nemá zapotřebí svolávat konstruktéry a ukládat jim, aby zkonstruovali nové letadlo, stačí pouze spustit sériovou výrobu letounu TB-7. Vždyť by ho taky mohl klidně pokřtít na „Ivanova“ anebo docela otevřeně na „Stalina“. A jakou by to mělo symboliku! Byl by to let do nadoblačných výšin i nepřemožitelná síla a také intenzita úderu a varování nepřátelům a kdovíco ještě by nenavymýšleli básníci a propagandisté. Ale to ne. Stalin nepotřeboval letadlo na to, aby zabránil válce. Stalin se možná domníval, že nadcházející válka bude svatou obrannou válkou na záchranu vlasti, a proto dal příkaz vytvořit nejlepší stíhačku na světě, která ochrání naše mírové nebe? Ne! Soudruh Stalin se nedomnívá a zemi na obrannou válku nepřipravuje. Já snad ani nebudu plýtvat papírem na to, abych dokázal, že k „Velké vlastenecké“ došlo nedorozuměním, navzdory Stalinovým plánům a záměrům. Ale to, na co nebudu litovat ani času, ani sil, ani papíru, to jsou důkazy prostého faktu, že se Stalin na válku připravoval. A připravoval se tak, jako se nepřipravoval nikdo. Všechen lid nejbohatší země na světě se dvacet let krčil v chatrčích, hladověl, trčel ve frontách, byl dohnán až k lidojedství a mrchožroutství, a to proto, aby bylo možné připravit armádu pro válku. Pravda, neměla být ani velká, ani vlastenecká. Všimněte si, mezi přítomnými na Stalinově chatě byl Nikolaj Polikarpov. Předešlého roku – 1935 – byl na letecké výstavě v Miláně Polikarpovův model I-15 bis oficiálně prohlášen za nejlepší stíhačku na světě, a to už měl Polikarpov něco rozdělaného v sérii I-16. Polikarpov byl v čele světového závodu o nejlepší stíhačku. Nechte tedy Polikarpova, nepřekážejte mu, nerozptylujte ho, on ví, jak dělat stíhačky, jen mu nenarušujte pracovní rytmus. Běží se o závod a každá hodina, každá minuta má cenu zlata. Jenže to ne. Jen se od té stíhačky odpoutejte, soudruhu Polikarpove. Jsou věci důležitější než konstrukce stíhačky. Stíhačka určená k obranné válce soudruha Stalina nezajímá.

Nuže, jak si Stalin představoval ideální bojový letoun, k jehož vytvoření svolal své nejlepší konstruktéry a to jak tvůrce bombardérů, tak i tvůrce stíhaček? Sám Stalin svůj požadavek vyjádřil třemi slovy – letadlo čistého nebe. Jestli to někomu není úplně jasné, vysvětlím to dvěma slovy – okřídlený „šakal“.

* * *

K tomu, abychom si názorně představili Stalinův záměr, musíme se v myšlenkách přenést z šestatřicátého roku na perlonosné břehy Havajských ostrovů roku 1941. Jasné slunečné jitro. Americké loďstvo je v přístavišti. V 7:55 stoupá na signalizační stožár přístavu modrý „návěstní“ signál, který opakují všechny lodě flotily. Potom tyto „návěstní“ vlajky současně na všech lodích sklouznou dolů, zatrylkují signální píšťaly, zazpívají rohy na minonoskách a křižnících, zahřmí orchestry na bitevních lodích a přesně v 8:00 se vznesou vzhůru praporky na přídi i státní vlajky na zádi… Tak to bylo odjakživa. Ale my jsme se tam zatoulali právě v to ráno, kdy se slavnostní ceremoniál ukončit nepodařilo: v 7:55 „návěstní“ praporky letí vzhůru, ale v paprscích vycházejícího slunce se zjevuje první vlna japonských bombardérů, torpédových letounů a stíhaček. V první vlně je 183 letounů. Krycích stíhaček je mezi nimi méně než jedna čtvrtina. Silné krytí stíhačkami tato situace nevyžaduje. Japonská letecká armáda se skládá v podstatě z útočných letounů – bombardérů a torpédových letounů Nakadžima B-5N1 a B-5N2. A právě tato letadla nás zajímají. Na jejich konstrukci ani na charakteristice není nic vynikajícího, ale při neočekávaném úderu jsou velkolepé. Svým zevnějškem, rozměry i letovou charakteristikou se Nakadžima B-5N víc podobá stíhačce než bombardéru. To mu dává možnost proletět nad cílem tak nízko, že se z lodí a ze země dají rozeznat tváře pilotů, tak nízko, že chyba při vypuštění smrtonosného nákladu je téměř vyloučena. Nakadžima B-5N je nízkoletící jednoplošník, motor má jeden – radiální dvouřadový se vzduchovým chlazením. V některých letadlech tvoří posádku tři lidé – pilot, navigátor a střelec. Ale ve většině z nich jsou jen dva. Letadla jsou vypouštěna v hustých skupinách jako roje zuřivých vos, a tak není nezbytně nutné mít v každém stroji navigátora. Náklad bomb v letadle je nižší než 1 tuna, ale každý zásah je do černého. Obranné vybavení B-5N je poměrně slabé – jeden až dva kulomety. Na útočných letounech není zapotřebí velkého obranného vybavení ze stejného důvodu, pro který není zapotřebí ani silného krytí stíhačkami: americká letadla nemají čas ani možnost vzlétnout a odrazit japonský útok. B-5N je letadlo čistého nebe, na kterém buďto vůbec nejsou nepřátelská letadla anebo je jich velmi málo. Lehké bombardéry Nakadžima B-5N se skvěle osvědčily v Pearl Harboru, ale tím tento hrdinský příběh končí. Nenadálý úder nebyl dostatečně silný k tomu, aby nadlouho vyřadil z bojů americké loďstvo a letectvo. V následujících bitvách, když se Američané vzpamatovali, když začala normální válka bez ran nožem do zad spícího, se letoun B-5N nijak zvlášť neprojevil. Výroba těchto letadel ještě nějakou dobu pokračovala. Všehovšudy jich vyrobili něco málo přes 1 200 a tím to skončilo. B-5N byl sestrojen pro slabé a bezbranné, je strašný ve skupině, strašný při nenadálém útoku. Strašný jako smečka zuřivých krvežíznivých hyen, které nevynikají ani obzvláštní silou, ani rychlostí, ale mají silné tesáky a útočí v tlupě proti tomu, kdo je slabší, kdo neočekává útok a není připraven k obraně.

Ale co s tím má společného náš rodný sovětský „Ivanov“? Právě to, že jde skoro o přesnou kopii japonského leteckého útočníka.

* * *

V létě roku 1936 nemohl nikdo tušit, co se stane v Pearl Harboru za pět let. V létě roku 1936 letoun Nakadžima B-5N ještě neexistoval. Byl to jenom projekt, kterým se Japonci nechlubili. Nedá se proto předpokládat, že by sovětští konstruktéři kopírovali Japonce. Na kopírování je potřeba čas. Dokonce, i kdyby se podařilo ukrást technickou dokumentaci (a to jsou hory papíru), stejně by jenom na překlad (z japonštiny!) bylo zapotřebí několika let. Letouny Nakadžima B-5N v Japonsku a hned několik variant „Ivanova“ v SSSR byly konstruovány téměř paralelně. První let B-5N se uskutečnil v lednu 1937, první let „Ivanova“ – 25. srpna téhož roku. Proto nemluvíme o kopírování, ale o dvou samostatných procesech vývoje, které jsou shodné. To není všechno. Byly zkonstruovány letouny „Ivanov“ Němana, „Ivanov“ Polikarpova, „Ivanov“ Suchého… Každý konstruktér žárlivě střežil svá tajemství před soupeři, ale u každého sovětského konstruktéra nakonec vznikl jeden a tentýž „okřídlený šakal“, lehký bombardér, zevnějškem, rozměry i letovou charakteristikou spíše podobný stíhačce. Každý sovětský konstruktér si nezávisle na svých konkurentech vybral stejné schéma – nízko letící jednoplošník, jeden radiální dvouřadový motor chlazený vzduchem. Každý sovětský konstruktér navrhoval vlastní variantu „Ivanova“, ale každá varianta se překvapivě podobala svým neznámým sovětským bratrům i dalekému japonskému bratru jak duchem, tak i určením. A není to žádný div. Prostě všem konstruktérům zadali úkol, vytvořit nástroj pro určitý typ práce, jakou za několik let budou dělat japonská letadla na nebi nad Pearl Harborem. A máme-li před sebou stejnou práci, pak i nástroj k jejímu vykonání sestrojí každý konstruktér zhruba stejný. Jestli žákům ve třídě zadáme stejný úkol, pak všechny správné odpovědi budou stejné. A kromě toho v průběhu práce na projektu „Ivanov“ usměrňovala čísi neviditelná, ale mocná ruka ty, kteří se odkláněli od hlavního směru. Zasahování nejvyšších míst do práce konstruktérů připomíná na první pohled vrtochy rozmarného velmože. Někteří konstruktéři umísťovali na pokusných modelech dvě palebná postavení – jedno mělo chránit zadní horní půlkruh a druhé dolní. To nebylo schváleno – bude nám stačit jedno – není třeba chránit zadní dolní půlkruh. Někteří kryli posádku a nejdůležitější místa opancéřovanými deskami ze všech stran. Byli opraveni: pokrývat jenom zdola a z boků. Pavel Suchoj navrhl v první variantě svého „Ivanova“ celokovového. „Jednodušeji,“ přikázal čísi hrozný hlas. „Křídla ať zůstanou kovová, ale trup může být z dýhy – Že se sníží rychlost? Tak ať, to nevadí.“ To měl soudruh Stalin takový divný vkus? Ale vůbec ne. To byla železná logika: Provádíme nenadálý úder a ničíme protivníkovo letectvo na zemi. Potom létáme v čistém nebi. Nepřátelské letadlo na nebi? To je vzácný případ. Pilot je zepředu chráněn vzduchem chlazeným motorem, který není citlivý ani na průstřely ve válcích. Stačí krýt posádku zespodu a z boků. Útočit na naše letadla svrchu a zezadu budou vzácně, stačí jedno stanoviště kulometu, není třeba přetěžovat ho zbytečnou výzbrojí. Dolní zadní půlkruh také není třeba krýt druhým kulometem. Létáme nízko nad zemí, nepřátelská stíhačka se nemůže ocitnout ještě níž. Někteří konstruktéři navrhovali tříčlennou posádku: pilot, navigátor, střelec. Zase je zarazili – stačí dva. Nepřátelská letadla nenadálým úderem zničíme na zemi, a tak by střelec v letadle neměl mnoho práce. A navigátor také ne. Působíme v sevřených skupinách, jako zdivočelé vosy Stačí sledovat vedoucí letoun. Proto spojíme činnost střelce a navigátora a raději přidáme užitečný náklad bomb. Obranné možnosti zeslabujeme, útočné posilujeme…

* * *

Mezi sovětskými prototypy „Ivanova“ a japonským leteckým útočníkem rozdily byly. Vyplývaly z toho, že pro Japonce byla hlavní kontrola nad oceánem, a pro nás kontrola nad kontinentem. Proto se u „Ivanova“ nevyvíjela varianta torpédového letounu. Zato jeho možnosti při provádění nenadálých náletů na letiště výrazně překonávaly vše, co bylo ve výzbroji kterékoli jiné země. V roce 1941 použila Rudá armáda zcela neobyčejnou zbraň – pozemní pohyblivá zařízení pro vystřelování salv raketových střel, která vstoupila do historie jako „Stalinovy varhany“ neboli „kaťuše“. Střílely náboji M-8 (ráže 82 mm) a M-13 (132 mm). Salva z několika „kaťuší“ – to byla ohnivá lavina se skřípěním, řevem a burácením. Mnoho německých vojáků, důstojníků i generálů potvrdilo, že to byla strašná zbraň. Raketové střely M-8 a M-13 byly používány také na mnoha typech sovětských letadel, především na Il-2 a Il-10. Málokdo si však pamatuje, že byly původně vyrobeny pro letadla „Ivanov“. Jejich skupiny se měly stát „létajícími bateriemi“. Raketové střely – to byla hrozná zbraň, zejména byly-li vystřeleny desítkami letadel z minimální výšky

* * *

V létě roku 1936 letoun Nakadžima B-5N ještě neletěl ani jednou a málo se toho o něm vědělo. V konstrukci japonského letadla nebylo nic rekordního ani senzačního, co by mohlo upoutat Stalinovu pozornost. Ale Stalin už v šestatřicátém roce uvažoval ve stejných kategoriich jako japonští admirálové. Už v roce 1936 rozkázal svým konstruktériim sestrojit takový typ letounu, který se jednoho krásného jitra zjeví v paprscích vycházejícího slunce. Byl to právě ten scénář, podle něhož měl Stalin v úmyslu vstoupit do války

O ŠPATNÉM MOLOTOVOVI

A DOBRÉM LITVINOVOVI

Hitler se připravuje na válku… Úder proti Západu by se ve víceméně blízké budoucnosti mohl uskutečnit jen za předpokladu vojenského spojenectví mezi fašistickým Némeckem a Stalinem. Ale jenom nejotrlejší kruhy ruské bílé emigrace mohou véřit v možnost něčeho tak absurdního anebo pokoušet se tím strašit.

Trockij, „Bjulleteň oppozicii“, č. 35, s. 15

K tomu, aby druhá světová válka začala, byl by Stalin musel udělat zdánlivě nemožné – uzavřít spojenectví s Hitlerem, a tím mu uvolnit ruce.

Stalin Hitlerovi ty ruce uvolnil. Neudělal to sám. Na takové věci měl Stalin zástupce. Ten zástupce se jmenoval Molotov. Ve Stalinově mocenské pyramidě zaujímal Vjačeslav Molotov pevné druhé místo po samotném Stalinovi. V tisku té doby i na oficiálních ceremoniích nejmenovali jednotlivé státní představitele podle abecedy nýbrž podle postavení, jaké v sovětské mocenské hierarchii zaujímali. Seznam byl naprosto přesným barometrem. Sebemenší selhání – a představitel se ocitá na konci seznamu, pokud není úplně vyhnán z komunistického Olympu směrem k podzemním labyrintům moskevské Lubjanky. Krvavé zápasy o moc jako by se dlouhá léta vyhýbaly prvnímu a druhému místu tohoto žebříčku, na kterých pevně seděli Stalin a Molotov. Boj se vedl o třetí, čtvrtou a o všechny následující příčky. Soupisy vůdců se objevovaly skoro každý týden. Byla přehlídka, vůdcové se jí zúčastnili, byl uveřejněn seznam. Za několik dní recepce a zase je uveřejněn seznam atd. Jednou jsem si nasbíral sto seznamů uveřejněných v tisku. Rychle jsem je přenesl na obrazovku počítače a vyšel mi podivuhodný kaleidoskop. Stalin a Molotov byli nehybní, ale všichni, kteří byli na seznamu dál, se nacházeli v nepřetržité divoké rvačce. Proletářští lídři poskakují po stupních moci sem a tam jak v divošském tanci. Ze sedmého místa na třetí, z třetího na páté, z pátého na osmé, z osmého znova vzhůru a stejně prudce úplně mizí, aby se už nikdy na seznamu neobjevili. Dělá to dojem, jako když čísi silná ruka míchá karty. Mihne se Ždanov, Malenkov a Kaganovič, zmizí Ježov, objeví se Berija, ještě kdosi zmizí, pak je Chruščov všechny předběhl a zase jeho odstrčili, tu se spojili Vozněssenskij, Bulganin a Mikojan… Nejlíp se ten divoký tanec vnímá, když si k tomu člověk co nejhlasitěji pustí Chačaturjanův Šavlový tanec…

Ale na vrcholku moci, kde trůní Stalin a Molotov tam je klid a stabilita.

* * *

Rozdělení povinností mezi Stalinem a Molotovem bylo přesně takové jako rozdělení povinností mezi starším a mladším vyšetřovatelem v policejní vyšetřovací skupině NKVD. Vyšetřování vede nejdřív mladší vyšetřovatel, bez zbytečných slov řeže vyslýchaného důtkami, až z něho lítají cáry kůže, vyráží mu zuby gumovým obuškem, zasahuje játra, ledviny a všechno, co je tam uvnitř. Když mladší vyšetřovatel skončí svou namáhavou denní práci, odejde a ve výslechu pokračuje starší vyšetřovatel; je hodný soucitný a dokonce laskavý. S údivem zjišťuje, že v těchto stěnách v jeho nepřítomnosti byla kýmsi narušována socialistická zákonnost. Starší vyšetřovatel slibuje, že věc vyšetří… A vyšetřovaný dojatý tou laskavostí, je připraven vypovídat o svých nesnázích... A pak se objeví mladší vyšetřovatel…

V tandemu Stalin – Molotov hrál Molotov mladšího vyšetřovatele a Stalin staršího. Máte to ve Stalinových projevech v předvečer teroru, v době, kdy vrcholil, i později. Nenajdeme v nich zuřivý řev ani volání po krvi a skalpech. Vůbec ne. Nacházíme v nich něco docela jiného. „Mluví se o represích vůči opozici… Pokud jde o represe, jsem kategoricky proti nim.“ To říká Stalin 19. listopadu 1924. Anebo ještě: „Voláte po krvi soudruha Bucharina? My vám ji nedáme!“ To také řekl Stalin na XIV. sjezdu strany. Jacísi zlosynové chtějí krev soudruha Bucharina a dobrý soudruh Stalin zachraňuje soudruha Bucharina před krvežíznivými zrůdami. Jaký je ten starší vyšetřovatel laskavý!

Nevím, kteří zlosynové chtěli Bucharinovu krev, ale zastřelen byl na rozkaz Stalinův.

Rozdělení úloh mezi Stalinem a Molotovem se dodržovalo nejen ve vnitřní, ale i v zahraniční politice. Při mezinárodních konferencích Molotov požaduje, trvá na věci, naléhá. Všechny požadavky jdou od Molotova, ale ústupky – od hodného Stalina. A ono to vycházelo. Západní diplomaté věřili, že všechno zlé pochází od Molotova. Nebýt toho jestřába, všechno by šlo báječně. A málokdo rozuměl tomu, že i kdyby Molotov zemřel nenadálou smrtí, například třeba před jaltskou konferencí, Stalin by truchlil dlouho, ale potom by tak jako tak na jeho místo jmenoval nového mladšího vyšetřovatele.

* * *

Před válkou Stalin vystavil zemi třem zkouškám: industrializaci, kolektivizaci a velkým čistkám. Pokaždé přitom byla Stalinova úloha úlohou Nejvyšší bytosti, která z nedosažitelných výšin přihlíží tomu, co se děje, kdežto Molotov (od r. 1930 byl ještě ke všemu předsedou rady lidových komisařů) prováděl každodenní bezprostřední řídící činnost. Stalin řídil vše, ale Molotov byl tam, kde se v daný okamžik děly nejdůležitější věci. Přesně tak jsou rozděleny povinnosti ve válce. Velitel má pod kontrolou veškerá svá vojska, kdežto jeho první zástupce nechává všechno stranou a soustřeďuje se na tu část vojsk, která plní nejdůležitější úlohu. Plán industrializace přijímal sjezd strany na základě referátu Molotova (v případě krachu nenesl Stalin za industrializaci zodpovědnost). Kolektivizaci řídila komise politbyra pro záležitosti venkova, řízená Molotovem. Za všechnu tu „závrať z úspěchu“ soudruh Stalin také nemohl. Buďme však spravedliví. Starší vyšetřovatel se velmi snažil, aby na mladším vyšetřovateli neulpělo té špíny příliš mnoho, a když, tak jen v nejkrajnějších případech. Při každé příležitosti se zodpovědnost přesouvala na nižší složky řízení. Vina za „přehmaty“ při kolektivizaci padla na „některé vedoucí činitele na úrovni okresů“.

Nepopíratelná byla Molotovova úloha při velkých čistkách. Samotný Ježov formálně vzato, byl pouze jedním z ministrů Molotovovy vlády. A podíváme-li se do zákulisí čistek, pak byla v řadě případů Molotovova úloha plně srovnatelná jedině s úlohou Stalinovou. Maršál G. K. Žukov popisuje Molotova takto: „Byl to člověk silný, principiální, prostý jakýchkoli osobních ohledů, krajně neústupný, velmi krutý, který uvědoměle následoval Stalina a podporoval ho při jeho nejkrutějších činech, včetně let 1937–1938, a to všechno z naprostého vnitřního přesvědčení. Stál při Stalinovi, zatímco Malenkov a Kaganovič na tom dělali kariéru“¹⁶.

Velké čistky skončily. Vinu svalili na Ježova, zlikvidovali ho a čistky pojmenovali „ježovštinou“. Molotov zůstal čistý Stalin tím spíš.

Tři etapy skončily. Země je podřízena Stalinovi. Armáda, NKVD, spisovatelé i historici, rolníci i hudebníci, generálové a geologové, diplomaté a všichni, naprosto všichni jsou pod kontrolou. Zemědělství je v rukou strany – z vesnic je možné brát všechno a za jakoukoli cenu, kterou stanoví Kreml, nebo i zadarmo. Průmysl odevzdává výrobu, armáda je poslušná, aparát NKVD je vyčištěn a připraven plnit nové úkoly. Třetí etapa – velké čistky – skončila na konci roku 1938. Země vstupuje do nové etapy.

Co nyní Stalin zamýšlí? Jakým směrem napře usilování své země? Určit hlavní směr je snadné. Stačí dát si pozor, na jakou práci Stalin pošle Molotova…

V květnu 1939 jmenuje Stalin Molotova lidovým komisařem zahraničních věcí a ponechává mu přitom funkci předsedy vlády…

* * *

Zdálo by se, že po velkých čistkách musí na druhém místě stát Hlavní ideolog nebo Hlavní inkvizitor. V nejhorším případě – Hlavní plánovač. Chyba lávky! Na druhém místě je ministr zahraničí. Pro tuto skutečnost existuje jenom jedno vysvětlení: během industrializace, kolektivizace a velkých čistek zajistili komunisté „rovnost a bratrství“ ve své zemi a nyní je jejich zrak upřen na sousedy. Sousedům je také třeba zajistit šťastný život. A v tom je smysl nové etapy, v tom je smysl i nové Molotovovy funkce.

Můžete namítnout: Jestliže se Stalin připravoval na velkou osvobozeneckou válku, tak proč Molotova pověřil zahraniční politikou? Logické by bylo dát ho do čela armády nebo válečného průmyslu.

Námitka se nepřijímá. Stalin jednal správně. Válka je jen jeden nástroj zahraniční politiky. Války se vyhrávají především politikou. Je nutné najít dobré, spolehlivé, bohaté, silné a štědré spojence. Je nutné dostat je do takové situace, aby pomáhali za každých podmínek bez ohledu na to, zda je s nimi podepsána smlouva, nebo ne. Je potřeba ukázat sebe v takovém světle, aby všichni uvěřili, že se Sovětský svaz všech bojí, Sovětský svaz je nevinná oběť, Sovětský svaz chce mír a nic než mír, pokud se Sovětský svaz zmocňuje cizích území, pokud sovětští čekisté střílejí lidi po tisících, pak to vše je ve jménu pokroku. Diplomacie musí pracovat tak, aby Stalin podepsal smlouvu s Hitlerem, ale aby všichni pokládali Hitlera za agresora a okupanta, kdežto Stalina – za oběť. Aby si všichni mysleli, že se Stalin odhodlal k takovému kroku z nutnosti, že neměl jiné východisko.

Jestli to diplomaté vyhrají, pak generálům zbývá jen to celé dokončit. Ale jestli diplomaté prohrají, jestli svět bude naši zemi pokládat za agresora, který se snaží podrobit sí sousedy, pak to generálové budou mít těžší.

Molotov se osvědčil jako velký diplomat. Zadaný úkol splnil, na politické frontě zvítězil.

Bez vítězství na politické frontě by vítězství v boji buďto nebylo možné, nebo by nebylo k užitku. Hitler prohrál ve sféře velké politiky ještě předtím, než promluvila děla. Nebylo třeba skrývat koncentráky – stačilo ukázat je celému světu a tvrdit, že jsou vytvořeny, aby přinesly pokrok. Šlo o to, zmocnit se sousedních zemí, ale bylo třeba ukazovat to jako krutou nezbytnost – my jsme nechtěli, byli jsme donuceni… Bylo třeba hledat spojence za oceánem – bohaté, silné a štědré. A k tomu ještě bylo třeba hrát komedii: Hitler sám je přece člověk hodný a laskavý, a kdyby všechno záviselo jen na něm… ale vedle něho je bohužel ten neústupný zlosyn Ribbentrop. Ve sféře velké politiky se měl Hitler s Ribbentropem poučit u Stalina a Molotova.

* * *

Když se mluví o jmenování Vjačeslava Molotova ministrem zahraničí, zaručeně se vzpomene na jeho předchůdce Maxima Maximoviče Litvinova.

O Litvinovovi se zpravidla mluví dobře. Na Litvinovovu politiku se vzpomíná v dobrém: To byl přece dobrý člověk, ten Litvinov celým srdcem tíhl k Západu, usiloval o mír, o sblížení, dělal všechno možné… Jenže potom se objevil ten zlý Molotov a nasměroval politiku na sbližování s Hitlerem. To on, ten zlý Molotov všechno tak pokazil…

Z dálky to tak vypadalo. Ale když se v tom zorientujeme, ukáže se, že žádná Litvinovova politika neexistovala a existovat nemohla. Litvinov byl jedním z ministrů ve vládě Molotovově a neprováděl žádnou svoji politiku, ale politiku Molotova, tedy přesněji – politiku Stalinovu. Litvinov nevystupoval sám za sebe, ale jménem sovětské vlády, jejíž hlavou byl Molotov. Ve skutečnosti však zahraniční politiku neurčovala vláda, ale usnesení politbyra. Hlavními představiteli politbyra byli Stalin – a pořád tentýž Molotov. Litvinov nebyl ani členem, ani kandidátem členství politbyra, a proto neměl žádný vliv na rozhodování o otázkách zahraniční politiky. Jeho úkol byl – plnit rozkazy Stalinovy a Molotovovy.

Nedá se ani souhlasit s tím, že se Molotov objevil na mezinárodní aréně místo Litvinova znenadání. Nikoli. Molotov byl na scéně neustále přítomen, jenomže ze sálu ho nebylo vidět. Nalézal se totiž o něco výše, v tom prostoru, kde se v loutkovém divadle pohybuje vodič loutek, který tahá za provázky a pronáší slova, která jsou v hledišti přijímána jako slova loutek.

Molotov vždycky stál nad Litvinovem jako mocný člen politbyra, jako šéf vlády nad svým ministrem, jako první náměstek Hlavního mechanika velkého krvavého mlýna. Pokud by se Litvinov odvážil jen na krok se vzdálit od instrukcí Stalina-Molotova, pak by se ocitl tam, kde se ocitli tak mnozí z jeho kolegů-diplomatů. Sám Litvinov nikdy neusiloval o samostatnou politiku a neustále to zdůrazňoval. Tady je jedno z mnoha svědectví. I. M. Majskij byl v roce 1932 poslán s diplomatickou misí do Londýna. Maxim Litvinov dává Majskému takovéto poslední instrukce: „Jistě chápete,“ vysvětlil Maxim Maximovič, „že to nejsou moje osobní směrnice, nýbrž směrnice vyšších orgánů“¹⁷. Tak mluvil Litvinov několik let před zahájením velkých čistek. V době čistek se Litvinov už vůbec neodvážil nějakého samostatného projevu. A vůbec si svou hlavu před stalinsko-molotovskou sekyrou zachránil jen díky tomu, že byl nejen pokorný a oddaný, ale že měl dostatek vychytralosti na to, aby svou pokornost a oddanost při každé příležitosti předváděl.

Litvinov nebyl Molotovem vybrán a vyzdvižen pronic za nic. Když se Ukrajina svíjela v hladových křečích zorganizovaných Stalinem-Molotovem, vykrmená Litvinovova tvář byla nejlepším důkazem, že ne všichni v Sovětském svazu hladovějí. Když Stalin s Molotovem po tom, co vyloupili zemi, nakupovali na Západě válečnou technologii, potřebovali mít náležité vztahy jak s Amerikou, tak s Británii a Francii. Litvinovovi se to dařilo. Tyto vztahy se Západem však nebyly výborné proto, že si to Litvinov přál, ale proto, že Stalin-Molotov potřebovali technologii. Ostatně s Hitlerem kontakty také nezpřetrhali.

A pak přišla doba, kdy pomoc Západu měla být obrácena proti Západu. Litvinova už nepotřebovali, a tak ho vyhnali. A v tu chvíli vychází z kulis na scénu zlý Molotov a oznamuje, že komedie skončila, že za komedii je třeba platit a že místo komedie začíná tragédie.

Tím však historie hodného Litvinova nekončí. V roce 1941 byla po Hitlerově vpádu znovu potřebná pomoc Západu. Litvinova našli za pecí, vytáhli ho a učinili náměstkem Molotova s úkolem vytvořit dobré vztahy s Británii a USA, a žádat o pomoc.

Hodný Litvinov zadaný úkol splnil.

PROLOG NA CHALKIN-GOLU

Socialismus, který zvítězíl v jedné zemi, vůbec hned nevylučuje všechny války. Naopak je předpokládá.

Lenin (Válečný program proletářské revoluce)

19. srpna 1939 učinil Stalin rozhodnutí, která pohnula dějinami světa. Až se jednou otevřou archivy, objevíme tam mnoho zajímavého. Ale to hlavní tam nenajdeme. A povím vám, proč.

„Kolíkrát jsem vám říkal, dělejte si, co chcete, ale nezanechávejte žádnou dokumentaci, žádné stopy.“ To jsou slova samého Stalina. Pronesl je veřejně z tribuny XVI. sjezdu strany. Na tomto místě stenografický záznam zachycuje „homérský smích celého sálu“. Sjezd se bouřlivě smál – soudruh Stalin si totiž ráčil zažertovat. Stalin pochopitelně nemluvil o sobě, ale o svých protivnících, kteří se měli řídit zásadou, že se nesmí zanechávat jakákoli dokumentace, jakékoli stopy. Sál se ovšem neměl proč smát. Stalin vždycky svým protivníkům připisoval svoje vlastní záměry, principy a metody. Jen o málo později dá Stalin všechny své protivníky postřílet. A dá postřílet také skoro všechny delegáty tohoto sjezdu. A doklady o své osobní účasti zanechá jen v minimálním počtu.

Ani jeden diktátor se nemůže měřit se Stalinem v umění zahlazovat stopy své osobní účasti na zločinech.

O tom, jak se to dělalo, vypráví Anastas Mikojan, který překonal všechny rekordy v přežívání. Byl členem ústředního výboru od roku 1923 do roku 1976, tj. třiapadesát let a 40 roků z toho byl kandidátem nebo členem politbyra. Takto popisuje porady u Stalina: „Nejčastěji nás tam bývalo pět. Scházeli jsme se pozdě večer nebo v noci, vzácně už odpoledne. Zpravidla nám nebyla doručována předběžná pozvánka. Zápis nebo jakékoli poznámky se během těchto schůzek nedělaly“¹⁸.

Stalinův referent generálplukovník letectva A. S. Jakovlev píše: „Na poradách u Stalina v úzkém kruhu nebyly stenografky ani sekretáři, nepořizoval se žádný protokolární zápis“¹⁹.

Maršál D. E. Ustinov, který byl za války ministrem pro výzbroj armády: „Na zasedáních a poradách, které vedl Stalin, se projednávání otázek a přijímání rozhodnutí o nich dělo často bez protokolárního zápisu a bez formulace příslušných rozhodnutí“²⁰.

Jinými slovy – rozhodnutí byla činěna, ale na papír se nedostala. Jako v mafii.

Maršál G. K. Žukov, který byl za války zástupcem nejvyššího velitele, tj. Stalina, napsal: „Mnoho politických, vojenských a celostátních otázek se probíralo nejen při oficiálních zasedáních politbyra, ústředního výboru a na sekretariátu ÚV, ale také večer při obědě v bytě nebo na chatě u J. V. Stalina, kde byli zpravidla přítomni jen členové politbyra, Stalinovi nejbližší“²¹.

Generálplukovník B. Vannikov, který byl lidovým komisařem pro výrobu munice, zapsal: „Na zasedáních a poradách u Stalina byla praxe, že se o otázkách často jednalo a také rozhodnutí byla činěna bez protokolárního zápisu… Z toho je také zřejmé, že vysvětlení mnohých událostí pouze podle dokumentace je nedostatečné a neúplné a v řadě případů i nepřesné“²².

Porady u Hitlera byly proslulé početností účastníků. Všechno, co říkal Hitler, se uchovávalo pro historii ve třech stenografických záznamech a ještě v zápise osobního historika. Naproti tomu se porady u Stalina nejen podobaly tajným schůzkám spiklenců a konspirantů, ony takové byly i svým duchem a svou podstatou. Zde nezůstávaly ani dokumenty ani stopy. Proto, jak nás Stalin učil, se nebudeme dívat na slova, která před námi skryli, ale na činy které jsou zjevné.

* * *

Jestliže nezkušený hráč zasedne ke karetní hře s falešným hráčem, pak se dopustil jediné chyby: že vzal karty do ruky…

V srpnu 1939 přicestovala do Moskvy britská a francouzská vojenská delegace k rozhovorům o společném postupu proti Německu. Vlády Británie a Francie zopakovaly chybu nezkušených hráčů. Tím, že Británie a Francie usedly k jednomu stolu se stalinskými falešnými hráči, rozhovory prohrály.

Ani britská, ani francouzská vláda nepochopily Stalinovy záměry. A Stalinův záměr byl prostý: donutit Francii a Británii, aby vyhlásily Německu válku… anebo vyprovokovat Německo k takovým činům, které Francii a Británii donutí, aby Německu válku vyhlásit musely.

Německo a Francie měly společné hranice, kdežto Sovětský svaz byl oddělen bariérou neutrálních států. Při jakémkoli rozložení, při jakékoli kombinaci sil základní bojové akce musely probíhat jedině mezi Německem a Francii, za aktivní spoluúčasti Británie a Sovětský svaz mohl být formálně na jedné ze zúčastněných stran, ale fakticky zůstával jaksi mimo ten evropský krvavý mlýn a mohl se omezit na pouhé vyslání expedičních sil…

Rozhovory se Stalinem znamenaly pro Francii a Británii prohru v každém případě. Sovětská strana mohla pro své politické cíle využít všechno, počínaje už seznamem členů diplomatických delegací. Kdyby Francie s Británii poslaly do Moskvy delegace na vysoké úrovni, mohl Stalin říct Hitlerovi: podívej, co ti tady na tebe chystají, honem se mnou podepiš pakt, nebo… A kdyby Británie a Francie poslaly do Moskvy delegaci na nízké úrovni, mohl je Stalin obvinit, že nechtějí „zkrotit agresora“. Členem sovětské delegace je sám ministr obrany soudruh Vorošilov a koho že vy to posíláte?

Když tedy Stalin získal od britské a francouzské vlády souhlas k rozhovorům, nastala situace, ve které nemohl prohrát. Před Stalinem se otevřely všechny možnosti:

buďto bude sovětská delegace vznášet stále nové a nové požadavky až dosáhne toho, že Británie a Francie budou donuceny zahájit válku proti Německu;

anebo budou rozhovory bezvýsledné, a pak bude možné Británii a Francii obvinit ze všech smrtelných hříchů a zároveň uzavřít s Hitlerem ten nejšpinavější pakt.

A sovětská strana vznesla požadavky: nemáme společnou hranici s Německem, pro naše vojska je nezbytné zajistit koridory přes Polsko.

Tento požadavek byl nepřijatelný pro Polsko a nepotřebný pro Sovětský svaz. Nepřijatelný proto, že polská vláda i národ věděly co to je Rudá armáda a NKVD. Jen o málo později Estonsko, Litva a Lotyšsko dovolily umístit sovětské posádky na svém území a dostaly se do komunistického otroctví, které při jiném vývoji událostí mohlo být věčné. Obavy polské strany byly oprávněné a později je potvrdily masové hroby polských důstojníků v sovětské půdě.

Kdyby Stalin toužil po míru, tak nač by mu byly koridory v Polsku? Člen politbyra a ministr obrany K. J. Vorošilov při rozhovorech prohlásil: „Protože Sovětský svaz nemá společnou hranici s Německem... neexistují prostředky pro střet s agresorem“²³.

Tak se přece radujte! Copak Vorošilovovi a Stalinovi jejich cynismus nedovolil pochopit, že neexistence společných hranic s Hitlerovým Německem znamená pro zemi štěstí? Pokud se ovšem chceme bránit anebo ještě lépe – zůstat stranou válečného konfliktu.

Ale Stalin ovšem nezamýšlel bránit se, a tím méně zůstat stranou válečného konfliktu. Koridory přes polské území Stalin potřeboval z jedné strany k sovětizaci Polska a z druhé strany mu koridory dávaly možnost neočekávaně udeřit Německu do zad v případě, že bude oslabeno válkou proti Francii, Británii a potenciálně i proti USA. Žádné jiné použití koridorů přes polské území se nedá vymyslet.

Sovětská strana přišla i s jinými návrhy: Začněme válku proti Německu nejen v případě přímé agrese, ale i v případě „nepřímé agrese“. Co to je „nepřímá agrese“, věděl však pouze soudruh Stalin a jeho diplomaté. Pokud by návrhy sovětské delegace byly přijaty, pak by Stalin (zcela oprávněně) mohl na Británii a Francii požadovat zákrok proti Německu v odpověď na jakýkoli jeho zahraničněpolitický akt. Formulace je neurčitá, jako „nepřímou agresi“ je možné označit cokoli. Scénář války by se v tom případě velmi zjednodušil. V odpověď na libovolné činy Německa by Francie a Anglie byly na žádost Sovětského svazu nuceny proti Německu zakročit. Sovětský svaz by zakročil také, ale ne ze svého území, nýbrž z polského. Bylo by to bezpečné a praktické.

V každém případě by se základní válečné operace odehrály mezi Francii a Německem a potom by čerstvá sovětská vojska pronikla přes území Polska a zasadila rozhodující úder do německého týlu.

Souhlasí Británie a Francie s touto variantou? Ne? To je ovšem konec rozhovorů a vy můžete za jejich krach!

Protože delegace Francie a Británie chtěly dokázat opravdovost svých úmyslů, sdělily sovětské straně mimořádně závažné skutečnosti, které Stalinovi sděleny být neměly: Jestliže Německo zaútočí na Polsko, pak Británie a Francie vyhlásí Německu válku. To byla ta informace, na kterou Stalin tak čekal.

Hitler se domníval, že mu přepadení Polska projde stejně beztrestně jako okupace Československa. A Stalin teď věděl, že Hitler za to bude potrestán.

A tak se klíč k začátku druhé světové války dostal na Stalinův stůl. Stalinovi stačilo pouze dát Hitlerovi zelenou: klidně přepadni Polsko, nebudu ti bránit (a Francie a Británie ti vyhlásí válku). Dne 19. srpna 1939 oznámil Stalin Hitlerovi, že v případě německého vpádu do Polska Sovětský svaz nejenom zachová neutralitu, ale Německu pomůže. Do Moskvy přijede Ribbentrop a 23. srpna podepisuje s Molotovem pakt o přepadení Polska.

* * *

Druhá světová válka nemusela být. Rozhodnutí záleželo na Stalinovi.

Stalin měl dvě možnosti.

První. Nezávisle na pozici Británie, Francie nebo Polska oficiálně oznámit, že Sovětský svaz bude bránit polské území jako svoje vlastní. Polská vláda si ovšem nepřeje sovětská vojska na polském území. Na tom ale není nic hrozného. Pokud Německo rozdrtí polskou armádu a svrhne polskou vládu, Rudá armáda vstoupí na polské území a bude bojovat proti Německu. Jen o málo dřív Sovětský svaz vyhlásil: „Hranice Mongolské lidové republiky budeme hájit jako svoje vlastní“²⁴.

Slova se nerozcházela se skutečností. Právě v ten den, l. června 1939, povolali zástupce velitele Běloruského vojenského okruhu, divizního velitele G. K. Žukova z Minska do Moskvy. Ráno 2. června uvítal Žukova velitel pro mimořádně důležité úkoly při ministerstvu obrany R. P. Chmelnickij a sdělil mu, že maršál K. J. Vorošilov ho už očekává. Po krátké instruktáži následovala cesta Žukova do Mongolska, kde bránil území Mongolska proti japonskému agresorovi tak, jako by bránil území Sovětského svazu.

Zcela stejně se mohl zachovat Stalin i na svých západních hranicích: oficiálně a pevně prohlásit, že se útok na Polsko promění v úpornou a zdlouhavou válku, na jakou není Německo připraveno.

A v srpnu 1939 měl Stalin i druhou možnost. Mohl protahovat rozhovory s Británii a Francii, což by pro Hitlera znamenalo varování: jestliže přepadneš Polsko, uvědom si, že celá Evropa je proti tobě a my se tady v Moskvě o čemsi radíme a máme na to, abychom blokovali Německo. Ale Stalin si vybral třetí cestu: Hitlere, zaútoč na Polsko a já ti pomohu. Hitler zaútočil a válkou mu odpověděla Británie a Francie. A to právě Stalin potřeboval.

* * *

19. srpna 1939 byla učiněna i jiná rozhodnutí historického významu. V dalekém Mongolsku připravil Žukov nenadálý úder proti 6. japonské armádě. Zásadní souhlas k nenadálému útoku dal Stalin už dříve, ale nyní, když bylo vše připraveno, Žukov potřeboval definitivní rozhodnutí. V té chvíli existovaly i jiné varianty operací. Sovětská vojska mohla například zahájit předstíranou obranu a připravený útok zrušit. Útok znamená riziko. V případě úspěchu dostane Japonsko lekci na mnoho let. Při neúspěchu bude celý svět mluvit o tom, že Stalin zbavil armádu velení a ona teď není schopna boje. Při neúspěchu je možné Žukova zastřelit, ale jeho krev nesmyje válečnou hanbu.

V sobotu 19. srpna 1939 posílá Stalin Žukovovi jediné zašifrované slovo: DOBŘE. Několik hodin nato zahajuje Žukov útok.

Pravda, tam v Mongolsku v okamžiku úderu už nebyl pozdní večer 19. srpna, ale bylo nedělní jitro dvacátého. V 5:45 zahájilo 153 sovětských bombardérů, krytých odpovídajícím počtem stíhaček, nečekaný útok na pozice japonských vojsk. Zároveň se ozvalo dělostřelectvo. Dělostřelecká příprava byla krátká (2 hodiny 45 minut), ale neobvykle silná. Během palebné přípravy provedlo letectvo druhý úder a v 9:00 rozbily tankové klíny japonskou obranu. Žukovův záměr byl prostý, Žukov uskutečnil klasickou obkličovací operaci – poměrně slabý střed a dvě silná seskupení na křídlech. Střed pouze zdržoval protivníka a úderná seskupení na křídlech, vyhýbající se vleklým bojům a obcházející ohniska odporu, rychle postupovala kupředu a spojila se za pozicemi protivníka. Po uplynutí tří dnů se obkličovací kruh kolem japonských vojsk uzavřel a nastala zkáza. Operace na Chalkin-Golu byla perfektní v plánu i v provedení. Žukov riskoval, ale riziko se vyplatilo. Žukov nařídil umístit letiště co nejblíže k frontě. To letadlům umožnilo naložit méně paliva, ale více bomb. Intenzita využití letectva výrazně vzrostla. Letadla vzlétala, bombardovala ještě dřív, než nabrala výšku, rychle se vracela, doplňovala bomby a znovu vzlétala. A když se sovětské tanky vzdálily příliš vpřed, letadla je mohla podporovat, aniž změnila letecké základny. Žukov vysunul až na přední okraj nemocnice a zásobovací oddíly, takže přísun munice, paliva a všeho potřebného k boji byl plynulý a rychlý evakuace raněných nezabírala mnoho času, už za několik minut po zranění se vojáci dostávali na operační stůl. Žukov vysunul svoje i všechna ostatní velitelská stanoviště k přednímu okraji tak, že sám osobně mohl sledovat panoráma bitvy a když vojska postoupila vpřed, nemusel velitelské stanoviště přesouvat ke svým vojskům. Během přípravy k útoku Žukov téměř úplně zakázal používat rádiového spojení. Udržovalo se v zásadě linkové spojení formou krátkých příkazů a povelů, srozumitelných jen dvěma mluvícím. Operace se připravovala tajně. Každý vykonavatel obdržel směrnice pouze v rámci svých povinností a neměl představu o celkovém plánu ani o jeho rozvinutí a termínech začátku útoku. Mnozí ostatně nevěděli ani o útoku samém. Žukov klamal nejenom japonskou rozvědku, ale především své vlastní vojáky a velitele. Až do poslední chvíle se domnívali, že se připravují na dlouhodobou obranu. Jestliže tomu věřili vlastní vojáci a velitelé, pak tomu věřil i nepřítel.

Dezinformace přinesla bohaté výsledky V celé dosavadní japonské historii nebyla tak strašná porážka. Rozdrcení 6. japonské armády na Chalkin-Golu mělo strategické důsledky. Byla zastavena japonská agrese směrem na Sovětský svaz a na Mongolsko a obrácena opačným směrem… V jedenačtyřicátém roce, ve dnech pro Sovětský svaz kritických, se japonští generálové, pamětlivi lekce z Chalkin-Golu, neodvážili zaútočit. Chalkin-Gol – to je první blesková válka ve 20. století, blitzkrieg v čisté podobě. Je to v historii první hromadné uplatnění tanků k úderu do hloubky. Je to příklad nebývalé koncentrace dělostřelectva na úzkých úsecích fronty. Je to příklad absolutní nenadálosti ničivého úderu. Během prvních 90 minut bitvy se japonské dělostřelectvo nezmohlo na jediný výstřel a ani jedno japonské letadlo nevzlétlo do vzduchu. Chalkin-Gol je začátkem vzestupu maršála Žukova.

* * *

Po Žukovově návratu z Mongolska mu Stalin svěřil nejsilnější ze sovětských vojenských okruhů – Kyjevský – a v únoru 1941 ho jmenoval náčelníkem generálního štábu. V této funkci Žukov připravoval válku proti Německu. Na německých hranicích zopakoval (ale v nepoměrně větším rozsahu) všechno to, co použil proti japonské armádě.

Žukov vytvořil dvě mimořádně silná pohyblivá úderná křídelní seskupení ve Lvovském a Bialystockém výběžku a kromě toho ještě jedno seskupení pro úder na Rumunsko.

Žukov přesunul letiště až na hranice a soustředil na nich po stovce a někdy i po dvou stovkách letadel. Až na hranice přesunul nemocnice, zásobovací základny i velitelská stanoviště. Přemístil na hranice statisíce tun munice, paliva a náhradních dílů pro tanky a letadla.

Žukov prakticky naprosto zakázal používat rádiové spojení.

Zachoval svůj plán v naprosté tajnosti a málokdo v Rudé armádě věděl, co se má vlastně dělat…

Při nenadálém útoku nepřítele mělo to všechno katastrofické následky. Veškerá Žukovova činnosti na počátku jedenačtyřicátého roku je chápána jako série přehmatů a osudových chyb. Ale ve dvaačtyřicátém Žukov všechny tyto „chyby“ zopakuje v přípravě rozhodujícího úderu dvou křídelních pohyblivých seskupení u Stalingradu. A znovu vysune letiště, velitelská stanoviště, zásobovací základny a nemocnice až na přední okraj…

Rozdrcení 6. japonské armády na Chalkin-Golu, „chyby“ z jedenačtyřicátého roku a rozdrcení 6. německé armády u Stalingradu – to je jednoduchý Žukovův styl. A tak jednal i nadále a každá jeho operace – to je nenadálost, koncentrace síly prudká proniknutí do hloubky. Je to jeho rukopis. Na začátku června 1941 připravoval proti Německu přesně to, co připravil v srpnu 1939 na Chalkin-Golu.

* * *

19. srpna 1939 dal Stalin Hitlerovi zelenou: můžeš přepadnout Polsko. A Žukovovi – udeř na 6. japonskou armádu. Stalin v ten den učinil i jiná rozhodnutí.

Jenomže sovětští historikové dokazovali, že v tento den žádná rozhodnutí učiněna nebyla a žádné zasedání politbyra se 19. srpna 1939 nekonalo. Každá sovětská kniha o začátku války tento moment výslovně zdúrazňovala: zasedání se ten den nekonalo. Maršál Sovětského svazu A. M. Vasilevskij na vystoupeních před důstojníky ministerstva obrany a generálního štábu opakoval: „Zapamatujte si, že 19. srpna 1939 zasedání nebylo.“ I náčelník Ústavu dějin války generálporučík P. A. Žilin zahajoval své přednášky oznámením, že se 19. srpna 1939 zasedání nekonalo. Totéž dělali i jiní generálové, maršálové, historici a ideologové. Kdyby údaje o zasedání politbyra nebyly žádné, bylo třeba to říct takto: my o tom nic nevíme. Kdyby se na zasedání nic závažného neudálo, mělo se říct: zasedání bylo, ale projednávaly se bezvýznamné otázky. Linie však byla jiná: zasedání se nekonalo! Věřte nám to: nebylo! A my jsme uvěřili, že nebylo. Prohrabali jsme archivy: žádné zasedäní nebylo! A aby uvěřili všichni, byly vydány dvanáctisvazkové oficiální Dějiny druhé světové války. A bylo prohlášeno: „V ten sobotní den 19. srpna 1939 nebylo žádné zasedání politbyra“²⁵. Pod tím byl podepsán Ústav dějin války ministerstva obrany SSSR, Ústav marxismu-leninismu při ÚV KSSS, Ústav obecných dějin Akademie věd SSSR, Ústav dějin SSSR Akademie věd SSSR a osobně maršálové Sovětského svazu A. A. Grečko, V. G. Kulikov, S. K. Kurkotkin, admirál loďstva Sovětského svazu S. G. Gorškov, člen politbyra A. A. Gromyko, první náměstek předsedy KGB (Komitet gosudarstvennoj bezopasnosti = Výbor státní bezpečnosti) armádní generál S. K. Cvigun, armádní generálové A. A. Jepišev, S. P Ivanov, J. J. Makev, A. I. Radžijevskij, S. M. Štemenko, generálplukovník A. S. Želtov, učení mužové se světovými jmény G. A. Arbatov, N. N. Inozemcev, P. N. Fedosejev a ještě mnozí a mnozí. Jako konzultanti na svazku spolupracovali (a nic nenamítali) členové ÚV, generálové, profesoři, členové-korespondenti AV akademici… Mezi nimi maršálové Sovětského svazu I. Ch. Bagramjan, P. E. Batickij, A. M. Vasilevskij, K. S. Moskalenko, hlavní velitel tankových vojsk P. A. Rotmistrov, hlavní velitel letectva P. S. Kutachov, náčelník GRU armádní generál P. I. Ivašutin a ještě mnozí jiní.

Sovětští představitelé se dělili na dvě přísně odlišené skupiny: na ty, kteří byli k tajemství připuštěni, a na ty kteří připuštěni nebyli. Ti, kteří zaujímali nižší hodnosti, projevovali lhostejnost: ‚Jaký je v tom rozdíl, jestli ten den zasedání bylo, nebo nebylo?“ Avšak zasvěcení se při zmínce o zasedání politbyra 19. srpna 1939 měnili v divá zvířata. Kdyby byl měl maršál Sovětského svazu A. J. Jeremenko rohy, tak už jsem byl na těch rozích nabrán v okamžiku, kdy jsem se v rozhovoru odvážil zmínit o zasedání 19. srpna. A několik let nato mě ohromila zuřivost, s jakou maršál Sovětského svazu A. A. Grečko dokazoval z vysoké tribuny, že 19. srpna 1939 žádné zasedání politbyra nebylo. Pomyslel jsem si: „Tak co se, soudruhu maršále Sovětského svazu, tak rozčilujete, uklidněte se.“ A on hřímal dobrých 20 minut: „Zasedání nebylo a nebylo a nebylo!“ Až mi z toho bylo úzko. Zrovna takhle křičel vrah v soudní síni, že v té uličce nebyl a nebyl a nebyl!

50 let nám dokazovali, že žádné zasedání nebylo. A tu generálplukovník Volkogonov uveřejnil v deníku Izvestija z 16. ledna 1993 článek, kde píše, že zasedání ten den bylo a že on sám měl v rukou protokoly z něho.

S Dmitrijem Antonovičem Volkogonovem máme různé názory, ale z celého srdce jsem mu vděčen za to, že mě podpořil. Generál Volkogonov podle mého názoru vykonal hrdinský čin ve vědě tím, že celému světu oznámil, že se zasedání ten den konalo.

Je sice pravda, že generál Volkogonov říká, že v protokolech jsou zachovány jen druhořadé otázky. Přečtěme si však ještě jednou začátek této kapitoly a položme si otázku, zdali měl Stalin v oblibě svěřovat papíru svoje zločinné plány.

Avšak v tento den bylo příliš prudce obráceno kormidlo zahraniční politiky, příliš náhle se změnil směr světových dějin a příliš mnoho krvavých událostí má z jakýchsi důvodů svůj počátek v tomto dni. A proto setrvávám na svém původním přsvědčení, že ten den bylo učiněno rozhodnutí. A i když nám není souzeno, abychom je uviděli na papíře, důsledky těchto rozhodnutí máme před očima.

Jediným řádkem v novinách usvědčil generál Volkogonov ze zatajování pravdy sovětské vůdce včetně Stalina, členy politbyra, maršály, generály i šéfy významných ústavů. Generál Volkogonov zveřejnil, že všichni ti Arbatovové a Inozemcevové, Cvigunové a Ivašutinové, Rokossovští a Fedosejovové, Makevové a Kulikovové jsou lháři a falešní svědkové. O zasedání politbyra nelhali porůznu, ale sborem, to znamená, že byli smluveni. Jestli se skutečně na zasedání politbyra 19. srpna 1939 projednávaly jen druhořadé otázky tak proč stálo za to všem těm vůdcům a maršálům, vědeckým hvězdám a jimi řízeným ústavům tak svorně lhát celých 50 let?

O MINISTERSTVU PRO VÝROBU MUNICE

Několík slov, soudruzí, o vztahu sovětských spisovatelů k válce… My spisovatelé jsme doufali, že když budeme v budoucnu množstvím produktu předhánět různá průmyslová odvětví, jedno odvětví rozhodně předhánět nehodláme – obranný průmysl. Zaprvé – stejně se nedá předběhnout a za druhé – je to takové pěkné a pro život důležité odvětví, že se jaksi ani nehodí je předhánět.

Michail Šolochov – Vystoupení na XVIII. sjezdu strany 20. března 1939

V Sovětském svazu nebyla ministerstva ani ministři. Komunistický převrat v r. 1917 byl kvůli tomu, aby se národ navždy osvobodil od státní moci včetně ministrů a ministerstev. Převrat byl proveden, ministři vyhubeni, ministerstva rozehnána, ale posléze se ukázalo, že činnost lidí, dokonce i těch zcela svobodných, je třeba koordinovat. Namísto ministrů byli jmenováni lidoví komisaři a místo ministerstev zřízeny lidové komisariáty, „narkomaty“. V podstatě se nic nezměnilo, jen přibylo byrokratů. V roce 1946, když všichni pochopili, že se světová revoluce nekonala, lidoví komisaři (narkomy) a lidové komisariáty (narkomaty) byly přeměněny na ministry a ministerstva. V roce 1939 byly však naděje na světovou revoluci opodstatněné, a proto se užívalo revolučních termínu komisaři, lidoví komisaři atd.

Mnoho let zbrojní výrobu řídil Lidový komisariát obranného průmyslu. 11. ledna 1939 však byl zrušen a místo něho vytvořeny čtyři nové lidové komisariáty – lodního průmyslu, zbrojní výroby, leteckého průmyslu a pro výrobu munice.

Lídový komisariát lodního průmyslu byl neoficiálně nazýván lidovým komisariátem ponorek. Teoreticky mu náležela i výroba civilních a válečných lodí. V praxi to vypadalo takto: „Od r. 1935 byla veškerá výroba lodařských závodů převedena na konstrukci válečných lodí.“²⁶. Když loď a Německo v r. 1939 vstoupilo do války, vlastnilo 57 ponorek. Sovětský svaz, tak nás ujišťují, neměl v úmyslu vstoupit do války, ale v září 1939 vlastnil 165 ponorek. Že by snad ty ponorky byly nekvalitní? Nikoli, ponorky byly na úrovni světových standardů. Některé konstrukce ponorek prováděla na základě sovětské objednávky firma Deschimag ve fašistickém Německu. (Říká se, že Stalin Hitlerovi důvěřoval, bylo by zajímavé zjistit, kdo komu důvěřoval víc…). Ponorky byly v Sovětském zvazu konstruovány s využitím nejmodernější americké technologie za účasti předních amerických inženýrů. O tom existuje pozoruhodná kniha Anthonyho Suttona Národní sebevražda. Válečná pomoc Sovětskému svazu. (Soudí se, že Stalin byl lehkověrný, myslím však, že Roosevelt tím trpěl ve větší míře.) Kromě amerických, německých, britských, italských a francouzských technických vymožeností byla uplatňována i vlastní technická řešení. Také my jsme měli nadané inženýry. Vzpomeňme alespoň na miniaturní ponorku M-400, která neměla obvyklé propojení dieselů s akumulátorovou baterií. Ponorka měla jednotný motor poháněný umělou plynnou směsí. Loď v sobě spojovala kvality běžné ponorky a torpédového člunu. Mohla se nepozorovaně přiblížit k cíli, vystoupit na hladinu a útočit jako torpédový člun. A mohla se též nepozorovaně přiblížit k cíli pod vodou, zaútočit z pozice pod hladinou, pak vyplout na hladinu a rychle se vzdálit. Za připomínku stojí i miniaturní ponorka M-401 (vzniklá 28. listopadu 1939 a vypuštěná na vodu 31. května 1941). Měla jednotný motor, který pracoval v uzavřeném cyklu. Ale byly i jiné vymoženosti, které dosahovaly světové úrovně a také ji předstihovaly.

Lidový komisariát pro lodní výrobu se od chvíle svého založení zabýval pouze vojenskými záležitostmi. Nejen to, mnoho lodí zkonstruovaných pro civilní potřeby bylo nyní vyzbrojováno a převáděno do stavu válečného loďstva. Jen na základě rozhodnutí Rady lidových komisařů (SNK = Sovet narodnych komissarov = vláda) z 25. května 1940 byly do stavu válečného loďstva převedeny civilní lodě v těchto počtech: k Baltickému loďstvu 74, k Černomořskému 76, k Severnímu 65, k Tichooceánskému 101 lodí. Zároveň se v loděnicích podléhajících Lidovému komisariátu pro lodní výrobu přešlo na práci ve dvou prodloužených směnách, což fakticky znamenalo přechod na válečný pracovní režim. Výsledek: ke dni 22. června 1941 měl Sovětský svaz k dispozici 218 ponorek v provozu a 91 ve výrobě.

Kromě ponorek se stavěly také bojové lodě a ty se navíc nakupovaly i v zahraničí. Například před válkou se na Černém moři objevila bojová loď, která udivovala elegancí tvarů i neobvyklými barvami. Lidé, kteří nevěděli, k jaké třídě tento krasavec patří, ho pojmenovali „Modrý křižník“. Nebyl to však křižník, nýbrž velitelská minonoska. Jmenovala se „Taškent“. O lodích, které zasluhují zařazení do Sovětské vojenské encyklopedie, se obvykle říká „vyrobeny v jednom z místních podniků“. O minonosce „Taškent“ se to nepraví, uvádí se jen rok uvedení do provozu – 1940. Obvyklé údaje jsou vynechány, protože chlouba a ozdoba Černomořského loďstva, minonoska „Taškent“, byla vyrobena ve fašistické Itálii. (Zas je tu ta otázka, kdo komu více důvěřoval.)

Je pochopitelné, že „Taškent“ byl zakoupen bez výzbroje. Mussolini by byl Stalinovi prodal i výzbroj, ale v té době nebylo na celém světě nic, co by svými charakteristikami bylo srovnatelné se sovětským 130 milimetrovým lodním dělem. Proto bylo namontování výzbroje provedeno v Nikolajevu.

Itálie nebyla jedinou zemí, která Stalinovi prodávala válečné lodě. V květnu 1940 byl do Leningradu dodán nedostavěný německý křižník „Lützow“ a jeho stavba byla dokončena v baltské loděnici. Teď už Stalin spěchal. Křižník – to je ohromný a složitý komplex, na jeho dokončení by bylo třeba několika let, nedostávalo se času na provedení úprav v projektu a na instalování sovětské výzbroje. Bylo rozhodnuto řídit se v plném rozsahu německým projektem a instalovat německou výzbroj. A Německo výzbroj dodalo.

* * *

Když si to člověk přečte, nevěří vlastním očím. Je květen 1940! V západní Evropě probíhá německý blitzkrieg. Britské loďstvo blokuje pohyb německých lodí. Hitlerovi nezbývá, než aby buďto válčil s Británii, a k tomu potřebuje silné loďstvo, nebo aby se pokoušel uzavřít s Británii mír, a k tomu potřebuje také silné loďstvo. Se slabým protivníkem se rozhněvaná Británie nebude bavit, ale bude požadovat jeho odchod z okupovaných zemí. Hitler byl za Británií daleko pozadu v oblasti námořních lodí. A v té tak kritické chvíli prodává nedostavěné, to znamená své nejmodernější lodě!

Podivné je i chování Stalinovo – prohlásil se za neutrálního, ale sám buduje obrovské loďstvo a ještě nakupuje bojové lodě od válčících mocností.

Rozluštění je jednoduché. Už v roce 1940 pociťovalo Německo kritický nedostatek strategických surovin, mořské cesty byly zablokovány a proto Hitler mohl nakupovat strategické surovíny v dostatečném množství a skladbě pouze u Stalina. Výměnou byl Hitler nucen prodávat technologii a bojovou techniku, včetně nejnovějších letadel, děl, lodí, spojovacího zařízení, naváděcích systémů atd. Stalin věděl o kritické situaci v německé ekonomice a nemusel Hitlerovi strategické suroviny prodávat. V tom případě by válka v Evropě byla rychle skončena. Avšak Stalin chtěl, aby se válka rozhořela, aby se Francie, Británie, Německo i všechny ostatní země válkou vysílily. Stalin měl v úmyslu využít jejich slabosti a ve vysílené Evropě nastolit své pořádky. S tím cílem Stalin také budoval své loďstvo, nakupoval bojovou techniku všude, kde se dalo, proto krmil Hitlera strategickými surovinami.

Je možné položit otázku: A proč tedy nepodalo dvě stě Stalinových ponorek a celá ostatní námořní síla takový výkon, jaký by bylo možné očekávat od nejsilnějšího podmořského loďstva na světě? Odpověďje prostá. To byla útočná síla. To byl nástroj vytvořený pro agresi. V obranné válce bylo obtížné, jestli ne vůbec nemožné, ho použít. Na XVIII. sjezdu strany velitel Tichooceánského loďstva N. A. Kuzněcov řekl: „Loďstvo se musí přeměnit a také se přemění, jako celá dělnicko-rolnická Rudá armáda, v čistě útočné loďstvo.“ Kuzněcov na sjezdu vystoupil hned po Michailu Šolochovovi. A Šolochov nato, jako velký humanista, obdržel Nobelovu cenu. A tehdy na sjezdu byl za správný postoj k válečnému průmyslu a za jiné zásluhy přijat mezi členy Ústředního výboru zároveň s Kuzněcovem. Kuzněcov byl kromě toho jmenován lidovým komisařem válečného námořního loďstva. Byl nejtalentovanější ze všech sovětských námořních velitelů. Po válce získal titul admirál loďstva Sovětského svazu. V sovětské historii měli jen tři lidé takový titul. Kuzněcov splnil slib daný sjezdu. Přeměnil sovětské loďstvo v nejútočnější formaci, ale pro vedení obranné války byly potřebné jiné lodě s jinými vlastnostmi: lovci ponorek, minolovky, hlídkové lodě, lodě se síťovými zátarasy. Na Kuzněcovův rozkaz byly zásoby střeliva, torpéd, min a lodního paliva předisponovány na německé a rumunské hranice, do Liepaje, do dunajských říčních přístavů. Tam se také těchto zásob zmocnili Němci.

Liepaja ležela tak blízko u hranic, že boje o město začaly už 22. června. Obranu Liepaje proti útoku z pevniny nikdo nepřipravoval. V Liepaji byly kromě jiného soustředěny (a ztraceny) tři čtvrtiny zásob paliva Baltského loďstva.

Na útočnou válku byla orientována nejen soustava bází sovětského loďstva, které bylo také formováno na základě útočných plánů, ale i ve výzbroji lodí se počítalo pouze s agresivní válkou. Sovětské lodě vybavené silnou minonosnou a torpédovací výzbrojí měly jen velmi slabou protileteckou výzbroj. V útočné válce nebyla silná protiletecká výzbroj potřebná z toho prostého důvodu, že úmyslem sovětských generálů a admirálů bylo zahájit válku nenadálým drtivým úderem na letiště protivníka a zničením jeho letectva.

Válka však, navzdory všem plánům, začala jako obranná. Nebyli jsme to my, kdo zasadil první ránu, úder byl namířen proti nám. Protivník se stal pánem ve vzduchu – a sovětská vojska i loďstvo měly slabou protileteckou obranu. Tímto leteckým úderem byla v srpnu 1941 silně poškozena velitelská minonoska „Taškent“. Byla opravena, ale v červnu 1942 byla znovu poškozena nepřátelským letectvem a v červenci byla tímto letectvem potopena. Je to však jen jeden z příkladů. O loďstvu ještě bude řeč, teď jde o to, že Lidový komisariát pro lodní výrobu byl komisariátem lodní výroby válečné a jeho úkolem byla konstrukce lodí s maximální útočnou silou a minimální silou obrannou, aby se sovětské loďstvo mohlo stát loďstvem nejútočnějším…

* * *

Také Lidový komisariát leteckého průmyslu teoreticky vyráběl jak vojenská, tak civilní letadla. Můžeme uvést desítky názvů pozoruhodných stíhaček, bombardérů, bitevních letadel, které produkoval letecký průmysl, ale připomenout název alespoň jediného civilního letadla se jaksi nedaří.

Existovalo jedno letadlo, které se do určité míry dalo pokládat za civilní, ale to nebylo zkonstruováno ve Svazu, nýbrž v Americe. Bylo to nejlepší dopravní letadlo na světě. S-47. U nás se vyrábělo v licenci jako dopravní i jako dopravně-výsadkové. Tak také bylo používáno: ve vojenské i civilní variantě, ale z praktických důvodů byla všechna vyrobená letadla ještě v továrně hned nabarvena nazeleno, aby se pak nemusela přebarvovat.

Lidový komisariát zbrojního průmyslu není zapotřebí komentovat. Zato komisariát pro výrobu munice je originální záležitost. Originální z toho důvodu, že ani v době války neměly dokonce ty (podle obecného mínění) nejagresivnější státy zvláštní ministerstvo pro výrobu munice. Například v Německu, dokonce i po zahájení druhé světové války, neřídili výrobu zbraní a munice dva různí ministři, ale pouze jeden. Naproti tomu Sovětský svaz už v době míru vytvořil ministerstvo, které se zabývalo jednou výlučnou záležitostí, a to výrobou válečné munice.

* * *

Ve chvíli, kdy vznikl Lidový komisariát pro výrobu munice, nebyl Sovětský svaz nikým ohrožován. Japonsko mělo silné letectvo a loďstvo, ale pozemní armáda Japonska byla poměrně malá a ještě k tomu vedla japonská armáda málo perspektivní válku v Číně. Japonsko mělo omezené zásoby strategických surovin. Sovětská rozvědka už v této době hlásila vládě, že se Japonsko může pustit do velké války kvůli získání zdrojů surovin, ale že Japonce zajímají především takové oblasti, kde už je průmysl pro získávání a zpracování surovin vybudován, protože Japonsko ho potřebuje okamžitě. Jinými slovy Japonsko bude bojovat za získání kontroly nad jižními teritorii a nepohrne se na Sibiř, kde jsou sice nevyčerpatelné zásoby, ale jejich průzkum, těžba a zpracování budou vyžadovat mnoho let a obrovské náklady. Sovětská válečná rozvědka došla už v roce 1936 k závěru, že před ovládnutím jižních teritorií bude Japonsko nuceno jakýmikoliv prostředky neutralizovat Pacifické loďstvo USA, které je jedinou hrozbou pro japonskou expanzi do jižních moří. Jinými slovy sovětská rozvědka ani generální štáb Rudé armády nevěřily v možnost japonské agrese na Sibiř a neobávaly se jí.

Sovětský generální štáb, vláda ani samotný Stalin se na počátku roku 1939 příliš neobávali ani německé agrese. Společná hranice s Německem neexistovala, a proto Německo nemohlo do Sovětského svazu vtrhnout. Vytvoření Lidového komisariátu pro výrobu munice v lednu 1939 nebylo odpovědí na německé válečné přípravy. Sovětská rozvědka věděla, že německý průmysl měl mírový pracovní režim. Náčelník GRU Ivan Proskurov hlásil v červenci 1939 Stalinovi, že Německo není připraveno na velkou válku. Pokud by Německo zaútočilo jenom na Polsko, bude jeho zásoba leteckých bomb vyčerpána v desátý den války. Žádné další rezervy Německo nemá. Po válce byla v Německu vydána kniha „Výsledky druhé světové války“. Mezi autory jsou generál polní maršál A. Kesselring, generálplukovník H. Guderian, generálplukovník L. Rendulitsch, generálporučík E. Schneider, kontradmirál E. Godt a jiní. Srovnáme-li hodnotící soudy sovětské vojenské rozvědky se skutečným stavem věcí, musíme přiznat, že se sovětská vojenská rozvědka zmýlila: zásoba německých válečných bomb se nevyčerpala po 10 dnech, ale po 14 dnech války.

Zřejmě nejlepší analýzu vývoje německé armády Třetí říše provedl generálmajor B. Müller-Hildebrand²⁷. Generál referuje²⁸, že v r. 1939 požadovalo vrchní velení pozemních sil vytvoření zásob munice, které by dostačovaly na 4 měsíce války. Avšak takové zásoby vytvořeny nebyly. Pokud vezmeme za 100 % tříměsíční zásoby, pak byla evidována zásoba 30 % revolverových nábojů, tj. na 36 dní, 15 % dělostřeleckých nábojů, 12 % min pro lehké minomety a 10 % pro těžké minomety. Nejlépe na tom byli Němci s náboji do těžkých polních houfnic, jimiž byli zásobeni na dva měsíce. Nejhůř na tom byli s tankovými náboji. V září 1939 byl základním tankem německého wehrmachtu typ T-II (=PzKpfw II) s 20milimetrovým dělem. Zásoba nábojů pro tyto tanky činila 5 % z požadovaného čtyřměsíčního množství, tj. na 6 dní války.

Hitler však přesto nespěchá s mobilizací průmyslu a jeho převedení na válečné potřeby. Německá armáda už je ve válce, která se zpočátku stává evropskou a potom i světovou, ale německý průmysl stále ještě pracuje podle režimu pro mírovou dobu.

Sovětská vojenská rozvědka nemusela zmapovat v úplnosti situaci Německa v zásobování válečnou municí, já jsem však v archivech GRU našel zprávy o zásobách a spotřebě barevných kovů v německém průmyslu za všechna předválečná léta. Tyto údaje podávaly dostatečně přesný obraz o situaci v německém průmyslu. Komunisté z padesátých let se nás snažili přesvědčit, že válka byla nevyhnutelná, že se svět do ní řítil a že Stalinovi nezbývalo, než aby podepsal pakt o zahájení války. Rozbor situace v německém průmyslu vůbec a v oblasti výroby munice zvlášť nám dovoluje tvrdit, že situace nebyla zdaleka tak kritická. Svět se nikam neřítil a válce by se bývalo dalo vyhnout. Kdyby ovšem Stalin chtěl. A ještě něco. Kdyby se v září 1939 Rudá armáda přiklonila na stranu Polska, nebylo by to Stalina vůbec ohrozilo (a on to věděl), ale Hitler by byl mohl utrpět krutou porážku jen z toho důvodu, že neměl dostatek munice.

Stalin však německé slabosti v daný okamžik nevyužil a podivná Hitlerova hra pokračovala. Během zimy se situace s válečnou municí poněkud zlepšila a v květnu 1940 Hitler drtivě porazil Francii. Munice vystačila. Kdyby však Stalin zaútočil na Německo ve čtyřicátém roce, nebylo by v Německu čím se bránit, protože průmysl státu ještě nebyl mobilizován. Pak přišla „bitva o Británii“ – německé letectvo je ve válce, německý průmysl nikoli. Pak Hitler přepadl Sovětský svaz. A tady měl neuvěřitelné štěstí: přímo na hranicích se zmocnil obrovských sovětských zásob. Bez nich by až k Moskvě dojít nemohl. Ale my už víme, kvůli čemu přemístil Žukov strategické zásoby na západní hranice.

Zmocnit se Stalinových zásob – to byla pro Hitlera velká výhra, bylo však třeba pomýšlet i na převedení vlastního průmyslu na válečnou kolej. S tím však Hitler nepospíchal. Válka v Rusku – to byl důležitý byznys a německá armáda byla nucena spotřebovávat střelivo v dosud nevídaných kvantech. Výroba střeliva však ani v nejmenším nedostačovala potřebám. Generálmajor B. Müller-Hildebrand uvádí celé stránky donebevolajících statistik. Uveďme jen namátkou některá čísla z mnoha tisíc podobných. V říjnu 1941 spotřebovala německá armáda v urputných bojích s Rudou armádou 561 000 75milimetrových nábojů, kdežto průmysl jich ve stejné době vyrobil 76 000. V prosinci jich bylo spotřebováno 494 000, ale průmysl jich dodal 18 000. To nemohlo trvat dlouho. Německou armádu v té chvíli zachránilo pouze to, že Rudá armáda byla na tom se zásobováním špatně. Stalin rychle budoval nový průmysl a němečtí generálové přemlouvali Hitlera, aby zahájil mobilizaci německého průmyslu. Hitler však byl stoupencem „kanónů namísto másla“ pouze slovy.

29. listopadu 1941 oznámil ministr pro zbrojní a muniční výrobu Německa E. Todt Hitlerovi, že „válka je ve vojenském a ekonomickém smyslu prohraná“. To ještě E. Todt nevěděl, že týden nato zahájí Stalin grandiózní zimní ofenzívu. Soudilo se, že Stalinovy síly jsou vyčerpány. Ale i když mínistr neznal napjatost situace v plném rozsahu, ještě před začátkem ruské zimy bil na poplach a požadoval na Hitlerovi, aby hledal cesty k přerušení války, která Německu nic dobrého neslibuje.

Hitler však nespěchá.

V prosinci Stalin zasazuje silné rány. V témž prosinci Hitler vyhlašuje válku Spojeným státům. Zdá se, že nyní musí zahájit převedení průmyslu na válečný režim. Hitler však vyčkává. A teprve v lednu 1942 činí rozhodnutí o zahájení převodu německého průmyslu na válečné účely

* * *

Celý rozdíl mezi Stalinem a Hitlerem je v tom, že se Hitler nejdřív zapletl do války proti celému světu, odválčil víc než dva roky a potom zahájil mobilizaci průmyslu pro válečné potřeby.

Stalin to udělal přesně naopak. Všemi silami se snažil oddálit okamžik vstupu Sovětského svazu do války, ale mobilizaci průmyslu a jeho převedení na válečný režim zahájil už v lednu roku 1939.

STRANA VE VOJENSKÝCH BOTÁCH

Nikdo z nich neviděl skutečné rozměry organizační přípravy, kterou gensek (generální sekretář) uskutečňoval prostřednictvím stranického aparátu…

A. Antonov-Ovsejenko, Portret tirana, s. 46

Stalin chodil ve vojenských botách a v polovojenské uniformě. Stalinská strana napodobovala vůdce. Obouvala si vojenské boty, oblékala se do polovojenských uniforem. Jen se podívejte na fotografie Kirova, Malenkova nebo Kaganoviče…

Strana ovšem nepřipomínala armádu pouze zevnějškem. Její strukturu Stalin popisoval takto: „V řadách naší strany, pokud máme na mysli její řídící složky, jsou asi 3–4 tisíce vyšších funkcionářů. To je, abych tak řekl, generalita naší strany.

Potom je 30–40 tisíc středních funkcionářů. To je náš stranický důstojnický sbor.

Následuje 100–150 tisíc členů nižšího velitelského sboru. To jsou, dalo by se říct, naši straničtí poddůstojníci“²⁹.

Strana reagovala vstřícně: „Maršál světové revoluce soudruh Stalin.“

Ve třicátých letech strana rozkvetla. To, že se jí pouštělo žilou, jí prospívalo. Jinak by zahnívala. Na konci roku 1938 jedno velké pouštění žilou skončilo a vzkvétající strana nastoupila novou etapu své existence.

Nová etapa začíná XVIII. sjezdem. Někteří západní historikové tento sjezd přímo označují jako sjezd přípravy k válce. Je to správné, ale žádá to upřesnění: šlo o přípravy k válce „osvoboditelské“. Každý, kdo si sám listoval v deníku Pravda z těch dní, potvrdí, že tam bylo všechno o válce, ale ani slovo o válce obranné. Pokud se tam o obraně vůbec mluvilo, pak jen ve smyslu počátečního úderu a bleskového přenesení války na území protivníka.

Přechod od slov na sjezdu k akci byl přímý a krátký. Struktura stranických orgánů – okresní výbory, městské výbory, krajské výbory, ústřední výbory svazových republik – byla zároveň strukturou státní správy. Na začátku roku 1939 se na všech úrovních stranické struktury od okresních výborů výše vytvářejí vojenská oddělení. Prostřednictvím vojenských oddělení se proces příprav na válku dostává pod stranickou kontrolu. Vojenská oddělení prebírají řízení a kontrolu průběhu shromažďování mobilizačních zásob, převedení průmyslu, zemědělství a dopravy na válečný režim. Prostřednictvím vojenských oddělení řídí strana komplikovaný a obtížný proces přípravy obyvatelstva na válku.

V komunistické straně zavrzaly důstojnické holínky i generálské řemeny hlasitěji než dřív. Tvůrci stranické módy doporučovali šedozelenou barvu, ochranné zbarvení vojenských blůz, pláště z vojenského sukna.

Zesílílo přemístňování kádrů: perspektivní vojáci byli posíláni na práci do stranických výborů, a straničtí vůdcové do Rudé armády. A docela nahoře v Ústředním výboru bylo vojenským funkcím přiděleno nezvykle mnoho míst. Mezi členy ÚV se na začátku devětatřicátého roku houfně dostali představitelé armády, loďstva i válečného průmyslu. O něco později, na začátku jednačtyřicátého roku, se uskutečnil ještě jeden nábor generálů a admirálů do ÚV. Hranice mezi stranou a armádou byla stále obtížněji rozlišitelná. Strana řídí válečnou výrobu, generálové zasedají v ÚV strany.

7. května 1939 byla z příkazu lidového komisaře obrany SSSR zodpovědnost za přeškolení vysokých stranických funkcionářů pro vojenskou činnost svěřena Vojenskopolitické akademii Dělnicko-rolnické Rudé armády – RKKA (vedle její základní činnosti). Pro stranické soudruhy nižšího kalibru byly organizovány kurzy vojenské přípravy při štábech vojenských okruhů, armád, sborů a divizí.

29. srpna 1940 politbyro přijalo usnesení „O vyčlenění 4000 komunistů na politickou práci v RKKA“.

Soudruzi z politbyra byli prozíraví. Mobilizaci komunistů zahájili ještě předtím, než byla oficiálně vyhlášena Nejvyšším sovětem SSSR. Působí to podivně: 23. srpna byla podepsána smlouva s Hitlerem o neútočení. Logické by v duchu této smlouvy bylo neprovádět mobilizaci komunistů do armády, ale naopak demobilizovat, nepovolávat do armády tisíce lidí, dokonce je z armády propouštět.

* * *

Počet 4 000 komunistů by mohl mýlit – to přece není mnoho. Avšak za touto skrovnou číslicí se skrývají děsivé události. Tady se totiž nemluví o řadových komunistech. Obyčejného dříče, který vstoupil do strany z nevědomosti, povolávají do armády obsílkou z vojenského komisařství. V roce 1939 bylo v armádě 180 000 komunistů, ale na začátku léta 1941 jich už bylo 560 800. Za dva roky bylo do armády povoláno minimálně 380 000 řadových komunistů. Na to nebylo zapotřebí žádného usnesení politbyra. Usnesením politbyra nebyli do armády povoláváni prostí komunisté, ale takzvaní vedoucí pracovníci, tj. nomenklaturní kádry.

K čemu mohou být tito obtloustlí úředníci užiteční v armádě? Vždyť ani profesionálně to nejsou vojevůdci, nýbrž administrativní úředníci. Má vůbec cenu zabývat se těmito „takyvojáky“? Podle mého mínění to cenu má. Nejsou přece posíláni, aby bojovali s puškou v ruce, nýbrž na politickou práci. Nejnižší úroveň, na které v té době existovala důstojnická hodnost politického pracovníka, byla rota. Kdyby 4000 komunistů poslali na stranickou práci v úrovni rot, už tehdy by bylo nutné vytvořit 4000 nových rot. Ale v roce 1939 byl podán návrh, aby byla na úrovni rot hodnost důstojníka pro politickou práci z ekonomických důvodů zrušena. Tento návrh byl schválen a v roce 1940 se hodnosti politických pracovníků na úrovni roty začaly redukovat. Političtí pracovníci v důstojnických hodnostech zůstávali až od úrovně praporů výše. Ukažme si důsledky této redukce na příkladě.

Generálplukovník L. M. Sandalov popisuje docela nepatrný detail z celkového obrazu mobilizace Rudé armády. Jde o nenápadný úsek sovětsko-německé hranice, v jehož blízkosti konají službu čtyři kulometné a dělostřelecké oddíly po 350–400 vojácích. Nepozorovaně se uskutečňují jistá opatření a brzy na tom úseku už nejsou čtyři, ale je tam pět praporů a každý má po 1 500 vojácích³⁰. Všehovšudy bylo na tomto úseku nějakých 1 400–1 600 vojáků dohromady; najednou přibyl jeden prapor a vojáků je 7 500. Důstojníků pro politickou práci tam bylo dvacet (čtyři na úrovni praporu a 16 na úrovni roty) a najednou je jich pět. Po tajné reorganizaci se pětinásobně zvýšil počet vojáků, ale množství důstojníků pro politickou práci se zmenšilo na čtvrtinu, protože v každém praporu zůstal jen jeden důstojník pro politickou práci. Ostatních patnáct bylo ušetřeno. Bude možné je využít ke zformování patnácti nových praporů s celkovým počtem 22 500 vojáku. Tento proces je charakteristický pro celou Rudou armádu: počet vojáků prudce stoupá, ale důstojníci pro politickou práci jsou uvolňováni. Okamžitě však nastupují do nově zformovaných praporů, pluků, divizí, sborů a armád. Kromě toho politická učiliště připravují tisíce nových politických pracovníků podle zkrácených studijních plánů. Nejvyšší politické kádry se připravují na Vojensko-politické akademii. Růst armády je však natolik prudký, že počet politických pracovníků stejně nedostačuje, a ze zálohy jsou povolávány tisíce dříve vyškolených politických pracovníků. Například na začátku roku 1941 jich bylo povoláno 11 000³¹. Politické pracovníky v záloze však povolávali i ve dvou předchozích letech. (Kolik nových praporů tak vlastně bylo možné zkompletovat?) Politické pracovníky v záloze pochopitelně povolávali bez usnesení politbyra. Ale politbyro se rozhoduje poslat do armády na doplnění tisíce svých nomenklaturních pracovníků. Když si to všechno uvědomíme, pak před sebou máme velice závažný obraz.

* * *

Je pochopitelné, že funkcionáři nomenklatury povolaní do armády nebyli zařazováni na úrovni praporů a sotva i na úrovni pluků. To všechno představovalo posílení politických orgánů už existujících u nově formovaných divizí, sborů, armád a frontů.

To však nebylo ani jediné, ani hlavní poslání nomenklaturních úředníků povolávaných do armády. Strana zas nebyla tak hloupá, aby z nich nadělala vojenské velitele. Měli jiný úkol: při válečných radách armád a frontů jsou formovány „skupiny zvláštního určení“ (OSNAZ). My už víme, že motorizované divize „zvláštního určení“ (OSNAZ) NKVD byly určeny pro sovětizaci nových okresů. Jedna divize „zvláštního určení“ může zavést revoluční pořádek v kterémkoli okrese, ale řídit takový okres mohou pouze profesionální úředníci. A právě k tomuto účelu byly vytvářeny „skupiny zvláštního určení“. Usnesení politbyra o povolání 4000 komunistů do armády bylo přijato 29. srpna 1939 a 19 dní nato vstoupila Rudá armáda do Polska. Nová komunistická administrativa začala na „osvobozených“ polských územích pracovat jako dobrý mechanismus vytvořený rukama nadaného mistra. A také při „osvobozování“ Estonska, Litvy a Lotyšska nebyly žádné problémy Ve Finsku problémy byly a proto skupiny „zvláštního určení“, složené z významných pracovníků, nebyly nasazeny, vlastně nasazeny byly, ne však v plném rozsahu.

* * *

A generálskými holínkami už nevržou pouze odpovědní straničtí soudruzi na okresní nebo krajské úrovni. Generálskýmí holínkami začali vrzat už i samotní členové politbyra. Existuje pozoruhodná fotografie ze dne 29. září 1939. Na ní je Chruščov v generálské uniformě, ale bez distinkcí, a dívá se z „osvobozeného“ polského území na východním břehu řeky San na druhý břeh, „osvobozený“ Hitlerem. Kolem Chruščova jsou úslužní komisaři. Chruščov má hodnost člena válečné rady Ukrajinského frontu. To právě jemu byly podřízeny skupiny „zvláštního určení“. Velitelem frontu byl I. Ťuleněv. Chruščovovy povinnosti spočívaly v tom, že dohlížel na Ťuleněva, řídil níže postavené komisaře a zaváděl šťastný život v „osvobozené“ zemi. A na německý břeh hledí Chruščov vesele a beze strachu. Armádní generál Ťuleněv si pamatoval slova, která Chruščov pronesl v tom historickém okamžiku. Byla to slova prostá a pochopitelná: „Naše armáda je armáda osvoboditelka a tím musí být proniknuto vědomí každého našeho vojáka i velitele, tím musí být diktováno jeho chování na polském území. No a Němci...,“ Nikita Sergejevič se vesele zašklebil, „jim my žádná pravidla chování diktovat nebudeme. Jestli u nich nezvítězí zdravý rozum, tak ať si pak stěžují leda sami na sebe!“³². To bylo uveřejněno, ještě když Chruščov žil a za jeho vlády. Chruščov to nevyvracel a ani jeho cenzura to nezabavila. Jak si na polském území vedla „osvoboditelská“ armáda a čím se řídila, to můžeme vidět na příkladu masových hrobů polských důstojníků. Vykonáno to bylo na rozkaz komunistické strany „základní vedoucí a řídící síly“, obuté do důstojnických holínek. Veselý Chruščov na nové sovětsko-německé hranici vůbec nemluvil o obraně, ale o budoucí odvetě fašismu. Jen ať pášou zločiny, jejich soudci budeme my. V jeho slovech není nic originálního. Je to marxismus-leninismus-trockismus-stalinismus nejčistšího zrna. Marxe ani citovat nebudu. Celá jeho korespondence s Engelsem je prodchnuta jedinou myšlenkou: Jen ať pášou zločiny, čím větších zločinů se dopouštějí, tím lépe. A Lenin rozvíjí právě tento motiv: „Jen ať buržoazie řádí. Čím víc zvěrstev a krutostí bude na jejím kontě, tím blíž bude den vítězné proletářské revoluce“³³. Tuto marx-leninskou myšlenku neustále opakoval Trockij, ne už ve vztahu ke všem nepřátelům vůbec, ale konkrétně k německému fašismu: „SOVĚTSKÉ SPOJENÉ STÁTY EVROPY je jedině správné heslo, které ukazuje východisko z evropské roztříštěnosti, ohrožující nejen Německo, ale celou Evropu naprostým hospodářským a kulturním úpadkem… Čím víc budou mít fašisté v očích sociálnědemokratického dělnictva a pracujících mas vůbec podobu útočící strany a my budeme stranou, která se brání, tím větší budou naše šance…“³⁴. Myšlenka je jasná: jestliže Evropu neučiníme sovětskou, pak ji čeká bída a rozvrat, ale ať začnou fašisté… To bylo řečeno ještě před nástupem Hitlera k moci a bylo to řečeno výslovně o německém fašismu. Trockého názory se rozcházely s názory Stalina a jeho dvořanů, ale pouze v detailech. Ústřední myšlenka Ledoborce revoluce je zde vyjádřena stejně zřetelně, jak u Lenina, tak i u Stalina.

Komunistická strana si v srpnu 1939 neobouvala nadarmo vojenské holínky a měsíc nato na břehu řeky San neměla v úmyslu je vyzouvat. V září 1939 řekl Chruščov to, co před ním vyslovili zakladatelé státu. Rozdíl je v tom, že Chruščov to neříká mezi čtyřmi stěnami pracovny, ale na německé hranici.

* * *

13. března 1940 přijalo politbyro usnesení „O vojenském přeškolení a přejmenování pracovníků stranických výborů a o průběhu jejich mobilizace do Dělnicko-rolnické Rudé armády“. Pochopitelně, usnesení bylo v té době tajné. Částečně bylo publikováno až v r. 1969³⁵.

V souladu s tímto usnesením „jsou odpovědní pracovníci aparátu ÚV VKS(b) vedení v osobní evidenci Lidového komisariátu obrany a Lidového komisariátu válečného námořního loďstva a jsou mobilizováni na práci v Dělnicko-rolnické Rudé armádě a v Dělnicko-rolnickém Rudém loďstvu, a to rozhodnutím ÚV VKS(b) na návrh Lidového komisariátu obrany, Lidového komisariátu válečného námořního loďstva a kádrového odboru ÚV VKS(b)“. Třetí bod tohoto usnesení Lidovému komisariátu obrany ukládal „provést přejmenování a udělení vojenských hodností pracovníkům stranických výborů“. Armádní generál Jepišev oznamuje, že za rok prošlo přeškolením okolo 4 000 stranických pracovníků³⁶.

Probíhalo to tiše, bez zveřejňování. Výsledek. VEŠKERÝ řídící aparát strany byl přeškolen, přejmenován, byly mu uděleny vojenské hodnosti, celá nomenklatura byla převedena do osobní vojenské evidence. Kteréhokoli vedoucího stranického pracovníka, počínaje „vedoucími pracovníky ÚV“, mohla kdykoli povolat Rudá armáda, pokud ovšem požádala o souhlas soudruha Stalina.

Soudruh Stalin svůj souhlas neodmítal.

* * *

Do armády jsou povoláváni nomenklaturní pracovníci po jednom i po menších a větších skupinách. Zvenčí to není vidět. Tady sebrali jednoho, jinde zas druhého. A pak najednou přichází usnesení politbyra ze 17. června 1941 „O povolání 3 700 komunistů na politickou práci v Dělnicko-rolnické Rudé armádě“. Probíhá soustředění sovětských vojsk na hranicích s Německem a Rumunskem, přesně stejně jako v srpnu 1939 na hranicích Polska. V roce 1939, 19 dní po usnesení o povolání nomenklatury do Rudé armády sovětská vojska udeřila na Polsko. Scénář se opakuje. Jestliže od data nového usnesení odpočítáme 19 dní, dostaneme právě datum 6. července 1941. To datum už jsem uváděl výše. V ten den měla Rudá armáda udeřit na Německo a Rumunsko.

19 dní není náhoda. Plány byly vypracovány předem pro všechny předchozí i následující dny. Čas byl spuštěn jako před startem rakety. Podle předem vypracovaného grafikonu se provádějí stovky různých úkonů a operací a pro každý úkon je v grafikonu určen přesný čas. Podle jejich výpočtů a plánů bylo v den „M –19“ (tj. 17. června 1941) nutno odeslat nomenklaturu do armády. Tento mechanismus odpočítávání dní byl vypracován na školeních a při předchozích „osvobozováních“. V červnu 1941 byl tento mechanismus znovu spuštěn. Rozbuška miny položené pod Evropu už odpočítávala dny...

Usnesení, podobně jako všechna usnesení toho druhu, bylo tajné. Jeho existence vyšla najevo až mnoho let po konci války. A to ještě byl opublikován jen název, text byl i nadále utajen. Avšak o tomto náboru bylo známo o něco víc než o náboru 4000 komunistů ze srpna 1939. Je například známo, že v tomto náboru byl tajemník Dněpropetrovského krajského výboru pro válečný průmysl Leonid Brežněv. Do armády se Brežněv přihlásil 22. června 1941 ráno. Jeho žádosti bylo okamžitě vyhověno. K vyřízení takové žádosti bylo přinejmenším nezbytné rozhodnutí ÚV. Je velmi pochybné, že by ÚV rychle a operativně činil rozhodnutí v neděli ráno 22. června. Rychlost, s jakou bylo rozhodnuto o Brežněvově osudu, se dá vysvětlit pouze tím, že věc byla rozhodnuta dříve. A 22. června Brežněvovi jenom potvrdili: můžeš se řídit pokyny, které jsi obdržel už dříve. Brežněv byl k dispozici válečné radě Jižního frontu. Rozhodnutí o vytvoření Jižního frontu Stalin podepsal 21. června 1941, ale všechny předběžné práce byly provedeny předem. Jižní front mě obzvlášť zaujal. Byl vytvořen, aby bylo možné udeřit na Rumunsko a zmocnit se naftových polí kolem Ploješti. Jako velitele frontu jmenoval Stalin téhož Ivana Ťuleněva, před kterým v září 1939 pronášel Chruščov své myšlenky o budoucnosti Evropy V létě roku 1939 měl už Ťuleněv pět generálských hvězd. V Polsku se při „osvoboditelském tažení“ dobře osvědčil, a tak dostal novou práci – Rumunsko.

* * *

Příprava Rudé armády na „osvoboditelská tažení“ v letech 1939 a 1941 byla prováděna podle jednotného programu. Pravda, v roce 1941 provedl Hitler předčasný útok a pochod se nekonal. Ale jak v roce 1939, tak v roce 1941 byly při válečných radách frontů zformovány skupiny „zvláštního určení“ (osobogo naznačenija). Úkol: provedení sovětizace. Po německém vpádu zůstaly skupiny „zvláštního určení“ po několik měsíců v nečinnosti (na vlastním území a při obranné válce byly nepotřebné). Když se definitivně potvrdilo, že se „osvoboditelská“ válka nekoná, byly skupiny „zvláštního určení“ rozpuštěny. Pro stranické úředníky se v armádě našla jiná práce.

Skupiny pro sovětizaci mě mimořádně zajímaly a tu jsem v archivu našel seznam skupiny „zvláštního určení“ při válečné radě Jižního frontu. Ve skupině je vedle jiných Leonid Iljič Brežněv, budoucí generální tajemník a maršál Sovětského svazu. Byl bych brečel, když mi nebylo povoleno udělat fotokopii, jelikož nález neodpovídal tématu mého studia, kterému jsem se věnoval, abych oklamal bdělé oko cenzury. Chtěl jsem tu stránku vytrhnout – moje svědomí v této situaci neprotestovalo. Bez toho tady ten dokument bude v archivním prachu ležet nikým nežádán třeba sto let a pak už ho nikdo potřebovat nebude, ale já bych ho možná mohl odevzdat lidem. Ale stránku jsem nevytrhl a mnoho let jsem toho litoval a vyčítal jsem si svou zbabělost a nerozhodnost. Jestli budu někde vykládat, že Brežněv byl ve skupině významných pracovníků, kteří měli zavádět šťastný život v Rumunsku, ale nepředložím důkaz, kdo tomu uvěří? Sám Brežněv neměl ještě na počátku 70. let v úmyslu psát memoáry a i kdyby měl, nebyla žádná naděje, že tam připomene skupinu „zvláštního určení“.

Potom se Brežněvovy memoáry objevily. Knihu jsem otevíral s nadějí. Možná si na skupinu „zvláštního určení“ přece vzpomněl. Ne. Nevzpomněl.

Uplynuly ještě čtyři roky a objevila se pestrá kniha „Osmnáctá v bojich za vlast. Bojová cesta 18. armády“. Kniha byla připravena v Ústavu vojenských dějin se zjevným záměrem zalichotit Brežněvovi. Kniha vyšla, když Brežněv ještě žil. Byla podrobena vojenské cenzuře i cenzuře ÚV. A v knize na str. 11 stálo černé na bílém: „Do poloviny září 1941 byl Leonid Iljič Brežněv ve skupině „zvláštního určení“ při válečné radě Jižního frontu.“

Brežněv brzy nato odešel na onen svět. Stranu 11 si málokdo přečetl. Sama kniha také není zrovna bestseller. I bez ní už bylo životopisů drahého Leonida Iljiče až do omrzení. Ale podle mého názoru je i v takovém šedivém životopise možné najít neuvěřitelné momenty

* * *

V angličtině existuje výraz „obléknout se k vraždě“. Užívá se ho v přeneseném smyslu. Pro popis komunistické strany Sovětského svazu v předválečných letech je možné použít tento obrat i v přímém smyslu. Komunistická strana byla z polovojenské organizace přeměněna na čistě vojenskou. Vůdcové strany nejvyššího, středního i nejnižšího rangu, včetně Stalina, Chruščova i tehdy ještě málokomu známého Brežněva, byli mobilizováni do „osvoboditelské“ války

AŽ DO ÚPLNÉHO KONCE

Stalin se projevil jako výjimečný stratég, plánující dějiny jako fenomenální taktik, organizující vítězství pod cizími prapory a cizíma rukama.

A. Avtorrhanov – Proischoždenije partokratii, s. 356

Existoval jenom jeden člověk, kterého Stalin oslovoval křestním jménem a jménem po otci. Tento člověk se jmenoval Boris Michajlovič Šapošnikov, vojenským titulem maršál Sovětského svazu a hodností – náčelník generálního štábu. Všichni ostatní byli oslovováni obvyklým způsobem – soudruh Ježov, soudruh Berija, soudruh Malenkov, soudruh Ždanov.

Výjimečnost Šapošnikovova postavení Stalin zdůrazňoval i dříve, když ještě nebyl náčelníkem generálního štábu a neměl maršálskou hodnost. Maršály Stalin oslovoval soudruhu Tuchačevskij, soudruhu Bljuchere, soudruhu Jegorove. Ale Šapošnikova, který tak vysoko ještě nestál, oslovoval přátelsky, lidsky. Admirál loďstva Sovětského svazu M. G. Kuzněcov to popisuje takto: „Stalin nikoho neoslovoval křestním jménem a jménem po otci. Dokonce i u sebe doma oslovoval své hosty příjmením a bezpodmínečně připojoval slovo soudruh. A jeho také oslovovali pouze „soudruhu Staline“. Jestli někdo, dejme tomu, tento jeho zvyk neznal a řekl například o A. A. Ždanovovi: „Ale Andrej Alexandrovič má takový názor…“, J. V. Stalin, i když stoprocentně věděl, o kom se mluví, se určitě zeptal:

„A kdo to je ten Andrej Alexandrovič?“

Výjimka platila pouze pro B. M. Šapošnikova. Jeho vždycky oslovoval Borisi Michajloviči³⁷.

Výjimečnost Šapošnikovova postavení se dala vysvětlit jednoduše. Byl autorem knihy Mozek armády (Mozg armii). Tato kniha je o tom, jak pracuje generální štáb. Poslední, třetí část vyšla roku 1929, a dokud existovala Sovětská armáda, tato kniha byla učebnicí každého sovětského důstojníka a generála. Na Leninově stole ležela vždy kniha Psychologie davu a na Stalinově stole stála maketa malého stříbřitého letadla s nápisem „Stalinská cesta“ a ležela Šapošnikovova kniha „Mozek armády“.

Úspěch Šapošnikovovy knihy spočíval v přesnosti výkladu, v krystalické přesnosti důkazů, v umění vysvětlit ty nejsložitější problémy prostým, každému srozumitelným jazykem. Nejsilnější částí knihy byla třetí, závěrečná. Ve třetí části Šapošnikov rozebírá otázky mobilizace.

Je to nevděčná práce převypravovat cizí dílo, zvlášť když jde o dílo vynikajícího vojenského teoretika. Mně však nezbývá než to udělat, protože v Šapošnikovově teorii je klíč k pochopení nadcházejících událostí včetně druhé světové války a jejích důsledků.

Teorie byla prostá, pochopitelná, logická a bezesporu správná. Stalin ji pochopil, ocenil a učinil ji základem své strategie. A proto když čteme Šapošnikovova díla a práce jeho stoupenců i oponentů, když pochopíme postup jejich uvažování, začneme chápat i postup myšlenek Stalinových, které se nám na první pohled zdají nepochopitelné a nevysvětlitelné.

* * *

Jestliže máme z teorie mobilizace vypreparovat to nejdůležitější a vysvětlit to člověku z ulice, pak jádro bude následující:

K vítězství ve válce je nezbytné nejen úsilí celé armády ale i celé země, všeho obyvatelstva, průmyslu, dopravy zemědělství atd.

Země nemúže být ve stavu trvalé a úplné připravenosti k válce, tak jako člověk nemůže trvale držet v každé ruce jednu pistoli. Jestliže je trvale drží, pak nemůže dělat nic jiného. Stejně tak země nemůže být ve stavu trvalé připravenosti k válce a také nemůže vydávat všechny své síly na její přípravu. Trvalé soustředění sil společnosti na válečné přípravy rozvrací zemi. Proto v mírové době musí armáda i vojenský průmysl dělat minimum. Je však nutno připravovat zemi, její lid, řídící aparát, průmysl, dopravu, zemědělství, spoje, ídeologický aparát atd. na maximálně rychlý a maximálně úplný přechod z mírového režimu na režim válečný

Mobilizace – to je převedení celé společnosti z mírového stavu do válečného. Mobilizace je nezvratná a definitivní. Obrazně řečeno, mobilizace je prakticky totéž jako spustit ruku proklatě nízko, otevřít pouzdro, vytrhnout pistoli, odjistit ji a namířit na protivníka.

Mobilizace a válka jsou neoddělitelné. Jestli jste vytáhli pistoli z pouzdra a odjištěnou ji namířili na protivníka, pak musíte vystřelit. Protože jakmile jste zahájili mobilizaci, zahájil ji i protivník. Vy jste vytáhli pistoli a namířili na něho, a on vytrhl svoji pistoli a namířil ji na vás a snaží se přitom být rychlejší alespoň o zlomek vteřiny. Jestli vy sami se o ten zlomek vteřiny opozdíte, zabije vás.

S mobilizací nejsou žerty, jestli budete často odjišťovat pistoli a mířit na sousedy, skončí to špatně pro vás.

Když jste se rozhodli pro mobilizaci, musíte rozhodně pokračovat až do konce a začít válku.

Mobilizace nemůže být částečná. Mobilizace je proces, který se podobá těhotenství. Žena také nemůže být trochu těhotná. Otázka stojí takto: ano, nebo ne. Právě tak stojí otázka ve státě. Převedeme veškerý státní aparát, průmysl, dopravu, ozbrojené síly obyvatelstvo a všechny státní zdroje na válečné potřeby nebo nepřevedeme.

Tyto myšlenky byly v různém pořadí vyřčeny mnoha autory. B. M. Šapošnikov se od všech svých předchůdců liší pouze tím, že se vyjadřuje absolutně jasně, stručně a kategoricky: „Mobilizace není pouhou známkou války, nýbrž je to válka sama. Rozkaz vlády o vyhlášení mobilizace, to je faktické vyhlášení války“. „V současných podmínkách musí stát provádějící mobilizaci být už pevně rozhodnut, že povede válku.“ „Obecnou mobilizací se rozumí taková skutečnost, že už nemůže být návrat do mírové situace.“ „Za smysluplný způsob mobilizace pokládáme pouze všeobecnou mobilizaci jako napření všech sil a prostředků nezbytných k dosažení vítězství.“

Kniha se uzavírá rozhodným prohlášením: „Mobilizace je válka a o jiném pojetí neuvažujeme.“

Stalin Šapošnikovovy názory nejen sdílel, jeho názory byly totožné. Stalin nečinil rozdíl mezi procesem uchopení moci ve své zemi a v zemi sousedů. Věděl, jak se zmocnit vlády ve své zemi, a připravoval se, že se jí zmocní i v zemích sousedních. Stalin nechoval svoje umění v tajnosti. Naopak, své umění učinil majetkem mas. V knize „O základech leninismu“ Stalin dokazuje, že si s procesem uchopení moci nelze zahrávat. Buď se jí zmocňujeme, nebo nikoli. Když jsme se do toho dali, musíme jít až do konce. Souzní to s myšlenkami Nicoly Macchiavelliho: buďzasadíme smrtelnou ránu, nebo neudeříme vůbec. To znamená, že jdeme do konce. Žádná přechodná řešení v politice ani ve strategii nemohou být. Souzní to i s myšlenkami Šapošnikovovými. Buď mobilizaci neprovádíme, nebo provádíme úplnou mobilizaci a vstupujeme do války. Žádná dílčí, přechodná rozhodnutí nemohou být. Člověk na Divokém západě, který nečetl Macchiavelliho, také věděl, že se kvůli maličkostem nevytahuje pistole. Buďto zůstane v pouzdře, anebo se vytrhne a vypálí smrtelnou ránu. A proto Stalin nejenom říká, že když jsme se rozhodli pro velikou věc, musíme jít až do konce, ale v textu ještě tato slova podtrhuje.

Ne jenom ve slovech, ale v každé věci šel Stalin až do konce. Stalin dlouhou dobu jako by lhostejně přihlížel k rozkvětu sovětského venkova, který bohatl a vymykal se kontrole. Je bohatý – to znamená, že je nezávislý, Stalinovi vlastně jako by do toho ani nic nebylo. Ale potom se rozhodl pro velikou věc. Srazit venkov na kolena, dokonce i kdyby se mu měl kvůli tomu přerazit vaz. A srazil ho. A zlomil mu vaz. A ten rok oficiálně nazval rokem velkého přelomu.

Stalin se dlouhou dobu jako by nezajímal o záležitosti armády. A potom se rozhodl armádu si podrobit. A šel v té věci až do konce. Dál už vlastně nebylo kam. Jestliže se Stalin rozhodl vyřídit opozici, pak věc provedl do konce. Vyhubení politických nepřátel dovršil vítěznou ranou cepínu do lebky Trockého. Po velikých čistkách se hlavní Stalinův zájem přenesl ven. V srpnu roku 1939 se Stalin k čemusi rozhodl.

NEJVÝHODNĚJŠÍ VARIANTA

Je třeba, aby efekt neočekávanosti být natolik ohromujíci, že protivník bude zbaven materiální možnosti organizovat svoji obranu. Jinými slovy, zahájení války musí nabýt podoby ohlušujícího, drtivého úderu.

Brigádní velitel G. S. Isserson, r. 1940

V době míru nemůže být počet mužů v armádě kteréhokoliv státu vyšší než 1 % celkového počtu obyvatel. Jestliže se přiblížíme k této osudové hranici, anebo ji přesáhneme, pak to začne v ekonomice skřípat, sníží se tempo rozvoje, stát začne chudnout, slábnout a nakonec bude odsunut z vedoucí pozice ve světových záležitostech.

Před začátkem první světové války byl počet obyvatel ruského impéria 180 milionů lidí. Mírový stav armády tehdy činil 1 423 000 lidí. Byla to nejpočetnější armáda světa v mírových poměrech. Je třeba uznat, že vláda chápala rizika dalšího početního růstu armády. Armáda totiž nejenom vytrhává z ekonomiky půl druhého milionu zdravých a silných pracovníků, ale kromě toho, a to je hlavní, je přeměňuje z pracovníků ve spotřebitele. Vojáka je třeba živit a oblékat, vojákovi je třeba platit žold, je třeba ho léčit a bavit, musí se pro něho stavět kasárna, ale hlavně – musí se vyzbrojovat. Na každý tisíc vojáků připadá mnoho tisíc výrobců zbraní, vědců, konstruktérů, techniků, hutníků a kováků, horníků, dopraváků a spojařů, oráčů a dobytkářů. Na milionovou armádu pracuje mnoho milionů lidí mimo armádu. Všichni jsou vyřazeni z procesu vytváření hodnot a pracují pro zkázu. Je všechny je však třeba také krmit a oblékat, zajistit pro ně dopravu a bydlení, vyplácet jim mzdu i důchody. Jestliže tedy máme v armádě milion vojáků, visí v důsledku toho společnosti na krku miliony jedlíků, kteří pracují pro válečné potřeby.

* * *

Nejvýhodnější variantou zahájení války je nenadálý ničivý úder. K takovému úderu na silného protivníka však nestačí síla armády z mírových poměrů, i kdyby čítala půldruhého milionu vojáků a důstojníků. Úder pak může být sice nenadálý, ne však ničivý. Jestliže před válkou provedeme mobilizaci a zvýšíme početní stavy armády, protivníka vylekáme. Úder sice bude mocný, ale moment neočekávanosti bude ztracen. Jestliže však budeme v mírových poměrech trvale živit armádu v počtu čtyř až pěti milionů vojáků, pak rozvrátíme stát a „porazíme sami sebe“.

Před Začátkem první světové války si generálové všech armád lámali hlavu nad tím, jak to spojit všechno dohromady: mít velkou armádu, ale nerozvrátit stát ani nevylekat protivníka.

Nakonec to nikdo spojit dohromady nedokázal. Hlavní evropské státy vstupovaly do války podle přibližně stejného schématu:

Vláda vyhlásila mobilizaci a válečný stav.

Armáda z doby míru rozvíjela svou činnost na hranicích a svou přítomností kryla mobilizaci. (Někdy mělo krytí mobilizace podobu útoku na omezené cíle anebo výpady jízdy do blízkého týlu protivníka.)

Po vyhlášení všeobecné mobilizace se armády začaly rozrůstat, jejich početní stavy se několikanásobně zvýšily a po uplynutí dvou až tří týdnů zahajovaly základní složky mobilizovaných armád první pohraniční boje.

Práve tak vstoupila do první světové války i ruská armáda. Za tři týdny po vyhlášení všeobecné mobilizace dosáhl její početní stav 5 338 000 vojáků a důstojníků. Moment překvapení byl však ztracen. V průběhu války byly povolávány pod prapory další a další miliony a velikost armády postupně narůstala. V Nemecku, Rakousku-Uhersku, Británii a Francii se průběh mobilizace odlišoval v detailech, v podstatě se však ani jedné zemi nepodařilo zasadit nečekaný zdrcující úder svému protivníkovi. Mobilizace pohltila drahocenné týdny počáteční fáze války a spolu s nimi i neočekávanost útoku.

* * *

A nyní si sami sebe představme v hlučných chodbách štábu Dělnicko-rolnické Rudé armády někdy v roce 1925. Stratégové před sebou mají úkol připravit novou světovou válku, jejímž cílem bude, jak se vyjadril soudruh Frunze, „dovršení úkolů světové revoluce“. Úkol to byl pro stratégy nesnadný: vzít v úvahu chyby všech armád v počáteční fazi první světové války a připravit novou válku tak, aby neožebračila stát a nevylekala protivníka, a vybudovat takovou armádu, že její úder bude jak neočekávaný, tak zdrcující.

A tak byl vypracován zásadně nový plán vstupu do války. Jeho stručný obsah je následující:

Proces mobilizace rozdělit na dvě etapy: tajnou a veřejnou.

První, tajná etapa bude provedena před vypuknutím války V této etapě nutno převést na válečný režim státní aparát, trestní orgány, průmysl, dále soustavu vládních, státních a vojenských spojů a dopravu. Početní stav armády zvětšit na 5 milionů vojáků.

Kvůli utajení roztáhnout první, tajnou etapu mobilizace na dva roky, kromě toho maskovat tajnou mobilizaci lokálními konflikty a interpretovat je tak, že ony jsou základní a jedinou příčinou uvedení země do válečného režimu.

Etapu tajné mobilizace dovršit nenadálým zdrcujícím úderem na protivníka a současně zahájit druhou, otevřenou etapu mobilizace. V jejím průběhu povolat do Rudé armády dalších 6 milionů na doplnění ztrát a zkompletování nových divizí, sborů a armád, které budou zapojovány do války, jakmile budou připraveny k boji. Nadále povolávat do armády další miliony.

Krytí mobilizace druhého, třetího a dalších strategických sledů neuskutečňovat pasivní přítomností na hranicích, nýbrž ničivými údery prvního strategického sledu a energickým vpádem na území protivníka.

* * *

V tomto plánu je všechno jasné a prosté.

S jedinou výjimkou. Jak začít tajnou mobilizaci dva roky před zahájením války, když okamžik vstupu do nadcházející války není znám?

Sovětští stratégové našli odpověď i na tuto otázku. Není žádoucí být ve vleku událostí, je nutné nečekat, až válka vypukne živelně sama od sebe ve chvíli pro nás neznámou, naopak je nutno ji naplánovat, stanovit okamžik jejího počátku.

Jestliže víme, kdy válka vypukne, a protivník to neví, pak nemusíme provádět mobilizaci až v počáteční fázi války ale už v předvečer. Tajně. Maximální možný počet mobilizačních opatření můžeme přesunout do předválečného období tak, aby po zahájení válečných operací mobilizace nezačínala, nýbrž končila.

Hlavní líhní vojenských kádrů Rudé armády je Frunzeho vojenská akademie. Je zajímavé připomenout názory toho, jehož jméno akademie nese. „Soudím, že útok vždy působí na protivníkovu psychiku už jen tím, že se v něm vyjevuje silnější vůle.“ „Válčící strana, která má iniciativu, strana, která disponuje momentem překvapení, často rozvrací protivníkovu vůli, a tím už pro sebe vytváří výhodnější podmínky.“ „Sám útok zajišťuje útočící straně převahu a dává jí více šancí na úspěch.“³⁸ To bylo namátkou vybráno ze tří stránek mnohakilových spisů. Kdokoli si bude přát, může najít celé koše takových prohlášení nejen u Frunzeho, ale i u Lenina, Trockého, Stalina, Zinovjeva, Kameněva, Bucharina, Vorošilova, Šapošnikova… A jestli se v těchto pracích někde rnluví i o obraně, pak jde o obranu zvláštního druhu: nečekaně rozdrtit protivníka na jeho vlastním území, a tím ochránit sebe a věc světové revoluce.

KDE BUDOVAT TOVÁRNY

NA STŘELNÝ PRACH?

Celkové ztráty válečné munice představovaly ke koncí roku 1941 okolo 25 000 vagonů.

„Razvitije tyla Sovetskich vooružennych sil“, s. 119

Stalinský Lidový komisariát pro výrobu munice začal pracovat okamžitě a na plný plyn. Tady jsou čísla. Za rok 1939 bylo vyrobeno 936 000 000 patron do pušek, 2 240 000 minometných nábojů, 5 208 000 nábojů malé ráže, 6 034 000 nábojů velké ráže.

Neunáhlujme se zjištěním, že je to málo. Rok 1939 je rokem konsolidace. Všechny tyto náboje a patrony byly vyrobeny ve starých továrnách, které existovaly už dřív. A idea Lidového komisariátu pro výrobu munice spočívala v tom, aby byly v krátké lhůtě vedle už existujících kapacit vybudovány nové, které by nedoplňovaly pouze ty dosavadní, ale mnohonásobně je předčily.

Vyvstala otázka, kde nové továrny na výrobu patron, střelného prachu a střel umístňovat. Otázka rozmístění průmyslu pro výrobu munice – to je otázka charakteru budoucí války.

Pokud má Stalin v úmyslu vést svatou obrannou válku, pokud hodlá zachovat své hranice, v tom případě je třeba rozmístit nové muniční závody za Volhou. Tam budou v naprostém bezpečí. Protivníkovy tanky tam nedojedou a letadla tam nedoletí.

Není-li si Stalin svými silami jist, bál-li se, jak nás ujišťují, Hitlera, byly-li obavy že Rudá armáda neudrží hranice a bude ustupovat, pak v takovém případě je třeba nestavět nové závody Lidového komisariátu pro výrobu munice za Volhou, ale ještě dál – na Urale. Tam jsou suroviny, tam je dostatečná průmyslová i energetická základna, tam budou továrny v absolutním bezpečí. Jen ať se protivník zmocní obrovských území, naše průmyslová základna zůstane neporušená, a tehdy teprve Hitler pozná, co je zač raněný medvěd.

Ale jak první, tak ani druhá varianta nebyly posuzovány teoreticky. Nebylo třeba. Rudá armáda se nechystala ustupovat, tak jako se ani nechystala bránit hranice své země. Pokud by Stalinův zájem záležel pouze v obraně vlastního území, mohl prostě jen nezačínat druhou světovou válku.

* * *

Podle Stalinova plánu měla Rudá armáda vstoupit do vykrvácené Evropy oslabené válkou. Rudá armáda půjde vpřed přes hranice a sovětské muniční továrny stejně jako všechny jiné továrny – na tanky děla, pušky – budou zůstávat stále dál a dál v týlu.

Představme si, že je třeba dodat Rudé armádě nevelké množství munice, například sto tisíc tun, nebo řekněme dvě stě tisíc tun. Jak je přesunout z Uralu na západní hranice? Standardní vojenský transport pojme 900 tun. Představme si, kolik takových transportů, kolik vagonů, kolik lokomotiv bude třeba. Přidejme ještě, kolik na to padne pracovních dnů strojvůdců a všech železničářů, kolik se spálí uhlí. A připočtěme k tomu kolik ochranných sil a na jak mnoho dní.

Kromě toho se po železnici nebude přepravovat jenom munice. Železnice budou ucpány vojsky zásobovacími a sanitními vlaky, cisternami atd. atd. Zkrátka a dobře, pokud se připravujeme na útok, pak přemístění statisíců tun munice a všeho ostatního je třeba provádět utajeně a utajení se kromě jiných postupů dosahuje zkrácením přesunů. Ideální je taková situace, kdy jsou továrny u hranic. V takovém případě vojenský vlak není třeba hnát mnoho týdnů přes celou zemi, ale několik hodin. V takovém případě se potřeba přepravy snižuje. Jeden vojenský vlak se může několikrát obrátit. Uvolní se tím vnitřní železnice pro jinou vojenskou přepravu. A tak bylo rozhodnuto nestavět nové továrny na střelivo za Volhou ani na Uralu, ale blíž k hranicím. Tak blízko, jak to jen dovoluje metalurgická základna. A byly rozmístěny takto: v Záporoží, v Dněpropetrovsku, v Dněprodzeržinsku, v Charkově, v Krivém Rogu a v Leningradě.

* * *

Muniční továrny chrlily stále více zboží, nenažraný Lidový komisariát pro výrobu munice polykal státní zásobu barevných kovů – olova, mědi, niklu, chromu, cínu a rtuti. Čím více barevných kovů se spotřebovalo na munici, tím méně jich zůstávalo pro všechna ostatní průmyslová odvětví. A vyvstávala otázka, jak dlouho to takhle může pokračovat.

A ještě další otázka. Co dělat s tou municí? Ve škole každý z nás řešil úlohy typu: „do nádoby o určitém objemu se trubkou vlévá tekutina, která druhou trubkou vytéká“. Takové úlohy byly už v učebnicích matematiky v minulých stoletích. Jsou dokonce ve znamenité učebnici Magnického, podle které se učily děti v dobách Kateřiny Veliké i dříve. Také Stalin a vojenské špičky i politici a ekonomové chodili svého času do školy a řešili úlohy „jednou trubkou vtéká a druhou vytéká“. V roce 1939 vyvstal právě takový úkol: Rudá armáda spotřebovává určité množství munice na bojovou přípravu, na „osvoboditelská“ tažení a kromě toho se munice používá při „poskytování internacionální pomoci“ Španělsku, Mongolsku, Číně. Pokud dodávky munice budou rovny jejich spotrebě, pak s tím nebudou žádné problémy, ale pokud budou dodávky vyšší nežli spotřeba, pak budou v brzké době všechny kapacity přeplněny. Kapacita dělostřeleckých skladů je známa, spotřeba je také známa. Prostým aritmetickým úkonem lehce zjistíme, kdy nastane přeplnění? Co dělat? Vytvářet nové skladové kapacity? To není tak jednoduché. Představte si, že vám dali úkol vybudovat kapacity pro uskladnění například jednoho milionu tun nábojů. Pokud je ve skladištích vlhkost jen o málo vyšší, než stanoví norma, začne koroze a prach zvlhne. Co s vámi v takovém případě udělá soudruh Stalin a jeho věrný žák soudruh Berija? A jestli bude nepatrně vyšší teplota a nepatrně sušší vzduch a vylétne jiskérka od vojenské podkůvky pak… Pohromadě se sklady umísťovat nesmějí, v blízkosti měst a továren také ne, musí to být daleko, ale tam zas nevedou žádné cesty. Zkrátka a dobře – sklady nic neřeší. A i kdybychom jich postavili sebevíc, stejně se přeplní, bude-li do nich přibývat víc, než ubude.

A přibývalo stále víc a víc. Kromě podniků Lidového komisariátu pro výrobu munice bylo na výrobu prvků do nábojů převedeno 235 továren z působnosti jiných lidových komisariátů³⁹. Vedle toho všeho a nezávisle na Lidovém komisariátu pro výrobu munice (který byl i tak obrovský) byla v lednu 1941 vytvořena Hlavní správa výstavby továren na střelný prach, patrony, nábojnice a střely (Glavbojepripasstroj). Tato obluda soustřeďovala pod svou kontrolou 23 stavebních trustů. Všimněte si – neorientovala se na výstavbu skladů, ale na výstavbu nových podniků. Glavbojepripasstroj budoval údernickým tempem nové a nové kapacity a odevzdával je Lidovému komisariátu pro výrobu munice. A bylo třeba pomýšlet na odbyt výrobků.

* * *

V dubnu 1941 přišel z Hlavní správy dělostřelectva Rudé armády rozkaz, aby produkce Ministerstva pro výrobu munice byla převedena na západní státní hranici a tam vyložena přímo na zem.

Zeptejte se frontových vojáků, co to znamená.

Kremelští a „lubjanští“ (Lubjanka bylo velitelství státní bezpečnosti) historikové byli donuceni přiznat, že Stalin připravoval agresi. Stalin připravoval podmanění Evropy Avšak tuto agresi, jak praví historikové, mohl Stalin provést až v roce 1942. Zeptejme se tedy těchto historiků, zdali je možné nechat pod širým nebem za podzímních dešťů, zimních chumelenic a při jarním blátě určité množství munice, dejme tomu tak pět tisíc tun? To ovšem možné není. A my to chápeme. Ale cožpak byl Stalin hloupější než my?

Vyložení munice přímo na zem v roce 1941 vyjadřovalo úmysl zahájit válku v roce 1941 a žádný jiný výklad tato skutečnost nepřipouští.

Náboje byly na hranicích skladovány také ve vojenských muničních vlacích. Velmi drahý a velmi nespolehlivý způsob skladování. Jak se v nákladních vagonech dala udržovat patřičná teplota a vlhkost? Jestliže měli sovětští generálové v úmyslu uhájit hranice, bylo třeba vyložit vagony a zásoby přidělit jednotlivým vojskům. Pokud plánovali ústup, pak měli připojit lokomotivy a muniční vlaky odtáhnout dále od hranic a ponechat zde jen nejnutnější minimum. Pokud však měli komunisté v plánu jít vpřed, pak bylo správné to, co se stalo, totiž mít náboje připravené ve vagonech a držet u hranic 170 000 vojáků-železničářů s odpovídající technikou, schopných přizpůsobit západoevropský rozchod kolejnic širokému sovětskému standardu.

Toto vše na hranicích bylo. Jak vojáci-železničáři, tak i odpovídající technika pro přeměnu kolejnic.

* * *

V době války měla Rudá armáda nejsilnější dělostřelectvo na světě. Dělostřelectva se používalo správně: bylo tajně koncentrováno ve velké síle na úzkých úsecích určených k průlomu fronty a provádělo přepadovou palebnou přípravu. Ve stalingradské operaci prorážel Donský front pod vedením generálporučíka K. K. Rokossovského obranu na úzkém úseku o délce všeho všudy 12 km. Obranu zde kromě tanků proráželo 24 pěších pluků, podporovaných 36 dělostřeleckými pluky. Rokossovskij na každém kilometru soustředil po 135 dělech a ve směru hlavního úderu byla hustota 167 děl na kilometr.

V průběhu války se koncentrace dělostřelectva, tanků, pěchoty i letectva stále zvětšovala. Ke konci války se v sovětských štábech jako jednotky měření při výpočtu síly dělostřeleckého úderu začaly užívat kilotuny. Sovětské dělostřelectvo promluvilo jazykem jaderného věku. Ve Viselsko-oderské operaci použilo sovětské velení 34 500 děl a minometů. Nebyly rozmístňovány pravidelně po linii fronty, nýbrž koncentrovány na úsecích průlomu. Např. v pásmu 3. gardové armády bylo dosaženo hustoty 420 děl na 1 km. Délka dělostřelecké přípravy se stále zmenšovala, ale intenzita vzrůstala. Ve stejné operaci v pásmu 5. úderné armády byla plánovaná délka dělostřelecké přípravy 55 minut. Začala dobře, ale po 25 minutách byla zastavena. Za 25 minut bylo spotřebováno 23 000 tun munice. Na každém kilometru fronty bylo spotřebováno po 15 200 nábojů střední a velké ráže. Do průlomu šly trestné pluky a nenarazily na odpor. Na základě jejich činnosti dospělo velení k rozhodnutí nepokračovat v dělostřelecké přípravě – nikdo už nekladl odpor. Ušetřilo se 30 minut času, což je ve válce velmi významné, a 30 000 tun nábojů.

Ještě více dělostřelectva bylo zapojeno do berlínské operace – přes 42 000 děl a minometů. Na úsecích průlomu soustředili maršálové G. K. Žukov a I. S. Koněv nejen neuvěřitelné množství dělostřelectva, ale také neuvěřitelné množství munice. Koněv prolomil frontu na 36. kilometrovém úseku. Na tomto úseku průlomu Koněv soustředil 8 626 děl a minometů. Žukov soustředil méně děl, 7 318, ale průlom fronty uskutečnil na úseku dlouhém 30 km, a proto u něho byla hustota dělostřelectva ještě vyšší. Ve stejných pásmech byly soustředěny základní síly tankových a leteckých armád a odpovídající množství pěchoty.

Rekordní byla hustota v pásmu 381. pěší divize 2. úderné armády v průběhu východo-pruské operace: 468 děl a minometů na 1 km fronty nepočítaje v to „kaťuše“ – raketomety pro palbu salvou.

V průběhu války spotřebovala Rudá armáda 427 milionů nábojů a dělostřeleckých min a 17 000 milionů patron. Milovníci matematiky podělte ta čísla počtem německých vojáků a určete, kolik se jich spotřebovalo na jednoho. K tomu je třeba připočíst ruční granáty, ženijní miny a letecké bomby. Kdo mohl odolat takové síle?

* * *

Zde je nutno připomenout, že ve válce Sovětský svaz využil pouhých 15 % z předválečné kapacity Lidového komisariátu pro výrobu munice. Všechno ostatní bylo ztraceno na samém začátku. Neočekávaným úderem Hitler zničil nejen kádrové divize Rudé armády a letectvo, zmocnil se nejenom strategických zásob, ale získal také území, na nichž byly nejmodernější továrny Lidového komisariátu pro výrobu munice. Rudá armáda při ústupu své vlastní továrny buďto ničila, anebo je prostě vyklízela. Něco se podařilo odvézt, ale zkuste sami převézt na vzdálenost tisíce km třeba jen jedinou vysokou pec. Zkuste přenést z pohraničního lesa na železniční stanici třeba jen jedinou tunu nábojů, pak je naložit do vagónů a pod palbou je odvézt.

V počáteční fázi války Rudá armáda ztratila nejen 500 000 tun nábojů, ale i průmysl schopný vyrábět nové náboje. Od srpna do listopadu 1941 se německá vojska zmocnila 303 továren na střelný prach, patrony a náboje, které ročně vyráběly 101 milionů nábojů, 32 milionů dělostřeleckých min, 24 miliony leteckých bomb, 61 milionů nábojnic, 30 milionů ručních granátů, 93 600 tun střelného prachu, 3 600 tun tritolu. To představovalo 85 % celkové kapacity Lidového komisariátu pro výrobu munice⁴⁰. A ještě ke všemu byly v muničních továrnách soustředěny mobilizační zásoby nejcennějších surovin – olova, mosazi a legované oceli. To všechno se dostalo do rukou Německa a bylo použito proti Rudé armádě.

Stalinův předválečný potenciál však byl tak obrovský, že dokázal v průběhu války vybudovat za Volhou, na Uralu a na Sibiři nový muniční průmysl a vyrobit všechno to, co bylo posléze použito proti německé armádě. Hitler zasadil Stalinovi nenadálý úder a Stalin se bránil s 15 % kapacity Lidového komisariátu pro výrobu munice. Výsledky války jsou známy. Pokusme se představit si, co se mohlo stát, kdyby se Hitlerův úder opozdil a on sám se stal obětí Stalinova ničivého úderu. V tom případě by Stalin ve válce nepoužil 15 % kapacity Lidového komisariátu pro výrobu munice, ale plných 100 %. Jaký by pak asi byl výsledek druhé světové války?

* * *

V roce 1942 Rudá armáda tajně připravila a provedla protiofenzivu u Stalingradu. Říká se, že právě tímto okamžikem se Sovětský svaz stal velmocí. Tak však může mluvit jenom ten, kdo nezná skutečné rozměry Stalinových příprav na válku. Ano, Stalingrad – to byla pozoruhodná operace, které se zúčastnilo obrovské množství pěchoty, letectva, dělostřelectva a tanků. Provedli ji skuteční mistři strategického umění. Stalingrad však bledne ve srovnání s tím, co se připravovalo v roce 1941.

Stalingrad – to byli v podstatě rezervisté. To byla improvizace. Ale v jedenačtyřicátém se k útoku připravovaly kádrové složky Rudé armády a ještě k tomu miliony rezervistů.

Protiofenziva u Stalingradu – to bylo půl druhého tisíce tanků. Ale v jedenačtyřicátém jich jenom v posledním sledu bylo desetkrát víc. A kvalita?

V jedenačtyřicátém bylo v sovětském vojsku víc tanků T-34 a KV, než jich potom bylo u Stalingradu.

Stalingrad – to byl nenadálý úder dvou křídelních uskupení. Ale v jedenačtyřicátém se připravovalo totéž, jenomže ta křídelní uskupení byla nepoměrně silnější a byla v hrozivé blízkosti Berlína. Stalingrad – to je Žukov, Rokossovskij, Vasilevskij, Malinovskij a Vatutin. Ale úder v jedenačtyřicátém také připravoval Žukov Rokossovskij, Vasilevskij, Malinovskij a Vatutin. V roce 1941 připravovali stejní generálové to, co potom uskutečnili u Stalingradu.

Podle mého názoru byl Sovětský svaz velmocí už v jedenačtyřicátém roce. V létě roku 1941 Hitler tuto velmoc rozdrtil. Všechno, co potom Stalin použil ve válce u Stalingradu a u Kurska, u Moskvy a u Berlína – to už byly jen zlomky a zbytky původní sovětské síly

OKŘÍDLENÝ ČINGISCHÁN

Logika nám přikazovala, abychom nečekali, až protivník uvede do chodu celé letectvo, ale naopak, abychom se sami chopili íniciativy ve vzduchu a jako prvni provedli mohutné údery na jeho letiště…

Hlavní maršál letectva A. Novikov – Vojenno-istoričeskij žurnal 1969, č. I, s. 62

Pojmenování letounu „Ivanov“ mělo ještě jeden další význam.

„Stalin zformuloval úkol takto: letadlo musí být konstrukčně velmi jednoduché, aby bylo možné vyrobit tolik exemplářů, kolik je v naší zemi lidí s příjmením Ivanov“⁴¹.

Třicátá léta – to byl zlatý věk sovětských leteckých rekordů. Vzpomeňme si, kolik námahy a prostředků bylo vynaloženo na jejich dosažení. Letci, kteří překonali světové rekordy byli národními hrdiny. Stalin měl smysl pro výšku, rychlost a délku doletu i pro užitečnou (bombovou) zátěž. Když rekordní letecká psychóza dosahovala vrcholu, přichází Stalin s úkolem zkonstruovat „Ivanova“ – základní letoun pro nadcházející válku. Ale je to zvláštní. Stalin od konstruktérů „Ivanova“ nepožaduje ani rekordní rychlost, ani rekordní výšku, ani rekordní dolet, ba ani mimořádnou bombovou zátěž. Neurčuje žádnou mimořádnou charakteristiku. Požaduje pouze jednoduchost a spolehlivost. Stalinovým záměrem bylo vytvořit letadlo, které je možné vyrábět v množství přesahujícím počty bojových letadel všech typů ve všech zemích světa dohromady Základní výrobní série „Ivanova“ byla plánována v počtu 100–150 tisíc letadel.

A tak jsme se přiblížili k tomu hlavnímu.

Stalin plánuje sériovou výrobu letadla v množství, které bylo největší v historii lidstva. Ale není to stíhačka. Není to letadlo pro obrannou válku. Je to letadlo útočné.

Vnucuje se otázka: Jestliže vyrobíme 100–150 tisíc lehkých bombardérů, nevystrašíme tím všechny své sousedy?

Víte co? Necháme stranou podobné otázky. Nebudeme se pokládat za chytřejší, než byl Stalin. Přiznejme si, že nepřekonáme Stalinovu úskočnost. Stalin se totiž vůbec nechystal na hromadnou výrobu „Ivanova“ v mírových poměrech. Ani nápad. Mobilizace se přece dělila na dvě fáze: tajnou a veřejnou. Pro období tajné mobilizace bylo plánováno vyrobit jenom malou (podle sovětských měřítek) sérii – všeho všudy několik set letadel. Účelem této série bylo zvládnout výrobu, získat zkušenosti, zalétat letadlo a vyzkoušet je v menších konfliktech. Těchto první několik stovek bylo možné vyzkoušet v prvním úderu, zejména v druhořadých směrech anebo až za letadly s vyššími parametry A teprve po tomto úderu začne hromadná výroba „Ivanova“ po desetitisících. „Ivanov“ – to byla jakoby neviditelná mobilizační rezerva. Je to jako se samopalem PPŠ. Špaginův samopal PPŠ, zkonstruovaný před válkou, byl vyzkoušen a schválen. Vypukla válka a okamžitě každá drátovna, každé železářské družstvo, každá malá továrnička začaly vyrábět tu nejjednodušší, nejspolehlivější a přitom velmi účinnou zbraň v nepředstavitelném množství.

* * *

Letadlo s poměrně nízkými letovými hodnotami může být strašnou zbraní. Podívejme se na Hitlera. On také měl vlastního okřídleného šakala – Ju-87. Byl to jednomotorový letoun, podobný spíše stíhačce než bombardéru. Posádka se skládala ze dvou lidí. Obranná výzbroj byla slabá – jeden kulomet na obranu zadního půlkruhu. Bombová zátěž – necelá tuna. Ju-87 byl starší než Nakadžima B-5N i než „Ivanov“, a proto i jeho letové parametry byly nižší. Patřil k té generaci letadel, u kterých se nezatahoval podvozek za letu. AVŠAK!

Avšak skupiny tvořené desítkami těchto Ju-87 prováděly náhlé údery na spící letiště, a tím si čistily nebe. Po prvním náletu na letiště mohly létat nad protivníkovým územím v naprostém klidu a žádnou rekordní rychlost nepotřebovaly. Před kým by měly ve vzduchu prchat? A koho pronásledovat? Ju-87 ovládl nebe Polska, Norska i Francie… Ale v Británii se setkaly s odporem. Zničit britská letiště náhlým úderem nebylo možné. Podmínky pro nenadálý úder chyběly. Po několika náletech byly ztráty na Ju-87 tak velké, že byl vydán rozkaz, aby se jich nad britskými ostrovy nepoužívalo. Na jaře 1941 došlo na Jugoslávii a Řecko. Ju-87 provádějí nenadálý úder a znovu jsou úspěšné a oblíbené. V květnu byl proveden nálet na Krétu. Tam sice byla britská vojska, ale náhlý úder se zdařil. A Ju-87 je znovu symbolem blitzkriegu, úspěchu a vítězství. V červnu došlo k nenadálému úderu na sovětská letiště. Za nádherného letního jitra si německé letectvo zajistilo čisté nebe a mohlo posílat letadla jakéhokoli typu – nebylo čeho se obávat. Sovětští generálové přiznávají, že Ju-87 pokládali za zastaralý typ, a on zatím přinesl nevyčíslitelné pohromy. Panství Ju-87 trvalo tak dlouho, dokud sovětské letectvo neobnovilo své síly. Ve druhé fázi války se Ju-87 používaly na německo-sovětské frontě stále méně a méně, až zmizely úplně. „V průběhu východní kampaně ztráta převahy ve vzduchu v krátké době zpochybnila účelnost užití poměrně nízkorychlostních a málo pohyblivých střemhlav nalétávajících bombardérů Ju-87.“⁴²

„Ivanov“ vznikal později než Ju-87. Proto měl i lepší parametry a také konstrukčně se oba letouny výrazně odlišovaly Avšak svým duchem a posláním, způsobem využití a úlohou, jakou sehrály, jsou Ju-87 a „Ivanov“ dvojčata. A vůči letounu Nakadžima B-5N je „Ivanov“ rodným bratrem nejen svým duchem a posláním, ale i základními parametry.

Letadlo s poměrně nízkou rychlostí může být nebezpečné: v čestném souboji je sice nutný dlouhý kord, ale zabít spícího je možné i bez dlouhého kordu – k tomu stačí krátký nůž. Letadla pro nenadálý úder neměla zapotřebí rekordních vlastností. Stalinská logika je prostá a pochopitelná. Jestliže nenadálým úderem ochromíme nepřátelská letiště, a tím očistíme nebe od nepřátelských letadel, pak nám postačí letadlo jednoduché, ale v obrovském množství, silně vyzbrojené, jehož hlavním úkolem bude podpora našich útočících tankových lavin a leteckých výsadků: letecký teror nad bezbranným územím. Sestrojení právě takového letadla uložil Stalin svým konstruktérům.

Od okamžiku, kdy se objevilo letectvo, roste jeho úloha ve válce obecně, zejména však při operacích pozemních vojsk. Na konci tohoto století provedlo letectvo v průběhu války v Perském zálivu 80 procent útočných operací. Tento směr vývoje Stalin jasně pochopil už ve 30. letech.

* * *

Stalinovy požadavky v maximální míře splnil letecký konstruktér Pavel Osipovič Suchoj. Byl vítězem konkurzu. V srpnu roku 1938 zařadili „Ivanova“ Pavla Suchého do sériové výroby pod značkou BB-1 (blízký bombardér číslo jedna) hned ve dvou továrnách najednou. Brzy nato ho začali vyrábět ve třetí a zahájili výstavbu gigantického čtvrtého závodu, a kromě toho byly továrny na výrobu jiných typů letadel připraveny okamžitě přejít na výrobu „Ivanova“. V září roku – 1939 byla Suchého skupina na znamení uznání přeměněna na samostatnou konstruktérskou kancelář. Když byla v roce 1942 zavedena nová soustava indexů, „Ivanov“ Suchoje dostal na počest svého tvůrce název Su-2. Bylo to první sériové letadlo jednoho z nejznamenitějších leteckých konstruktérů 20. století. Do 22. června bylo letadly Su-2 kompletně vybaveno 13 leteckých pluků. Každý z nich disponoval 64 letadly.

Letoun Su-2, podobně jako „Ivanovové“ ostatních konstruktérů, byl víceúčelový. Byl to lehký bombardér, taktický průzkumník i bitevní letoun. Konstrukce byla maximálně jednoduchá a racionální. Su-2 byl pro hromadnou výrobu vhodnější než kterékoli jiné letadlo na světě. Mohl nést 400-600 kg bomb, 5 rychlopalných kulometů ŠKAS, ve své době rekordních, a až 10 raketových střel ráže 82 nebo 132 mm. Jeho rychlost byla 375 km/hod. při zemi a 460 km/hod. ve výšce. Řízení měl Su-2 zdvojené – pro letce i pro střelce-navigátora. Proto nebylo třeba vyrábět cvičnou variantu letadla. Každý bojový Su-2 mohl být použit jako cvičný a každý cvičný jako bojový. To zjednodušovalo hromadný výcvik letců. Su-2 byl ovladatelný pro letce jakékoli kvalifikace. Stejnou měrou pro civilního pilota z řad civilního letectva SSSR jako pro dívenku z aeroklubu. Letci nemuseli ovládat ani vyšší pilotáž, ani umění nočního letu, ani nemuseli mít schopnost dobré orientace v krajině a v prostoru. Čekala je lehká práce – vyletět za úsvitu, připojit se k velké skupině, letět přímo a naletět na cíl…

* * *

Objevila se otázka krycích stíhaček. Bojový bombardér, obzvlášť bombardér určený pro boj zblízka, operující nad bojištěm a v nejbližším týlu protivníka, musí být kryt stíhačkami. Kdyby byla zároveň s výrobou Su-2 zahájena i výroba krycích stíhaček, pak by bylo možné používat Su-2 v každé situaci, například také při provedení protiúderu vůči agresorovi, který přepadl Sovětský svaz. Stíhačky však v takovém množství nebyly požadovány a proto zbyla jen jedna možnost využití Su-2 v boji – když jako první zaútočíme na protivníka a neutralizujeme jeho letectvo. Bez toho nebylo využití nekrytých Su-2 možné. Proto také rozhodnutí vyrobit minimálně STO TISÍC lehkých bombardérů Su-2 se rovnalo rozhodnutí ZAHÁJIT VÁLKU NENADÁLÝM ÚDEREM NA LETIŠTĚ PROTIVNÍKA.

Na počátku roku 1941 měl Stalin připraveno vše, co bylo nezbytné k provedení nenadálého úderu ke zničení německého letectva na letištích. Pro takovéto operace byla na Stalinově straně kvantitativní i kvalitativní převaha. Stalin měl unikátní obrněný bitevní letoun Il-2. Nemáme zde na mysli pancéřové desky připevňované na kostru letadla, ale celopancéřový trup. Bylo to v historii jediné celopancéřové letadlo, skutečný létající tank. I1-2 měl kromě pancéřového krytu, unikátní životnosti a mimořádných letových vlastností i mimořádnou výzbroj: automatické kanony, bomby, raketové střely RS-82 a RS-132. Komunisté připouštějí, že I1-2 byl velkolepý, ale namítají, že jich bylo pouhých 249. Skutečně je tomu tak. Avšak Hitler neměl ani jedno podobné letadlo. Stalin měl sice „pouze“ 249 Il-2, ale sovětský průmysl byl připraven vyrobit jich JAKÉKOLI množství. Dokonce i po ztrátě většiny továren na výrobu letadel a leteckých motorů ve druhé polovině jedenačtyřicátého roku byl letoun I1-2 vyráběn v obrovských sériich. Nezastaral až do konce války a do dějin vstoupil jako nejmasovější bojový letoun všech dob.

Pro údery na letiště měl Stalin střemhlavý bombardovací letoun Pe-2. Hitler měl dobrá letadla, ale Pe-2 je všechna překonával svými základními parametry. Například rychlost Pe-2 byla o 30 km/hod. vyšší, než měl nejlepší německý bombardér Ju-88, a o 100 km/hod. vyšší, než měl He-111. Komunistická propaganda zase namítá, že střemhlavých bombardérů Pe-2 měl Stalin pouze 460. Je tomu tak a opravdu je to velmi málo. Ale pořád je to víc, než bylo 22. června 1941 na sovětsko-německé frontě všech Ju-88 dohromady.

Pro údery na letiště měl Hitler Ju-87 – symbol blitzkriegu. Sovětská obdoba byl Su-2. Byl zkonstruován později, a proto všemi parametry překonával Ju-87, především rychlostí a palebnou silou, kromě toho měl pancéřový kryt, i když ne takový jako Il-2. Dne 22. června měl Hitler na východní frontě 290 Ju-87, Stalin měl 249 Il-2 a přes 800 Su-2. Kromě toho byly sovětské stíhačky všech typů od I-15 až po MiG-3 vybaveny raketovými střelami pro případ prvního úderu na spící letiště. Pro první úder byla vhodná i ta letadla, která komunisté označovali jako zastaralá. Například stíhačka I-16 svou palebnou silou 2-3 krát překonávala jakoukoli stíhačku protivníkovu a navíc byla pancéřovaná. Měla vynikající manévrovací schopnosti a rychlost nebyla k úderům na letiště potřebná. Jenom počet stíhaček I-16 na sovětských západních pohraničních letištích byl větší než počet německých letadel všech typů dohromady.

Bezprostředně po provedení prvního úderu měl sovětský letecký průmysl zahájit hromadnou výrobu Su-2. Stalin měl vskutku v úmyslu sestrojit tolik lehkých bombardérů, kolik kdysi měl nevysokých, ale pohyblivých jezdců ve svých hordách Čingischán.

* * *

Na začátku jedenačtyřicátého roku sestrojili sovětští konstruktéři celou plejádu vynikajících letadel, ale Stalin si oblíbil Su-2.

Během roku 1940 a první poloviny roku 1941 probíhají nenápadné, ale intenzivní přípravné práce k hromadné výrobě. Do leteckých továren, které se připravují na výrobu Su-2, dodávají vojenská velitelství dělníky, jako kdyby posílali vojáky na frontu.⁴³ A prvních třináct pluků se obeznamuje s novým letadlem. Piloty dodává civilní letectvo a aerokluby. Generálporučík letectva Anatolij Puškin (tehdy byl majorem, velitelem 52. leteckého pluku): „To letadlo bylo cenné i tím, že nepotřebovalo letiště. Vzlétalo i přistávalo na každém rovném poli.“

Maršál letectva Ivan Pstygo: „Na podzim 1940 se v Besarábii u Kotovska formoval náš 211. letecký pluk pro bombardování zblízka, vyzbrojený letouny Su-2… Letadlo vyvolávalo silný dojem. Byl to bombardér, ale vzhledem se podobal stíhačce – byl spíš menší, pevný a krásný“. V této ukázce je třeba si povšimnout doby a místa formování pluku: bylo to naproti Rumunsku. To se náš okřídlený šakal připravoval prokousnout hrdlo tomu, kdo byl slabší.

A ještě jeden pluk byl ve stejné oblasti. Vypráví o tom dvojnásobný Hrdina Sovětského svazu plukovník G. E. Sivkov: „Ke konci prosince 1940 bylo ukončeno formování 210. bombardovacího pluku pro boj zblízka…“ Plukovník vysvětluje, odkud se vzala letová posádka: „Letci přišli z civilního letectva“⁴⁴. Tajná mobilizace zasáhla i civilní letectvo.

* * *

Osud letadla Su-2 byl smutný. Letouny Ju-87 a Nakadžima B-5N měly možnost osvědčít se při nenadálých úderech a získat slávu. Ale „Ivanovovi“ Hitler nedovolil, aby podal výkon podle původního určení. Hitler provedl předběžný úder na sovětská letiště a Su-2 zůstal bez práce, pro kterou byl stvořen. Výroba Su-2 byla rychle zastavena. V obranné válce byl nepotřebný. Továrny, které se připravovaly na hromadnou výrobu (např. Charkovský letecký závod), se dostaly do rukou protivníka. Dříve vyrobené Su-2 utrpěly velké ztráty. K jejich krytí chyběly stíhačky.

Hrdina Sovětského svazu M. Lašin: „Létal jsem na Su-2... je to lehké letadlo… letové, manévrovací, neuvěřitelně živé a spolehlivé… Su-2 dlouho a těžce hořel. Ale nikdy nevzplál jako pochodeň.“

Hrdina Sovětského svazu V. I. Streľčenko: „Su-2 hořel dokonce i při poškození benzinové nádrže – napomáhala tomu její ochrana kysličníkem uhličitým.“

Letecký konstruktér V. B. Šavrov napsal nejúplnější a podle mého názoru objektivní dějiny sovětského letectva. Všichni ostatní letečtí konstruktéři byli jeho konkurenti, a proto Šavrov nešetřil kritikou. Tvůrce Su-2 však nekritizuje. „…I když z Su-2 bylo převzato kde co a jeho autorům není co vytknout, letadlo odpovídalo reálným aktuálním potřebám jen do vypuknutí války“⁴⁵. Jinými slovy všechno bylo dobře, konstruktérům se nedá nic vytknout, do 21. června 1941 Su-2 nárokům vyhovoval, ale na úsvitu dne 22. června 1941 vyhovovat přestal.

„Ivanov“ to měl špatné u cizích i u vlastních. Před válkou byl Su-2 chován v tajnosti a nebylo v plánu využít ho spolu se stíhačkami. Na začátku války sovětské stíhačky pokládaly neznámou siluetu „Ivanova“ za nepřátelské letadlo. Trojnásobný Hrdina Sovětského svazu maršál letectva A. Pokryškin sestřelil 59 protivníkových letadel. Oficiálně. Ve skutečnosti jich bylo rovných 60. První byl Su-2. Ironii osudu Pokryškin po válce studoval na akademii v jedné skupině s pilotem Su-2, kterého sestřelil. Byl to Ivan Pstygo, také budoucí maršál letectva.

Letouny Su-2 musely být užívány jinak než bylo jejich původní určení. Například v červnu 1941 provedlo 50 Su-2 letecký útok na most přes Dněpr u Rogačeva… Kdybychom se připravovali na obrannou válku, pak by vyhození mostu při ústupu představovalo několikaminutovou práci pro dva ženisty Jenže my jsme se na obrannou válku nepřipravili, a tak místo dvou ženistů musely tu práci, která jim nepříslušela, vykonat Su-2. Celý letecký pluk. Ale v podmínkách, kdy protivník ovládá vzdušný prostor, musí pluk „blízkých bombardérů“ být krytý nejméně jedním plukem stíhaček. Ty ale nejsou. A co to je 50 Su-2 v sevřené skupině bez krytí? Most nebyl vyhozen do vzduchu a pluk byl ztracen. A byl vydán rozkaz, aby Su-2 nebyl posílán na let v sevřené skupině. Ale on byl projektován a konstruován na lety v sevřených útvarech…

V obranné válce byly zapotřebí stíhačky. Zkoušelo se použít Su-2 jako stíhačku. Jenže to stíhačka nebyla. Su-2 se jí pouze podobal. Letci projevovali sebezničující hrdinství, nikdo je však nenaučil vést boj ve vzduchu a už vůbec ne s letadlem, které nebylo pro vzdušný boj zkonstruováno. První a jediná žena v dějinách světového letectví, která provedla letecký taran byla Jekatěrina Zelenko ze 135. bombardovacího leteckého pluku. Stalo se to 12. září 1941. Na svém Su-2 zaútočila ve vzduchu na Me-109, srazila ho, ale při pokusu o přistání byla sestřelena dalším Me-109. Letci civilního letectva, mladí sportovní letci i dívenky z aeroklubů projevovali neskutečné hrdinství, ale Su-2 zarputile vzdoroval zaměření „velké vlastenecké války“, neboť byl stvořen pro válku docela jinou.

Hitler zmařil sovětský vpád, ale sám ani netušil, jak velká byla ve skutečnosti Stalinova síla, nakolik vážné byly jeho záměry, jak dobře byl připraven pro vedení útočné války. Su-2 se nestačil ve válce projevit. Za jiných podmínek by však býval byl strašným soupeřem. Existuje dostatek dokladů, že sovětský průmysl byl dobře připraven na hromadnou výrobu „Ivanova“. V obranné válce například byly především zapotřebí stíhačky Letecký konstruktér S. A. Lavočkin pro modernizaci stíhačky LaGG-3 okamžitě potřeboval silný spolehlivý motor a ještě k tomu v obrovském množství. Žádný problém. Průmysl byl připraven vyrábět libovolný počet motorů M-82 určených původně pro Su-2. Nejen že průmysl byl připraven okamžitě zahájit výrobu, ale měl už tisíce těchto motorů v zásobě. Jen je vzít a montovat do letadel. Lavočkin je namontoval a byla z toho slavná a u letců populární stíhačka La-5.

Sovětský průmysl byl připraven na hromadnou výrobu kulometu ŠKAS pro mnoho typů letadel, ale především pro Su-2. Letoun Su-2 se sice nezačal vyrábět, ale nakonec se uplatnilo to, že průmysl byl na výrobu připraven: nevznikly problémy s leteckou výzbrojí. Sovětský průmysl byl připraven vyrábět v obrovském množství bomby pro Su-2, a tedy je vyráběl, ale pouze pro Il-2 a další letadla. Byl také připraven hromadně vyrábět raketové střely ráže 82 mm a 132 mm. A vyráběl je. Používaly se nejen v letectvu, ale také u pozemního dělostřelectva. Statistika uvádí tato čísla: Ke dni l. června 1941 měla Rudá armáda 7 raketometů BM-13. Za měsíc jich bylo 17. Některé byly zničeny v bojích, jiné nově vyrobeny; 1. září jich bylo už 49. Zároveň byla zahájena výroba dalšího typu – BM-8. K 1. říjnu měla Rudá armáda 406 BM-8 a BM-13, a to bez započtení ztrát. Dále jich přibývalo stejně rychlým tempem, takže se brzy staly hromadnou zbraní. Polní maršál A. Kesselring podává o tom svědectví: „Strašný účinek ‚Stalinových varhan‘ na psychiku zůstává jednou z nejděsivějších vzpomínek každého německého vojáka, který byl na východní frontě“⁴⁶.

V podmínkách, kdy se Němci zmocnili průmyslové a surovinové základny nebo ji zničili, se podařilo zásobit armádu principiálně novou výzbrojí v té míře a rychlosti, jaké nebylo rovno v žádné armádě na světě až do konce války. Komunisté říkají, že to byl ekonomický zázrak. Ale žádný zázrak v tom nebyl. Sovětský průmysl byl prostě v období tajné mobilizace připraven na výrobu raketových střel pro „Ivanova“. Ve výzbroji „Ivanova“ by tato zbraň byla daleko efektivnější, protože pozemním dělostřelcům musí být nejdřív sděleny údaje o cílech, kdežto piloti jsou schopni cíle sami vyhledávat. Dělostřelci vypouštějí své střely na vzdálenost několika kilometrů, aniž vidí na cíl, kdežto piloti letí stovky kilometrů, cíl vidí pod sebou a vidí také výsledky své činnosti. Další sled letadel pak má možnost dovršit započaté dílo. Výroba „Ivanova“ byla sice přerušena, ale průmysl dál vyráběl střely v milionových sériich. Byly jenom uzpůsobeny ke střelbě z pozemních zařízení.

Na otázku, zda by sovětský průmysl dokázal vyrobit 100 000–150 000 Su-2, je nutno odpovědět kladně. Výroba takového rozsahu byla plánována pro situaci, kdy to budeme my, kdo zasadí první údery a našemu průmyslu nebude nikdo bránit v práci. Hitler Stalinův plán zhatil. Ale dokonce i po ztrátě VŠECH hliníkáren a většiny leteckých závodů a továren na letecké motory vyrobil Sovětský svaz během války 41 989 letadel Il-2 a Il-10, co do výroby nesrovnatelně složitějších. Kromě toho byly vyrobeny desítky jiných typů letadel složitějších než „Ivanov“.

Kdyby byl Stalin udeřil na Rumunsko, a tím paralyzoval německou armádu a německý průmysl, pak by byl veškerý sovětský průmysl mohl pracovat bez překážek a vyrobit několikanásobně víc letadel, než se to podařilo za mimořádně nepříznivé situace. A je tu ještě jedna otázka. Kde vzít takovou spoustu letců? Těch dal Stalin vycvičit nadbytek. Pravda, učili se létání na čistém nebi… Bylo jich vycvičeno tolik, že je v roce 1942 s puškou v ruce shazovali u Sta-lingradu na posílení pěchoty⁴⁷. Letci s touto kvalifikací byli v obranné válce stejně nepotřební, jako byl nepotřebný i letoun „Ivanov“, pro nějž byli vycvičeni. O tom ještě bude řeč.

* * *

Idea okřídleného Čingischána byla stále živá. Sovětští konstruktéři se s ní za nic nechtěli rozloučit. V roce 1943 předložil konstruktér Dmitrij Tomaševič bojový letoun „Pegas“, sice dávno započatý, ale kvůli německému vpádu a evakuaci pozdě dokončený Měl dva motory, každý po 140 HP s rychlostí u země 172 km/hod. A ve výšce ještě s menší. Pilot byl jeden. Letadlo nemělo střelce ani obrannou výzbroj. Bylo zkonstruováno z neleteckého materiálu, který tvořila překližka, hranoly z borového dřeva, krytinové železo a tanková pancéřová ocel. Obrysy letadla byly výhradně přímky. Jednoduchost a láce – až do nejzazší krajnosti. Letadlo se mohlo vyrábět v každé nábytkárně. Ale zato ve velkém. Mohlo se valit proudem. „Pegas“ měl přitom na palubě dva automatické kanóny ráže 23 mm, velkorážný kulomet a půltunovou bombu. Letec byl chráněn pancéřováním před kulkami z velkorážných kulometů a dokonce před střelami ráže 20 mm. Opancéřované byly i benzinové nádrže a jiná životně důležitá místa. V případě nutnosti se daly benzinové nádrže odhodit. Palebná síla a dobrá ochrana proti palbě ze země učinily z tohoto nejlevnějšího a nejjednoduššího letadla strašného nepřítele. Zkušební letec generálmajor letectva Petr Stefanovskij létal ve své době na 316 typech leteckých strojů. Byly mezi nimi i různé varianty „Ivanova“ a také „Pegas“. Stefanovskij létal v podstatě na strojích, které byly v okamžiku svého prvního letu na samé hranici představivosti. „Pegas“ však nebyl žádnou fantazii a Stefanovskij ho hodnotil vysoko. Podle jeho slov mohl být letadlem, které by se dalo vyrábět v obrovských sériich. Jenže! V žádném případě v obranné válce. „Ivanovové“ a „Pegasové“ by se mohli prohánět po obloze v Evropě, Africe i Indii, ale jenom za předpokladu nenadálého vpádu do Německa a likvidace jeho leteckých sil anebo neutralizace naftových zdrojů v Rumunsku. V jakékoli jiné situaci nebyli „Ivanovové“ a „Pegasové“ k potřebě. A tak jejich chvíle nikdy nenadešla.

* * *

Na XVIII. sjezdu strany v lednu 1939 Stalin prohlásil: „Zběsilé závody ve vyzbrojování leteckých sil v kapitalistických zemích pokračují už řadu let a jsou bezesporu jedním z nejcharakterističtějších momentů určujících nevyhnutelnost všeobecného válečného konfliktu.“ Stalin měl pravdu. V západních zemích skutečně probíhaly zběsilé závody v leteckém zbrojení. Válečné letectvo v některých největších zemích Západu dosahovalo počtu tisíce bojových letadel, ba někdy i překračovalo tuto mez. A Německo se prodralo daleko dopředu. Počet strojů německého válečného letectva dosáhl 3 600 kusů válečných letadel. Stalinovi bylo v březnu 1939 jasné, že takové množství bojových letadel svědčí o nevyhnutelnosti války. Tak to také bylo. Právě v tom roce 1939 zahájil Hitler svůj boj za světovládu.

Jestliže však počet 3 600 bojových letadel označíme jako „zběsilé závody v leteckém zbrojení“, tak jak potom pojmenovat základní sérii „Ivanova“? Jestliže je 3 600 Hitlerových bojových letadel dostačujícím důkazem „nevyhnutelnosti všeobecného válečného konfliktu“, co v takovém případě může dokazovat příprava na výrobu STOVEK TISÍC bojových letadel jednoho typu?

LÍHEŇ

Centrální Rusko – to je ohnisko světové revoluce.

Stalin, Pravda 10. ledna 1920

Devátý sjezd Komsomolu vyhlásil dne 25. ledna 1935 okřídlené heslo „Komsomolci – do letadel!“ Nemyslete si, že to heslo někdo komsomolcům naznačil nebo napověděl. Ale kde! Představitelé mladého pokolení se sami rozhodli, že se naučí létat na kluzácích a v letadlech. Byla to slavná doba. V zemi zuřil hlad organizovaný soudruhem Stalinem a jinými soudruhy. V zemi, která byla schopna nakrmit nejen sebe, ale i půl světa, se rozmáhal kanibalismus a mrchožroutství. V této těžké, ale hrdinné době se našly prostředky na vybudování desítek aeroklubů se stovkami cvičných letadel, našly se prostředky na instruktory a mechaniky, našly se devizové rezervy na padákové hedvábí a na složité přístroje. A rozproudila se horlivá činnost. Nadšení komsomolcí získávali ve svém volném čase v klubech a sekcích dobrovolné organizace Osoaviachim (Obščestvo sodějstvija oboroně i aviacionno-chimičeskomu strojitěĺstvu = Společnost pro podporu obrany a letecké i chemické výstavby) pilotní (ale ne jenom pilotní) kvalifikaci. Výcvik letců začínal na větroních, ti, kteří zvládli větroně, přecházeli do letadel a ti nejlepší z absolventů aeroklubů šli na doporučení Komsomolu do škol válečného letectva vybaveni určitými teoretickými znalostmi i nalétanými hodinami.

Letců však byl nedostatek. Osoaviachim zvyšoval tempo jejich výcviku a Komsomol vysílal do aeroklubů tisíce a tisíce nových mladých nadšenců. Zemi zachvátila epidemie létací psychózy, která zuřila paralelně s psychózou parašutistickou; obě se navzájem doplňovaly a posilovaly. Dne 22. února 1935 uveřejnil deník „Na straže“ toto hlášení Stalinovi: „138 416 mladých komsomolců už umí létat na větroních.“ Komunistická strana i soudruh Stalin osobně vyjádřili uspokojení nad úspěchem Osoaviachimu, bylo však zároveň vyjádřeno přání v tom smyslu, zda už není na čase přejít na hromadnou přípravu letců na větroních. Narážka byla pochopena. Celý rok bylo třeba věnovat přípravným pracím, ale už 31. března 1936 přijal ÚV Komsomolu a ÚV Osoaviachimu usnesení „O masovém sportovním létání na větroních“. Je to pozoruhodné usnesení. Každý kdo má zájem, může si je přečíst v deníku „Na straže“ ze 16. dubna 1936. Plachtařský výcvik se v naší zemi stal skutečně masovou záležitostí. Plachtař ovšem – to je pouze výchozí materiál, z něhož se musí udělat pilot. Dne 9. prosince 1936 uveřejnila Komsomolská pravda výzvu k přípravě 150 000 pilotů a odpovídajícího počtu technického personálu. Zajisté to není nic jiného než souhra náhod – ale čistě sovětská. V roce 1936 vydal Stalin tajný rozkaz k sestrojení letadla „Ivanov“, kterého mělo být vyrobeno v sérii 100 000–150 000 kusů. A v témže roce se mladé pokolení rozhoduje, že vycvičí 150 000 pilotů.

* * *

Osoaviachim roste a vzmáhá se. V roce 1939 už pod něj spadaly 4 školy pro přípravu instruktorů, 12 leteckých technických klubů, 36 plachtařských klubů a 182 aerokluby.

Kolik měl Osoaviachim letadel, to nevím. Ale aeroklub – to je v první řadě letiště. Nemyslím si, že by na letišti bylo jen jedno jediné letadlo. Nemyslím si však ani, že by tam byla jen dvě. Proč by se taky měla letiště stavět kvůli pouhým dvěma letadlům? Ale i kdyby na letištích Osoaviachimu bylo všehovšudy po dvou letadlech, i tak už by to bylo pořádné množství. Můžeme to zkusit z opačného konce: kolik bude potřeba cvičných letadel pro výcvik dejme tomu 1 000 letců? A pro výcvik 150 000?

Zde je na místě připomenout, že Sovětský svaz je země vítězného socialismu, soukromé vlastnictví je zde zlikvidováno, a proto zde nemůže být ani soukromá iniciativa. V zemi je všechno znárodněno, všechno je podřízeno státu, a proto i pozemky pro výstavbu letišť mohou být vyčleněny jen se svolením státu. Také letadla se vyráběla pouze ve státních podnicích, stát je sám také rozděloval, stejně jako letecký benzin, lidské zdroje a všechno ostatní. Někdo v našem státě štědrou rukou naděloval Osoaviachimu všechno, oč tento žrout požádal. A Osoaviachim se tužil. Na začátku roku 1941 už bylo vycvičeno 121 000 letců⁴⁸.

Znamená to, že plán nebyl splněn?

Ale byl. Osoaviachim prostě nebyl jedinou organizací, která připravovala letce, a dokonce ani ne hlavní. Kromě Osoaviachimu se letci připravovali ještě také ve školách RKKA, RKKF a GVF (Raboče-kresťjanskoj Krasnoj armii, Raboče-kresťjanskogo Krasnogo flota a Graždanskogo vozdušnogo flota = civilního letectva).

V té době bylo civilní letectvo nevelké počtem a skrovné rozsahem. Jeho hlavním úkolem bylo zajišťovat služby pro vedení, pro NKVD, pro Lidový komisariát spojů a pro některé jiné instituce. Hromadná civilní letecká přeprava se neprovozovala a ani se v dohledné době nepředpokládala. Ve službách civilního letectva bylo na začátku války 3 927 zaměstnanců letecké přepravy včetně letušek. Tato nevelká, ale zato bohatá instituce měla velký potenciál. Mohla zajišťovat přípravu letců, a to i vojenských. A také ji zajišťovala. 20. září 1935 bylo přijato vládní usnesení, které nařizovalo vybírat a přijímat účastníky do kurzů leteckých a technických škol civilního letectva za stejných podmínek jako do škol vojenského letectva. Jinými slovy – všechno, co se připravovalo pro civilní letectvo, mohlo se využít i v letectvu vojenském. 5. listopadu 1940 bylo vydáno vládní rozhodnutí, které prakticky přeměnilo civilní letectvo na pomocnou složku letectva vojenského. „Hlavní správě GVF (civilního letectva) byl svěřen úkol připravit v průběhu roku 1941 tisíce pilotů a potom jimi doplnit školy letectva vojenského. S tímto cílem rozvinula Hlavní správa civilního letectva činnost desítek cvičných letek, ve kterých absolvovalo výcvik tisíce frekventantů. Dodatečně obdrželi 1 048 cvičných letadel“⁴⁹. V rámci civilního letectva bylo vytvořeno 47 cvičných letek, z nichž každá měla po 250 frekventantech. Těch 1 048 cvičných letadel, dodaných dodatečně – to je také úctyhodný počet. A ještě něco – tisíce frekventantů, to byl jeden kurz. Ale co bylo naplánováno po skončení prvního kurzu?

Soudruh Stalin to měl dobře vymyšlené! Ve 47 cvičných letkách získávají výcvik tisíce pilotů pro vojenské letectvo, ale při pohledu zvenčí to bylo civilní letectvo. A pro naše hochy jsou všechny cesty otevřeny. Mohou si vybírat, co se jim líbí. Kdo chce do vojenské letecké školy – ať jen ráčí, a kdo nechce být vojenským letcem – prosím, může jít do civilní letecké školy. Stejně z něho bude voják.

Zkrátka a dobře, díky úsilí různých organizací byl úkol připravit potrebné množství pilotů splněn. Tisíce komsomolců přišlo v rámci zvláštních komsomolských náborových akcí do leteckých a technických škol vojenského i civilního letectva. Komsomol vytyčil před mladými lidmi úkol „všemi formami masově rozvíjet sportovní letectví, a tak vycvičit 150 tisíc sportovních letců. S tímto úkolem se naši chlapci a dívky čestně vyrovnali“⁵⁰.

* * *

Teďvšak je nejvyšší čas položit otázku: A kdo vlastně potřeboval 150 000 pilotů? A k čemu? Vždyť výcvik pilotů, to zdaleka nebyla jediná náplň činnosti Osoaviachimu a podobných institucí. Kromě pilotů probíhal v masovém měřítku výcvik navigátorů, leteckých mechaniků, motorářů, radistů, meteorologů a specialistů celé řady dalších směrů. Jak už víme, byl vycvičen také milion parašutistů. Ovšem s parašutisty to máme lehčí. Vysvětlení, proč je připravujeme, je nasnadě. Dva britští autoři B. Gregory a D. Batchelor vydali v r. 1978 knihu Airborne warfare 1918-1941 a velmi důmyslně v ní vysvětlili, že milion sovětských parašutistů představoval vlastně zábavu, celonárodní hobby. Lidé si skákali pro potěšení. Je to velmi přesvědčivé. Ale přece je tu námitka: Kdyby byla komunistická strana dala hladovějícím dětem bochníček černého chleba, bylo by to bývalo rozhodně větší potěšení a přišlo by to levněji.

Tak tedy miliony parašutistů nám experti vysvětlili. Ale proč komunisté připravovali 150 000 pilotů, to zatím nevysvětlil nikdo, a ani se o to nikdo nepokoušel. Je jasné, že ne pro civilní letectvo. Různá zařízení civilního letectva nepotřebovala, jak už jsme viděli, velké množství pilotů a jejich kapacity se nevyužívalo výhradně (ani ne většinou) pro potřeby interní civilní přepravy ale také pro výcvik pilotů takříkajíc „na export“, tj. pro Rudou armádu.

Je jasné, že se výcvik pilotů nedá vysvětlit jako celonárodní hobby ani jako nějaký jiný výmysl komunistů. Vysvětlím, proč. Doplňovat aerokluby a letecké školy bylo možné podle zásady dobrovolné volby, ale také podle nepřeberného množství jiných zásad. Ovšem to nepřeberné množství jiných zásad mělo jednu vadu – nebylo dobrovolné. Když si přečteme kterékoli nadšené hlášení o velikých činech naší mládeže v té slavné době, určitě objevíme, že se kromě zásady dobrovolné volby používaly i jiné způsoby – komsomolský nábor, mobilizace atd. Ale nemusíme se ani příliš namáhat, vraťme se k citátu z knihy „Zdravstvuj nebo“, do níž jsme před okamžikem nahlédli, a znovu si přečtěme větu: „Tisíce komsomolců dobrovolně a...“

Tak o jakém potěšení nám to tady vykládají, když vlastně byli komsomolci do letadel naháněni holemi, anebo ještě kdovíjakým jiným extrémním způsobem?

* * *

Ať to vezmeme z kteréhokoli konce, těch 150 000 pilotů nevycvičili pro jejich vlastní potěšení ani kvůli rozkvětu civilního letectva, ale kvůli leteckým školám vojenského letectva. Ve svazku vojenského letectva se koneckonců ocitali jak ti, kdo v nebi hledali romantiku, tak ti, kdo ji tam vůbec nehledali; nejen ti, kdo se chtěli stát vojenskými letci, i ti, kdo se chtěli stát civilními letci, a také ti, kdo chtěli mít od toho všeho pokoj.

Statistika přípravy vojenských letců v SSSR vyleká každého, kdo se s ní seznámí. V průběhu prvních dvou pětiletek (od r. 1927 do r. 1937) bylo v SSSR vycvičeno 50 000 vojenských letců a navigátorů⁵¹. To je řádově větší počet, než v kterékoli jiné letecké velmoci. Je pochopitelné, že zatímco jedni byli cvičeni, jiní z řad letectva odcházeli, ale doplňování výrazně převyšovalo ztráty. Příprava vojenských letců se neprováděla v rovnoměrných ročních dávkách – jejich počet rostl geometrickou řadou.

Příprava 50 000 letců za deset let se uskutečnila v leteckých školách vojenského letectva, jejichž počet také vzrůstal, takže v roce 1937 jich bylo už 12 (vojenské letecké školy námořního letectva do toho zatím nepočítáme). Kromě leteckých škol patřila vojenskému letectvu také jedna akademie, připravující vyšší velitelské kádry.

K l. lednu 1940 bylo vojenských leteckých škol už 18, k 1. září 1940 – 28. A letecká akademie byla rozdělena na dvě samostatné jednotky. Tři měsíce nato dosáhlo množství leteckých škol a učilišť počtu 41.

Třeba to však byly jen docela malé letecké školy?

Maršál letectva S. Krasovskij – byl generálmajorem letectva a velitelem jedné takové školy – uvádí počet 2 000 frekventantů⁵².

Možná však, že Krasovskij řídil nějakou zvláštní výjimečnou školu? Zase to tak není. Ke konci prosince 1940 bylo ve školách vojenského letectva 6 053 cvičných letadel (CGASA = Centraľnyj gosudarstvennyj archiv Sovetskoj armii, fond 29, záznam 31, položka č. 107, list 28). V průměru vychází 147 cvičných letadel na každou leteckou školu. Podle nynějších standardů se 120 letadel rovná jedné letecké divizi. Podle standardů té doby 120 letadel představovalo dva letecké pluky a 6 000 letadel – to už bylo sto cvičných leteckých pluků. A jestliže počet cvičných letadel v každé letecké škole převyšoval stovku, pak počet frekventantů převyšoval tisícovku. 6 000 cvičných letadel – to je počet zahrnující jenom školy a učiliště vojenského letectva. Ale vlastní letectvo a svoje vlastní školy a učiliště s cvičnými letadly mělo i loďstvo. A to pochopitelně teď nemluvíme o cvičných letadlech v řadových jednotkách vojenského letectva a loďstva, civilního letectva, v Osoaviachimu, v NKVD atd.

Kremelští historikové rádi zdůrazňují zoufalý nedostatek cvičných letadel. Nedostatek skutečně existoval. Jak cvičných, tak bojových letadel se totiž požadovalo stále víc a víc. Když sečteme počty sovětských cvičných letadel a srovnáme je s počty letadel německých, vyjde nám, že jenom cvičných letadel bylo v Sovětském svazu víc než v Německu všech cvičných, válečných i dopravních letadel dohromady.

* * *

Když tedy v roce 1941 vstoupil Sovětský svaz do války s 41 leteckými školami, bylo to Stalinovi málo. Co však dělat? Do roku 1940 bylo možné zvyšovat počet frekventantů každé letecké školy. Ale tato možnost už byla vyčerpána. Každá letecká škola byla tak přeplněná, že se do ní nevešel ani jediný kandidát navíc. Maršál letectva S. Krasovskij to potvrzuje: letecké školy fungovaly v maximální kapacitě, létalo se ve dne, v noci, o nedělích i o svátcích. Krasovského svědectví není přitom ojedinělé.

Zbývají ještě dvě možnosti, jak zvýšit produkci vojenských letců.

První: zakládat nové letecké školy.

Druhá: zvýšit počet absolventů na úkor kvality jejich přípravy tím, že se zkrátí doba přípravy. Jedna věc je držet frekventanta ve stěnách učiliště tři roky a něco jiného je držet ho tam jen jeden rok. To totiž znamená, že na jednom místě při stejných nákladech nebude připraven jeden letec, nýbrž tři. A pokud bychom dobu připravy zkrátili na šest měsíců, pak můžeme namísto jednoho připravit letců šest! Pro jakou cestu se tedy rozhodnout?

Náčelník vojenského letectva generálporučík letectva Pavel Ryčagov na zasedání Hlavní vojenské rady 7. prosince 1940 navrhl, aby se využily obě možnosti současně.

Počet leteckých škol a učilišť vojenského letectva byl od 1. ledna 1941 do 1. května zvýšen. K l. květnu byly ve stavu vojenského letectva už tři vojenské akademie, tři vyšší navigátorské školy, kurzy pro rekvalifikaci velitelského sboru, 16 technických a 88 leteckých učilišť a škol. Kromě toho byly 6. listopadu 1940 otevřeny speciální školy vojenského letectva v rámci Lidového komisariátu osvěty. Tam probíhala příprava chlapců k přijetí do leteckých škol a učilišť vojenského letectva. To však nepočítáme. To totiž nespadá pod armádu, ale pod čistě civilní správu.

Když jsem shromáždil údaje o počtech leteckých škol ve vojenském letectvu a o počtech jejich frekventantů, sám jsem se neubránil pochybnostem. Copak se tomu vůbec dá věřit? Myslím, že to nenapadlo jenom mne. Pokud se tomu nechce věřit ani mým čtenářům, doporučuji jednoduchý způsob kontroly V průběhu války a předválečných konfliktů získalo 2 400 sovětských letců titul „hrdina“. Je snadné získat o každém vyznamenaném údaje, kde a jak byl návrh realizován. Když to začnete zjišťovat podle jednotlivých pluků, brzy se přesvědčíte, že leteckých škol bylo víc než 50, než 60, ba i než 70.

Jiný způsob: bývalí frontoví vojáci hledají své spolužáky a spolubojovníky nejčastěji oznámením v deníku Krasnaja zvezda. Je to celá informační řeka. Tyto údaje (a nejen o letectvu) posbírejte a zpracujte. Je to neuvěřitelně zajímavé, pokud vás to chytí, a budete to dělat po řadu let.

Také je možné sbírat životopisy významných leteckých generálů a maršálů. V nich je z čeho vybírat.

Počet vojenských leteckých škol a počet jejich frekventantů není snadné si vůbec představit. Budete-li však samostatně shromažďovat údaje o rozmachu přípravy leteckých kádrů pro Rudou armádu, jistě dojdete ke stejnému závěru jako já. Že totiž leteckých škol a učilišť bylo mnoho a že pracovaly v údernickém tempu.

I když těmto číslům uvěříme, všechny pochybnosti se přece jen rozptýlit nepodaří. Jak je například možné vybudovat za tři měsíce třeba deset leteckých škol? Škola – to je také letiště, hangáry, dílny, sklady a zděné budovy. Škola – to je i kolektiv instruktorů, mechaniků, opravářů a dalších specializovaných odborníků. Jak je možné dát toto všechno dohromady v takové krátké lhůtě?

V tom není žádné tajemství. Po deset let Stalin nelitoval prostředků na rozvoj Osoaviachimu. Byla to sice dobrovolná organizace (ovšem na sovětský způsob), ale polovojensky organizovaná a jejími vyššími veliteli byli vojáci z povolání v čele s generálmajorem letectva Pavlem Kobelevem. Bylo snadné přeměnit dobrovolné polovojenské kluby v už ne zcela dobrovolné letecké školy vojenského letectva, neboť právě takovouto přeměnu předpokládal původní záměr. Všechno se to připravovalo už deset let předem a bylo to za ta léta dobře zaběhnuté. Připraven byl jak personál – stačilo jen dát ho pod přísahu a přestrojit – tak i letiště, hangáry, dílny a letadla. Avšak chyběly tam zděné školní budovy Bez nich se ovšem obejdeme – nahradíme je baráky. Stavět baráky – to my umíme. A když baráky postavíme šikmo k letištní ploše, hned je z toho letecká škola.

Také třetí akademie vojenského letectva byla vybudována podle stejné metodiky. Pravda, pro vojenskou akademii byly zděné školní budovy vystavěny nejdřív. Vypráví o tom generálplukovník letectva A. N. Ponomarjov. Před válkou byl generálmajorem letectva. Poslali ho do Leningradu. Tam byl postaven komplex budov pro Inženýrský institut civilního letectva. Soudruh Stalin uvolnil pro civilní letectvo velké peníze na školní budovy, laboratoře, internáty – všechno mělo být nejmodernější. Generál prochází chodbami. Na vojenské akademii by všichni stáli jako struny v pozoru, ale tady si ho ani nevšimnou⁵³. No nic, všeho do času. Generál potkává svého bývalého profesora.

„Vy jste Alexandr Ponomarjov! Vida, kam jste to dotáhl,“ a objal mne. „Co vás sem přivádí?“

„Ále, budeme teď pracovat společně.“

„Tady? Ale vždyť vy jste přece voják?“

„V tomhle domě se ze všech brzy stanou vojáci.“⁵⁴

Tak se ve stavu vojenského letectva objevila třetí vojenská akademie. A stejně byly vytvořeny i všechny jiné letecké školy.

Nejdříve byly peníze uvolněny pro „dobrovolný“ aeroklub, a jednoho krásného rána se objevila změněná firma.

* * *

Přes to přese všechno byl pilotů stále nedostatek. A tehdy padlo rozhodnutí zkracovat dobu přípravy. Oficiální historie o tom píše: „z rozhodnutí strany a vlády“. Já tomu rozumím takto: „z rozhodnutí Stalina a Molotova“.

Původně se letci a navigátoři připravovali v leteckých učilištích podle tříletého programu, nepočítaje v to předběžnou průpravu v Osoaviachimu. Bylo rozhodnuto, že zůstanou pouze čtyři letecká učiliště s úplným programem, ale ten bude zredukován na dva roky v době míru a na jeden rok v době války.

Dalších 55 leteckých učilišť bude přeměněno na letecké školy s redukovaným programem – v době míru devět měsíců, v době války – šest. A konečně bude 29 leteckých škol s minimálním programem: čtyři měsíce v době míru a tři v době války.

Ti, kdo se do škol hlásili, nevěděli nic o těchto novotách a neměli právo výběru. Všechno záviselo pouze na náhodě – kam koho pošlou. Přirozeně existovaly směrnice: ty nejlepší zařazovat do leteckých učilišť, ty průměrné do leteckých škol s redukovaným programem a ten zbytek do škol s minimálním programem. Těžko však se dá věřit tomu, že se tyto příkazy řádně plnily. Jestliže nebylo dost času na vlastní přípravu letců, pak se na předběžný výběr a roztřídění uchazečů nenašel už vůbec žádný.

Ve čtyřech leteckých učilištích vycvičovali letce, kteří se perspektivně mohli stát veliteli čet, letek a pluků. V 55 školách s redukovaným programem připravovali řízené letce pro stíhací letectvo, kteří měli perspektivu, že se mohou stát řídícími letci, a druhé piloty pro bombardovací letectvo, kteří měli perspektivu stát se prvními piloty. A v 29 školách s minimálním programem probíhal výcvik řízených letců‚ stíhacího letectva a druhých pilotů bombardovacího letectva, kteří už před sebou neměli vůbec žádnou perspektivu. Prohlédl jsem si učební plány všech těchto učilišť i škol a beze všech pochyb jsem pochopil, že se tu naši sokolíci připravovali na smrt.

* * *

Vzniká dojem, že se základní letecké kádry měly připravovat v pětapadesáti školách s redukovaným programem. Čísla nás však uvádějí v omyl. 55 je jistě víc než 29. Ale právě těch 29 leteckých škol s minimálním programem se stalo největší líhní leteckých kádrů. Spočítejme si to. Kvůli zjednodušení výpočtu si představme, že každá letecká škola má tisíc frekventantů. V tom případě připravilo za rok 1941 55 leteckých škol s redukovaným programem 55 000 pilotů, ti absolvují, a škola přistoupí k přípravě další várky. Ale 29 škol s minimálním programem je schopno připravit v mírové době 3 várky absolventů v jednom roce. Tři várky – to je 87 000 pilotů. Avšak letecké školy neměly po jednom tisíci frekventantů, ale půldruhého tisíce a někdy i dva tisíce. Takže převaha letců připravených podle minimálního programu byla ještě zřetelnější.

Nedejme se však oklamat slovy „ve válečné době tři měsíce – a v mírové čtyři“. To není velký rozdíl. A i když většinu pilotů připravují čtyři měsíce, stejně už to není v době míru. Vysvětlení je nasnadě. Už od 7. prosince 1940 fungovalo sovětské letectvo ve válečném režimu. A pokud to někoho zajímá, doporučuji, aby si našel údaje o přípravě japonských letců-sebevrahů (kamikadze) za války Srovnání je velmi poučné.

Ani devítiměsíční příprava podle redukovaného programu nás nesmí mýlit. Za devět měsíců není možné připravit kvalifikovaného letce. Nejde to. Ostatně některé letecké školy, které měly připravovat letce podle devítiměsíčního programu, byly okamžitě převáděny na programy pro válečnou dobu, tj. na šestiměsíční. Letecká škola v Kirovobadu je toho jasným důkazem. Ale ani ta nepočetná dvouletá učiliště by nás neměla mýlit. Bylo sice rozhodnuto, že v době míru buďou dvouletá a v době války jednoletá. Jenže to je teorie. A praxe?; Všechna dvouletá letecká učiliště se měnila na jednoletá“⁵⁵. Program pro mírové poměry se mohl stanovit třeba na sedm let, podle mírového programu se totiž stejně nikdo už necvičil.

* * *

A teď si představme, že jsme si společně založili farmu na chov kohoutů anebo kdovíjaké jiné drůbeže. Produktivita naší umělé líhně je řekněme 150 000 kohoutů za rok (většinou i víc). Produkujeme je jeden rok, druhý, třetí… Nebudeme filozofovat nad tím, jestli to je mnoho nebo málo, stejně je všechno relativní. Položíme si však čistě praktickou otázku: Co s nimi potom budeme dělat? Budeme tedy uvažovat o uplatnění hotového produktu, o jeho odbytu. Jinak nás zahltí. A bude z toho skutečná nadvýroba, jakou mají kapitalisté. Ale my přece nejsme kapitalisté. Máme plánované hospodářství a odbyt plánujeme už dopředu.

Žerty stranou. Jestliže byla 7. prosince 1940 letecká líheň spuštěna naplno, pak to znamená, že se Stalin rozhodl zahájit válku v roce 1941. Jestliže by Stalin válku nezačal, pak by už na podzim 1941 nikdo nevěděl, kam s nedoučenými piloty. To kdysi dávno bylo snem 150 000 pilotů. Avšak v roce 1940 byly uvedeny do chodu takové kapacity že JEDNOROČNÍ produkce převyšovala 150 000.

Všichni komunističtí historikové jsou nuceni přiznat, že Stalin připravoval agresi. Jenže, jak říkají, až na rok 1942. Pokud by to byla pravda, pak ovšem měly být zpomaleny běžící pásy výroby a nedoučeným pilotům měla být prodloužena doba přípravy. Množství bude v každém případě dostačovat a kvalita stoupne. Stalin však počítal s jinými lhůtami. On potřeboval letecké absolventy už v roce 1941. A v obrovském množství.

A není možné, namítnou nesměle něktoří historikové, že se Stalin připravoval na odražení agrese? Není možné, že všichni ti piloti byli vycvičeni pro obrannou válku, tak říkajíc pro „Velkou vlasteneckou“?

Povšimněte si, prosím, dat. Přepadnout Stalina se Hitler definitivně rozhodl 18. prosince 1940. Ale německý průmysl nepřešel na válečný režim a letce v Německu připravovali podle zcela běžného programu. Stalin se pro přepadení Německa rozhodl dříve. Převedení letecké líhně na vojenský režim dne 7. prosince 1940 je toho důkazem.

A jestli se na to podíváme z větší perspektivy pak vytvoření Stalinovy letecké líhně bylo zahájeno ještě deset let před jednačtyřicátým rokem. Bylo to v roce 1931, když bylo vyhlášeno heslo „Komsomolci – do letadel!“ V tu chvíli nebyl v Německu Hitler ještě u moci a ani se k ní nemusel vůbec dostat. Stalin však už tehdy připravoval smrtící úder proti Německu, bez ohledu na to, zda bude u moci Hitler, nebo někdo jiný

O 186. PĚŠÍ DIVIZI

Tato válka vyvolá, jak jsme o tom přesvědčeni, světovou revoluci.

Trockij – „Bjulleteň oppozicii“ – srpen–září 1939

Během občanské války Rudá armáda rostla. Některé divize hynuly, jiné vznikaly, celkové množství se zvětšovalo. Vrcholu své síly Rudá armáda dosáhla na začátku roku 1920: 64 pěších a 14 jezdeckých divizí⁵⁶.

Po skončení občanské války byla Rudá armáda silně zredukována, počet pěších divizí se však nesnížil, ale stoupl. Tomu není třeba se divit, vojáky prostě pustili domů a divize se přměnily na teritoriální: zůstaly štáby a velitelé, ale bez vojáků. Teritoriální divize jsou svého druhu prázdnými konstrukcemi, které se při cvičeních, při živelních pohromách anebo v případě války musí naplnit vojáky tak, že jsou záložníci povoláni do zbraně. Vytvoření nových divizí nevyžadovalo velké náklady a neodtrhovalo rolníky od půdy.

V roce 1923 byla zformována pěší divize s číslem 100. V té době bylo skutečně okolo jednoho sta pěších divizí (bez vojáků), ale přece jen to nebyla celá stovka. Udělení takového vysokého čísla působilo trapně, jako bychom se vychloubali – podívejte se, kolik nás je…

Stá pěší divize jako by svým číslem vyjadřovala jakousi horní hranici. Pro mírovou i pro válečnou dobu (jak ukázala zkušenost občanské války) bylo 100 pěších divizí dostatečným počtem. Kromě pěších divizí měla Rudá armáda ještě divize jezdecké, které měly vlastní číslování.

100. pěší divize byla podobně jako 1. proletářská pěší divize udržována v nejlepším stavu. Tato čísla jako by vymezovala celou Rudou armádu. Dala se v tom postřehnout jasná snaha nejvyššího velení ukázat, že v Rudé armádě panuje všude – od 1. až po 100. divizi – revoluční pořádek. A jestli se i udržování bezvadného pořádku úplně všude nedařilo, pak v 1. i ve 100. divizi skutečně panoval. Vůbec není náhoda, že 100. pěší divizi bylo během války jako první uděleno označení „gardová“ a že dostala název 1. gardová pěší divize. A 1. proletářská byla na začátku války přejmenována z pěší na motorizovanou a během války dostala název l. gardová motorizovaná divize.

Ve 20. a 30. letech se počet pěších divizí střídavě mírně zmenšoval a mírně zvětšoval. V soustavě pořadových čísel se střídavě objevovala a zaplňovala prázdná místa. Avšak 100. pěší divize stále zůstávala, jako by byla horní mezí Rudé armády. V Rudé armádě neexistovala divize s vyšším pořadovým číslem.

Od počátku 30. let začala Rudá armáda, nejprve nepozorovaně, ale pak stále rychleji nabývat na mohutnosti. Teritoriální divize bez vojáků se postupně měnily v kádrové divize s vojáky. Tento proces se neustále zrychloval. Na konci roku 1937 už byla dobrá polovina pěších divizí převedena z teritoriálních na kádrové a na konci roku 1938 byly už všechny divize kádrové. A tak se stalo, že na konci roku 1939 měla Rudá armáda 96 pěších a jednu motorizovanou divizi. Všechny už byly kádrové a ne teritoriální. 96 kádrových pěších divizí, to byl větší počet než v období vrcholící občanské války, kdy režim bojoval o svoje bytí.

* * *

1. září 1939 německá armáda napadla Polsko a toto datum se pokládá za oficiální začátek druhé světové války. Tato událost byla natolik tragická a děsivá, že všechno ostatní, co se toho dne událo, zůstává ve stínu.

A zatím v tentýž den v Moskvě byl na 4. mimořádném zasedání Nejvyššího sovětu SSSR přijat zákon o všeobecné vojenské povinnosti. Bez prodlení bylo zahájeno formování nových pěších divizí. Mezery v pořadí mezi čísly 1 až 100 byly zaplněny a hned se také objevily pěší divize s čísly 101, 102, 103... a potom i 110, 111… 120… 130…

Abychom nemuseli chodit daleko pro příklady ukážeme si postup formování na příkladu znamenité 1. proletářské pěší divize (v Moskvě). V září roku 1939 byl štáb divize přeměněn na štáb pěšího sboru. Dva pluky této divize byly přeměněny na 115. a 126. pěší divizi. Nový pěší sbor byl okamžitě přesunut na západní hranice a 17. září už se zúčastnil „osvoboditelského“ tažení na Polsko. A ještě byl z l. proletářské divize jeden pluk ponechán v hlavním městě a na jeho základě vyrostla nová l. proletářská pěší divize. A tak z jedné divize byly tři a ještě vedení pěšího sboru. Stejným způsobem se postupovalo i jinde. Pluky se měnily v divize a divize ve sbory.

Když se podíváme do historických aktů našich slavných divizí, překvapí nás, že mnohé z nich vznikaly zároveň. Nemusíme si přitom všímat vysokých čísel. Postačí hned 2. gardová tamaňská. Označení gardová a odpovídající číslo získala ve válce. Původně byla zformována jako 127. pěší divize v září 1939, kdy čísla divizí vyskakovala stále výš a výš. Podívejme se namátkou: 112., 123., 128., 136., 144., 159., 163., 169., 170., 186. – a nemýlíme se. Ty všechny vznikly během jednoho měsíce. Sovětské oficiální prameny o tom skromně uvádějí toto: „Od podzimu 1939 začalo rozšiřování všech druhů pozemních vojsk. Byly zformovány desítky nových divizí“⁵⁷.

* * *

Proces vytváření nových divizí nezačal postupným rozšiřováním, ale skokem. Jenom v září roku 1939 se pořadová čísla pěších divizí vyhoupla ze 100 na 186. Zde je nutné upřesnění. Řada čísel od 100 do 186 ještě nebyla plynulá, měla mezery. Ale v červnu 1940 začal Hitler tažení proti Francii a bezstarostně se ke Stalinovi obrátil zády. A Stalin vydal rozkaz o formování nové vlny pěších divizí. Tehdy byly zaplněny všechny mezery v pořadových číslech.

V období od února do března 1941 se prevalila ještě jedna vlna rozmachu pěších divizí. Tehdy se pořadová čísla přehoupla přes 200 a pokračovala stále výš. Podívejme se, jak vznikla 200. pěší divize. Začněme od velitele. Říkali mu Ivan Iljič Ljudnikov. Narodil se v roce 1902. Absolvoval pěchotní školu, velel četě, potom rotě, byl náčelníkem štábu pluku. Vyšvihl se v době velkých čistek. V roce 1938 absolvoval Frunzeho akademii a byl odvelen do generálního štábu. Dne 19. srpna 1939 byl vydán rozkaz o vytvoření četných nových vojenských učilišť, mezi nimi i pěchotního učiliště v Žitomiru, jehož náčelníkem byl jmenován Ljudnikov. Lidový komisař obrany vydává 22. února 1941 tajný rozkaz o předčasném ukončení studia pro frekventanty vojenských učilišť. Ukončení studia proběhne bez náčelníků, protože náčelníci učilišť jsou jmenováni veliteli nově vzniklých divizí. Náčelník Žitomirského pěchotního učiliště plukovník Ljudnikov obdržel 10. března 1941 rozkaz, aby se dostavil do štábu Kyjevského vojenského okruhu, a náčelník štábu okruhu generálporučík M. A. Pukarev mu čte rozkaz o jmenování velitelem 200. pěší divize, kterou má podle rozkazu zformovat. „Pochopil jsem, že na velké události už nebudeme dlouho čekat, a spěchal jsem na organizačně mobilizační oddělení“ píše Ljudnikov⁵⁸.

„V mobilizačním oddělení štábu okruhu mně řekli: ‚Vaše divize je támhle v koutě. Převezměte ji.‘ – Z podlahy jsem zvedl zapečetěný pytel s visačkou „200. pěší divize. Poštovní schránka 1508“. Obsah pytle nebyl velký. Někdo dokonce zažertoval – ‚Monomachova čapka to zrovna není…‘ Termín pro zformování divize byl tvrdý“⁵⁹.

Plukovníkem byl v osmatřiceti letech a za čtyři roky se stane generálplukovníkem. Zadaný úkol beze zbytku splnil v roce 1941 a podobně zvládal všechny úkoly i během války Začal od nuly od poloprázdného pytle a vytvořil divizi, v bojích stmelil jednotky, útvary, štáby i týlové orgány a na začátku června už měla 200. pěší divize „kompletní mužstvo v souladu s požadavky válečné doby a byla vybavena veškerou výzbrojí“⁶⁰. To znamená, že ve 200. pěší divizi bylo 14 438 vojáků a důstojníků, stovky děl a minometů, 558 automobilů, tanky, obrněná auta atd. atd.

Historie mobilizace udivuje každého, kdo ji studoval, přesností a koordinovaností přípravy Rudé armády k útoku. Na začátku srpna 1939 jsou shromážděny základní síly pro přípravu důstojnických kádrů, které urychleně absolvují, formují se druhý a třetí sled záložních divizí, realizuje se přesun vojsk z Dálného východu, ze Zabajkalska, ze Sibiře, ze Střední Asie a Kavkazu a ze Zakavkazska. V této záplavě byl i 31. pěší sbor, přemístěný z Dálného východu, do něhož měla být zařazena 200. pěší. A do toho hřmí oznámení TASSu z 8. května 1941, že žádná vojska z Dálného východu nepřemísťujeme. Vojska však přicházejí. Mezi nimi je i 31. pěší sbor. Do něho je vřazena i 200. pěší divize plukovníka Ljudnikova, která absolvuje poslední fáze přípravy. Nato přichází oznámení TASSu ze 13. června. V divizi je vyhlášen poplach. Dostává rozkaz přesunout se několika nočními pochody za pečlivého maskování v lesích během dne, k pohraničnímu městu Koveľ… Veškeré obyvatelstvo městečka přišlo vyprovodit divizi. Ani nejpresvědčivější ujišťování, že jdeme na cvičení, nemohlo uklidnit naše matky a ženy. Předtucha nadcházejícího neštěstí je neopustila.

Objímal jsem ženu a synky a byl jsem si téměř jist, že odcházím do války“⁶¹. A pak přišel nenadálý vpád…

Vždycky mě udivovalo to, že si nikdo neporovnal fakta. Miliony lidí věděly, že jdou do války. Věděly to jejich ženy i matky, věděli to i otcové a děti... Německý vpád však nikdo neočekával. Pro všechny byl nenadálý.

Generálplukovník Ljudnikov byl schopný velitel. V roce 1945 předvede vrcholné mistrovství při rozdrcení japonských divizí, které neočekávaly přepadení. Ale jak si tedy vysvětlit skutečnost, že v březnu 1941 je Ljudnikov povolán do mobilizačního oddělení štábu pohraničního okruhu a dávají mu rozkaz zformovat divizi s pořadovým číslem, které dvojnásobně prevyšuje to, které bylo dosud nejvyšší. Formuje tedy divizi „v souladu s požadavky válečné doby“ a chápe, že se „na velké události už nebude dlouho čekat“. Když se 200. divize vydala na hranice, chápal Ljudnikov i všichni kolem něho, že jdou do války. A přes to přese všechno nikdo německý vpád neočekával, pro všechny byl nenadálý…

Všechno je to prosté. Všichni věděli, že válka bude, všichni válku čekali, ale… bez německého vpádu. Bude dobré ještě se vrátit k té záhadné předtuše války, kterou pociťovaly desetimiliony sovětských lidí. Ale teď zpět k našim divizím. Přesněji k divizím, sborům, armádám a frontům. Když jsou vytvořeny desítky (a stovky) divizí, musí jim někdo velet. Některé divize si zachovaly samostatnost, tj. byly přímo podřízeny štábům armád nebo vojenských okruhů, ve většině případů však dvě, tři divize utvářely pěší sbor. A proto také zároveň s počtem divizí vzrůstal i počet pěších sborů. V létě 1939 bylo v Rudé armádě 25 pěších sborů, ale na podzim už jich byl dvojnásobek. Počty pěších sborů se vyšplhaly vzhůru a rychle přesáhly číslo 50 a potom i 60.

Ale i sborům je třeba velet. A proto v září 1939 byla bohatá úroda nových armád.

* * *

V celé této historii mě upoutala jiná, na první pohled docela drobná věc. Sovětské divize a sbory byly v masovém měřítku rozvinuty v září 1939. Za den zrození pluku, divize nebo sboru se v Rudé armádě pokládá den, kdy mu byla předána bojová zástava. Avšak zástavu není možné předat někomu, kdo na daném místě není. Je to jako na válečné lodi. V její historii je zaznamenán den, kdy byla poprvé vyvěšena námořní bojová vlajka. Aby však vlajka mohla být vyvěšena, musí být napřed postavena loď. A stavba lodi se začíná zahájením konstrukce, a máme-li být docela důslední, pak začíná projektem. Tak je to také u divize. Dřív než jí bude předána bojová zástava, musí ji někdo zformovat a začátkem toho formování je jmenování velitele. Proto mě nezajímal okamžik předání bojové zástavy, zajímal mě moment, kdy se u divize objevil vůbec první člověk – velitel, který obdržel rozkaz udělat dívizi z ničeho.

Divizí v té době přibývalo jak hub po dešti, rostly nezadržitelně a rychle jako bambusové výhonky po tropickém lijáku. Ze všech divizí, o nichž bylo známo, že vznikly v září 1939, jsem vybral jednu – tu s nejvyšším pořadovým číslem, stoosmdesátoušestou, a začal jsem hledat den, kdy je o ní první zmínka v dokumentech, den, kdy ještě neexistovala, avšak velitel divize byl jmenován a dostal hubený zapečetěný pytel s cedulkou „186 SD“ (= strelkovaja divizija = pěší divize) a rozkaz k jejímu zformování.

Velitelem 186. pěší divize byl plukovník (od 4. června 1940 generálmajor) N. I. Birjukov. Zbývalo ještě zjistit datm, kdy byl jmenován velitelem. Hledání toho data mi zabralo 3 roky. Ta doba nepřišla nazmar, hledal jsem sice jednu věc, ale našel jsem přitom mnoho jiných. Bylo to nesmírně zajímavé.

Nakonec jsem našel i to, co jsem hledal. Rozkaz ke zformování 186. pěší divize a jmenování velitele byl podepsán 19. srpna 1939.

Tu noc jsem až do rána neusnul. Zpíval jsem si, pozoroval nebe, přeříkával si staré verše. Byla to radost osamělého horolezce, jenž se vyškrábal na vrcholek, na kterém ještě nikdo nebyl. Možná že můj objev nikdo nepotřebuje, možná budu nepochopen, avšak pro mne osobně to bylo sice malé, přece jen významné odhalení.

* * *

A ráno jsem se musel pustit do nové práce – buďto potvrdit, nebo vyvrátit svoje dohady. Mohlo to být tak, že se Stalin 19. srpna 1939 rozhodl a vydal rozkaz vytvořit jenom jednu divizi a z čísla 100 skočil rovnou na 186.

Nezbývalo, než prověřovat mnoho dalších divizí a služební seznamy maršálů a generalů, kteří v srpnu 1939 ještě maršály a generály nebyli, ale byli pouze perspektivními plukovníky. A vůbec v roce 1939 v Rudé armádě generály ještě neměli; měli tam jenom velitele brigád, divizí a sborů.

Prověřit vzorec je přece jen lehčí než ho sestavit. Taky že jsem ho prověřil. A potvrdilo se to. V září roku 1939 byly vytvořeny desítky nových divizí a sborů a rozhodnutí o jejich vzniku a o jmenování velitelů bylo učiněno 19. srpna 1939.

Tady je několik příkladů. Podle přání jich každý muže nasbírat desítky.

Brigádní velitel P S. Pšennikov (propříště generálporučík) se 19. srpna 1939 stal velitelem 142. pěší divize. Divize sice zatím neexistovala, ale velitel byl jmenován a zahájil formování.

Plukovník J. G. Krejzer (propříště armádní generál) se týž den stal velitelem 172. pěší divize.

Brigádní velitel J. E. Dašičev (dále už generálmajor) se stal velitelem 47. pěšího sboru.

Sborový velitel F. J. Golikov (později maršál Sovětského svazu) obdržel v srpnu 1939 rozkaz zformovat 6. armádu a postavit se do jejího čela. Nebyly to tedy jen divize a sbory které vznikaly ale i armády.

Plukovník S. S. Birjuzov (později také maršál Sovětského svazu) se 19. srpna 1939 stal velitelem prozatím neexistující 132. pěší divize.

Brigádní velitel A. D. Berezin (od 5. června 1940 generálmajor) byl toho dne jmenován velitelem 119. pěší divize. Datum je možno si přečíst zcela veřejně, například v časopise Vojenno-istoričeskij žurnal⁶². To datum je 19. srpen 1939.

Ve výčtu bychom mohli pokračovat až do vyčerpání. Myslím však, že i tyto příklady postačují, abychom pochopili, že 19. srpna 1939 Stalin rozkázal zdvojnásobit počet pěších divizí. I bez toho jich bylo víc než v kterékoli světové armádě. Zdvojnásobit je, to znamenalo, že byla ukončena předmobilizační fáze a že začala mobilizace.

Jak tehdy tak i nyní po 50 letech se datum zahájení mobilizace tajilo, protože to byla tajná mobilizace. Kvuli zamaskování byla 2. září vyhlášena „částečná mobilizace“. Jestliže byla částečná, pak bylo nutno vyhlásit jednoho dne její ukončení a demobilizovat, ale tuto „částečnou“ mobilizaci nikdo nezastavil a demobilizaci nikdo nevyhlásil. A tak pokračovala se stále větší rychlostí a intenzitou.

Tajná mobilizace se prováděla pod vedením náčelníka generálního štábu maršála Sovětského svazu B. M. Šapošnikova, téhož, který věděl a přesvědčil o tom i Stalina, že částečná mobilizace není možná, že existuje jenom všeobecná a že mobilizace není pouhým vykročením k válce, že už je to samotná válka.

Devatenáctého srpna 1939 žila ještě Evropa mírovým životem, ale Stalin už učinil rozhodnutí a uvedl stroj mobilizace do NEZVRATNÉHO pohybu, který v každém případě a při jakémkoli mezinárodním nedorozumění činil druhou světovou válku naprosto nevyhnutelnou.

Mnoho historiků si myslí, že se Stalin zpočátku rozhodl podepsat mír s Hitlerem a teprve potom připravovat náhlý vpád do Německa. Přede mnou však náhle vyvstala jistota, že nikdy nebyla učiněna dvě různá rozhodnutí. Podepsat mír s Německem a definitivně se rozhodnout pro vpád do Německa – to je jedno jediné rozhodnutí, dvě součásti jednotného záměru.

* * *

Dne 1. září 1939 přepadl Hitler Polsko a toto datum se pokládá za začátek druhé světové války. Nechť tedy zůstane tento tragický den oficiálním datem počátku druhé světové války. Hitler je zlosyn a netvor. Nezapomeňme však přitom, že na světě byl v té době ještě chytřejší netvor jménem Stalin.

Nevím, kdy měl Hitler v úmyslu začít druhou světovou válku. Ale Německo v září 1939 přepadnout Polsko nemělo. Nemělo to dělat proto, že to mohlo mít za následek válku a námořní blokádu ze strany Británie a Francie. A to se také stalo. Hitler měl předvídat důsledky svých činů a připravit se na ně. Pro námořní válku mělo mít Německo silné loďstvo. V devětatřicátém roce ho Německo nemělo. Německý program budování loďstva počítal s tím, že do stavu námořního loďstva bude zařazeno 6 bitevních lodí do roku 1944, 4 těžké křižníky do roku 1943 a další 4 do roku 1945; 4 lehké křižníky do roku 1944 a dalších 13 do roku 1948; 2 letadlové lodě do roku 1941 a další 2 do roku 1947. Podobné termíny platily i pro výstavbu podmořského loďstva. Znamenalo to, že Hitler měl v každém případě přepadení Polska odložit na léta 1944-45. I beze mne bylo dokázáno, že v roce 1939 neměl Hitler v úmyslu zahájit ani evropskou, natož světovou válku. I beze mne bylo dokázáno, že německý průmysl v roce 1939 pracoval podle mírového režimu a že nebylo v plánu převádět ho na režim válečný Je dokázáno i to, že 3. září 1939 byl Hitler ohromen, když se dozvěděl, že mu Británie a Francie vyhlásily válku. Takový vývoj událostí nepředpokládal… Naproti tomu Stalin učinil 19. srpna 1939 taková rozhodnutí, která už nebylo možno vzít zpět a která neponechávala Sovětskému svazu žádnou jinou možnost než válku.

Proto pokládám den 19. srpna 1939 za takový mezník v přípravě války, po kterém musela druhá světová válka vypuknout za všech okolností. A pokud by ji byl Hitler nezačal 1. září 1939, pak by byl Stalin nucen hledat jinou možnost nebo dokonce jiného vykonavatele, který by Evropu a celý svět k válce postrčil. A to je podstata mého malého odhalení.

* * *

23. srpna 1939 byl v Kremlu podepsán pakt Molotova a Ribbentropa. Byla to senzační, vzrušující událost a její účastníci nemohli předpokládat, že nezaujatá filmová kamera zachytí víc, než chtěli organizátoři této věci ukázat. A kamera zachytila moment, kdy Molotov a Ribbentrop podepisují smlouvu a za jejich zády si Stalin se Šapošnikovem o čemsi šeptají jako dva spiklenci.

Však měli o čem. Sovětský svaz už měl za sebou tajnou předmobilizační fázi a zahájil tajnou mobilizaci, která už sama o sobě je válkou. Stalin a Šapošnikov vědí, že vytvořili takovou situaci, kdy podle slov samotného Šapošnikova „návrat k mírovým poměrům není možný“. V Sovětském svazu už jsou formovány pěší divize s pořadovými čísly překračujícími sto. V Sovětském svazu už probíhá výcvik desetitisíců pilotů pro letadla „Ivanov“. Konstrukce tohoto letadla už je ukončena a je připravena jeho skutečně hromadná výroba. V Sovětském svazu vznikají desítky nových vojenských učilišť pro přípravu důstojníků po statisících. V Sovětském svazu se rozproudila výstavba továren na střelný prach a střelivo v takovém měřítku, že už jen kvůli jejich produkci musí válka vypuknout v nejbližších letech. Stalin si šeptá se Šapošnikovem za Ribbentropovými zády, protože oba vědí, že Sovětský svaz už ve válečném stavu je, i když děla zatím ještě nezahřměla.

KDY BYLA ZFORMOVÁNA

112. TANKOVÁ DIVIZE?

V předvečer války byl A. L. Getman jmenován velitelem 112. tankové divize.

Armádní generál J. J. Gusakovskij – Vojenno-istoričeskij žurnal 1973, č. 10, s. 117

Poslední ministr obrany SSSR a poslední maršál Sovětského svazu D. T. Jazov mluvil ve svých knihách, článcích a veřejných vystoupeních o tom, že za necelé dva předválečné roky bylo v Sovětském svazu zformováno 125 nových divizí. Zmínku o 125 divizích najdeme např. v jeho knize Věrni otčině⁶³.

Porovnejme: Když vrcholila studená válka, měla armáda USA 16 divizí a Velká Británie 4. Než se podaří zformovat jednu novou divizi v demokratické zemi – to jenom v parlamentních debatách zabere rok. A Stalin podle slov maršála Jazova zformoval za necelé dva roky 125 divizí navíc k těm, které už měl dřív.

Dá se tomu věřit?

Nedá.

Každý kdo si sám shromáždil údaje o sovětských divizích, dobře ví, že maršál Jazov mírně řečeno, chytračí. A proto jsem napsal dopis hlavnímu historikovi sovětské armády generálplukovníku Dmitriji Volkogonovovi. Statečnost vojáka totiž tkví v tom, že dokáže pochodovat i proti nepřátelským bodákům. Statečnost vojenského historika pak spočívá v tom, že dokáže veřejně oponovat i nadřízenému veliteli, jestliže se uchýlí od historické pravdy. Nevím, zdali generál Volkogonov můj dopis dostal. Mohl by koneckonců protestovat i bez něho. Ale neprotestoval.

Jazovovy výroky slyšeli všichni sovětští vojenští historikové. Žádný z nich však v sobě nenašel dostatek statečnosti k tomu, aby oponoval. A tehdy jsem já napsal dopis samotnému Jazovovi: soudruhu maršále Sovětského svazu, buď neříkáte všechno, anebo… všechno nevíte.

* * *

Vyslechněme jiné názory na počet nových divizí.

Maršál Sovětského svazu K. S. Moskalenko: „Od září 1939 do června 1941 bylo vybudováno 125 nových pěších divizí“⁶⁴.

Maršál Sovětského svazu I. Ch. Bagramjan: „Formovalo se 125 nových pěších divizí a množství uskupení a útvarů jiných druhů vojsk“⁶⁵.

Cítíte ten rozdíl? Jazov mluví o 125 nových divízích a Moskalenko a Bagramjan o 125 nových pěších divizích. Maršál Jazov vědomě či nevědomě vynechal slovo „pěší“. Ale vynechání jednoho slova mění smysl, protože kromě 125 pěších divizí zformoval Stalin i jiné divize, například motorizované. Od září 1939 do června 1941 bylo zformováno 30 nových motorizovaných divizí. Pěší a motorizované divize měly společné číslování, a proto už v březnu 1941 se objevila pořadová čísla 250, 251 a 252 atd. A všechna vynechaná čísla byla doplněna.

Kromě toho se formovaly tankové divize. Za pouhý rok, od června 1940 do června 1941, bylo zformováno 61 nových tankových divizí. Tankové divize měly své číslování od čísla 1 do 69. Některá vynechaná čísla svědčila o tom, že proces formování ještě pokračoval.

Za necelý rok od července 1940 do června 1941 bylo zformováno 79 nových leteckých divizí. Ale to pro Stalina nebyla horní mez. Pořadová čísla stoupala stále výš. V oblasti Smolenska byla už v dubnu 1941 formována 81. letecká divize pro dálkové bombardování...

Možná však, že sovětské divize měly nepatrnou početnost? Vůbec ne. Německé tankové divize měly v červnu 1941 různou organizační strukturu a různé počty tanků – od 147 ve 13. divizi až po 299 v 7. tankové divizi. Tanky to byly střední a lehké. Těžké tanky tehdy v Německu nebyly vůbec. Sovětská tanková divize z roku 1941 měla 375 lehkých, středních a těžkých tanků. Divize někdy nebyly zcela kompletní. Například l. tanková divize vstoupila do války s 370 tanky a s 53 obrněnými auty⁶⁶.

Německé motorizované divize v roce 1941 tanky vůbec neměly. Sovětská motorizovaná divize v roce 1941 měla 275 tanků.

Jediná německá jezdecká divize tanky neměla, sovětské jezdecké divize měly každá po 64 tancích.

Německé pěší divize tanky neměly, standardní sovětské pěší divize měly po 16 tancích. Některé sovětské pěší divize měly 60–70 tanků. Například 4. pěší divize, nazvaná Divize německého proletariátu, vstoupila do války se 64 tanky⁶⁷.

Sovětské letecké divize měly 200 až 300 letadel. Někdy ale i 400. Například 9. smíšená letecká divize měla ke dni 21. června 409 bojových letadel.

Celkový počet nových divizí za necelé dva roky nebyl, jak říká maršál Jazov 125, ale 295 nových divizí. Pokud ovšem nepočítáme motostřelecké divize NKVD.

* * *

Avšak ani 295 nových divizí neznamená ještě konec příběhu.

Jednou mě osud zavál do muzea 8. gardové režické motostřelecké divize Hrdiny Sovětského svazu generálmajora J. V. Panfilova, nositelky Leninova řádu, Řádu Rudého praporu a Suvorovova řádu, jedné z nejproslulejších divizí. Každý z nás se její historii učil už v dětství. Zformována byla v červenci 1941 jako 316. pěší divize, jejím prvním velitelem byl generálmajor J. V. Panfilov. V říjnu byla převelena k Moskvě, tam podstoupila slavný boj 28 hrdinů-panfilovců atd. Tam u Moskvy se tedy divize vyznamenala a byla přeměněna na 8. gardovou pěší divizi. To všechno jsem znal ještě před návštěvou muzea. Ale můj instinkt honicího psa mě nutil očichat každý keřík dvakrát, třikrát i čtyřikrát. A vyplatilo se to.

Mezi spoustou dokumentů a relikvií jsem uviděl žlutý papírek s drobnými písmenky – rozkaz o zformování divize. Přede mnou tento rozkaz četly tisíce návštěvníků muzea. Možná však, že si ho prohlíželi, ale nečetli. A možná, že ho i četli, ale toho hlavního si nepovšimli. Na první pohled to byl rozkaz jako každý jiný: zformovat, odvelet atd. atd. Ale to datum! Datum – 12. června 1941. A příští den – 13. června – posílá TASS do éteru „podívné“ prohlášení, že SSSR nemá v úmyslu přepadnout Německo. A ve stejný den se pořadová čísla sovětských pěších divizí přehoupla přes 300. A nechtělo se věřit, že by po vytvoření divize s pořadovým číslem 252, skočilo pořadové číslo najednou na 316. To nebylo možné. Začal jsem tedy prověřovat i jiná čísla a zjistil jsem, že 261., 272., 289., 291., 302. a ještě mnoho jiných bylo zformováno v červenci 1941, ale příkazy k jejich zformování byly vydány ještě PŘED NĚMECKÝM VPÁDEM. Proto je třeba mluvit o tom, že Stalin za necelé dva roky zformoval 125 nových pěších, 30 nových motorizovaných, 61 tankových a 79 leteckých divizí a kromě toho ještě před německým vpádem zahájil formování nejméně šedesáti pěších a motorizovaných divizí.

* * *

Prověřil jsem i tankové divize.

Stalin jich měl jedenašedesát.

Oficiálně.

A ve skutečnosti se už v březnu 1941 přehoupla pořadová čísla sovětských tankových divizí přes cifru 100 a stoupala stále výš. A ani není potřeba lovit v přísně tajných archivech pro potvrzení těchto čísel. Stačí nahlédnout do knihy Velká vlastenecká válka, Encyklopedie⁶⁸. Tato kniha prošla státní i vojenskou cenzurou, redigovali ji armádní generál M. M. Kozlov, generálplukovník G. V. Sredin, generálporučík P. A. Žilin a ještě mnoho významných generálů, profesorů, doktorů věd, členů-korespondentů a dalších. Z tohoto vědeckého díla se dozvíme, že armádní generál A. L. Getman (v roce 1941 plukovník) se stal velitelem 112. tankové divize v březnu 1941. A k téhle věci jsou i jiné doklady.

Pokud má někdo z vojenských historiků pochybnosti, stačí, když si prověří údaje o všech dalších tankových divizích s trojmístnými pořadovými čísly. Vezměme třeba 111. tankovou divizi. Byla v Zabajkalsku. Po oznámení německého vpádu se dne 22. června všude konaly manifestace obyvatelstva a také mužstev vojenských útvarů v týlových oblastech. Dějiny Zabajkalského vojenského okruhu⁶⁹ zaznamenávají, že se „mítinky mužstev konaly v útvarech 36. a 57. motorizované a 61. a 111. tankové divize“. Mítink pobouřených vojínů 111. tankové divize by se nebyl mohl konat, kdyby tato divize nebyla existovala.

Jen ať se každý milovník historie podívá do svých sbírek materiálů o historii sovětských divizí a určitě mě podpoří. Ke dni 21. června 1941 už existovaly minimálně tyto tankové divize: 101. plukovníka G. M. Michaljova, 102. plukovníka J. D. Illarionova, 104. plukovníkaV. G. Burkova, 106. plukovníka A. N. Pervušina a 107. plukovníka P. N. Domračeva.

Mohou nám namítnout, že všechny nebyly zcela kompletní. Například maršál Sovětského svazu I. S. Koněv říká, že v září 1941 měla 107. tanková divize všeho všudy 153⁷⁰ tanků. To je skutečně pravda. Ale to jsou její zbytky po kruté smolenské bitvě. A ten zbytek – 153 tanků – není zase tak docela malý Na začátku září 1941 se jenom dvě ze všech německých tankových divizí na východní frontě mohly s ní počtem svých tanků srovnat: 6. jich měla 188 a 8. – 155.

* * *

Teďsi vzpomeňme, že když v září 1939 vstoupil Hitler do druhé světové války měl ŠEST tankových divizí. Velkou většinou měly lehké tanky. Těžké tanky nebyly ani ve výzbroji, ani ve výrobě a o konstrukci těžkých tanků se v Německu ani neuvažovalo. Někteří historikové tuto skutečnost podrobili vědecké analýze a došli k závěru: Jestliže má Hitler 6 divizí lehkých tanků, hodlá zřejmě dobýt celý svět.

Na jaře 1941 formoval „neutrální“ Stalin tankových divizí větší počet, než jich existovalo VE VŠECH DOBÁCH VE VŠECH ZEMÍCH SVĚTA DOHROMADY jak za Stalinových časů, tak i potom. Sovětský svaz byl v roce 1941 jedinou zemí na světě, která měla ve výzbroji své armády těžké tanky. A tu se vnucuje otázka pro historiky: Jestliže 6 divizí lehkých tanků bylo nezvratným svědectvím o snaze začít válku a dobýt celý svět, o čem pak svědčí vytvoření 61 tankových divizí za jeden rok a započetí formování stejného počtu nových tankových divizí?

Vydržovat 61 tankových divizí žádná země nemůže. A to už vůbec nemluvím o počtech přesahujících stovku. Kromě tankových divizí měl Stalin ještě pěší a motorizované divize v počtu přes tři sta. Ani toto množství není žádná země schopna vydržovat. A to ani nemluvím o leteckých a o všech dalších divizích. Vydržovat je nelze ani v redukované podobě. Jenže ony v redukované podobě nebyly. Rychle je zaplňovali vojáky i zbraněmi. A to všechno vyjadřovalo jedinou věc: vůli bojovat, a to už v roce 1941. Bojovat ještě dřív než budou všechny divize plně zkompletovány.

Pokud by se to všechno v úplnosti zkompletovalo, nevyhnutelně by došlo k ekonomickému krachu.

Proto geniální Karl von Clausewitz tvrdil, že „kvůli samotné podstatě války je nemožné dosáhnout stavu úplné současné připravenosti všech sil pro jejich okamžité a současné uvedení do činnosti“.

Proto Stalin připravil mohutnou armádu, ale kromě toho nevyčerpatelnou rezervu divizí, které se teprve začínaly formovat. V průběhu války bylo dokončení formace snazší nežli formování nových divizí od nuly.

Hitler to neměl. Proti Stalinovi vrhl svých 17 divizí, které nebyly úplně zkompletovány a které nebylo čím posílit. Všechny německé tanky byly na východní frontě rozděleny do čtyř tankových skupin. V každé skupině bylo 8–15 divizí, z toho 3–5 tankových, 2–3 motorizované a zbylé pěší. Ke dni 4. září 1941 zůstalo ve 2. tankové skupině generálplukovníka H. Guderiana 190 nepoškozených tanků. Tanková skupina se přeměnila v nekompletní tankovou divizi a tankové divize, které do ní patřily se změnily vlastně na tankové prapory: ve 3. tankové divizi bylo 41 nepoškozených tanků, ve 4. – 49, v 17. – 38, v 18. – 62. A k tomu ještě katastrofální nedostatek náhradních dílů a pohonných hmot pro tanky A to vše ještě před příchodem podzimu s lijáky a blátem, s bezcestím a před začátkem ruské zimy se sněhem a mrazy, na které měl Hitler se svými generály také pamatovat.

Až dodnes se historici přou, co měl Hitler na začátku září 1941 dělat. Zdali měl Guderianovu skupinu poslat k obklíčení Kyjeva, anebo ji přímo nasměrovat na Moskvu.

Tyto spory mě udivují. Po tom, kdy v tankové skupině zůstala čtvrtina původního počtu tanků, neměla být poslána ani proti Kyjevu, ani proti Moskvě, ale měla být stažena k přeformování a zkompletování. A místo ní měly být do útoku poslány čerstvé tankové divize, sbory a uskupení.

O to se však Hitler nepostaral.

Stalin se však postaral. Kromě plně zkompletovaných tankových divizí měl divize druhé vlny ne zcela kompletní, a také třetí a čtvrté vlny. Po prvních úderech a po vyhlášení otevřené mobilizace bylo možné zkompletovat tankové divize a postupně, jak byly připraveny, posílat je do bitev.

Hlavní bylo to, že leningradský a charkovský závod dodávaly tolik tanků, že by jich byl naprostý dostatek (za předpokladu, že útočníky jsme my) i na doplnění ztrát v existujících divizích i na zkompletování těch, které se formovaly. To Stalinovi umožňovalo doplňovat ztráty v divizích nasazených do války a postupně posílat do boje tankové divize, jejichž počet na bitevním poli dosahoval počtu sta i více.

Svým sebevražedným vpádem s pouhými 17 divizemi Hitler nedovolil Stalinovi rozvinout sovětskou tankovou sílu. Charkov byl ztracen, Leningrad blokován. Výroba tanků v Gorkém, v Čeljabinsku, v Nižním Tagilu a ve Stalingradu – to byla improvizace. Ale dokonce i tato improvizovaná výroba umožnila produkovat velké množství tanků vysoké kvality a dovršit válku v Berlíně.

Kdyby byl Stalin zasadil úder jako první, mohla mít výroba tanků v Sovětském svazu obludné rozměry Právě to se předvídalo, když byl v březnu 1941 vydán rozkaz o formování tankové divize s pořadovým číslem 112.

O DĚLOSTŘELECKÝCH PLUCÍCH

Naše dělostřelectvo je dělostřelectvo útočných akcí. Jako uragán vtrhne Rudá armáda do nepřátelské země a smrtící dělostřeleckou palbou smete nepřítele z tváře země.

T. J. Rostunov – Projev na XVlll. sjezdu strany l8. března l939

Ve složkách polního dělostřelectva Rudé armády bylo v červnu 1939 144 dělostřeleckých pluků. Každý pluk měl 24–36 děl. To je hodně. Zdůrazňuji: mluvíme pouze o dělostřeleckých plucích a pouze ve složkách polního dělostřelectva. Nemluvíme o protiletadlových dělostřeleckých plucích ani o dělostřeleckých plucích pevnostních oblastí, o pobřežním dělostřelectvu při loďstvu, vynecháme zde dělostřelecké jednotky, které byly součástí pěších praporů a pluků, uskupení a útvarů jezdectva, výsadkových vojsk, vojsk NKVD a vynecháme konečně i jednotlivé baterie a divize dělostřelectva se zvláštní a mimořádnou palebnou silou.

144 pluků polního dělostřelectva bylo snadné rozdělit:

– pod vedením každého velitele pěší (motorizované) divize byl jeden dělostřelecký pluk (houfnice ráže 152 mm a kanóny ráže 122 mm); dohromady to bylo 95 pluků;

– pod pravomoc velitele pěšího sboru spadal jeden dělostřelecký pluk (s 152 milimetrovými houfnicemi a se 122 milimetrovými kanóny) dohromady 25 pluků;

– pod pravomoc Vrchního velení Rudé armády spadalo 24 dělostřeleckých pluků (s houfnicemi ráže 203 mm a s kanónovými houfnicemi ráže 152 mm) – to byla rezerva Vrchního velení (RGK = rezerv Glavnogo komandovanija).

Dne 19. srpna 1939 učinil Stalin rozhodnutí o zvýšení počtu pěších divizí. Každá nová divize musí mít dělostřelecký pluk. Pro zřízení divizí bylo vytvářeno velení pěších sborů. Každý velitel pěšího sboru musí mít také vlastní dělostřelecký pluk. Kvantitativní i kvalitativní posílení divizí a sborů na hlavních směrech vyžaduje zřízení pluků rezerv Vrchního velení (RGK), a je tudíž nutno zvýšit i jejich počty. Zkrátka a dobře, 19. srpna 1939 bylo rozhodnuto zvýšit počet pluků polního dělostřelectva ze 144 na 341.

A tak jich bylo víc než ve všech armádách světa dohromady

* * *

V běžné pěší divizi je jeden dělostřelecký a 3 pěší pluky. V létě 1939 byly kvůli vyslání do Chalchin-Golu speciálně zformovány dvě nové pěší divize s neobvyklou strukturou. V každé byly dva dělostřelecké a tři pěší pluky. Nově strukturované divize se při nenadálém úderu ukázaly v tom nejlepším světle. A Žukov doporučil, aby tato novota byla zavedena v celé Rudé armádě. Každý velitel divize měl dostat dva dělostřelecké pluky. A každému veliteli pěšího sboru přidělili ještě dva.

13. září 1939 Stalin návrh schvaluje, a tak začíná budování nových dělostřeleckých pluků. Počet divizí a sborů vzrůstá a počet dělostřeleckých pluků v jejich rámci se zvyšuje dvojnásobnou rychlostí. Už je jich požadováno 577.

Organizační struktura pěšího sboru je pozoruhodná. Dříve při obvyklé struktuře bylo ve sboru (složeném ze 3 divizí) celkem 9 pěších a 4 dělostřelecké pluky, kdežto od září 1939 bylo zde 9 pěších a 8 dělostřeleckých pluků. Takový sbor se sice nazýval pěší, ale ve skutečnosti byl smíšený s dělostřeleckým. Tato poznámka je zcela na místě, protože zatímco v dělostřeleckých plucích bylo pouze dělostřelectvo, v pěších plucích byla pěchota i dělostřelectvo. Kdybychom uvnitř sboru spočítali všechny pěší roty a dělostřelecké baterie, zjistili bychom s úžasem, že dělostřeleckých baterii je o polovinu víc než pěších rot. Ve srovnání s pěchotními sbory zahraničních armád byl sovětský pěší sbor nejmenší co do počtu vojáků (obzvlášť v týlových jednotkách), ale výrazně převyšoval kterýkoli zahraniční sbor svou palebnou silou.

* * *

Vedle zvětšení počtu dělostřeleckých pluků existovaly i jiné cesty, jak posílit vojska dělostřelectvem. Do roku 1939 bylo v každé pěší divizi 18 protitankových kanónů ráže 45 mm. Po Chalchin-Golu byl jejich počet v každé divizi zvýšen na 54. Při pohledu zvenčí je to pořád tatáž divize, ale protitankových děl má trojnásobek.

Tomu 45milimetrovému kanónu se někteří historici vysmívají. Toto dělo však mělo neuvěřitelnou manévrovací schopnost, protože bylo lehké. Mělo nízký obrys, což umožňovalo snadné maskování v protitankových úkrytech. Nejdůležitějším požadavkem na protitankové dělo je, aby mělo schopnost prorazit každý protivníkův tank. Sovětské 45milimetrové dělo tuto schopnost v roce 1941 mělo. Kromě něho byl zkonstruován i 57milimetrový protitankový kanón. Nevyráběl se jen proto, že se pro něj nenašly vhodné cíle. Jakmile rozvědka oznámila, že se v německém vojsku objevily těžké tanky, byla 57milimetrová děla zařazena do výroby a až do konce války plnila svěrené úkoly, a to tím spíš, že jim brzy přišly na pomoc mimořádně účinné l00milimetrové protitankové kanóny.

Pěší vojska byla také vybavována minomety. Na podzim 1939 byl zvýšen počet minometů v každém pěším praporu. Každému veliteli pluku byla přidělena vlastní minometná baterie. Kromě toho dostali velitelé některých divizí tři minometné baterie.

Ale teď mluvíme o dělostřeleckých plucích. Kromě pěších divizí se formovaly také motorizované a tankové divize. Pro každou z těchto divizí byl zformován jeden dělostrelecký pluk.

A potom přišlo rozhodnutí zvýšit počet pěších divizí na 300 i více a tankových na 100 i více. A zformovat pro ně dělostřelecké pluky. A ještě bylo vytvořeno deset dělostreleckých brigád v rámci rezerv Vrchního velitelství (RGK), z nichž každá měla dva dělostřelecké pluky (66 děl v každém pluku, počítaje v to i děla ráže 107 mm). To však ještě není všechno.

Kromě divizí vznikaly pěší brigády. Ty normálně tvořil zvláštní tankový prapor, dva pěší pluky a jeden dělostřelecký pluk. Například 3. pěší brigádu (velitelem byl plukovník P. M. Gavrilov) tvořil tankový prapor, dále 41. a 156. pěší pluk a 39. dělostřelecký pluk. 8. pěší brigádu (s velitelem plukovníkem N. P. Simonjakem) tvořil tankový prapor, dále 270. a 335. pěší pluk a 343. dělostrelecký pluk.

Kromě pěších sborů bylo zformováno 29 mechanizovaných sborů. Velitel mechanizovaného sboru zpravidla vlastní dělostřelectvo neměl. Ovšem i z pravidla bývají výjimky. V oblasti Lvova úder proti Německu připravoval vedle jiných vojsk také 4. mechanizovaný sbor generálmajora A. A. Vlasova. Dvě tankové a jedna motorizovaná divize tohoto sboru měly vlastní dělostřelecké pluky, kromě toho tam byl 441. a 445. dělostřelecký pluk sboru, přímo podřízené jeho veliteli.

Ještě jeden příklad. Koncem května až začátkem června se ze Zabajkalska na Ukrajinu přesouvala 16. armáda. K ní patřil i 5. mechanizovaný sbor generálmajora J. P. Aleksejenka. Každý velitel divize měl svůj dělostřelecký pluk a kromě toho byly samotnému veliteli sboru podřízeny 467. a 578. dělostřelecký pluk.

Ani to však není všechno. Kromě Rudé armády se formovaly pň NKVD motorizované divize zvláštního určení. Každá taková divize měla ve svých složkách houfnicový pluk. Historici nedoporučují započítávat složky NKVD do celkových údajů. Motivují to tím, že to byly elitní divize, které měly nejmodernější výzbroj a vybrané kádry až po nejposlednějšího vojína. Nepočítáme je, protože jsou tak mimořádně dobří, říkají historici. Nu, nebudeme se o to přít. Ale i když se NKVD nebude počítat, i tak ještě před německým vpádem počet dělostřeleckých pluků ve složkách Rudé armády přesáhl číslo 900. A růst pokračoval.

* * *

Dohady o tom, že Stalin možná hrál stejnou hru jako Hitler, jsou plně oprávněné. Hitler formoval stále nové divize… za cenu redukování počtu tanků ve starých divizích. V roce 1939 měl Hitler 6 tankových divizí, v roce 1940 deset a v roce 1941 dvacet. Počet tanků se přitom podstatně nezvýšil.

Stalin však takovou hru nehrál. Počet tankových uskupení vzrůstal, zároveň však vzrůstal počet tanků v každém uskupení. A stejně rostlo množství dělostřeleckých pluků a rostlo také množství děl v každém pluku. Například v rezervních plucích Vrchního velení, vyzbrojených 152milimetrovými houfnicemi, vzrostl počet děl z 36 na 48 a v protitankových plucích dosáhl čísla 66.

Ve stejné době se polní dělostřelectvo rozrůstalo i v Německu. Všimněme si však označení kanónů a houfnic – v jejich indexech většinou figurují cifry 13 nebo 18. To je rok výroby děla. Německo mělo kvalitní dělostřelectvo, ve výzbroji polního dělostřelectva však byly typy vzniklé v průběhu první světové války. Výzbroj německého dělostřelectva byla kromě toho doplněna děly ukořistěnými v desíti již dobytých zemích. Ve výzbroji mělo tedy německé dělostřelectvo kanóny a houfnice vyrobené v deseti různých zemích, střelivo 28 různých kalibrů, což velmi komplikovalo přísun munice. Mnoho ukořistěných děl bylo vyrobeno už v minulém století a jejich stáří převyšovalo 50 let.

Formování nových dělostřeleckých pluků se dělo na základě nových typů zbraní vzniklých v roce 1938, zařazených do výzbroje v roce 1939 a průmyslově vyrobených v letech 1940–1941. Od roku 1939 do června 1941 získala Rudá armáda 82 000 nejmodernějších děl a minometů. V roce 1941 byla skoro všechna sovětská děla nejmodernější na světě svou kvalitou a tu si zachovala až do konce války. Mezi nimi byla 122milimetrová houfnice M-30, zkonstruovaná v roce 1938, prověřená na Chalchin-Golu a schválená do výroby v září 1939. Zůstala ve výzbroji některých světových armád až do konce 20. století.

To všechno však vůbec nejde dohromady s obvyklou predstavou, že Stalin věřil Hitlerovi a že se na válku nepřipravoval.

* * *

Kdo studoval vojenské dějiny, může mi namítnout, že sovětské dělostřelecké pluky nedisponovaly dostatečnými přepravními prostředky. Kromě toho se v dělostřelectvu využíval silný, ale pomalý traktor. Poznámka je správná.

Avšak tato okolnost není tak hrozivá, jak to na první pohled vypadá. Válečná zkušenost ukázala, že v těch případech, kdy bylo sovětským vojskům rozkázáno, aby se bránila, a vojska se zakopávala do země, to znamená, že se hloubily plnoprofilové zákopy, budovaly se úkryty, palebné pozice pro tanky a dělostřelectvo, přední okraj se zabezpečoval protitankovými příkopy minovými poli, drátěnými i jinými zátarasy, tedy v takových případech se protivníkovi nedařilo obranu protrhnout. Příklady: Leningrad, Moskva, Stalingrad, Kursk. Všechny strategické průniky německých vojsk v průběhu války se dařily jenom tehdy, když byl sovětským vojskům dán zákaz zahrabat se do země a připravit se na obranu. Příklady: červen 1941 na celých hranicích, Charkov v květnu 1942, Krymská fronta ve stejném měsíci. V roce 1941 měla Rudá armáda výhodnou možnost vytvořit nepřekonatelnou obranu od moře k moři. Po podepsání paktu s Hitlerem měl na to Stalin dva roky. Obrana se nemusela budovat na čistém poli jako v kurském oblouku, ale mohla se opírat o železobetonové pevnosti „Stalinovy linie“. A právě sem, do této obrany bylo třeba umístit 500–600 dělostřeleckých pluků a pro každé dělo zbudovat několik palebných pozic, pečlivě zamaskovaných a ukrytých. A rezervní dělostřelectvo se mělo skutečně, jak to má být, držet v záloze a přemísťovat je tam, kde na nás nepřítel nejsilněji tlačí. V takovém případě by počet traktorů i automobilů plně dostačoval. Munice, předem připravená, by byla v nedalekých bezpečnostních úkrytech v dosahu palebných pozic a pro dělostřeleckou přepravu by nezbývalo mnoho práce: přetahovala by za noci jednotlivá děla z jedné palebné pozice na druhou. Sovětské maršály a generály však obranná varianta války nezajímala. Oni připravovali útok. Ale ani při útoku není zapotřebí všech traktorů a automobilů naráz. Je dobré uvědomit si, proč tomu tak je.

Při přípravě dělostřeleckých operací se dělostřelectvo nikdy nepřemísťovalo v celé síle naráz. Jednak proto, že by to ještě před útokem vylekalo protivníka a že by poznal směr hlavního úderu, zadruhé také proto, že ani fyzicky není možné přemístit na každém kilometru fronty určeném k prolomení 200 děl i s příslušným množstvím munice.

* * *

Proto se před útokem vždycky v noci připravovaly úkryty pro děla, kdežto dělostřelectvo a munice se postupně stahovaly k úsekům budoucího průlomu. K ránu se všechno pečlivě zamaskovalo a příští noc se to opakovalo. Pro takovou práci nemusíme mít tahače pro každé dělo. Útok začínal dělostřeleckou přípravou, potom šly na průlom tanky a pěchota a základní dělostřelecké síly zůstávaly na místě. Pohyblivá uskupení byla podporována nepříliš silným dělostřelectvem. Po několika dnech nebo týdnech se útočné síly, které pronikly hluboko do protivníkovy obrany vyčerpaly, útok se zastavil, nastalo upevňování získaných pozic a přechod k obraně. Velení vybíralo nový úsek průlomu a všechno začínalo znovu. K novému útoku se po mnoho nocí přetahovalo dělostřelectvo a přivážela munice. V útočné válce by se v žádném případě sovětské dělostřelectvo nepřesunovalo naráz, ale postupně. Kromě toho bylo plánováno, že v Den „M“, až bude veřejně vyhlášena otevřená mobilizace, bude z národního hospodářství převedeno do armády 240 000 automobilů a 43 000 traktorů. To by zcela dostačovalo na doplnění přepravních prostředků tam, kde nedostačovaly.

Ke katastrofé došlo proto, že německá armáda zahájila náhlý útok v tom okamžiku, kdy sovětské dělostřelectvo bylo po nocích přemísťováno k hranicím. A zároveň také příslušné množství munice. K vedení obranné války nebylo dělostřelectvo připraveno a zahájit útok 22. června také nemohlo. Dělostřelectvo sice už bylo na hranicích, ale pěchota ještě nedorazila. Bylo nutno CELOU sílu sovětského dělostřelectva NAJEDNOU přesunout od hranic. A pouze za této situace znamenal nedostatek traktorů a jejich pomalost skutečnou katastrofu. Dělostřelectvo bylo zničeno anebo i s veškerou municí padlo do rukou protivníka…

* * *

Bylo by bývalo možné vyhnout se katastrofě, pokud by dělostřelectvo a munici neukořistili hned na hranicích. Dokonce i týden před začátkem války (kdyby se byl Stalin skutečně bál Hitlera) by ještě bývalo možné odsunout dělostřelectvo. Ale tendence byla právě opačná. Maršál Sovětského svazu K. K. Rokossovskij tvrdí: „Vojska obdržela rozkaz vyslat dělostřelectvo na střelnice v pohraniční zóně“⁷¹. Bylo překvapující, proč se má dělostřelectvo věnovat bojové přípravě u hranic, jako by byl Sovětský svaz tak malý, že se nedalo najít vhodnější místo. Rozčilujeme se, že nějaký idiot v generálním štábu dává tak hloupé rozkazy. Ale rozčilovat se nesmíme. Rozkazy nedával idiot, ale veliký a neporazitelný G. K. Žukov. Přesně tak to dělal i před náhlým úderem na Chalchin-Golu. Hlavní síla pěchoty a tanků byla držena v hloubi linie. Aby se neodhalily známky přípravy k útoku a plány směru hlavních úderů, dorazí k přednímu okraji až během poslední noci, kdežto pomalé dělostřelectvo Žukov přemístil k přednímu okraji s předstihem. To je správné při agresi. Ale změnilo by se to v katastrofu, kdyby bývali Japonci přešli do útoku. A to se právě stalo 22. června 1941. Sovětské dělostrelectvo už bylo na hranicích, ale pěchota a tanky nikde.

Do pohraničních oblastí bylo přesunuto dělostřelectvo bojových vojsk. Zároveň se však v pohraničních oblastech formovaly nové dělostřelecké jednotky a útvary Počet 900 pluků nepředstavoval vůbec horní hranici. Formovaly se stále nové a nové pluky, zejména těžké pluky rezervy Vrchního velení (RGK). Generálplukovník L. Sandalov se třemi řádky, jako by šlo o bezvýznamnou věc, zmiňuje o tom, že bylo do týlu 4. armády převezeno 480 děl ráže 152 mm a že bylo zahájeno formování deseti nových dělostřeleckých pluků RGK⁷². Než se pluky stačily zformovat, vpadli Němci do země a děla bez obsluhy jim zadarmo padla do rukou. Obsluha někde byla, ale tam zase chyběla ta děla.

Za Dněprem a za Volhou jsou střelnice vhodné pro bojovou přípravu i výcviková střediska pro formování nových jednotek. Zdálo by se, že je vhodnější zformovat pluky na Urale, vyškolit je, provést výcvik i cvičnou střelbu a pak je naložit na vlaky a přesunout na západní hranice. Proč byly ty pluky formovány v pohraničních oblastech, v místech, kde může dojít k útoku ještě dříve, než se stačí zformovat a doplnit mužstvem? Všechno to vypadá jako naprostý nesmysl. Jestliže však připustíme, že to byla příprava k útoku, pak se tytéž procesy ukážou v jiném světle. Všechno pak má smysl. Pokud by byl dělostřelecký pluk RGK formován a zkompletován daleko od hranic a potom by byl přesouván k hranicím, akce by nemohla proběhnout bez povšimnutí. Přísun jen jediného pluku RGK by už vzbudil podezření. Objevení deseti pluků RGK by však u protivníka vyvolalo přímo paniku. Proto byla děla přemísťována k hranicím po nocích jen v nevelkých skupinách bez obsluhy (v armádě tomu říkají „ve vlnách“). Někde na jiném místě byli pro ně připravováni velitelé a vojsko. A teprve na poslední chvíli dorazí do pohraničních oblastí tisíce vojáků a důstojníků, ale bez tahačů, bez děl a bez munice. Jejich přesun nevyvolává žádnou zvláštní pozornost. Dorazilo mnoho lidí bez děl – to vypadá na pěchotu. Jenže děla, tahače i munice – to všechno je už ukryto v pohraničních lesích. Vojákum jsou přiděleny jejich zbraně, jsou odkonzervovány – a deset pluků je připraveno k boji.

* * *

Představit si 480 děl na jednom prostranství – to umíme. Generál-plukovník L. M. Sandalov neupřesnil, o jakých konkrétně dělech mluví. Mohlo však jít jedině o kanónovou houfnici ML-20 ráže 152 mm anebo o houfnici Br-2 stejné ráže. Kanónová houfnice ML-20 vážila přes 7 tun a houfnice Br-2 přes 18 tun. 480 takových děl – to jsou řady přes celý obzor. Těžko si dovedu představit jinou věc: pro každé dělo byla v pohraničních oblastech zásoba 10 bojových kompletů střeliva. Jeden takový bojový komplet obsahoval 60 nábojů, 10 kompletů představuje 600 střel. Jedna střela pro ML-20 váží 43,6 kg, pro Br-2 – 48,8 kg. Každá střela je ve zvláštní bedničce. Pro 480 děl to činí 288 000 bedniček. Děla takového kalibru však nemají jednotné nabíjení, nýbrž oddělené. Nejdřív se zakládá střela a potom odděleně nábojnice s nábojem. Nábojnice s náboji se ukládají do zvláštních bedniček. To znarnená ještě jednou tolik bedniček. Jen si to představte.

Tu jde jenom o 10 nových pluků RGK. Jsou tajně zformovány ve stínu bojových příprav 4. armády. Avšak 4. armáda není na hlavním směru. Na hlavním je 10. armáda Západního frontu v bjalystockém, 6. armáda Jihozápadního frontu ve lvovském prostoru a 9. armáda Jižního frontu na rumunských hranicích. Dovedete si představit, co se dělo v týlu těchto armád? Dovedete si představit všech 90 už zformovaných pluků a neznámé množství pluků tajně formovaných?

Jenom ten, kdo si toto všechno dovede představit (mně se to nedaří), dokáže v plném rozsahu pochopit smysl slov maršála Šapošnikova MOBILIZACE JE VÁLKA. Stalin nejdřív vytvořil Lidový komisariát munice, logickým důsledkem byl výbušný proces formování dělostřeleckých pluků, schopných pohltit celou tu lavinu střeliva. A dusledkem zformování dělostřeleckých pluků mohla být jen a jen válka. A to už v roce 1941, protože sovětští generálové nemohli dlouho skladovat pod širým nebem deset bojových kompletů střeliva pro 900 dělostřeleckých pluků. NEMOHLI.

O MOUDRÉM NEJVYŠŠÍM SOVĚTU 

Je třeba využívat protikladů a rozporů mezi dvěma soustavami kapitalistických států a rozeštvávat je navzájem.

Lenin

Do roku 1939 v Sovétském svazu neexistovala všeobecná branná povinnost. Do armády se nedostal každý, přijímání bylo výběrové. Je to pochopitelné. Jsme mírumilovní lidé.

Věk pro povolávání do armády byl 21 roků. To je ovšem nepochopitelné. Ne aby se povolávalo po ukončení školy v 18 nebo v 19 letech – ať si to hoch odbude, a je volný. Takhle by už v 21 letech mohl najít práci, založit rodinu – jenže budoucnost je nejistá. Přijde povolávací rozkaz, nebo nepřijde?

A nikdo nikomu aní pořádně nedovede vysvětlit, proč se musí do armády povolávat v jedenadvaceti letech, a ne dřív.

Tento systém má ovšem hluboký smysl. Bylo to něco jako veliká propusť na řece, přes ni nepropouštěli každého, jen některé, a ostatní se tam hromadili. Ve chvíli potřeby bylo možné zavést všeobecnou brannou povinnost (stačilo jen vymyslet záminku) a povolat do zbraně všechny, kteří dříve na vojně nebyli. Za ta léta se jich nahromadila spousta.

Ta chvíle nastala l. září 1939. Ten den byla zavedena všeobecná branná povinnost a všichni, kteří vojnu neabsolvovali, dostali povolávací rozkaz.

Toto povolávání zralých mužů do armády nevyvolávalo v konkrétních případech žádné pochyby ani podezření, že by to byla příprava na velkou válku. Váňa dostal povolávací rozkaz, rodina sice pláče, ale všichni chápou, že už má třicítku na krku, dřív ho neodvedli, a tak teďdošlo i na něho…

A aby ty povolávací rozkazy byly vůbec hodnověrné, bylo zapotřebí vyvolávat drobné, ale pravidelné konflikty na hranicích. Bylo dobře, když dopadly příznivě, ale nevadilo ani, když dopadly špatně. Povolávací rozkaz během konfliktů a menších válek není třeba zdůvodňovat. A skutečně se rozeběhla řada konfliktů, jako by je někdo organizoval na objednávku od vzdáleného Chasanu až k Dunajské deltě a ke staletým finským lesům. Mladé i starší muže povolávají, protože se připravuje „osvoboditelské“ tažení do Polska. A po skončení výpravy je nepustí domů. Pak přišlo „osvobození“ Finska a nové odvody. Potom „osvobození“ Estonska, Litvy, Lotyšska a Besarábie. A další odvody – doba je neklidná…

A Stalin má ještě jednu rezervu. Podle nového zákona o všeobecné branné povinnosti se věk branců snižuje z 21 roků na 19 a u některých kategorií na 18 let. A znovu pobrali všechny komu je 21, i ty komu je 20 a 19 a v řadě případů i 18 let. V těchto odvodech byl i můj otec – tehdy mu bylo osmnáct.

Naše mnohaletá mírumilovnost a uměle zvýšený věk branců nám umožnily nashromáždit energii milionů – jako vodu za zdmi přehrady. Nyní Stalin otevřel stavidla a nahromaděnou energii využil najednou.

* * *

Každý nápor je krátkodobý. Čím je nápor větší, tím rychleji ztrácíme síly. Co se tak zeptat nejsilnějšího člověka na světě, jak dlouho udrží v napjatých rukou nad hlavou dvousetkilovou činku? A jestli mu nevěříme, můžeme to zkusit sami. Připomněl jsem to kvůli tomu, že jednorázové povolání tří ročníků na vojnu najednou (což se doposud nikdy nestalo) a navíc ještě povolání všech, kteří si vojnu doposud neodbyli, znamenalo pro zemi dvojnásobnou zátěž. Na jedné straně přišlo hospodářství o všechny tyto pracovníky, ale na druhé straně všechny je bylo třeba obléci, obout, nakrmit, napojit, živit, někde umístit (zkuste to umístit na prázdném místě alespoň jeden milion nových vojáků). Rudá armáda docela nedávno překročila jeden milion a teď najednou se z ní stala mnohamilionová. Noví vojáci potřebovali kasárna, štáby, střelnice, cvičiště, sklady, jídelny, kluby. A kdovíco ještě. Pokuste se vším tím zabezpečit alespoň jednu divizi s 13 000 vojáky. Ale hlavně – všechny tyto divize, sbory a armády je nutno vyzbrojit.

Odvody do armády v roce 1939 měly obrovský rozsah. Bylo nemožné opakovat něco podobného dvakrát. V následujících letech mohly být jenom normální odvody pro jeden ročník. Zavedením zákona na podzim 1939 Stalin vytvořil dobrou situaci pro léto 1941. Za dva roky budou tito branci přeměněni ve skutečné vojáky a kromě toho budou ještě odvody v roce 1940 a 1941. A právě tato kádrová armáda může zahájit válku. Po zahájení války budou zrušeny všechny lhůty a všichni povolaní vojáci mohou být v armádě drženi až do vítězství a ještě je bude možno doplňovat a posilovat miliony záložníků, kteří prošli vojenským výcvikem v předešlých letech, a také mladými muži, kteří budou postupně dospívat.

Stalin a jeho generálové museli také chápat, že na podzim 1941 budou muset to mimořádné množství branců z roku 1939 propustit zpátky domů. Podle zákona z 1. 9. 1939 byla vojenská služba v armádě pro nejpočetnější kategorie vojáků v prezenční službě – pro vojíny a nižší důstojníky pozemních vojsk – stanovena na dva roky. Znamenalo to tedy, že vojáci, kteří hromadně narukovali v roce 1939 a posílili armádu na dva roky budou od podzimu 1941 představovat pro armádu výrazné oslabení. Branci z roku 1939 si odbudou svoje jako voda vypuštěná z přehrady ale vystřídáni budou jen běžným počtem nových branců. Ty, kteří mají odslouženo, nelze v armádě ponechávat – rozvracejí disciplinu. Jenom válka umožňuje ponechat v armádě miliony prezenčních vojáků, kterým už vypršela lhůta, a vyžadovat od nich poslušnost. Jestliže tedy nevstoupí Rudá armáda do války do podzimu 1941, pak si branci z roku 1939 odslouží vojnu nadarmo, na jejich obživu budou vynaloženy nemalé prostředky, ale vojáci se nakonec vrátí do svých domovů. Povolat je znovu všechny dohromady se nepodaří bez velkého poprasku a nedorozumění. Z toho plyne, že když Stalin provedl masové odvody branců na podzim 1939, stanovil si pro sebe jako nejzazší možný termín zahájení války léto 1941. Pokud by Stalin plánoval přepadení na rok 1942, pak by masové odvody branců musel provést až v roce 1940.

Stalin celou nahromaděnou mnohaletou zásobu branců využil najednou a v úplnosti. A má to jen jedno vysvětlení: Rozhodnutí zahájit válku učinil Stalin před l. září l939 a termín vstupu do války stanovil na dobu před l. září 1941. Zákon byl přijat l. září, ale svolat mimořádné zasedání k přijetí tohoto zákona nařídil Stalin už v srpnu, tj. ve stejnou chvíli, kdy v Kremlu tiskl ruku Ribbentropovi a pozvedal číši na zdraví Adolfa Hitlera.

* * *

Teď je právě ten nejvhodnější okamžik přerušit mne rozhořčenými námitkami. Dne 1. září 1939 je začátek druhé světové války. Moudrá komunistická strana a sovětská vláda se snažily všemi silami válku odvrátit, ale pro všechny případy činily i nezbytná opatření…

S nezbytnými opatřeními plně souhlasím. Ale něco tady nehraje. To teprve dnes víme, že toho dne začala druhá světová válka. Tehdy to však nikdo nevěděl. Sám Hitler neměl 1. září 1939 ponětí o tom, že začala druhá světová válka. Dne 3. září vyhlásila Hitlerovi válku Británie a Francie. Ale ještě tehdy ani Hitler, ani vlády Francie a Británie na druhou světovou válku nemysleli. Dal jsem si tu práci a prohlédl jsem si britské noviny z té doby, počínaje Timesy, zkontroloval jsem i americké noviny včetně New York Timesů. Výsledek je všude stejný. Události v Polsku svět té doby jako druhou světovou válku nechápal. To teprve až mnohem později se začalo přepadení Polska chápat jako začátek druhé světové války, ale tehdy všechny noviny (včetně sovětských) psaly o válce německo-polské. Vyhlášení války ze strany Francie a Británie bylo chápáno jako politická deklarace. Dne 5. září 1939 vyhlásila vláda USA svoji neutralitu v německo-polské válce. Dokonce ani po oficiálním vstupu Británie a Francie do války ji vláda USA nepovažovala za světovou, ba ani za evropskou.

1. září 1939 v žádném hlavním světovém městě, ať to byla Varšava, nebo Berlín, Washington, Paříž, nebo Londýn netušili, že začala druhá světová válka. To věděli pouze v Moskvě a činili tedy opatření odpovídající této chvíli.

O PERMANENTNÍ MOBILIZACI

Spojené státy svéta (a ne Evropy) jsou tou státní formou sjednocení a svobody národů, kterou spojujeme se socialismem.

Lenin, 29. srpna 1915

Počet obyvatel Sovětského svazu byl před začátkem druhé světové války menší než počet obyvatel Ruské říše před začátkem první světové války. Avšak mobilizační potenciál země byl nepoměrně vyšší. Rozdíl mezi Ruskou říší a Sovětským svazem spočívá v tom, že při nedostatku potravin v Ruské říši vznikala nespokojenost, liberální tisk spílal vládě, drzí mládenci shazovali ze střech letáky, demonstranti zpívali rebelantské písně a končilo to revolucí. Kdežto v Sovětském svazu nebyl ani liberální tisk ani drzí mládenci. Zanikli. Byli vyhubeni. A proto byl nedostatek potravin něčím běžným nejen ve válečné, ale i v mírové době a rebelantské písně nikdo nezpíval. Nedostatek potraţn i v mírové době nejednou přerůstal v krutý hlad s miliony obětí. Ale ty doby, kdy se dalo chodit na protestní demonstrace, už dávno minuly. Stalin vážně připravoval zemi na válku a věděl, že při objevení hladu v době války je protest vyloučen. A proto mobilizační potenciál Sovětského svazu činil na začátku války 20 % z celkového počtu obyvatel. Jestli všechny vesnické mužiky povoláme do války, sovětský lid se bez chleba nějak protluče. Už jsme ho tomu naučili.

20 % je maximální teoreticky představitelná úroveň mobilizace. 20 % znamená 34 milionů potenciálních vojáků a důstojníků.

* * *

Je pochopitelné, že v mírové době země takovou armádu vydržovat nemohla. Ale ani ve válečné době není možné vydržovat takovou armádu a taková armáda není ani potřebná. Bylo rozhodnuto mít ve válečné době miniaturní armádu, tak 10–12 milionů vojáků a důstojníků, ale užívat ji intenzivně a okamžitě doplňovat ztráty. Takové pojetí se nazývalo „permanentní mobilizací“.

Říká se, že stavy mužstva nebyly v sovětských divizích, sborech a armádách velké. Je tomu tak. Je však třeba mít na zřeteli, že mužů bylo mnoho a kromě toho vojáky a důstojníky nikdo nešetřil. Byli využívání až na hranici lidských možností, ba i přes tuto hranici, a ihned nahrazováni. Je to jako s účtem v bance – jestliže máme dostatečný zdroj na jeho doplňování, můžeme utrácet snadno a rychle. Třeba pokaždé v daném okamžiku ani peníze na doplnění nemáme, přesto můžeme utrácet, protože víme, že zítra zase bude jejich přísun dostatečný. A zrovna tak to vypadalo v sovětských divizích, sborech a armádách. Lidí v danou chvíli nebylo mnoho, ale velení jich využívá intenzivně v jistotě, že ne zítra, ale už dnes dorazí náhrada. Početní stavy Rudé armády nebyly během války velké, ale za čtyři roky války bylo do ní mobilizováno celkem 29,4 milionu lidí na doplnění k těm, kteří v ní byli k 22. červnu 1941⁷³.

V mírové době byla Rudá armáda docela nepatrná. Bylo v ní 500–600 tisíc lidí. Stalin vkládal prostředky do válečného průmyslu, kdežto početní stavy armády udržoval pod hranicí jednoho procenta, aby nezatěžoval ekonomiku a nebrzdil její růst.

A potom začala Rudá armáda narůstat.

Její početnost byla následující:

1923 – 550 000

1927 – 586 000

1933 – 885 000

1937 – 1 100 000

1938 – 1 514 000.

Na začátku roku 1939 činil stav Rudé armády 1 % z počtu obyvatelstva. To byl Rubikon a Stalin ho překročil. K 19. srpnu 1939 dosáhl početní stav Rudé armády 2 000 000.

Na tom se však Stalin nezastavil. Naopak, 19. srpna vydává tajný rozkaz k formování desítek nových pěších divizí a stovek dělostřeleckých pluků. Mobilizační proces byl však maskován. Rychlost mobilizace vzrůstala. 1. ledna 1941 dosáhl početní stav Rudé armády 4 207 000 osob. V únoru se rychlost zvýšila. 21. června 1941 byl početní stav Rudé armády 5 500 000.

To byla pouze Rudá armáda. Vedle ní existovala vojska NKVD – ochranná, doprovodná, pohraniční, operativní. Ve stavu NKVD byly diverzní jednotky i celá uskupení, NKVD měl svoje vlastní loďstvo a letectvo. V mírové době, kdy Rudá armáda evidentně neočekávala německý vpád, ještě před oficiálním vyhlášením mobilizace překonávala svými početními stavy armádu Ruska ve válečné době po ukončení mobilizace.

* * *

Jestliže bude tygr honit jelena, nikdy ho nedožene. Jelen je lehčí a rychlejší než tygr. Bude-li se však tygr opatrně přibližovat – nebude z toho zase nic. Jelen bedlivě naslouchá lesnímu tichu a stačí nepatrné zapraskání větévky… Proto tygr obě metody spojuje. Tygří útok je přesně rozdělen do dvou fází. Na začátku se dlouho a neslyšně, centimetr po centimetru přikrádá a pak následuje prudký ničivý skok.

Právě takový byl záměr mobilizace Rudé armády a celého Sovětského svazu při vedení druhé světové války. Nejdřív opatrně, kradmo zvětšit armádu na 5 milionů. A pak se vrhnout.

Pět milionů je dostatečný počet na provedení náhlého zničujícího úderu, pak pomohou ostatní. Proto tedy byly v Sověrském svazu v období tajné mobilizace převedeny na válečný režim soustavy vládních, státních a vojenských spojů, státní aparát, ideologická mašinérie, NKVD a koncentrační tábory, komsomol, průmysl a doprava, dále byly připraveny kádry velitelského sboru a specialistů, a to všechno pro armádu, která by čítala přes deset milionů osob. Vlastní početní růst armády byl však uměle brzděn. Když početní stav armády dosáhl a překročil pět milionů, byl už další utajovaný postup nemožný. Stalinův zvířecí instinkt si žádal skok.

* * *

Komunistická vláda v každém sovětském bytě bezplatně instalovala velký černý rozhlasový amplion a v každé ulici stříbrný zvoneček. Jednoho dne měly tyto ampliony po celé zemi vyhlásit mobilizaci – Den “M“.

Každý sovětský záložník měl ve svých papírech „Mobilizační lístek“ jasně červené barvy a údaje, v kolik hodin a kam se má dostavit v den vyhlášení mobilizace. Kromě dne „M“ měly miliony záložníků na svých mobilizačních lístcích uvedeny také dny „M +1“, „M +2“ atd. To znamenalo rozkaz dostavit se na mobilizační středisko následující nebo druhý a další den po vyhlášení mobilizace. Nutno říci, že průběh mobilizace byl dobře vyladěn a fungoval přesně a bez poruch a jako nůž gilotiny dopadal na šíje nešťastníků. Každý záložník věděl, že se neuposlechnutí mobilizačního rozkazu kvalifikuje jako dezerce a trestá se podle válečných zákonů až trestem smrti, a to okamžitým zastřelením. Někteří experti dodnes hledají příčiny velkých čistek v letech 1937–38. A příčiny jsou přitom zjevné – byla to příprava na mobilizaci a na válku. Po roce 1937 věděli už všichni, že Stalin nežertuje.

Hitler stalinskou mobilizaci zmařil. Ale ani v této kritické situaci, kterou žádné plány ani kalkulace nepředvídaly, dokonce i kdyby Stalin nebyl držel v rukou státní kormidlo, ba i tehdy kdyby funkcionáři na všech stupních společenského žebříčku od politbyra až po poslední vojenský tábor vůbec nebyli pochopili situaci, mobilizační mašinérie by i tehdy fungovala. Za prvních sedm dní války bylo v SSSR zformováno 96 nových divizí, které doplnily existující stav⁷⁴. Za prvních sedm dní války bylo povoláno do armády 5 milionů 300 tisíc vojáků a důstojníků na posílení těch milionů, které se vydaly k hranicím už 22. června.

Maršál letectva S. Krasovskij popisuje 22. červen v Severokavkazském vojenském okruhu: jakmile byl oznámen začátek války, okruh okamžitě započal formování 56. armády⁷⁵. Totéž se dělo i v jiných okruzích, kde se formovala tu jedna, jinde několik armád naráz. Ke dni 22. června měl Stalin jedenatřicet armád. Avšak Stalin měl vše připraveno pro okamžité rozvinutí dalších dvaceti osmi armád a toto rozvíjení započalo okamžitě, dokonce bez jeho rozkazu; 56. armáda byla jednou z nich.

* * *

Mobilizační systém se nevztahoval jen na miliony záložníků, kteří se měli stát vojíny a důstojníky, ale také na miliony lidí, jejichž profese byly v době války pokládány za klíčové. V záloze bylo 100 000 lékařů⁷⁶ a každý z nich měl „mobilizační lístek“. Mobilizace kromě toho byla závazná i pro statisíce zdravotnických pracovníků jiných profesí. Ke dni 9. června 1941 měla Rudá Armáda 149 nemocnic s 35 540 lůžky. Ke dni „M +30“ bylo v plánu mít jenom v evakuačních nemocnicích 450 000 lůžek. A dlužno říct, že lůžka byla.

Mobilizační lístky měli všichni pracovníci Ministerstva spojů, Ministerstva dopravy, pracovníci hromadných sdělovacích prostředků, informátoři NKVD a občané mnoha dalších kategorií. Národní hospodářství obdrželo rozkaz převést během Dne „M“ a tří následujících dnů do Rudé armády čtvrt milionu nákladních automobilů a přes 40 000 traktorů.

Válečné plánování se nikdy neváže na konkrétní datum. Den zahájení operace se označuje písmenem „D“ a štábní důstojníci plánují opatření, která je třeba v tento den uskutečnit. Pak vypracovávají plán na následující den, který označují „D +1“ a další den „D +2“ atd. Kromě toho se vypracovávají plány i na dny které operaci předcházejí – „D –1“ a další předchozí dny. Takový přístup na jedné straně umožňuje utajení začátku operace dokonce i před těmi důstojníky a generály kteří ji připravuji, a na druhé straně eliminuje nutnost cokoli v předem připravených plánech měnit v případě, že by termín zahájení operace byl z jakýchkoli důvodů přesunut jedním nebo druhým směrem. Plán je snadné sladit s jakýmkoli datem.

Přesně tak byly vypracovány sovětské mobilizační plány Bez znalosti data plánovači sestavili detailní plány opatření pro Den „M“, tj. pro den, kdy vláda mobilizaci vyhlásí, a také pro následující i předcházející dny, týdny a měsíce.

Zmínek o Dni „M“ najdeme mnoho i ve veřejných sovětských pramenech. Příprava byla obrovská a není možné vymazat to všechno z naší historie. Komunističtí historikové však na to vyzráli. O přípravě mluví zcela otevřeně, ale tak, jako by byl Den „M“ pouze dnem začátku mobilizace. Když nás nepřítel přepadne, vyhlásíme mobilizaci, zvětšíme armádu a postavíme se na odpor agresorovi.

Jenže já píšu tuto knihu proto, abych dokázal, že tajná mobilizace zopočala 19. srpna 1939. Proto Den „M“ není začátkem mobilizace, ale pouze momentem, kdy se tajná mobilizace najednou mocným hlasem vytrubuje a stává se tak zjevnou. Den „M“ neznamená začátek mobílizace, ale pouze začátek její veřejné závěrečné etapy.

Komunisté říkají, že Den „M“ byl plánován jako začátek mobilizace a já dokazuji, že v Rudé armádě už tehdy bylo víc než pět milionů vojáků. To už není armáda mírových poměrů, to je armáda válečné doby. Jakmile Stalin takovou armádu vybudoval, byl nucen uvést ji do války během nejbližších týdnů bez ohledu na to, jak se bude chovat Hitler.

V průběhu tajné mobilizace byly přednostně rozvíjeny technicky nejsložitější druhy vojsk a výzbroje i tanková vojska, výsadková vojska letectva, dělostřelectvo a letectvo. Za dva roky tajné mobilizace vzrostla Rudá armáda víc než dvojnásobně a v téže době se početnost mužstva tankových vojsk zvýšila osminásobně. Během tajné mobilizace vznikaly struktury budoucích divizí, sborů a armád, měly velitelský sbor, ale vojáky zatím neměly. Pro Den „M“ jen zbývalo doplnit je potravou pro děla.

Před počátkem července 1941 spěla všechna tajná přípravná opatření ke svému konci a tehdy měla nad celou zemí zaburácet výzva Do zbraně! a otevřeně dokončit to, co se za žádných okolností nedalo udělat tajně. Druhá hlavní myšlenka knihy spočívá v tom, že v Den „M“, v okamžiku přechodu od tajné mobilizace k otevřené, neměly kádrové baterie Rudé armády ani v nejmenším v úmyslu stát na hranicích jako hráz a čekat. Ukončení mobilizace (presněji její otevřené závěrečné fáze) nemělo být realizováno stáním na hranicích, ale náhlými zdrcujícími údery. Uvedu, co o této věci říkají někteří přední vojenští teoretikové.

A. I. Jegorov (v budoucnu maršál Sovětského svazu): „To není období pasivního krytí mobilizace, strategického soustředění a rozvíjení, nýbrž období aktivních akcí s dalekosáhlými cíli… Pod pláštíkem těchto činností bude vrcholit mobilizace a rozvíjení hlavní sil“⁷⁷.

J. A. Šilovskij (posléze generálporučík): „Za první vlnou, která vtrhne na protivníkovo území, se rozvine pozemní armáda, nikoli však na hranicích státu, nýbrž na dobytých územích“⁷⁸.

S. N. Krasiĺnikov (později generálporučík, profesor Akademie generálního štábu): „Aktivizovat obrovské masy je při všeobecné mobilizaci riskantní. Daleko klidněji všechno proběhne při postupném vřazování lidí do stavu jednotlivých vojskových jednotek formou menších mobilizací… Znamená to provádět mobilizaci po částech, aniž byla oficiálně vyhlášena“⁷⁹.

V A. Melikov (později generálmajor): „Krycí armáda se od okamžiku, kdy je rozhodnuto přejít k aktivním akcím, mění v armádu útočnou“⁸⁰.

Brigání velitel G. Isserson: „Když tato masá zahájí útok, ve vnitrozemí se už rýsují siluety druhého strategického sledu mobilizovaných vojsk, za ním třetího atd. V konečné bilanci bude v důsledku ‚permanentní mobilizace‘ přemožen ten, kdo nevydrží mobilizační napětí a zůstane bez rezerv a s vyčerpanou ekonomikou“⁸¹.

* * *

Oproti první světové válce je rozdíl v tom, že v r. 1941 nestála na západních hranicích armáda z doby míru, jak to bylo v roce 1914, ale 16 útočných armád, které za dva roky tajné mobilizace předčily armády z doby míru. A navíc se z vnitrozemí tajně vynořoval Druhý strategický sled a zároveň se už formovaly tři armády NKVD Třetího strategického sledu.

Říká se, že ne všechny Stalinovy divize, sbory a armády byly zcela kompletní, a že proto Stalin nemohl zaútočit. Ten, kdo to říká, nezná teorii ani praxi permanentní mobilizace. První strategický sled útočí, druhý už vystupuje z vlaků, třetí ukončuje formování, čtvrtý… Je to jako žraločí zuby ty nepřetržitě dorůstají, a to v celých řadách. Jakmile jedna řada vypadne, hned ji nahradí nová a ještě jedna a další. A uvnitř tlamy už se prořezávají řady docela malých zoubků a prodírají se dopředu. Jistě je možné říct, že žralok nemůže zaútočit, dokud mu nevyrostly všechny zuby… Stalin skutečně neměl všechny divize, sbory a armády úplně kompletní. V tom ale spočíval jeho ďábelský plán. Nebylo možné je nezkompletovat, tak jako tygr se nemůže přikrádat příliš dlouho.

Z deseti výsadkových sborů bylo pět zcela kompletních, zbylé se teprve začínaly rozvíjet. Stalin měl 29 mechanizovaných sborů. Každý měl mít po 1000 tancích. Po 1000 tancích však měly jen tři sbory, čtyři měly po 800–900 tancích, 9 sborů mělo po 500–800 tancích. Ostatních 13 sborů mělo po 100–400 tancích. Historici z toho činí závěr: Protože nebylo všechno naprosto kompletní, Stalin nemohl v roce 1941 přepadnout Hitlera.

Podívejme se však na situaci z druhé strany Ano, Stalin má plně zkompletovaných jen pět vzdušně výsadkových sborů, jenže Hitler nemá ani jeden. Ale na celém širém světě není ani jeden. Pět vzdušně výsadkových sborů je počet zcela dostatečný k provedení jakékoli operace – i k zasazení smrtelné rány Německu. Pokud by Stalin začal válku náhlým úderem a vyhlásil zároveň Den „M“, mohl by v nejbližších týdnech zkompletovat dalších pět vzdušně výsadkových sborů a uvést je do činnosti, zatímco celému ostatnímu světu se o něčem takovém nemohlo ani snít. A jestli se někdo rozhodl dokázat, že Stalin s pouhými pěti vzdušně výsadkovými sbory nemohl provést vpád, pak musí tyto důvody rozšířit i na Hitlera, který neměl ani jeden takový sbor, a tedy už vůbec vpád provést nemohl.

Ani Stalinovy mechanizované sbory nebyly zcela kompletní. Budeme souhlasit, že tři sbory s tisícovkou tanků je hrozně málo. Ale Hitler neměl takový sbor ani jeden. Ale ani v celém ostatním světě nebyl ani jeden takový sbor. A dokonce sbory s 800–900 tanky neměl ani Hitler, ani nikdo jiný Ba i sbory se 600 tanky neměl v r.1941 nikdo na světě. Měl je jenom Stalin. Stalin myslel na budoucnost a připravoval výsadkové a mechanizované sbory pro nadcházející operace. Ty výsadkové a mechanizované sbory, které nebyly 22. června zcela kompletní, bylo možné doplnit a zkompletovat. Parašutisté i tankisté byli připraveni, padáky hotovy, vojenský průmysl pracoval v režimu pro válečnou dobu.

Hitler měl všehovšudy čtyři tanková uskupení. Bylo možné je využít pří prvním úderu, ale v záloze neměl Hitler nic. Kdežto Stalin už připravoval rezervy. Kdyby byl ovšem Stalin zkompletoval všech 10 vzdušně výsadkových sborů, všech 29 mechanizovaných sborů s tisícem tanků v každém z nich, všech 300 pěších divizí do posledního muže, pak by byl Hitlera určitě vylekal a Hitler by byl nucen provést preventivní úder. Mimochodem, už i to, co Stalin skutečně připravil pro první údery stačilo, aby se Hitler vylekal.

* * *

Vojenští historikové opomněli celou historickou vrstvu. Všechno to, o čem mluvím, bylo zahaleno státním tajemstvím Sovětského svazu. Zároveň vypracovalo sovětské politické a vojenské vedení, nejdřív teoreticky v historii ojedinělý plán na tajné převedení země do válečného stavu, a tento plán pak uskutečnilo v praxi. Z tohoto plánu nutně a logicky vycházely plány na provedení nenadálých drtivých úderů. Tyto plány se rodily v ostrém střetání názorů silných skupin obhajujících svůj vlastní přístup k otázce dobytí světa. Vášnivost sporů byla tak silná, že ohlasy polemik pronikaly i neprostupnými stěnami generálního štábu na stránky veřejného tisku a záblesky, které z nich prosakovaly, prozrazovaly rozsah příprav. Dokonce i to, co bylo veřejně publikováno, dává představu o záměrech Stalina i jeho generálů. Zachovaly se celé stohy veřejných dokladů o tom, že je nutné se zapojit do předmobilizační etapy, jak je třeba provádět tajnou mobilizaci, jak se mají zasazovat nenadálé údery a v jejich stínu mobilizovat hlavní síly a zapojovat je do bitev. Vycházel časopis „Mobilizacionnyj sbornik“ (Mobilizační sborník). Každému, koho tato problematika zajímá, naléhavě doporučuji články S. I. Vencova, knihy A. V. Kirpičnikova, J. A. Šilovského, V A. Melikova, G. S. Issersona, V. K. Triandafilova a nakonec knihu Borise Michajloviče Šapošnikova Mozek armády

Rozbor vývoje státních struktur, vojenského průmyslu a Rudé armády ukazuje, že všechny tyto diskuse a spory nebyly pustým scholastickým cvičením. Proměnily se totiž v harmonickou teorii a nakonec byly v praxi skoro do písmene uskutečněny

Vždyť historikové vlastně nikdy nevysvětlili, proč Hitler přepadl Stalina. Říkají, že potřeboval životní prostor. To může říkat člověk, který si nepřečetl Mein Kampf. Tam totiž jde o vzdálenou perspektivu. V roce 1941 měl Hitler dostatečně velký prostor od Brestu na východě až po Brest na západě, od severního Norska až po severní Afriku. Kolonizovat toto všechno nebylo možné ani za několik pokolení. V roce 1941 měl Hitler proti sobě Britskou říši, celou podmaněnou Evropu. Kvůli tomu, aby udržel dobytá území, a potenciálně Spojené stát, byl Hitler nucen připravovat dobytí Gibraltaru a Britských ostrovů, ačkoli na moři neměl převahu. Neměl tedy skutečně v této situaci nic lepšího na práci, než rozšiřovat životní prostor? Všichni velcí němečtí stratégové varovali před válkou na dvou frontách. Sám Hitler viděl příčinu porážky Německa v první světové válce v tom, že muselo bojovat na dvou frontách. Proto ujišťoval poslance Reichstagu, že nepřipustí válku na dvou frontách. A přece zaútočil. Ale proč?

Hrabě von Bismarck varoval nejen před válkou na dvou frontách, ale i před válkou na jedné frontě, jestliže na té frontě stojí Rusko. Hitler však zaútočil. Příčiny jeho chování z jakéhosi duvodu nezaujaly žádného z historiků. Sám Hitler řekl hraběti von der Schulenburgovi: „Hrabě, nemám jiné východisko.“

Stalin Hitlerovi jiné východisko neponechal. Tajná mobilizace byla natolik obrovská, že nebylo možné si jí nepovšimnout. Také Hitler chápal, co se musí stát ve chvíli, kdy tajná mobilizace bude vyhlášena veřejně.

* * *

A teď si představme, že jsme na Stalinově chatě za teplého letního večera někdy v roce 1934. Teoreticky jsme se rozhodli, že je nutno provést tajnou mobilizaci, která zabere dva roky a před ní absolvovat šesti až osmiměsíční předmobilizační období a ještě o něco dřív provést velké čistky. Zkrátka a dobře, se vším je treba začít včas, několik let před hlavními událostmi. Kdy že by tedy měla začít tajná mobilizace? V roce 1935? Anebo třeba v roce 1945? Když začneme předčasně, zpustošíme a rozvrátíme zemi a odkryjeme své karty i úmysly. Když později – opozdíme se. Co tedy dělat?

A dělat se dala jenom jedna věc. URČIT TERMÍN ZAČÁTKU DRUHÉ SVĚTOVÉ VÁLKY. Potom vyjít z tohoto určeného termínu začátku války, provést velké čistky, absolvovat předmobilizační etapu, tajnou mobilizaci, v Den „M“, který jsme předem určili, provést náhlé útoky a vyhlásit všeobecnou mobilizaci.

Významní profesionální historikové na celém světě jako by neviděli to, co se dělo v Sovětském svazu v letech 1937-1941. A proto při čtení jejich objemných knih vůbec nemůžeme pochopit, kdo že to tedy začal druhou světovou válku. Vypadá to, že válka vznikla sama od sebe a že nikdo nenese vinu za její rozpoutání. Páni historikové, doporučuji vám, abyste si porovnali sovětskou teorii mobilizace s praxí, abyste porovnali to, co se v Sovětském svazu říkalo ve dvacátých letech, s tím, co se dělalo ve třicátých. Pak určitě přestanete mluvit o tom, že druhá světová válka vznikla sama od sebe a že nikdo nenese vinu za její rozpoutání. Tehdy spatříte skutečného viníka.

NEVOLNÍCI NEBES

Musím se přiznat, že mám rád letce. Když slyším, že se néjakému letci ubližuje, přimo mé bolí srdce.

Stalin, Pravda 25. ledna 1938

Filmy knihy i úsměvy v novinách u nás vypěstovaly přesvědčení, že se mládež ve třicátých letech hrnula do leteckých škol, že se výběrové komise musely bránit návalu zájemců. Tak to také bylo. Ze začátku. Ale potom zájemců ubylo. A potom úplně zmizeli. A vznikla situace, že se na jedné straně požadovalo stále víc a víc zájemců o letecké školy, ale na druhé straně bylo zájemců čím dál tím míň. Co s tím?

A byl tu ještě jeden problém. Produktivita leteckých škol rostla. V roce 1940 absolvovalo tolik letců jako za všechny předchozí roky dohromady a na rok 1941 bylo opět naplánováno, že má být absolventů víc než za všechny předchozí roky počítaje v to i rekordní rok 1940. Letec – to je důstojník. Uvažujme, kolik je třeba vystavět bytů, aby uspokojily alespoň absolventy za rok 1940. A kolik jich bude potřeba pro absolventy z roku 1941? Letec je důstojník, ale takový, který vydělává dvakrát tolik peněz než jeho pěchotní pobratim stejného věku i hodnosti. Kolik tedy bude zapotřebí peněz na zabezpečení letců z ročníků 1940 a 1941? A ještě něco – důstojnická uniforma. Podle tradice se sluší, aby byl letecký důstojník oblečen lépe než jeho pěchotní druh. Pěchotní důstojník měl v té době u krku jenom knoflík, ale letec – kravatu. Tak kolik těch kravat budeme muset sehnat? Jaképak šalamounské řešení nám pomůže dostat se ze všech těch problémů?

Soudruh Stalin měl v rukávě šalamounské řešení pro každý problém. A když nebylo po ruce, měl rádce na to, aby mu napověděli. A řešení napověděl dne 7. prosince 1940 velitel Hlavní správy leteckých sil generálporučík letectva Pavel Ryčagov: absolventům leteckých škol nebudou udělovány důstojnické hodnosti. To tedy znamená, že pro nové letce nebude třeba stavět nové byty, nebude třeba jim platit víc peněz a také není proč pro ně shánět fešácké uniformy

V některých zemích jsou výjimky. Vojenský letec je poddůstojník. Ale to je tam, kde hmotné zabezpečení i společenské postavení poddůstojníka má blíž k hodnosti důstojníka, než k vojínovi. U nás naproti tomu není poddůstojník ve vojenském výcviku nic víc než bezprávný branec. Spí v kasárnách společně s vojáky, jí s nimi stejnou kaši a na nohou má stejné keprové boty. Poddůstojník má stejný nárok na volno jako obyčejný voják – několik hodin jednou nebo dvakrát za měsíc. Ale také ho nemusí dostat. Nemá smysl vykládat, co jsou zač sovětská kasárna. To se musí zažít. Má osobní životní zkušenost je ze vzorových a ukázkových kasáren v desetiletí od července 1958 do července 1968. Vzorová kasárna – to je ložnice pro 200–300 lidí, vyrovnané postele a vrzající podlaha, budíček a večerka za 30 vteřin, staršina řvoucí bez přestání celých deset let (staršinové se měnili, ale ten řev za celých deset let nepřestal ani jednou). Sovětská kasárna jsou rozkoše, na jejichž vylíčení by nestačila ani celá kniha. V kasárnách je život lehký neboť každého vojáka čeká civil. A „civil je stejně nevyhnutelný jako pád kapitalismu!“, psali naši vojíni na zdi. Ještě lehčí je život v kasárnách pro frekventanta školy, neboť ho čeká důstojnická hodnost a důstojnická hodnost toho s sebou hodně přináší.

Velitel Hlavní správy leteckých sil generálporučík letectva Pavel Ryčagov sám sovětskými kasárnami prošel. V roce 1931 absolvoval leteckou školu. V roce 1940 je generálporučíku letectva Ryčagovovi devětadvacet let. V jeho uších nejspíš ještě ani neutichl řev staršiny. To on však navrhuje Stalinovi neudělovat absolventům leteckých a technických učilišť důstojnické hodností, po absolvování jim udělit hodnost četaře a ponechat je mezi mužstvem v kasárnách.

Kdo v takových vzorových kasárnách nežil, nepochopí rozsah takového svinstva. Sovětský frekventant kurzů to dotáhne až k absolutoriu jenom proto, že na konci tunelu vidí světlo. Sovětský frekventant spěje k absolutoriu jak hovádko za mrkvičkou, kterou před ním pověsili jako vnadidlo. Pravda, když šťastně dospěje až na konec, mrkvičku mu dají. Ale absolvovat důstojnickou školu, a nedostat na konci ani tu mrkvičku…

Pro ty frekventanty, kteří byli do učilišť přijati v roce 1940, to ještě nebylo tak trpké, učili se podle zkrácených programů a nikdo jim nic nesliboval. V roce 1940 však letecká učiliště absolvovalo mnoho tisíc frekventantů podle starých, nezkrácených technologických programů a těm přímo před ukončením, o kterém snili celé noci, bylo naděleno stalinsko-ryčagovské překvapení: důstojnická hodnost nebude. Mladí nadšenci se hrnuli do důstojnické školy, své mládí obětovali vlasti výměnou za důstojnické výložky a z ničeho nic nějaký vousáč oznámí celému ročníku: Nic nedostanete! Žádné výložky!

V memoárech sovětských letců se o této události často píše. „Přišla mládež na doplnění stavu. Byli to piloti, kteří absolvovali normální tříletá vojenská letecká učiliště, ale na závěr dostali hodnost četaře“⁸².

A generálmajor letectva V. A. Kuzněcov byl mezi těmi, kteří z důstojnických učilišť vyšli s hodností četaře. Na začátku války se dostal do pluku, který byl formován v týlu, a tam se sešli letci, kteří absolvovali o něco dříve jako poručíci, s těmi, kteří už absolvovali jako četaři. „V obrovských kasárnách je nepříjemně. V řadách stojí dvoupatrové železné vojenské palandy… V kasárnách je velmi těsno… Četaři si s nadšením a s neskrývanou závistí prohlížejí sytě červené výložky a pěknou, dobře šitou uniformu…“

Ale pak přišel nástup. Objevil se velitel pluku Nikolajev a komisař Švedov.

„Plukovník udělal několik kroků, překvapeně se zastavil, podíval se naším směrem a zeptal se: „Kdo je to?“

Švedov něco odpověděl. Nikolajev se mlčky obrátil a vykročil směrem ke štábu.

Za ním se vydal i komisař.

„Holátka!“ zaslechli jsme zdálky..

Komisař se vrací:

„Velitel pluku byl nespokojen s nástupem a vaším zevnějškem. Jste prý jaksi hubení…⁸³“

Letci evidentně nejsou žádní sokoli. Nedokrmení kohoutci z umělé líhně.

* * *

Máme-li nazývat věci pravým jménem, pak Stalin s Ryčagovem použili v případě desetitisíců mladých pilotů trik drobných šejdířů. Na počátku oznámili pravidla hry, pak dlouho hráli, a když hra skončila, oznámili, že se pravidla změnila.

Ponechme však stranou otázku morálky. Máme tu otázku právní: na základě čeho je možné zadržovat piloty-četaře v Rudé armádě? Absolventi z let 1940–41 přišli do leteckých škol a učilišť dobrovolně v letech 1937–38, když ještě nebyla všeobecná branná povinnost. Do září 1939 povolávali do armády letectva a loďstva jen některé. Vojenská služba u letectva trvala dva roky V letech 1937-38 si mladí chlapci dobrovolně vybrali místo dvou nepovinných let vojny tři roky otročiny v kurzech. l. září 1939 byla zavedena všeobecná branná povinnost a doba byla prodloužena. V letectvu se sloužilo tři roky namísto dvou. Léta studia se počítala jako skutečná vojenská služba. Dejte jim důstojnické hodnosti a držte je v letectvu třeba až do penze, anebo je pusťte domů. Tři kasárenské roky si už odsloužili. Víc podle zákona nemohou dostat. Nedá se vymyslet důvod, na jehož základě by bylo možné držet je ve vojenském letectvu a ještě navíc v kasárenském režimu jako otroky v klecích. Ryčagov však důvod vymyslel. Stalin ho schválil. Nový zákon: povinná vojenská služba v letectvu se prodlužuje na čtyři roky. Nejvyšší sovět ho jednomyslně odhlasoval a je po problému. Doba služby v letectvu je čtyři roky a vy máte odsloužené jenom tři. Tak ještě rok, milánkové.

* * *

Ještě rok. A potom?

O válce byly napsány hory monografií a disertací, ale v žádné nenajdeme odpověďna otázku, co Stalin zamýšlel s houfy pilotů po uplynutí toho roku. Na tuto otázku neexistuje odpověť, jenže tu otázku nikdo ani nepoložil. A otázka je to zajímavá. Lišácký zákon způsobil, že byly desetitisíce pilotů ponechány v kasárenském režimu do podzimu 1941. V jedenačtyřicátém roce nás Hitler přepadl, a tím otázku vyřešil. Stalin však Hitlerův vpád nečekal a ani v něj nevěřil. Co tedy Stalin zamýšlel s těmi houfy letců po srpnu 1941?

Důstojnické hodnosti se jim udělit nemohou. Stalin i bez nich má skoro 600 000 důstojníků, nepočítaje v to NKVD. Kromě toho se připravuje ukončit vojenská učiliště a kurzy v roce 1941 ještě dalších 233 000 nových důstojníků, především pro pěchotu, dělostřelectvo a tanková vojska. Jestli dostanou důstojnickou hodnost také letci, bude mít Stalin spolu s NKVD milion důstojníků. To znamená, že Stalin bude mít skoro tolik důstojníků, kolik měl car Mikuláš vojáků. Hotová pohroma. Takže důstojnické hodnosti nemohou být absolventům leteckých učilišť a škol uděleny už z důvodů ekonomických. A Stalin to v úmyslu ani neměl. Nikde nenajdeme doklady pro to, že bylo plánováno budování bytů pro takovou spoustu letců, nenajdeme ani zmínku o zajištění hromadné výroby uniforem pro astronomický počet letců, nenajdeme miliardové částky v rozpočtu, které by byly určeny na mzdy pro letce-absolventy v případě, že by se měli stát důstojníky.

Tak co s nimi na podzim roku 1941? Pustit je domů? To by nás přišlo draho! Tři roky jsme je připravovali, investovali jsme do toho miliardy spálili jsme přitom miliony hektolitrů prvotřídního benzinu, zlikvidovali jsme nejedno letadlo s frekventanty i s instruktory a teď je máme pustit domů? Letci za několik měsíců ztratí své návyky a všechno naše úsilí přijde vniveč.

Nebylo by možné vydat ještě jeden zákon a držet je v kasárnách i pátý rok, pak šestý i sedmý a jako otroky na galejích je přikovat k veslům, to znamená k letadlům? Byla by to dobrá varianta, jenže to neprojde. Letec musí stále létat. A teďto spočítejte! Kolik cvičných letadel bychom potřebovali na taková kvanta letců! A kolik instruktorů a kolik benzinu bychom každý rok spálili! A tak Stalinovi zbylo jediné východisko: začít válku DO PODZIMU ROKU 1941.

Stalinův záměr byl prostý Jen ať jdou do války jako četaři, někteří to přežijí a ti se stanou důstojníky, stanou se z nich i letečtí generálové a maršálové. A většina jich položí život za vlast jako četaři. Za zabitého poddůstojníka se rodině nemusí platit žádné peníze. Ušetříme. Příprava letců v takovém množství – to je mobilizace. Totální. Jestliže zahájíme mobilizaci, dospějeme k ekonomickému krachu nebo k válce. Stalin to chápal ze všech nejlépe. Ekonomický krach neměl v jeho plánech místo.

* * *

Podívejme se teďna situaci očima mladého muže, který na podzim roku 1940 absolvoval v hodnosti četaře. Na dovolenou ho po absolvování nepustili, peníze mu nedali, musí nosit obyčejnou uniformu, bydlí v kasárnách, spí na vojenské posteli, žvýká kasárenskou stravu, chodit musí v keprových botách (ty kožené ze skladu rozkázali naložit do vagónů, odvézt na západní hranice a tam je vysypat na holou zem). Náš četař neklesá na mysli. Létat může i v těch keprových botách. Trápí ho něco jiného. Vybral si profesi na celý život, rozhodl se, že bude leteckým důstojníkem. Tři roky trčel v učilišti, zavedli rok navíc, skončí tedy na podzim 1941, ale co potom? Kamarádi, se kterými chodil do školy za ty čtyři roky už získali kvalifikaci, postavili se na nohy, někteří pracují jako vyšetřovatelé NKVD a pěkně zatápějí nepřátelům lidu, jiní pracují jako inženýři ve zbrojovkách, a on aby byl všem pro smích. Tři roky studoval, ještě rok bude sloužit a nakonec z něho nebude nic. Proč létal? Proč riskoval život? Proč dřel po nocích? Rozhodl se zasvětit život letectvu a bývalo by lépe, kdyby ho byli tehdy v sedmatřicátém odmítli. Jenže byl přijat, čtyři roky jsou v tahu, a teď ho, na podzim 1941, vyhánějí z letectva i z armády. Kdo teďpotřebuje jeho profesi bombardovacího letce? Že by mohl jít k civilnímu letectvu? Tam si nevědí rady ani s vlastními lidmi.

No řekněte sami. Poradil by takový četař-absolvent svému mladšímu bratrovi, aby se stal letcem? I bez dobrých rad je to jasné. Není proč chodit do leteckých učilišť, nic z toho nekouká. Člověk jenom létá a létá a nakonec ani neví, co z něho je. Který hlupák půjde po tom všem do leteckého učiliště? Kdo má zapotřebí chodit do důstojnického učiliště, aby se z něho nakonec stal obyčejný voják? Kdo je zvědavý na to učit se a nakonec získat jen nejistotu? A Stalin a Ryčagov jdou ještě dál. Četařem nezůstává jen obyčejný letec, ale i starší letec a také z velitele roje je jen četař, ba i zástupce velitele letky je také četař. Bylo rozvinuto takové množství letek a leteckých pluků, že země je schopna dát důstojnická privilegia jen velitelům letek a vyšším hodnostem. A všechny letce až po velitele rojů a po zástupce velitelů letek naženou od jara 1941 zpátky do kasáren. Pod řvoucí staršiny.

Tak kdo po tomhle všem půjde dobrovolně do leteckého učiliště? Kdo potřebuje takovou romantiku?

Soudruh Stalin a Ryčagov predvídali i toto. Proto rozkaz ze 7. prosince 1940 neobsahoval jen opatření, podle něhož budou letci absolvovat jako četaři, ale také zrušení principu doplňování leteckých učilišť na základě dobrovolnosti.

To v historii světového letectví ještě nebylo.

Doufám, že se to ani nebude opakovat.

6. prosince 1940 byl v Sovětském svazu zaveden donucovací princip při doplňování leteckých škol.

To je válka.

Žádná země na světě se k podobnému kroku neodhodlala ani v průběhu války. Lidé všude létají dobrovolně.

Zavedení donucovacího principu při doplňování leteckých škol neznamená pouze válku, znamená to válku všeobecnou a agresivní. Jestliže přínutíme létat někoho v obranné válce, pak to neskončí dobře. Na nebi je jako volný pták – uletí k nepříteli a v zajetí ho k létání nebude nikdo nutit.

Použití leteckých nevolníků je možné pouze ve vítězné ofenzivní válce, kdy byla protivníkova letiště zasažena náhlým úderem a kdy tankové klíny rozřezávají nepřátelskou půdu. V takové situaci není pro leteckého nevolníka útěk možný do několika dnů by stejně padl do spárů NKVD.

A nyní přichází pravý čas na otázku: Je možné naučit leteckého nevolníka létat, i když sám nechce? Je možné vyškolit tohoto leteckého nevolníka ve vyšší pilotáži a ještě k tomu za tři až čtyři měsíce, které Stalin s Ryčagovem určili na přípravu od prosince 1940?

Není.

Jenže letečtí nevolníci vyšší pilotáž nepotřebovali. Nebyli přece připravováni pro obrannou válku. Je přece nepřipravovali na odrážení agrese a na vedení leteckých bitev. Připravovali je pro letadlo „Ivanov“, zkonstruované speciálně pro takový případ. Byli připravováni pro takovouto situaci: vzlétnout za rozbřesku, v sevřené skupině následovat řídícího letce, na jeho rozkaz shodit bomby na spící letiště, plynule se obrátit a vrátit zpět. To se skutečně mohl naučit i letecký nevolník za tři až čtyři měsíce. A to tím spíš, že „Ivanov“ Su-2 byl právě pro takového letce konstruován. A jestli někdo vletí při přistávání do stromu? Žádné neštěstí, letců-četařů má soudruh Stalin dostatek. A také sovětský letecký průmysl byl připraven vyrobit dostatečné množství letadel „Ivanov“. Bylo tedy rozhodnuto obejít se bez vyšší pilotáže i bez leteckých bitev. A právě tehdy zaznělo heslo generálporučíka letectva Pavla Ryčagova, se kterým vstoupil do dějin: „Nebudeme krasoletci!“

O PAŠE ANGELINOVÉ

A O PRACOVNÍCH REZERVÁCH

Mobilizační pohotovost je nezbytná nejen pro zbrojní továrny, ale pro celý průmysl: celý průmysl ve válečné době bude válečný.

Stalin, 1940

Pašu Angelinovou znala celá země. Paša Angelinová se na nás usmívala z prvních stránek novin i časopisů. Ne – není to herečka. Paša Angelinová je první žena v zemi, která se stala traktoristkou a vedoucí první ženské traktorové brigády. Proslavila se nejen svou pracovitostí, ale i moudrostí. Novináři chodili za jejím traktorem v celých hejnech a nejednou se její výroky objevovaly jako výstižné titulky na prvních stránkách ústředních deníků. „Musíme lépe pracovat!“, „Musíme pracovat lépe!“, „Lépe pracovat musíme!“ atd.

Avšak skutečná sláva pro Pašu Angelinovou nastala v předvečer války. Tehdy se nomenklaturní traktoristka obrátila k masám s novým heslem: „Sto tisíc mladých žen na traktory!“ Nevím, zdali si to vymyslela sama Paša, anebo jí to někdo napověděl, ale sovětský tisk se hesla chopil, mnohonásobě je rozšířil a nad zemí zahřměla výzva, která se nesla z vysokých i nízkých tribun, ze stránek novin, z milionů amplionů. Heslu bylo porozuměno a zakrátko v Sovětském svazu nebylo připraveno pouze sto ale DVĚ STĚ TISÍC traktoristek⁸⁴.

Zde se obzvlášť cítím nucen zdůraznit, že se jedná o mírové traktory, které ořou nekonečné brázdy našeho širého Ruska. Nechť naše velká vlast rozkvete jako jarní sad, nechť na jejích úrodných polích mírumilovně předou traktory poslušné laskavých ženských rukou.

A teďse zmiňme také o mužích. Jestliže „dvě stě tisíc mladých žen“ sebevědomě zaujalo místa za volanty zemědělských traktorů a vytlačilo dvě stě tisíc traktoristů, co si ti chudáci počnou? O muže nemusíme mít strach.

O muže se postaral generální štáb. Zrovna to tak vyšlo (byla to ovšem čirá náhoda), že se výzva Paši Angelinové pro mladé ženy časově shodla se začátkem tajné mobilizace Rudé armády, která v tu chvíli velmi nutně potřebovala sto tisíc a potom ještě jednou sto tisíc zkušených traktoristů do tanků, dělostřeleckých tahačů a těžkých technických zařízení. „Osvoboditelská tažení“, která Rudá armáda podnikala v letech 1939–1940, neznamenala jenom vytvoření vhodných nástupních prostorů pro dobytí Evropy, nebyla to jenom praktická prověrka teorii a plánů „v situaci maximálně blízké k situaci bojové“. „Osvoboditelská tažení“ a menší války byly zastíracím manévrem pro velkou mobilizaci. Dnes například „osvobozujeme“ Polsko. Přitom tadyhle v kterési sovětské vesnici povoláme do armády tři traktoristy a v támhleté zase pět. Dokonce byl o tom natočen film Traktoristé, demonstrující útočnou sílu tanků BT-7.

„Osvoboditelské tažení“ dospělo k vítěznému konci, ale traktoristé se už zpátky do svých vesnic nenavrátí, zůstanou v Rudé armádě. Namísto nich usedají za volanty venkovských traktorů starostlivé mladé ženy. A zítra jdeme „osvobozovat“ Finsko, a tak zase někde sebereme nějakou desítku traktoristů a támhle také deset, a na jejich místa nastoupí starostlivé mladé ženy. A tak nenápadně a potichoučku bylo „dvě stě tisíc mladých žen“ zapřaženo do armády mírové práce a uvolnilo tak silné a zkušené traktoristy-muže pro důležitější věci…

* * *

Ale Paša Angelinová měla i napodobovatele. A tak se užaslý svět dovídá o první ženské lokomotivní četě. Ukázalo se, že sovětské ženy neházejí uhlí do kotle lokomotivy o nic hůř než muži. A ženy se nedaly zahanbit ani při těžbě rašeliny Zjistilo se, že i při budování železničních tratí (které z nepochopitelných důvodů směřovaly na západ) jsou sovětské ženy s to vláčet na svých bedrech nejenom pražce, ale i kolejnice. Museli sice pod jednu kolejnici zapřáhnout desítky žen, ale to nic. Unesly ji. Generálplukovník dělostřeleckých ženijních služeb B. L. Vannikov (tehdy byl lidovým komisařem obranného průmyslu SSSR a členem ÚV KS) to dosvědčuje: „Na začátku roku 1941 tvořily ženy 41 % všech dělníků a zaměstnanců v průmyslu. Rychle se zaučovaly ve výrobě i na těch nejzodpovědnějších a nejsložitějších úsecích a při řadě operací projevovaly dokonce větší obratnost než muži⁸⁵.

Totéž opakuje maršál Sovětského svazu D. E. Ustinov ve své knize⁸⁶ a maršál Sovětského svazu S. K. Kurkotkin ve své⁸⁷. Mne ale překvapilo, proč to ti velcí náčelníci říkají o začátku roku 1940? Bylo by zajímavější, kdyby to říkali o začátku roku 1941 a nejlepší by bylo, kdyby to říkali o polovině roku 1941.

O tom však mlčí. Proces probíhal geometrickou řadou. A pokud by byla uveřejněna čísla platná v okamžiku německého vpádu, nutně by vyvstala otázka: Co tehdy dělali mužové? Kampak asi zmizeli?

* * *

Jak daleko to můžeme dotáhnout jen se ženskými? A s celým jejich nadšením? Zdalipak nenastal čas, kdy bude Stalin nucen zapřáhnout také chlapce? Nastal.

V sovětských muzeích ukazují takovéto snímky z válečné doby: neduživý mládenec obsluhuje obrovský soustruh. Vybrušuje dělové střely. Překračuje normu. A aby dosáhl rukama na páky má pod nohama dvě bedničky od nábojů. To je nadšení! To je vlastenectví!

V těchto muzeích se však nedovíte, že tito kloučci byli do zbrojních továren nahnáni násilím po statisících a milionech ještě PŘED Hitlerovým vpádem.

Nahlédněte se mnou do deníku Pravda z 3. října 1940. Na první straně si můžete přečíst překvapující oznámení o zavedení plateb za studium ve vyšších třídách základních škol a na vysokých školách. A motivace? Vzhledem ke vzrůstající materiální úrovni pracujících.. Ceny jsou mastné. Tak vida ji, dělnicko-rolnickou vládu!

Smysl zavedení plateb za studium nám bude jasnější, když si na téže straně přečteme výnos „O státních pracovních rezervách SSSR“. Podle výnosu se v SSSR vytváří Hlavní správa „pracovních rezerv“. Ze začátku má pod kontrolou 1551 „školských zařízení“ a podléhá přímo předsedovi vlády tj. Molotovovi, a od května 1941 Stalinovi osobně.

Počet „školských zařízení“ se má zvětšovat. Nábor do těchto „školských zařízení“ má donucovací charakter, podobně jako mobilizace do armády. Věk – od 14 let. Náplň výuky – „podle plnění výrobních norem“. Útěk z „pracovních rezerv“ má za následek odpovídající dobu pobytu v „romantických útulcích“ pro mládež. Řády v „pracovních rezervách“ jsou vojensko-vězeňské. Doba výuky – až dva roky. Výrobní normy – skoro jako pro dospělé. Pravda, po dobu výuky zabezpečuje stát pro žáky „bezplatnou stravu a oděv“. To se interpretuje jako projev péče strany a vlády o dorůstající pokolení. Málem mi to vehnalo do očí slzy dojetí. Pak mě ale napadlo, že i ve věznicích zajišťuje náš rodný stát bezplatnou stravu a oděv. Soudruh Stalin byl vskutku starostlivý

Plni nostalgie vzpomínají kremelští historikové na ty zlaté časy:

„Zvlášť významná byla mobilizační forma zapojení chlapců a dívek do výuky v „pracovních rezervách“ na rozdíl od principu dobrovolných přihlášek do škol“⁸⁸. Jaká je to krása, ta otročina! A jakpak se mladý proletář odvděčí své vlasti za tak dojemnou péči? Výnos i toto předvídal. Po skončení studia je dělník povinen odpracovat čtyři roky v továrně bez práva zvolit si místo, profesi a pracovní podmínky.

Už první mobilizace „pracovních rezerv“ přinesla milionové úlovky a ty další je ještě překonávaly.

Násilná mobilizace nedospělých chlapců do průmyslu znamenala MOBILIZACI PRŮMYSLU, jeho převedení na válečný režim a jeho podřízení zákonům válečného režimu.

Plán BARBAROSSA nebyl ještě v říjnu 1940 podepsán, Hitler ještě nebyl rozhodnut vyhlásit Stalinovi válku. Avšak Stalin se už rozhodl.

* * *

Cílem výnosu o zavedení plateb za studium na středních i na vysokých školách bylo dostat na ulici co nejvíc mladých lidí. Nejvyšší ceny byly stanoveny za studium oborů nepotřebných ve válce, jako byli hudebníci, herci nebo výtvarníci… Ceny vyháněly mladé lidi ze škol a „pracovní rezervy“ polykaly mládež a vrhaly ji do nenasytných bran válečných továren.

Zavedení soustavy „pracovních rezerv“ neznamená pouze přípravu na velkou válku. Je to příprava na velkou osvoboditelskou válku na území protivníka.

„Pracovní rezervy“ se používaly v leteckém, dělostřeleckém i tankovém průmyslu a v mnoha jiných odvětvích. Tady máte jeden z příkladů, jak sovětská vláda naložila s chlapci mobilizovanými do železniční dopravy. My už víme, že se před válkou sovětská železniční vojska nepřipravovala na destrukci vlastních železnic v rámci obranných operací, nýbrž na obnovu železnic protivníka dobytých Rudou armádou a na jejich přizpůsobení sovětskému širokorozchodnému standardu.

Maršál Sovětského svazu S. K. Kurkotkin dosvědčuje, že si podle výpočtů sovětského velení (a oni měli vypočítané všechno!) současná obnova 19 západoevropských železničních tratí vyžádá intenzivní práci 257 000 sovětských vojenských železničářů. Sovětské velení se rozhodlo, že na tyto práce vydělí pouze 170 000 vojáků a že chybějící zbytek 87 000 mužů doplní speciální oddíly „pracovních rezerv“ v počtu 100 000 mužů⁸⁹.

Dobrý nápad.

Hitler svým vpádem překazil realizaci těchto dobrých nápadů sovětských maršálů. K budování železnic na „osvobozených“ územích nebyla v roce 1941 příležitost.

O VÝDOBYTCÍCH ŘÍJNA

S přibližováním války byla pracovní doba prodloužena na 10 hodin a od jara 1941 až na l2 hodin denně.

G. Ozerov, Tupolevskaja šaraga, s. 99

Komunisté se zmocnili vlády pod krásnými hesly. Už v říjnu roku 1905 uveřejnili program své strany v deníku „Novaja žizň“. Mezi mnoha jinými body byly i takové: krátká pracovní doba a úplný zákaz přesčasové práce, zákaz práce v noci, zákaz práce dětí (do 16 let), zákaz práce žen v těch odvětvích, která by byla nebezpečná pro ženský organismus, zavedení dvou volných dní v týdnu. Pochopitelně se přitom dva oddělené volné dny v týdnu za plnohodnotný odpočinek nepovažovaly; musely následovat po sobě. A napsaného tam bylo ještě mnoho. Jádro programu (a všech dalších komunistických programů) by se dalo vyjádřit jedním heslem: pracovat stále míň a míň a vydělávat stále víc a víc. Heslo to bylo přitažlivé. Zalíbilo se milionům hlupáků a v říjnu 1917 se komunisté zmocnili vlády, což bylo doprovázeno radostným pokřikem těch, kterým se chtělo pracovat co nejméně. Komunistická vláda se svých slibů neodříkala, jenže dobrou komunistickou vládu si musíme udržet, bránit ji před vnějšími i vnitřními nepřáteli, a k tomu je zapotřebí mnoho zbraní. Lid musí tedy vynakládat větší úsilí než dřív, jinak se vrátí kapitalisté a znovu budou vykořisťovat masy pracujících.

Aby komunisté mohli ubránit svoji dobrou vládu, zavedli v závodech drakonické pořádky: každý dělník je vojákem armády pracujících a spíš by zemřel, než že by nesplnil nesplnitelnou normu. Jinak by se totiž vrátili kapitalisté… „Je to skutečně pravda,“ tázal se Lev Trockij na III. všeruském odborovém sjezdu v dubnu 1920, „že nucené práce jsou vždycky neproduktivní? Má odpověď zní: je to nejubožejší a nejvulgárnější předsudek liberalizmu.“ A Trockij začal formovat dělnické armády podle těch nejdivočejších doporučení, která vysvětlil Marx v Komunistickém manifestu. Marx věřil v otrockou práci (přečtěte si Manifest ještě jednou) a Trockij také. Otrocká práce přinášela výsledky, dokud byla země ve válce. Občanská válka však skončila a otrocká práce v mírových podmínkách přestala být produktivní. Zemi nebývalou měrou zasáhla krize, továrny se zavřely a nebyla práce. Komunisté s nezaměstnaností bojovali zkracováním pracovní doby a pracovního týdne, a tak všechny přeměňovali na polozaměstnané s odpovídající mzdou. Namísto sedmidenního pracovního týdne zavedli pětidenní: čtyři dny pracujeme, pátý den odpočíváme. A tak namísto 52 týdnů v roce jich bylo 73 s odpovídajícím počtem volných dnů. A navíc byla zavedena celá přehršel svátků, něco na způsob „Dne Pařížské komuny“. Bude-li třeba, dá se vymyslet hodně svátků. A k údivu celého světa se zkrátila i pracovní doba. A to všechno se vykládalo jako výdobytky dělnické třídy a Velkého října.

Potom se však pracovní doba začala pomalu natahovat. Se skřípěním kol se země začala zvolna rozjíždět. Pomalu se rozezvučely továrny, začala se roztáčet kola pětiletek. K nebi se začaly zvedat velké stavby Dněproges, Magnitka, Komsomolsk. Je sice pravda, že mzdy, přesněji řečeno jejich kupní síla, ustrnuly někde na úrovni sociální podpory pro částečně nezaměstnané. Lid sice pracoval stále víc, ale životní úroveň nijak zvlášť nestoupala, i když soudruh Stalin prohlásil, že „žijeme lépe, žijeme radostněji“. Všechno, co lid vytvořil, utápělo se v bezedné kádi vojenskoprůmyslového komplexu a bylo pohlcováno Rudou armádou. Vybudovali například Dněproges a vedle kombinát na zpracování hliníku. Americký badatel Antony C. Sutton, který shromáždil materiál o předávání západní technologie Stalinovi, uvádí doklady, že záporožský kombinát na zpracování hlíníku byl nejrozsáhlejší a nejmodernější na světě⁹⁰. Elektřina z Dněprogesu slouží pro výrobu leteckého kovu – hliníku, hliník se pak dodává leteckým továrnám a letecké továrny – však víme, jaké výrobky produkují. A s Magnitkou je to stejný obrázek. Budujeme vysoké a martinské pece, tavíme ocel, vyrábíme nejvíc tanků na světě, ale životní úroveň se nám tím nijak nezvyšuje. Nebo Komsomolsk. Zabajkalští komsomolci vynakládají hrdinské úsilí na vybudování překrásného města v tajze. K čemu? Ale proto, že se tady bezplatnou prací a z amerických dodávek všeho potřebného buduje největší letecká továrna na světě. A kola výroby se roztáčejí stále rychleji. I pracovat bylo třeba stále víc a víc. Dokonce i pětidenní pracovní týden už převedli na šestidenní a pracovní dobu protáhli podle světových standardů i o něco výš. A také svátky odbourali. Bylo ovšem nutno připomenout den Leninova úmrtí, ale až po pracovní době.

A potom přišel rok 1939 a dál – 1940. Začalo se jaksi pokládat za nepatřičné, aby se mluvilo o výdobytcích Velkého října a aby se připomínaly komunistické sliby a hesla.

* * *

V roce 1939 zavedli v kolchozech povinné výrobní normy. Kolchoz je sice dobrovolná instituce, ale když někdo neplní normu, zavřeme ho.

Dne 27. května 1940 spadlo z nebe usnesení Rady lidových komisařů „O zvýšení úlohy mistra v závodech těžkého strojírenství“. Bylo to, mírně řečeno, kruté usnesení. Mistr v továrně byl obdařen nemenšími pravomocemi než staršina roty. Při čtení tohoto usnesení si člověk na místě mistra – strýčka Váni v brejličkách a v promaštěném plášti, s flaštičkou v levé kapse, představí dozorce s bičem na stavbě egyptské pyramidy anebo s bambusovou holí na stavbě Velké čínské zdi.

A 26. června 1940 celou zemi ohromil výnos „O přechodu na osmihodinovou pracovní dobu, na sedmidenní pracovní týden a o nedovoleném odchodu dělníků a zaměstnanců z podniků a úřadů“. Ať se člověku mistři s bambusovou holí líbí nebo ne, odejít ze závodu stejně nemůže. U jaké práce výnos člověka zastihl, u té také musí zůstat. Vyrovnat si v podniku účty a odejít se už nedá. Dělníci jsou ke své továrně připoutáni podobně, jako jsou galejníci řetězy přikováni k veslům, jako sovětští rolníci ke kolchozům a jako nedoučení letci k letadlům. Jestlipak vůbec stálo za to, že jsme našeho gosudara Mikuláše Alexandroviče i s jeho synem postavili ke zdi, abychom teď byli připoutáni k továrně společně se soustruhy a běžícími pásy? O krutostech samoděržaví se dá vyprávět dlouho, ale něco takového za Mikuláše nebylo.

Výnos ze 6. června 1940 odporoval už svým názvem nejen principům obecně platným ve světě, ale i vlastní stalinské ústavě z r. 1936, a to hned v mnoha bodech. Stalinská ústava například zaručovala sedmihodinovou pracovní dobu.

A ve stejný den vyšlo ještě usnesení Rady lidových komisařů „O zvýšení pracovních norem a o snížení sazeb“.

10. července vyšel ještě jeden výnos: „O zodpovědnosti za nekvalitní výrobky a za nedodržování povinných standardů v průmyslových podnicích“. Jestli to mistr s bambusovou holí nezvládne, pomohou mu soudruzi z NKVD. Ostatně výnos byl namířen i proti mistrům. Jestliže nebudou dostatečně bdít nad kvalitou výroby, pak v první řadě oni zmizejí v dobře střežených místech.

A jeden výnos střídá druhý:

10. srpna 1940: „O trestní zodpovědnosti za drobné krádeže ve výrobě“ – roky v lágru za šroubovák, za matku odnesenou v kapse.

19. října 1940 další výnos: „O formách povinného převedení inženýrů, techniků, mistrů, úředníků a kvalifikovaných dělníků z jedněch podniků a úřadů do jiných“. Nikdo nemůže přejít z jednoho místa na jiné. Rostou však továrny na granáty, děla, tanky, letadla, je potřeba plánovitě a centralizovaně v nich doplňovat pracovní síly: ty, ty, ty, a ještě támhletěch deset si pakujte kufry a zítra jedete, kam vám řeknou… To už je trockizmus. Trockij snil o tom, že každý bude „vojákem práce, který nemůže svobodně disponovat sám sebou; jestliže je dána instrukce přemístit ho, musí ji splnit; jestliže ji nesplní, stane se dezertérem, kterého stihne trest“⁹¹.

* * *

Každý výnos štědře rozdával vězeňské tresty, obzvlášť to dostávali fluktuanti. Za absenci bylo podle výnosu z 26. června vězení. A za absenci se počítal už pozdní příchod přesahující 20 minut. Porouchala se tramvaj, následoval pozdní příchod a opozdilce hned ženou do lágru. Tam se nikdo neopozdí.

Mnohokrát jsem poslouchal diskuse sovětských profesorů na téma: nebyl Stalin paranoik? Důkazy o jeho duševní chorobě jsou prý nasnadě: komunisty zavíral do vězení a katy (například Tuchačevského a Jakina) dal zastřelit…

Ba ne, soudruzi komunisté, Stalin paranoikem nebyl. To rozsáhlé posílání do lágrů a vězení bylo nutné k tomu, aby po něm mohly následovat výnosy z roku 1940 a aby při nich nikdo ani nemukl. Výnosy z roku 1940 znamenají definitivní převedení ekonomiky země na válečný režim. To je mobilizace.

Pracovní zákonodárství z roku 1940 bylo natolik dokonalé, že ho v průběhu války nebylo zapotřebí ani korigovat, ani doplňovat.

* * *

A pracovní doba se nadouvala a rostla: devítihodinová se nepozorovaně přeměnila na desetihodinovou a pak – na jedenáctihodinovou. Povolena byla i práce přesčas. Kdo si chce přivydělat, může v práci zůstat i večer. Vláda tiskne peníze, rozdává je milovníkům přesčasové práce a potom tyto peníze formou válečných půjček ždíme od obyvatel nazpět. A lidem peníze zase nedostačují. A vláda lidem zase vychází vstříc: můžete pracovat i ve dnech volna. Kdo má zájem. Potom to, pravda, zavedli pro všechny. Bez volných dní. Leonid Brežněv byl v té době tajemníkem Dněpropetrovského oblastního výboru strany pro obranný průmysl: „Továrny zabývající se především mírovou výrobou přecházely na válečné koleje… Volné dny jsme neznali“⁹². Jestliže sám Brežněv neznal volné dny, jak pak by se mohly poskytovat těm, kterým on velel? A tak to bylo nejen v Dněpropetrovsku. V. I. Kuzněcov se po válce stal akademikem, jedním z vedoucích sovětských raketových konstruktérů, zástupcem S. P. Koroljova. Před válkou byl také konstruktérem, ale o stupeň nižším. Byl jim tehdy dán úkol zkonstruovat nový přístroj na řízení dělostřelecké palby. Práce to byla na mnoho let. Rozkaz však zněl: za tři měsíce. „Pracovali jsme do noci. Bez volných dní, bez dovolené. Když jsme opouštěli objekt, odevzdávali jsme propustku a za ni nám dávali průkaz.“ Jednou ho na vrátnici zastavili: „Tady máš, Kuzněcove, poukázky na jídlo, tady je klíč od místnosti, máš tam stoly i lůžko. Dokud to neuděláš, budeš bydlet tady...“

Tři měsíce vězení utekly jako jeden dlouhý den. Přístroje odváželi ze závodu v noci⁹³.

V článku o Kuzněcovovi je slovo „vězení“ dáno do uvozovek. Pochopitelně. Žádný soud ani vyšetřování ani obvinění nebylo – prostě mu rozkázali pracovat ve dne v noci po dobu tří měsíců, a on pracoval. Ale budoucí šéf Kuzněcova a konstruktér prvního sputniku S. P. Koroljov byl v těch slavných dobách ve vězení. A s ním mnoho jiných. A zde znovu začíná člověk chápat smysl velkých stalinských čistek. Stalin potřebuje nejlepší letadla, nejlepší tanky a nejlepší děla v údernických lhůtách, ale tak, aby konstrukční projekty nepohltily mnoho peněz. A tak konstruktéři sedí ve vězeních a v internacích. Udělejte nejlepší střemhlavý bombardér, nejlepší tank, nejlepší dělo na světě – a jste volní. A konstruktéři dřou. Ne kvůli Stalinovým cenám ani kvůli vilám na krymském pobřeží ani za kaviár a šampaňské, ale za svoji vlastní hlavu: když nebude letadlo, zašijeme tě na Kolymu.

Členové konstrukčních kanceláří Tupoleva, Petljakova i mnoha jiných v plné sestavě seděli a tvořili za mřížemi vězení. Bylo to spolehlivé, levné, rychlé a se zachováním tajemství. Tupolevův zástupce G. Ozerov na to vzpomíná: „Internované pracovníky převedli na povinnou desetihodinovou pracovní dobu, po většinu nedělí pracují také… Mezi lidmi sílí přesvědčení, že válka je nevyhnutelná, lidé to vnímají citem“⁹⁴.

A potom dosáhla pracovní doba dvanácti hodin. V internacích bylo při normální stravě a v teple možné pracovat i déle. Ale při lágrové práci v lese? Časopis Novoje vremja (1991, č. 32, s. 31) oznamuje: „Od 1. ledna 1941 byly potravinové příděly vězňů sníženy. Proč? Možná že i v tom se odrazila příprava na nadcházející vojenský konflikt...“ Ano, tak to je: byla to příprava na nadcházející konflikt.

Admirál letectva Sovětského svazu N. G. Kuzněcov s hrdostí oznamuje:

„Na potřeby obrany byly uvolňovány v podstatě neomezené prostředky“⁹⁵. Slovo „obrana“ zde mělo být v uvozovkách, ale jinak je to správně. A protože byly na válečné potřeby uvolňovány prostredky bez omezení, někde zas bylo nezbytné tato omezení zavádět, na něčem se to muselo ušetřit. Šetřilo se na vězních, na dělnické třídě, na pracující inteligenci, na kolchozním rolnictvu.

* * *

Hlavy však padaly i nahoře. Ohlasy velké bitvy nalézáme v dobovém tisku. Časopis Problemy ekonomiki z října 1940 píše: „Představitel diktatury dělnické třídy sovětský ředitel podniku disponuje úplnou mocí. Jeho slovo je zákonem, jeho moc ve výrobě musí být diktátorská… Sovětský hospodář nemá právo nepoužít tu nejsilnější zbraň – moc, kterou mu svěřila strana a stát. Velitel výrobního procesu, který nepoužije těch nejtvrdších prostředků proti narušitelům státní discipliny sám sebe diskredituje v očích dělnické třídy jako člověk, který zklamal důvěru.“ Vycházelo se z toho, že mistr je diktátorem nad dělníky. A jeho nadřízený diktátorem nad mistry a tak dál a výš až po ředitele, který je diktátorem v továrně. A nad ním je ještě celý houf diktátorů. A to všechno, co se říká o diktátorovi-řediteli krásně ladí s disciplinárním řádem z roku 1940: vyžaduje-li to nutnost, donutit podřízené k uposlechnutí rozkazu, má velitel právo a povinnost užít všech prostředků včetně zbraně. Pokud použije zbraně proti podřízeným, odpovědnost za následky nenese, pokud jí nepoužije – před tribunál s ním! A ředitelům dali stejné podmínky: buďto bude na podřízené jako pes, nebo s ním jako se psem zametou. A na jeho místo přijde nový ředitel. A Pravda z 18. srpna 1940 ještě popichuje: „V leningradských továrnách bylo odhaleno 148 absentérů, ale před soud jich bylo pohnáno jen 78.“ Někteří ředitelé projevují změkčilost. Můžeme si být jisti, že po uveřejnění tohoto článku zavřeli nejenom ty o kterých se zmínily proletářské noviny a nejen ředitele, kteří projevili takovou změkčilost, ale i ty kteří změkčilé ředitele nezavřeli ještě před zveřejněním v Pravdě.

* * *

Chruščov jednou prohlásil, že Stalin řídil válku podle glóbusu, to znamená, že se nezabýval detaily, ale zadával globální úkoly. Takovou hloupost nikdo jiný než Chruščov nevyslovíl. Stovky lidí, kteří znali Stalina zblízka, říkaly něco jiného. Stalin znal tisíce (a možná desetitisíce) jmen. Stalin znal celé vrchní velení NKVD, znal všechny své generály. Stalin znal osobně válečné konstruktéry, ředitele velkých závodů, velitele koncentračních táborů, tajemníky krajských stranických výborů, vyšetřovatele NKVD a NKGB (Narodnyj komitet gosudarstvennoj bezopasnosti = Lidový výbor státní bezpečnosti), stovky a tisíce čekistů, diplomatů, funkcionářů komsomolu, odborů aj. Stalin se ani jednou za třicet let nezmýlil, když funkcionáře oslovoval jménem. Stalin znal charakteristiky mnoha typů a prototypů zbraní. Stalin znal množství vyráběných zbraní. Stalinův zápisník byl stejně proslulý jako kůň Alexandra Makedonského. Bylo v něm všechno o zbrojní výrobě v zemi. Od listopadu 1940 byli ředitelé leteckých závodů osobně povinni hlásit každý den na ÚV počet vyrobených letadel. Od prosince bylo toto pravidlo rozšířeno i na ředitele továren vyrábějících tanky, děla a rakety.

A Stalin tlačil osobně. Měl takový zpusob, že vlastnoručně psal jménem ředitelů a lidových komisařů písemný závazek a dával jim ho k podpisu… Kdo to nepodepíše, čeká ho sesazení z funkce se všemi předvídatelnými následky, kdo však podepíše a nesplní… Generálplukovník Šaruchin byl v té době lidovým komisařem leteckého průmyslu. Šaruchinův předchůdce M. Kaganovič byl sesazen a raději se zastřelil, než aby čekal na důsledky sesazení. Šaruchin nastoupil na jeho místo a jednoho dne byl pozván na oběd ke Stalinovi. Je leden 1941. Stalinské obědy – to byly velmi pozdní večeře. Personál prostřel stůl, přinesl všechny mísy a víc se v místnosti neobjevoval. Rozhovor se vedl o práci. O výrobě letadel. Grafikony letecké výroby jsou schváleny, Šaruchin ví, že letecký průmysl vyrobí plánovaný počet nejnovějších letadel. Je tedy klidný. Ale plánované množství výroby, které Stalin sám dříve potvrdil, je Stalinovi málo. Je třeba víc. A tehdy: „Stalin vzal list papíru a začal psát: „Závazek (název podtrhl). My – Šaruchin, Děmenťjev, Voronin, Balandin, Kuzněcov, Chruminičev (moji náměstci) – se tímto zavazujeme zvýšit denní výrobu nových bojových letadel v červnu 1941 o 50 kusů denně.“ „Můžete,“ říká Stalin, „podepsat takový dokument?“ „Napsal jste tam také jiná jména než moje,“ odpovídám, „a to je správné, u nás pracuje velký kolektiv. Dovolte mi věc uvážit a zítra přinést odpověď.“ „Dobře,“ řekl Stalin. Závazek jsme pak přijali a splnili. Stalin se denně zajímal o naši práci a ani jediná odchylka od grafikonu neušla jeho pozornosti“⁹⁶.

Stalin připravil smyčku a kapitáni leteckého průmyslu si tuto Stalinovu smyčku museli sami navléct na krk. Jakmile lidový komisař a jeho náměstci závazek podepsali, můžete si představit, že teď použijí svých diktátorských pravomocí vůči ředitelům leteckých továren. A ředitelé zase svých diktátorských pravomocí vůči vedoucím dílen a výroby. A ti zas.. A tak až po mistry v promaštěných pláštích. Ostatně přinejmenším jednoho z tohoto Stalinova seznamu, Vasilije Petroviče Balandina, náměstka lidového komisaře pro letecké motory, na začátku června 1941 zavřeli. Jak to v ruštině pěkně zní: vězeň Balandin (balanda = vězeňská šlichta). Jeho společníky zastřelili. Balandin měl štěstí, v červenci ho propustili. Letecký konstruktér Jakovlev popisuje jeho návrat: „Vasilij Petrovič Balandin, dohola ostříhaný a pohublý, už zaujal své místo v pracovně lidového komisariátu a pokračoval v práci, jako by se s ním nic nebylo stalo...“⁹⁷.

* * *

Ještě nám zbývá ujasnit si, kdy ty mobilizační závody začaly a čím mohly skončit.

Rozhodnutí byla pochopitelně přijímána na Stalinových dačách (soukromých sídlech). Ale tato tajná rozhodnutí pak byla oznamována, i když ne v plném rozsahu, anebo zastřeně. Přijatá rozhodnutí však byla realizována celou zemí a před očima celého světa. Bylo to jako v armádě. Vojín také neví, co a kdy rozhodlo velení, ale zákop musí vykopat on. A není vůbec důležité, kdo rozhodnutí učinil, rozkaz se dostane až k vojínovi a jeho vykonání bude zkontrolováno. A i když nevím, kdy a jaká rozhodnutí Stalin činil, jejich provedení bylo zjevné.

Rozhodnutí jako by nikdy ani nevycházela od Stalina, ale od delegátů stranického sjezdu, od Nejvyššího sovětu nebo od představitelů pracujícího lidu (výnos z 26. června 1940 byl přijat „na základě iniciativy odborů“). A konečně byli i vlastnoručně podpisované závazky: „My Šaruchin, Děmenťjev, Voronin, Balandin… Pravda, byly napsány Stalinovým rukopisem, ale podpisy byly vlastnoruční.

Mobilizaci průmyslu pro válečnou potřebu zvěstoval XVIII. sjezd strany. A nemyslete si, že na něm vystoupil Stalin a řekl, že se bude dělat 10–12 hodin. Vůbec ne. Stalin neměl taková slova rád. Styl Stalinových veřejných vystoupení byl jiný: „Žijeme lépe, soudruzi, žijeme radostněji“⁹⁸.

Na sjezdu však vystoupil jistý Vjačeslav Malyšev, kterého tehdy ještě nikdo neznal. Jeho řeč z 19. března 1939 je nutno číst. Je to klenot. Podle zvyklostí té doby Pravda neuváděla tituly řečníků sjezdu ani iniciály křestních jmen: „Řeč s. Malyševa“ a ani slovo navíc. Málokdo v sále věděl, jaký je to ptáček. A on to byl zkušený pracovník na počátku slibné kariéry. Sveřepý stalinský tygr. Šestatřicetiletý. Před rokem ho udělali ředitelem, před měsícem – lidovým komisařem těžkého strojírenství. Do roka se stane Molotovovým náměstkem a v květnu 1941 náměstkem Stalinovým. Stát se Stalinovým náměstkem nebylo jednoduché. Malyšev se jím stal jako osmatřicetiletý. A nejen to – ve funkci se udržel až do Stalinovy smrti a nadále zastával funkci náměstka předsedy sovětské vlády prakticky až do své smrti. Kromě funkce Stalinova náměstka bude Malyšev po celou válku zastávat úřad lidového komisaře pro tankový průmysl, získá vojenskou hodnost generálplukovníka a neoficiální tituly „nejvyššího velitele tankového průmyslu“, „Tankogardského knížete“ atd. Malyšev – to je Žukov sovětského průmyslu. Sovětské tanky ukončily válku v Berlíně. Malyševova zásluha na tom nebyla o nic menší než zásluhy Žukovovy. Když teď známe průběh vývoje Malyševovy kariéry za války i po ní, musíme si ještě jednou přečíst „Řeč s. Malyševa“ z 19. března 1939 a právě v této řeči bychom měli hledat klíč k otázce začátku předmobilizačního období v sovětském průmyslu. Malyšev říkal přesně to, co bylo třeba říkat na začátku roku 1939. On nejen říkal, ale také činil přesně to, co Stalin potřeboval. Jinak by se s. Malyšev nestal Stalinovým náměstkem.

A potom se jako zvěstovatelka budoucích výnosů objevila v Izvěstijích ze 24. srpna 1939 stať stále téhož Malyševa „O fluktuaci kádrů a o rezervách pracovních sil“. V Malyševově stati bylo už tehdy obsaženo všechno to, co za rok bude zvěčněno zlatým písmem Stalinových výnosů o zotročení pracovních sil, o „pracovních rezervách“ a o praktické přeměně průmyslu v jednotný mechanizmus pracující pro válečné potřeby. Je to podivuhodná shoda: 23. srpna 1939 byl podepsán pakt s Hitlerem a následující den se objevuje zvěstovatelská stať vyzývající národ, aby začal ostřit kopí. Jenže události se vyvíjely v opačném pořadí. Stať se objevila 24. srpna 1939, ale vysázena byla 23. srpna. A Malyšev ji psal ještě dříve, tj. před podepsáním paktu. Když si v Kremlu tiskli ruce s Ribbentropem a pili na Hitlerovo zdraví, drakonické výnosy z roku 1940 byly už připraveny. Nevylučuji, že jejich iniciátorem byl právě Malyšev a že za to byl vyzdvižen do funkce náměstka předsedy vlády pro odvětví průmyslu, čímž předběhl všechny svoje kolegy a soupeře. Nápad zastavit fluktuaci pracovních sil zavedením nevolnictví v továrnách a organizovat „pracovní rezervy“ byl už v srpnu 1939 předložen Stalinovi a zřejmě u něho našel podporu.

Malyšev už tehdy věděl, k čemu povede totální militarizace průmyslu. A nebyl sám. „Vývoj ekonomiky získává jednostranný vojenský charakter, který nemůže pokračovat do nekonečna. Buďto povede k válce, anebo v důsledku neproduktivních nákladů na vydržování vojenských sil a na jiné vojenské účely k hospodářskému bankrotu.“ To říká maršál Sovětského svazu V. D. Sokolovskij po válce⁹⁹.

Tuto prostou myšlenku chápali i před válkou. „Přechod téměř celého hospodářství země na válečnou výrobu znamená nutné omezení zásobování pro mírové potřeby obyvatelstva a úplnou stagnaci běžného průmyslu. Průmyslová odvětví, která nemají obranný význam, budou muset velmi rychle přerušit svou činnost a intenzivně se budou rozvíjet ta odvětví, která pracují pro obranu.“ To psal v roce 1929 vynikající vojenský teoretik V. K. Triandafilov¹⁰⁰.

A zde je názor generálplukovníka Borise Vannikova. Vannikov je stejný typ stalinského lidového komisaře jako Malyšev. Sám Stalin si udělil zlatou hvězdu Hrdiny socialistické práce s číslem 1. Boris Vannnikov tuto hvězdu získal v první desítce rytířů. Stalin zůstal při té jediné. Ale Vannikovovi dal po válce sám Stalin druhou zlatou hvězdu. A Vannikov se stal prvním dvojnásobným Hrdinou socialistické práce. Za zkonstruování jaderné nálože. A Vannikov se brzy stal jako první v zemi i trojnásobným Hrdinou socialistické práce. To za výrobu termojaderné nálože. Před válkou byl Vannikov lidovým komisařem pro výrobu munice. Jeho názor: „Žádný stát, i kdyby měl sebesilnější ekonomiku, nevydrží, pokud by jeho obranný průmysl ještě v mírové době přešel na režim doby válečné“¹⁰¹. Takže: co vůdcové věděli, to také činili. Jakmile začal přechod průmyslu na režim válečné doby, bylo jim jasné, že to povede k válce.

Mimochodem, samotný Vannikov byl zatčen na začátku června 1941. Byl mučen a určen k zastřelení. Z 15 odsouzenců na smrt bylo popraveno třináct, dva byli propuštěni. Motivy zatčení mizejí v temnotách. A není ani důležité, z čeho byli obviněni. Cožpak je nutno obviňovat člověka právě z toho, čím se provinil? Důležité je něco jiného: hromadná zatýkání v průmyslu, počínaje dělníkem, který přišel pozdě o 21 minut a konče lidovými komisaři, kteří nikam pozdě nepřišli a jejichž cílem bylo vytvořit ještě v dobách míru válečné poměry ve vlastním týlu. Když dohola ostříhaní a pohublí náměstci lidových komisařů i sami lidoví komisaři se z kobek, ve kterých podstoupili mučení, najednou znovu vraceli do svých ministerských křesel, všichni najednou začínali chápat, že je třeba lépe pracovat: soudruh Stalin potřebuje mnoho zbraní.

O STALINSKÉM ZVĚSTOVATELI BOUŘÍ

Nevzdáš se? Tak zdechni,... s tebou!

Nám bude milejší ráj v boji dobytý.

Děmjan Bědnyj

Jednou jsem měl příležitost pozorovat, jak sovětští olympionici hrají volejbal. Nádherná podívaná! Urostlí hoši, silné a pružné svalstvo, tvrdé údery a neuvěřitelná schopnost objevit slabinu – stačilo, aby soupeři (také zarputilí) na zlomek vteřiny oslabili obranu na kousíčku hřiště a právě do toho místa se řítí míč s drtivou silou, kterou není možné odrazit. A nejen že naši útočili, ale také se snažili soupeře klamat: střílejí jakoby na jednu stranu, ale míč letí na druhou. A také soupeř měl vypracované množství triků na oklamání, ale na naše nevyzrál. Postřeh sovětských olympioniků byl přímo nadlidský. Neřekl bych, že to byly reakce jako u vlka nebo u tygra, ne, to bylo něco za hranicemi možností. A obzvláště v tom vynikal Jurij Česnokov. To, co předváděl na hřišti, bylo nepochopitelné. Soupeř se rozpřahá strašnou silou, natahuje se jako ocelové pero a je jasné, že míří do pravého zadního rohu a celé sovětské mužstvo se tam vrhá, jediný Česnokov se vrhá… do levého předního rohu. Ve zlomku vteřiny následuje úder – a přímo tam, kam už přiskočil Česnokov. Všechno to proběhlo současně, ale já jsem se nějak nemohl zbavit pocitu, že nejdřív skočil Česnokov kam bylo třeba, a teprve pak tam soupeř vystřelil míč. Vypadalo to, že Česnokov předvídal ty nejnevypočitatelnější rány a proto je odrážel.

Po zápase jsem se zeptal Česnokovových obdivovatelů, jestli je to pravda, že on ví dopředu, kam poletí rána. No určitě, zněla odpověď. A jak to může vědět? Má intuici – říkali jedni, je to génius – odpovídali druzí, čte soupeřovy myšlenky usoudili třetí. Bylo jasné, že Česnokov je obdařen mimořádnou fyzickou silou a vytrvalostí, bylo zřejmé, že je schopen soustředit vůli v krátkém okamžiku, kdy odráží úder, a okamžitě ji zase uvolnit, a tím si udržuje energii a schopnost znovu a znovu s neuvěřitelnou přesností vkládat veškerou svou sílu do úderu. Ale bylo tu ještě cosi tajemného.

Olympijský vítěz Jurij Česnokov po ukončení své sportovní kariéry odhalil své tajemství. On skutečně četl soupeřovy myšlenky. Všichni kolem byli v tomto směru negramotní, neuměli číst ve tvářích, ale on to uměl. Soupeř si mohl vymýšlet sebelepší finty, ale v tom nejposlednějším okamžiku před úderem se Česnokovův nos otáčel přesně tam, kam bude směřovat rána. Česnokov to zaznamenal a pak dokonce zjistil, že to funguje bez výjimek. A tak nosem vždycky ucítil záměry svých amerických, čínských, japonských a ještě kdovíjakých soupeřů. A ve zlomku vteřiny před vystřelením míče se vrhal tam, kam bylo třeba. A nade všemi vítězil.

Každé kouzlo je prosté. Když známe jeho tajemství.

Tajemství Česnokova mi připomnělo příběh letce Golovanova…

V únoru 1941 byl letec civilního letectva Alexandr Golovanov povolán z jakéhosi důvodu do Rudé armády, získal první vojenskou hodnost jako podplukovník a první funkci jako velitel 212. pluku zvláštního určení pro dálkové bombardování. Sovětské dálkové bombardovací letectvo zahrnovalo:

5 leteckých sborů, každý o dvou divizích;

3 samostatné letecké divize, které do sborů nepatřily;

1 samostatný letecký pluk, který nebyl součástí ani divizí, ani sborů.

A právě do čela tohoto pluku byl v únoru 1941 postaven Golovanov. Vlastně žádný pluk ještě nebyl, teprve ho museli zformovat. Tento úkol Golovanov zvládl: letadla mu dali, dali mu i letce, inženýry a techniky, dali mu i letiště ve Smolenské oblasti. Golovanov pluk zformoval a stal se jeho prvním velitelem. Podplukovník Golovanov neměl nad sebou ani velitele divize, ani velitele sboru, byl podřízen přímo veliteli DBA (daĺnebombardirovočnoj aviacii – dálkového bombardovacího letectva). Teoreticky. V praxi byl Golovanovův pluk podřízen Stalinovi.

V červnu 1941 zahájil 212. pluk zvláštního určení pro dálkové bombardování bojovou činnost. Golovanovův pluk, stejně jako veškeré dálkové letectvo, nebyl využíván přímo podle svého určení. Dálkové bombardéry byly určeny pro noční nálety na vzdálené cíle – na města, továrny, mosty a železniční stanice. Jenže zde byly používány ve dne a na pohyblivé cíle v přední linii. Dálkové bombardéry bombardují z velké výšky cíle, do kterých není možné se netrefit. Jenomže teď dostávaly nesplnitelné úkoly, pro které nebyly určeny: bombardovat protivníkovy tankové kolony. Z velké výšky není možné pohyblivý tank zasáhnout, na střemhlavý let nebyly bombardéry konstruovány a tak nezbývalo, než sestoupit níž… K této činnosti jsou určena bitevní letadla, „blízké“ a střemhlavé bombardéry a to pouze pod ochranou stíhaček. Bitevní letadla a „blízké“ a střemhlavé bombardéry však vzaly za své na pohraničních letištích v prvních dnech války a zároveň s nimi vzaly za své i stíhačky. A tak teď dálkové bombardéry konají cizí práci, pro kterou nebyly sestrojeny a kterou nedovedou, a to ještě bez ochrany stíhaček a v podmínkách, kdy protivník plně ovládá vzdušný prostor. Všechny pluky, divize a sbory dálkových bombardérů utrpěly nepřiměřené a nezasloužené ztráty. Ztráty neminuly ani 212. pluk. Golovanovův pluk se přesto od ostatních odlišoval.

Podplukovníkem Golovanov zůstal necelý půlrok. V srpnu 1941 se plukovník Golovanov stává velitelem 81. letecké divize zvláštního určení pro dálkové bombardování. Tato divize byla podřízena přímo Hlavnímu stanu vrchního velení¹⁰². Zkrátka a dobře, Golovanov je znovu podřízen osobně Stalinovi.

81. divize pod Golovanovovým velením a za jeho osobní účasti bombardovala v roce 1941 Berlín, Královec, Gdaňsk i Ploješť. Je ovšem pochopitelné, že využití letectva pro dálkové bombardování k jiným účelům a ztráty utrpěné v důsledku toho na začátku války rapidně snížily sílu dálkového letectva. Přesto se však Golovanovova divize vyznamenala a dalo se očekávat Golovanovovo jmenování velitelem leteckého sboru. To se však nestalo. Tento stupeň Golovanova minul. A nestal se ani zástupcem velitele dálkového bombardovacího letectva, ale rovnou jeho velitelem. V únoru 1942 bylo dálkové bombardovací letectvo přeměněno na letectvo pro dálkové operace a jeho velitelem byl jmenován generálmajor letectva Alexandr Golovanov. Jeho další hodnosti – generálporučík letectva, generálplukovník letectva, maršál letectva – následovaly plynule za sebou. V srpnu 1944 získává Golovanov titul hlavní maršál letectva. Ve stejném měsíci dosáhl hlavní maršál věku 40 let. Letectvo pro dálkové operace se pod Golovanovovým velením zúčastňovalo všech nejdůležitějších operací Rudé armády.

V roce 1953 bezprostředně po Stalinově smrti je Golovanov odvolán ze všech funkcí a dán do zálohy

V Sovětském svazu maršálové a dokonce ani generálové do zálohy dáváni nebyli. Jejich hodnosti byly doživotní a oni si je až do smrti ponechávali, i když už v armádě nevykonávali žádné funkce a neměli žádné povinnosti. Golovanov je krajní a možná i jediná výjimka z tohoto pravidla. V nemilosti byl i Žukov, Vasilevskij, Koněv, Rokossovskij, ale nikoho z nich nejmenovali maršálem v záloze, dál zůstávali maršály. V nemilosti byli i N. G. Kuzněcov, ale ten byl z admirála loďstva Sovětského svazu degradován na viceadmirála a viceadmirála je možné dát do zálohy (Posmrtně byl N. G. Kuzněcovovi navrácen titul admirála loďstva Sovětského svazu.) Pro degradování Golovanova nebyly nalezeny zjevné důvody a proto ho jmenovali hlavním maršálem v záloze. Golovanovova kariéra nebyla Stalinovou smrtí přervána náhodně. Golovanov byl Stalinovi velmi blízký. Abychom pochopili jeho osud, nemůže vyjít od roku 1941, ale od začátku.

* * *

Alexandr Golovanov se narodil v roce 1903. Od 14 let byl v Rudé armádě na frontě. Sloužil ve vojenské rozvědce a potom v orgánech GPU (státní politické správy) NKVD. Nebyl to však obyčejný čekista. Byla to vtělená vůle a energie. Službě věnuje víc času než kdokoli z jeho kolegů, a navíc se ještě stává sportovním jezdcem, motocyklovým závodníkem a letcem. Je však třeba zdůraznit, že ne ledajakým, ale prvotřídním jezdcem a motocyklovým závodníkem s výsledky, které ho opravňují vystupovat na všesvazových soutěžích. Stává se letcem, kterému svěřovali drahocenné životy vůdců. Tento jeho portrét nemá daleko k portrétům supermanů v akčních filmech, ale právě takový on byl. Golovanov dosahoval těch nejlepších výsledků ve všem, do čeho se pustil.

Kdysi kdesi na své pouti potkal čekista Golovanov Josifa Stalina. A jejich cesty se už nikdy nerozdělily. Golovanov se brzy dostává mezi hrstku lidí zvenčí neviditelných, ale Stalinovi velmi blízkých, vykonavatelů temných úkolů. Golovanov jako tělesná stráž. Golovanov jako osobní vyšetřovatel. Golovanov jako osobní pilot Stalinův. Sám Stalin v té době letadlem nelétal, ale osobního pilota měl. A jako zvláštní poctu, jako kdyby daroval svůj kožich sundaný z ramenou, odměňoval stranické velmože cestou v letadle: poletíš s mým osobním pilotem!

Takové lety ostatně mohly být výrazem nejen úcty a vděčnosti, ale také pravého opaku. Golovanov létal ve stříbřitém letadle s výrazným nadpisem „Stalinská cesta“. Maketa právě tohoto letadla stála na Stalinově stole. Na křídlech „Stalinské cesty“ často létala smrt. V letech velkých čistek padaly hlavy a uprazdňovaly se funkce. Likvidace komunistů první kategorie znamenala povýšení pro komunisty druhé kategorie. A stávalo se, že Stalin posílal na znamení zvláštní přízně „Stalinskou cestu“ do vzdálené provincie pro stranického vůdce, který byl málokomu známý: vás čekají v Moskvě a stanete se velikým. Stával se i opak: čekají vás v Moskvě a stanete se… Pasažér letí v golovanovském letadle, živí ho, napájejí kavkazskými víny… A v Moskvě ho opravdu očekávají… v cele smrti. Jsou zprávy, které se dosud nepodařilo potvrdit, že maršál Sovětského svazu V. Bljucher letěl do Moskvy v roce 1938 „Stalinskou cestou“. Potom už Bljucher nikdy neletěl: brzo ho dopravili do mučírny. Při mučení zahynul. Alexandr Golovanov byl v letech teroru něco jako stalinský zvěstovatel bouří: Bouře! Brzo se přižene bouře! A také by bylo možné nazvat Golovanova špičkou Stalinova nosu: Kam se obrátí, tam udeří Stalinův hněv

* * *

A potom čistky skončily a začala nová etapa našich dějin: předmobilizační období, tajná mobilizace, válečné konflikty. Dosud se mi nepodařilo zjistit jméno letce, který dopravil Žukova na Chalchin-Gol. Nevím, jestli to byl sám Golovanov či někdo jiný. Ale je spolehlivě známo, že se Golovanov objevil na Chalchin-Golu prakticky současně se Žukovem, a snad o něco dřív. To znamenalo, že Stalin osobně sleduje vývoj událostí. Až do konce bojů byl Golovanov v Mongolsku. Už se nepodaří zjistit, jestli Žukov chápal symboličnost Golovanovovy přítomnosti, není však žádné pochybnosti o tom, že by v případě neúspěchu přivezli Žukova do Moskvy „Stalinskou cestou“.

Přítomnost Alexandra Golovanova na Chalchin-Golu se neomezovala jen na skrytou kontrolu Žukova. Golovanov mnoho létal. O jeho činnosti se mluví málo: plnil zvláštní rozkazy… Když jsem se probíral dějinami letectva zvláštního určení, (Specnaz), našel jsem nejasné zmínky o činech sovětských diverzních skupin v týlu japonských vojsk. Výsadek diverzních skupin Specnazu prováděla letadla Zvláštní letecké skupiny, do které patřil i Golovanov. Jeho povinnosti se podstatě nezměnily – dělá špinavou práci; kde se objeví tento stalinský zvěstovatel bouří, znamená to teror. Po Mongolsku přišlo Finsko. Tam Golovanov dostal Leninův řád. A zase jsou podrobnosti zahaleny tajemstvím. Vždyť je to podivné: Golovanov není voják, k armádě nepřísluší a vojenskou uniformu nenosí. Co že to dělá na vojně? Co to tedy v armádě dělá?

* * *

Potom se náhle v roce 1941 Golovanov octne v armádě. Je třeba zdůraznit, že se do armády dostal na vlastní žádost. Uchoval se a byl uveřejněn Golovanovův dopis Stalinovi. Po tomto dopise ho povolávají na vojnu, dávají mu vojenskou hodnost a jmenují ho velitelem leteckého pluku zvláštního určení.

Golovanov byl stále po boku Stalina, Golovanov mnoho věděl, Golovanov se stýkal s vrchními veliteli Rudé armády a měl představu o tom, co se zamýšlí. Golovanov mnoho létal, mnoho viděl, chápal, že se schyluje k velké válce, a proto se do ní přihlásil jako dobrovolník. Bylo to v jeho duchu.

Kdyby se velká válka neplánovala, Golovanov by zustal u Stalina.

Kdyby se zamýšlel běžný konflikt na způsob zimní války ve Finsku, zůstal by Golovanov civilním letcem a zúčastnil by se konfliktu, aniž by zaměnil uniformu civilního letectva za vojenskou.

Kdyby se připravovala velká obranná válka, Golovanov by se zmocnil stíhačky. Ten člověk měl ve své moci všechno – od arabského koně-mimochodníka po libovolný typ letadla. V obranné válce by se ctižádostivý Golovanov mohl stát jako prvý trojnásobným Hrdinou Sovětského svazu. To odpovídalo jeho povaze, jeho talentu.

Kdyby se připravovala válka na rok 1942, Golovanov by nežádal přijetí do armády na počátku roku 1941. Výbušná energie tohoto člověka by si našla jiné využití, jiný hlavní úkol pro nejbližší dobu. Ale válka se plánovala na rok 1941, velká válka, v níž se stíhacímu letectvu přisuzovala jen druhořadá úloha. Do módy se dostával bombardér. A právě o vstup do bombardovacího letectva požádal Golovanov. Neměl ovšem na mysli obyčejný bombardér, ale takový, který by bylo možné využít k plnění speciálních úkolů. Golovanov si sám vybral pole působnosti v blížící se válce a jeho úmyslu odpovídal název 212. bombardovacího leteckého pluku zvláštního určení pro dálkové bombardování.

* * *

Zde je ovšem záhodno vyslovit pochybnosti: Golovanov nemohl znát Stalinovy plány nemohl vědět, že Stalin připravuje válku. Golovanov jen mohl předpokládat, že se chystá k válce a přihlásit se jako dobrovolník. Mohl se zmýlit: snad Stalin žádnou válkou neplánoval.

Dobrá, vyslovme s tím souhlas.

Připusťme, že Golovanov nebyl do Stalinových plánů zasvěcen.

Připusťme, že Golovanov vyslovil před Stalinem jen domněnku: zdá se mně, že se blíží válka; není na čase, soudruhu Staline, abych oblékl vojenskou uniformu? Nechť je Golovanovův dopis Stalinovi jen projevem toho, co Golovanov předpokládal. Ale byl to správný předpoklad! Kdyby byly Golovanovovy předtuchy o velké osvobozovací válce nesprávné, Stalin by mu odpověděl: ne, Golovanove, já žádnou osvobozovací válku neplánuji, potřebuji tě zatím na jiné věci. Ale Stalin to neřekl, nýbrž řekl něco opačného. Schválil horlivost svého zvěstovatele bouří: chápeš, Golovanove, správně situaci, dozrávají velké děje, je na čase, abys i ty oblékl uniformu; jsi chlapík, že nečekáš na rozkazy a sám chápeš, kdy máš požádat o vstup do armády.

Golovanov nemusel znát Stalinovy úmysly a časové plány a mohl se jen něčeho domýšlet, ale Stalin všechno dobře znal! A je-li Golovanovův dopis jen projevem tušení, Stalin toto tušení potvrdil.

Ještě jedna věc. Stalin mohl Golovanovovi říct: obávám se, že nás Hitler napadne; seber, Golovanove (jsi člověk rozhodný a houževnatý), naše nejlepší piloty-stihače a připrav z nich nějakou údernou skupinu, složenou ze samých es, takovou skupinu, aby z boje ani jeden Němec nevyvázl životem, abychom mohli v prostoru, který bych kdekoli sám zvolil, udržet alespoň místní převahu ve vzduchu. Ať si mají Němci na celé frontě převahu, ale na rozhodujícím úseku jim ji nedovolíme.. Ale taková slova Stalin neadresoval ani Golovanovovi, ani nikomu jinému. Z iniciativy Golovanovovy a podle rozkazu Stalinova byl vytvořen vzorný pluk z nejlepších letců, aby plnil zvláštní úkoly v hloubi území protivníka, jak si to přál osobně Stalin, ale podobný vzorný pluk na obranu rodného nebe nevytvořili a ani se o tom nezmínili. Pokus vybudovat vzorný stíhací letecký pluk na obranu rodného nebe byl učiněn teprve po 22. červnu 1941 (401. stíhací letecký pluk zvláštního určení). Bylo však už pozdě. Porovnejme fakta.

* * *

Skupina letišť a zakázaná pásma v oblasti Smolenska byly od předválečných dob tradičním místem pro přípravu nejlepších diverzních oddílů speciálního určení.

Zotavovny NKVD v okolí stanice Gnězdovo ve Smolenské oblasti se od roku 1939 využívaly jako letní tábory pro přípravu mladých kádrů Kominterny.

V oblasti Smolenska je od února 1941 umístěn 212. letecký pluk zvlastního určení, který je schopen nejen bombardovat zvlášť důležité objekty na Stalinův osobní rozkaz, ale i vysazovat diverzní skupiny speciálního určení do týlu protivníkova.

Od února 1941 se v obvodu stanice Gnězdovo budovalo velitelské stanoviště strategického významu, velitelské stanoviště pro Stalina. Mimochodem, Gnězdovo je tatáž stanice Gnězdovo, kde z vagonů vykládali polské důstojníky. Katyň je vedle.

Nevím, jak spolu spojit tato fakta. Velitelské stanoviště Stalinovo, z něhož hodlal řídit „osvobození“ Evropy, diverzní oddíly k likvidaci vůdčích pracovníků sousedních zemí a letadla k vysazování záškodníku za hranice, škola mladých komunistických vůdců, kterým měl být svěřen úkol řídit stalinskou Evropu, a místo likvidace elity už „osvobozených“ zemí – všechno pohromadě. Proč? Je to náhodná shoda, či ďábelská logika? Neumím to vysvětlit. Já jen ukazuji na klubko záhad a je na historicích, aby hledali rozluštění. Ale o jednom jsem přesvědčen: v únoru 1941 ještě nebylo všelijakých „upozornění“ ze strany Churchilla, Sorgeho, Roosevelta a jiných, ale špička Stalinova nosu se už obrátila proti Německu.

A KAM JEL CHMELNICKIJ?

Dějiny války a míru je možné a nutné studovat nejen z dokumentů, ale i z lidských osudů.

„Krasnaja zvezda“ 1. června 1990

K životopisu hlavního maršála letectva Golovanova Ize připojit životopis generálporučíka Rafaila Chmelnického (1898–1964). Oficiální biografie Chmelnického je uveřejněna v rubrice „Hrdinové občanské války“. Zde jsou hlavni momenty: byl agitátorem v Charkově, potom tajemníkem člena Revoluční vojenské rady První jízdní armády, účastnil se potlačení kronštadtské vzpoury, občanskou válku ukončil se dvěma Řády Rudého praporu. V těch letech to byl nejvyšší a vlastně jediný řád. Listujeme-li v memoárech účastníků občanské války nacházíme v té době příkazy k vyznamenání: „vyznamenat rudými revolučními kalhotami (šarovarami)“ nebo „vyznamenat hřebcem-ryzákem“, kdežto řády, jak o tom podává svědectví maršál S. M. Buďonnyj, udělovali „hrdinům mezi hrdiny“. Stalin např. měl za občanskou válku jediný řád. Ti, kdo dostali dva řády, byli zapsáni do análů událostí. Chmelnickij byl mezi nimi. Po občanské válce se Chmelnickij stává pověřencem (tj. vykonavatelem pověření mimořádné důležitosti) u velitele Severokavkazského vojenského okruhu. Potom přichází na řadu práce ve štábu Moskevského vojenského okruhu. Následuje vojenská akademie a hodnosti: velitel pluku v 1. moskevské proletářské pěší divizi, pověřenec lidového komisaře pro vojenské a námořní záležitosti, návrat do velitelských funkcí, a to do téže hodnosti velitele pluku v l. moskevské proletářské divizi, pak zástupce velitele této divize, za krátkou dobu velitel této nejlepší divize Rudé armády. Potom se stává pověřencem Lidového komisariátu obrany SSSR. V r. 1940 byly v Rudé armádě zavedeny generálské hodnosti. Rafail Chmelnickij dostává hodnost generálporučíka, což znamenalo v té době tři hvězdičky Na jaře 1941 je generálporučík Chmelnickij jmenován velitelem 34. pěšího sboru, nejsilnějšího ze všech pěších sborů Rudé armády. Za války byl ve službách vojenské rady Leningradského a Severozápadního frontu. Od r. 1942 byl náčelníkem řídícího orgánu zásobování v ústředním štábu partyzánského hnutí. Pak následuje hodnost generála pro zvláštní úkoly při náměstkovi Lidového komisariátu obrany a na samém konci války byl generálporučík Rafail Chmelnickij náčelníkem výstavy vzorků ukořistěných zbraní. Ve druhé světové válce se Chmelnickij nijak nevyznamenal – vstoupil do ní jako generálporučík a ukončil ji v téže hodnosti.

Životopis je sestaven tak, že když ho pročteme, zívneme a obrátíme stránku: generál, hrdina, nic víc. A já mám ještě odvěkou nenávist k adjutantům a pověřencům. Generálporučík Chmelnickij se stále po dobu své služby jako v začarovaném kruhu vracel do hodnosti důstojníka (pak generála) pro plnění úkolů mimořádné důležitosti. Tato stálost mě nějak znepokojovala. A navíc: důstojnická kariéra mi připadala nepřirozená. První velitelskou hodností byl velitel pluku: nevelel ani družstvu, ani rotě, ani praporu, hned převzal pluk. A to ne obyčejný pluk. l. moskevská proletářská pěší divize – to je dvorní parádní divize hlavního města: zahraniční hosté, přehlídky, oslavy předvádění se. Služba ve dvorních divizích byla zvláštní. Pro důstojníka je velikou ctí se tam dostat, po celý život potom září v hodnoceních číslo té slavné divize. Slouží se tam lehce i těžce. Na jedné straně jsou lidé dobře vybraní, v divizi nejsou hubení, neduživí vojáčci, kteří nerozumějí ruštině, divize nemá staré opotřebované zbraně, nemá problémy se zásobováním a ubytováním vojska. Na druhé straně chybí skutečná bojová příprava. Místo ní předvádění nebo příprava na další předvádění, „balet“, jak se o tom vyjadřují v Rudé armádě. Chmelnickij byl z patera jmenování do velitelských funkcí čtyřikrát ustanoven velitelem dvorní „baletní“ divize hlavního města. A dlouho si ve funkcích nepobyl. Hodnost zastával několik týdnů a potom se na dlouhá léta vracel do hodností adjutanta, tajemníka, pověřence… životopis Chmelnického mě dlouho znepokojoval a já jsem nemohl pochopit, čírn mě vzrušuje. A potom přišlo osvícení: vždyť je to odlesk životopisu Vorošilova!

* * *

Podívejme se nyní na životopis Chmelnického na pozadí kariéry maršála Sovětského Svazu K. J. Vorošilova.

Nuže, člen válečné rady První jízdní armády Klement Vorošilov potkává kdesi v občanské válce bezvýznamného stranického agitátora a dělá ho svým tajemníkem. Tajemník se usadil. Navždy. Nebudeme se pouštět do dohadů, jak tajemník Chmelnickij bojoval, ale první řád dostal po porážce sovětských vojsk v Polsku. V době občanské války došlo ke třem hromadným vyznamenáváním, kdy se řádů rozdávaly koše. Poprvé se tak stalo v Polsku. Bylo třeba smazat hanbu porážky hrdinskými činy. Vojskům, která utíkala z fronty, dávali řádů, co hrdlo ráčilo. A zde se z rozkazu Revoluční vojenské rady První jízdní armády dostává Chmelnickij do seznamu vyznamenaných, a tím mezi hrdiny. Ne za to, že pěkně psal na psacím stroji, ne za to, že hrdinně ořezával tužky, nikoli, dostal to za jiné zásluhy. Podle tehdejších ustanovení měly být v rozkaze podrobně vyloženy okolnosti hrdinského činu, ale v daném případě vyloženy nebyly. Místo podrobného popisu tam stálo: „za významné činy v bojích tajemníkovi člena Revoluční vojenské rady“. Hrdinové by se neměli podezírat, ale nebyl to sám tajemník, kdo na sebe napsal návrh? Rozkaz o vyznamenání Chmelnického Vorošilov podepsal dvakrát: v r. 1919 (ještě před hanebnou porážkou v Polsku) a v r. 1920. Aby byl řád udělen, to se podařilo až napodruhé. Ale Moskva rozhodnutí nepotvrdila. Po tří roky nosil Chmelnickij svůj první řád jaksi pololegálně: Vorošilov ho vyznamenal, Moskva nepotvrdila. Rozhodnutí bylo stvrzeno až 16. října 1923.

Druhé hromadné rozdávání řádů se konalo až po potlačení kronštadtské vzpoury. Na potlačení poslali své věrné. Kronštadtská hanebnost byla označena jako bojová operace a za zásluhy v trestné výpravě obdarovávali jako za zásluhy bojové. A znova se sypaly řády. Při surovém trestání byl také Vorošilov s tajemníkem. Vorošilovovi udělili druhý řád. Tajemníkovi také druhý. Znovu není uveden popis hrdinských činů, letmo je řečeno: „dodával nadšení vojákům“. Tak se stal Chmelnickij dvojnásobným hrdinou. Zachovala se i fotografie: Lenin s účastníky potlačovací akce. Napravo od Lenina je člověk s nařvanou hubou se dvěma bojovými řády. To je právě revoluční hrdina Rafail Chmelnickij. A za Leninem stojí Vorošilov.

A ještě jednou došlo k hromadnému rozdávání řádů – při likvidaci mužiků v Tambovské gubernii. Tam se náš hrdina neobjevil, jinak by dostal třetí řád.

Po občanské válce jmenují Vorošilova velitelem Severokavkazského vojenského okruhu. Chmelnickij je u něho – plní zvlášť důležité úkoly. Mně se v životě podařilo vidět všelijaké adjutanty a pověřence. Ano, někdy plní úkoly zvláštní důležitosti. Ale obecně vykonávají lokajskou práci. Sám Vorošilov byl lokaj a nové lokaje plodil kolem sebe. Bylo třeba být rozeným lokajem, aby se člověk u Vorošilova udržel. Chmelnickij se udržel. V něm však bylo ještě něco kromě lokajství: Chmelnickij měl přezdívku Ruda a neostýchal se užívat ji. Kdyby byl přešel do revoluce z komunístického podzemního hnutí, bylo by možné přezdívku ohodnotit jako stranický pseudonym, něco na způsob „Soudruh Jevlampij“. Ale Rudova předrevoluční stranická činnost se nezkoumala. Zřetelně argotické názvuky v přezdívce Chmelnického netrápily ani Vorošilova, ani samého Stalina. Vorošilov byl tulák s přezdívkou Voloďka a Stalinův pseudonym ve zločineckém prostředí Koba se vnímá jako příbuzný pseudonymu Chmelnického. Koba a Ruda.

Takže Ruda byl zcela mezi svými.

V roce 1924 Stalin přesouvá Vorošilova do Moskvy a jmenuje ho velitelem Moskevského vojenského okruhu. Lehce si můžeme domyslet, jak se změníl osud Chmelnického. Správně – ve štábu Moskevského vojenského okruhu mu našli místo. Na nedlouhou dobu odchází Chmelnickij do akademie – diplom je důležitý – a pak se vrací do téže funkce – jako pobočník Vorošilův. Potom Ruda dostává pluk v Moskevské proletářské pěší divizi. A všem je jasné: hle, přišel nový velitel pluku, přišel proto, aby se dobře zapsal, aby si odsloužil jeden stupeň v kariéře, aby se v posudku na něho objevil zápis „velitel pluku“. Kolik týdnů velel, to nikoho nezajímá. Hlavně, že je v posudku zaznamenáno: „velel“. Kdyby to bylo potřebné pro posudek, Vorošilov mohl jmenovat svého lokaje velitelem čehokoli, třeba křižníku. A dokonce by se nebál dát Chmelnickému ne obyčejný křižník, ale nejlepší ze všech křižníků. Chmelnickij by se nemusel objevovat na kapítánském můstku a nemusel by dávat rozkazy. Ostatně bylo by lépe, kdyby se tam neobjevoval: pomocníci, kteří by pochopili, jaký ptáček se dostal na loď, by se bez něho obešli – jen aby nepřekážel v práci. Tak tomu bylo i v pluku: všem bylo jasné, že když si nějakou dobu „zavelí“, vrátí se Chmelnickij mezi své.

Já jsem ten systém viděl v plném rozkvětu, v době Brežněvově, když jsem pracoval v Ženevě. Z Moskvy příjíždí diplomatická delegace. V delegaci je několik pracantů-diplomatů. A mezi nimi synáčkové členů Politbyra. Takédiplomati. Prací tyto synáčky nezatěžovali: jen aby nepřekáželi. Ostatně sami synáčkové k nějaké činnosti netíhli. Posudky jim pak diplomaté psali lichotné a sovětská velvyslankyně Zoja Vasiljevna Mironovová je podpisovala: iniciativní, všestranně připravení atd. Nakoukneš-li pak do služebního spisu takového „diplomata“ a klobouk dolů! – prošel Paříž, Washington, New York, Vídeň, Ženevu, a to ještě při jaké práci! Tu doprovázel Brežněva, tam zase Gromyka, a kdoví koho ještě. Jedním slovem: perspektivní, nadějný, zkušenostmi vyzrálý, je čas ho povýšit.

Za Brežněva to kvetlo bujným květem. Ale tehdy, ve 20.–30. letech, systém teprve do květu nasazoval. Už tehdy se však zřetelně rýsovaly způsoby kariéristického protlačování: Chmelnickij se dostával ve vojsku do velitelských funkcí, aniž musel opustit svůj moskevský byt a aniž se vzdaloval od vládních vil. K pluku se vrátil ještě jednou, zapsalo se mu to, pak byl nějakou dobu zástupcem velitele divize a velitelem. V r. 1940 byly zavedeny generálské hodnosti, a Chmelnickij se stal generálporučíkem. Bylo to sice příliš na bývalého velitele divize, ale co, přežil to. Na to, že byl jen pobočníkem, to také bylo příliš. V té době se v Rudé armádě hodnostmi nemrhalo. V divizích byli plukovníci a generálmajoři. Také velitelé sborů byli generálmajoři. Stávalo se, že i v čele sborů byli plukovníci. Příklady: I. I. Fedjuninskij, K. N. Smirnov, V. A. Sudec, N. S. Skripko. Generálporučík – to je buď velitel vojenského okruhu, nebo velitel armády, a to ne vždy: někteří velitelé armád byli tehdy generálmajoři, např. M. I. Potapov. Jak je vidět, Vorošilov generálských hvězdiček pro svého lokaje nelitoval. Tak se Hrdina občanské války stal vojevůdcem.

* * *

Protože jsem se zajímal o osobnost Chmelnického, prolistoval jsem znovu paměti sovětských generálů, admirálů, maršálů a podivil jsem se, že jsem si Chmelnického nevšiml už dříve. Vždyť on je přítomen ve vzpomínkách mnohých autorů. Vyprávění o přijetí u Vorošilova každý začíná popisem přijímací místnosti, ve které sedí Chmelnickij.

Generálmajor P. G. Grigorenko vzpomíná, jak před válkou požádal o osobní setkání s lidovým komisařem obrany. „A v jaké záležitosti?“ zajímá se Chmelnickij, a sám pak rozhoduje: není důvod takovou otázkou znepokojovat Vorošilova, spokojte se s Tuchačevským.

Hlavní maršál dělostřelectva N. N. Voronin vzpomíná, jak v r. 1936 Mussolini posílal italské fašisty na dobytí Habeše. Mussolini uspořádal velkolepou ceremonii na rozloučenou s odcházejícími vojáky. Na ceremonii byly zahraniční vojenské delegace. Nejreprezentativnější, což je pochopitelné, nebyla delegace fašistického Německa, ale Sovětského svazu. Voronov to zvlášť zdůrazňuje. V delegaci byl kromě samého Voronova, Gorodovikova a Lopatina i náš hrdina Chmelnickij¹⁰³. Už tehdy jsme si s fašisty rozdělili akce: bojujte v Habeši, za několik let tam přijdeme my a zavedeme takovou sociální spravedlnost, že se svět zachvěje, až uvidí děti-kostlivce. Naše sociální přeměny budou stát Afriku více žalu než fašistická agrese…

Ale vraťme se k našemu hrdinovi. Admirál loďstva Sovětského svazu N. G. Kuzněcov vzpomíná, jak ho před válkou poslali do Španělska. Všechno začíná setkáním s Chmelnickým… Kuzněcov se vrací ze Španělska, a opět nejprve ke Chmelnickému. Uplyne nemnoho času a Kuzněcova jmenují zástupcem velitele Tichooceánského loďstva – a opět setkání s Chmelnickým. Kuzněcov byl přítelem Chmelnického: „...Mne protlačil Ruda, jak jsme v našem prostředí nazývali Chmelnického“¹⁰⁴. Ne, ne, neprotlačil ho do nějaké hodnosti, protlačil ho k setkání s Vorošilovem. V každém případě s Rudou bylo třeba být v dobrých vztazích; on každého neprotlačil k setkání…

Maršál Sovětského svazu K. A. Mereckov rovněž vzpomíná, jak se vrátil ze Španělska – nejdřív návštěva u Chmelnického. Chmelnickij zve Mereckova, aby postoupil do velkého sálu; zde shromažďují všechny, kdo se právě namanul: byla to důležitá akce – odsoudit nepřátele lidu, Tuchačevského a spol.¹⁰⁵. Mereckov nesděluje, jak se on osobně zachoval, ale po této poradě ho to vyneslo rychle nahoru. Brzy zaujal místo náčelníka generálního štábu a náměstka Lidového komisariátu obrany, obě funkce, které dříve vykonával Tuchačevskij… Bylo velmi důležité projevovat oddanost nejen v přítomnosti Stalinově nebo Vorošilově, ale i v přítomnosti jejich tajemníků – adjutantů – pověřenců. Nuže, Žukov letí na Chalchin-Gol. Setkání s Vorošilovem, ale napřed – s Chmelnickým. Byl to důležitý člověk...

* * *

Potom zaútočil Hitler, ale ve válce generálporučík Chmelnickij krev neprolil a život neriskoval. V počátečním období války byl zoufalý nedostatek generálů. Západnímu frontu (jsou to čtyři armády) velí generálporučík A. I. Jeremenko, Severozápadnímu (tři armády) generálmajor (!) P. P. Soběnnikov. A generálporučík Chmelnickij sedí doma k dispozici veliteli Leningradského frontu. To znamená, že neodpovídá za nic. Ale proč v Leningradě? Přece proto, že tam poslali Vorošilova a Chmelnického, kterého Vorošilov táhne s sebou. Jmenovat Chmelnického pověřencem Lidového komisariátu obrany bylo možné, ale jmenovat ho pobočníkem velitele frontu nebylo vhodné: generálporučík jako poslíček u velitele frontu, zatímco nižší šarže samy frontu velí! Proto ta formulace: k dispozici...

V Pitěru (Petrohradu) si Vorošilov udělal ostudu. Leningradskému frontu velel necelých sedm dní, od 5. do 12. září 1941, a bylo nutné ho rychle nahradit Žukovem. Ale vyhnat Vorošilova Stalin nemohl: nafouklá sláva Vorošilova v občanské válce byla spjata s nafouklou slávou samého Stalina. Prohlásit Vorošilova za pitomce – to by znamenalo šlápnout si na vlastní malíček. A proto byl Vorošilov jakoby dán k dispozici Stalinovi, to znamená, že neodpovídá za nic, a Chmelnickij zůstává k dispozici Vorošilovi. Potom Stalin vymyslel pro Vorošilova funkci – vrchního velitele partyzánského hnutí. Partyzány není třeba řídit, oni sami vědí, co mají dělat. V biografii Vorošilova je jeho zásluha vylíčena takto: „Osobně dával instrukce velitelům partyzánských oddílů“¹⁰⁶. Ach, to byla fajnová práce! Armádní generál S. M. Štemenko jedním tahem bez úmyslu urazit popsal speciální vlak „proletáře“ Vorošilova: pohodlné vagony, dobře sestavená knihovna… Vorošilov podrobil Štemenka úplné zkoušce… ne ze strategie ani z taktiky ale z repertoáru Velkého divadla. Sám Vorošilov byl velkým ctitelem opery a baletu a při příležitosti se snažil každého nížepostaveného usvědčit z nekulturnosti… Fronta, válka, hynou lidé, země hladoví, generální štáb pracuje podle denního i nočního grafikonu nařízeného Stalinem, důstojníkům a generálům generálního štábu se zavírají víčka ospalostí. Štemenko se náhodou octnul ve Vorošilově vlaku a chtěl už odejít, aby se vyspal, ale ne, teď musíš podávat zprávu kulturnímu maršálovi… A navíc v tom útulném vagoně zvláštní lokaj v plukovnické hodnosti baví Vorošilovova čtením klasické literatury: „Kitajev četl dobře a Vorošilova tvář měla blažený výraz“¹⁰⁷.

Teď si představme ušpiněného, hladového, zarostlého velitele partyzánského oddílu, který mnoho dní mátl stopy v lesích a močálech, aby svou skupinu dostal z dosahu trestných oddílů. Náhle se mu rozkáže: dostav se k milostpánu Vorošilovovi. Znamená to celou operaci: přes frontu posílají letadlo, označují hořícími hranicemi paseku, vezou velitele do Velké země. A on se ocitá v salonním vagoně: koberce, zrcadla, leštěný mahagon, nablýskaný bronz, a za oknem skučí vítr, je mlha. Vorošilov který se sladce vyspal, vydatně pojedl a hojně popil, daleko od fronty a trestných oddílů osobně dává instrukce… A potom posadí partyzánského velitele do letadla, připoutej se řemeny, stoupáme, přelétáváme frontovou linii, připravit se… seskok!

A ve stejném vlaku spolu se slavným kulturním proletářským maršálem bydlí i náš hrdina. Vorošilov je vrchní velitel nad všemi partyzány Chmelnickij je ve štábu partyzánského hnutí náčelníkem řízení zásobování. Nechci očerňovat, ale ze všech zásobovacích úkolu je nejlépe zabývat se zásobováním partyzánů. Žádné nesrovnalosti při tom nebudou, materiální hodnoty po tisíci tunách putují za linie fronty, shazují se do temnoty a nemusí se potvrzovat… Na konci války, když už se pro Vorošilova nedala najít vůbec žádná práce, ho poslali do diplomatických služeb: budeš přijímat, doprovázet a hostit zahraniční hosty a vychloubat se přitom vítěznými boji. Generál de Gaulle vzpomínal, že při moskevských recepcích nevhodně působil nadbytek pokrmů i nepřiměřený přepych. Pro Chmelnického se také našla práce – stal se ředitelem výstavy ukořistěných válečných trofejí: drazí hosté, pohleďte napravo, pohleďte nalevo… Svedl by to sice i průvodce… Hlavní je zde však něco jíného. Stalin dovolil sovětským vojákům drancovat Evropu. Říkalo se tomu – brát válečnou kořist. Alexandr Tvardovskij věnoval drancování v Německu celou kapitolu skladby Vasilij Ťorkin a dostal za to Stalinovu cenu prvního stupně. Tehdy drancovali vojáci, ale také seržanti a staršinové, drancovali důstojníci, generálové i maršálové, ale ze všech nejvíc sovětský stát. Státní loupeže měly podobu státní „trofejní služby“. Pověření touto službou dávalo do rukou moc: neberu to pro sebe, ale pro dělnicko-rolnický stát. Výstava trofejí byla součástí této služby. Nechci ukřivdit Chmelnickému, ale Vorošilovova chamtivost bažila po vysokém umění, a proto Chmelnickij prošmejdil Evropu stejně tak jako partyzánský velitel brjanské lesy. Těžkou práci měl Chmelnickij! Přinášela mu však uspokojení. Generálporučík, nezatěžovaný vojenskými povinnostmi, s oddílem „trofejní služby“ šmejdí po Evropě s doklady „trofejní služby“ a s doporučeními samotného Vorošilova v kapse… No a někde zřejmě Chmelnickij překročil hranice slušného chování, byl odstraněn od Vorošilova a potom propuštěn pro nemoc.

* * *

V tomto hrdinském životopise je výjimka, kvůli které jsem potřeboval vyprávět celý ten příběh.

Od chvíle prvního setkání se Vorošilov a Chmelnickij nikdy nerozešli: Vorošilov občas posílal Chmelnického přes hranice na návštěvu k fašistům. To však nebyla jiná práce, to byla pracovní návštěva. Někdy Chmelnickij na krátkou dobu odcházel, aby si zavelel u pluku nebo v divizi, ale ten pluk i divize byly v Moskvě. A ani v akademii Chmelnickij nestudoval, šetrně řečeno, naplno, protože víc času věnoval své základní práci. A pouze jedinkrát se stalo něco mimořádného. Na jaře roku 1941 se poprvé a naposledy Vorošilov a Chmelnickij rozcházejí.

Vorošilov je v Moskvě a generálporučík Chmelnickij dostává pod své velení 34. pěší sbor 19. armády.

V Rudé armádě v té době bylo:

29 mechanizovaných sborů (v každém 3 divize);

62 pěších sborů (po 2–3 divizích, velmi vzácně po 4);

4 jezdecké sbory (po 2 divizích);

5 vzdušně výsadkových sborů (v nich divize nebyly);

5 leteckých sborů v rámci vojenského letectva (po 3 divizích);

2 sbory protivzdušné obrany (v nich divize nebyly).

V celé této stovce tvoří 34. pěší sbor výjimku – má 5 divizí. A podivný je tento sbor i tím, že je v jeho čele generálporučík. Zatím se mi podařilo shromáždit údaje o 56 z 62 velitelů pěších sborů, které existovaly v létě 1941. Sborům veleli generálmajoři a někdy plukovníci. Výjimky jsou dvě: generálporučík P. I. Batov v čele 9. zvláštního pěšího sboru a generálporučík Chmelnickij v čele 34. U Batova je to jasné. 9. zvláštní pěší sbor se připravoval na plnění zvláštního úkolu – na vylodění z válečných lodí na pobřeží Rumunska – proto se sbor nazýval zvláštní, a proto mu velel generálporučík. V názvu 34. pěšího sboru označení „zvláštní“ nebylo, ale zvláštní přesto byl. Byl neobvyklý svou velikostí i složením: kromě pěších divizí měl ještě pěší horskou divizi. Zvláštní je ta utajenost, která obklopuje 34. pěší sbor a celou 19. armádu, jejíž je součástí. V knize Ledokol (= Ledoborec, česky pod názvem Všechno bylo jinak) jsem líčil tajný přesun vojsk na území oděského okruhu a to, že sám velitel oděského okruhu generálplukovník J. T. Černičenko nevěděl, že se na území jeho okruhu přemísťuje celá armáda. A to šlo právě o armádu, do níž patřil i 34. sbor Chmelnického.

Komunističtí historikové mohou vyjádřit smělou domněnku: nebylo to kvůli obraně, že se vysunovala k hranicím 19. armáda generálporučíka I. S. Koněva a jako její součást i 34. pěší sbor generálporučíka Chmelnického? Anebo se možná plánovaly protiúdery? Ihned pochybnosti vyvrátíme; ani to nebylo kvůli obraně, ani se neplánovaly protiúdery. K čemu by byly v obraně horské pěší divize? Hory jsou jen na druhé straně hranic – v Rumunsku. Pokud byla v plánu obrana nebo protiúdery, pak bylo třeba nepřemísťovat nejsilnější ze všech pěších pluků na rumunský směr, nýbrž proti Německu. A jestli se plánovala obrana anebo případné protiúdery, pak by se generálporučík Chmelnickij v těchto krajích neobjevil. Seděl by v týlu. Mimochodem, jakmile by Hitler provedl předběžný úder a válka by se pro Sovětský svaz přeměnila na „velkou“ a „vlasteneckou“, v tu chvíli, ještě před první srážkou s protivníkem, by generálporučík Chmelnickij opustil 34. sbor a víc by se na frontě neobjevil. Měl totiž větší klid, když byl „k dispozici“ veliteli Leningradského frontu anebo řídil zásobování v hlubokém týlu.

* * *

Jako vojevůdce pohořel Vorošilov v době zimní války, ale jeho politická kariéra tím netrpěla. Byl odvolán z funkce lidového komisaře obrany – s povýšením. Tajemství tohoto životního úspěchu je prosté. Stalin potřeboval mladé, nadané, energické, houževnaté, ostré dravce typu Žukova, Beriji, Malenkova. Když ale Stalin vyzvedával k moci dravce, pojišťoval se před jejich náporem, talentem, drápy. Proto kolem sebe postavil bariéru ze staré gardy. Nejlépe ze všech plnil tuto úlohu štítu Vorošilov. Ten neměl zálusk na Stalinovo místo, neměl se Stalinem spory, ve všem Stalina podporoval. Vorošilov byl znám v zemi i v zahraničí a Stalin (a po něm i Chruščov a Brežněv) zasypával Vorošilova řády a šířil tak jeho nezaslouženou slávu. Z vděčnosti za lokajskou pokoru Stalin Vorošilovi dovoloval to, co nedovoloval a nepromíjel jiným. Vorošilov pak zase zasypával štědrostí své vlastní lokaje. V r. 1941 se připravoval vpád do Evropy. Vorošilova držel Stalin u sebe: vítězství se od něho očekávat nedala, a přece Vorošilovovu lokaji Chmelnickému bylo dovoleno, aby se vyznamenal na válečném poli. Vorošilov věděl, kde se rozhoduje o osudu válley a právě tam poslal Chrnelnického – na rumunský směr, kde byla největší naděje na výhru. Ne proti Němcům, ale proti Rumunům. Odříznout naftu od Německa – to má rozhodnout o osudu Evropy. Byl to úkol splnitelný a čestný. Tak se pro Chmelnického našlo místo nikoli v Prvním strategickém sledu, kterému je souzeno prolévat krev a mít ztráty, ale v druhém strategickém sledu, který po mrtvolách prvního sledu dojde s vítěznými prapory až k naftovým věžím. Proto byl dán Chmelnickému nejsilnější sbor. Proto byla ve sboru Chmelnického divize horské pěchoty.

Je na čase vyslovit pochybnost: neobával se Stalin poslat Chmelnického na tak odpovědný úsek fronty? Myslím, že Stalin neměl obavy: Chmelnického neposílají velet frontu ani armádě, dokonce ho nejmenovali ani náčelníkem štábu. Úkol dobýt Rumunsko uložil Stalin osobně Žukovovi. K obsazení Rumunska je shromážděno 15 mechanizovaných, pěších, jezdeckých a výsadkových sborů. Sbor Chmelnického, i když je nejsilnější, je jen jeden z patnácti. V Prvním strategickém sledu jsou dobří velitelé včetně Malinovského a Krylova. Velitelem výsadku z lodí byl jmenován Batov a vzdušný výsadek provede brigáda Rodimcevova. Výsadek z lodí zajišťují síly celého černomořského loďstva, kde brigádě křižníků velí S. M. Gorškov. Teprve za nimi vtrhne do Rumunska 19. armáda I. S. Koněva, do které patří sbor Chmelnického. Chmelnickij nemusí být génius, stačí, když bude předávat Koněvovy rozkazy svým divizím. Jedna věc je vyhrát válku, druhá pak vztyčit vlajku vítězství na odpovídajícím vysokém místě. Chmelnickému vůbec nepřísluší vyhrát válku – to udělá Žukov, Koněv, Malinovskij, Krylov, Batov, Rodimcev, Gorškov. Chmelnickij se má jen citovat ve zprávě o vítězství: „jako první vstoupila do Ploješti vojska pod velením generálporučíka Chmelnic-kého“. Víc není třeba. Jen kvůli tomu jel Chmelnickij do války. Jakmile možnost vyznamenat se pominula, zmizel i on sám z předních pozic.

* * *

Komunisti už nemohou popírat, že Stalin připravoval zabrání Evropy. Nesouhlasí však s datem: podle nich Stalin připravoval útok na rok 1942.

Nemůžeme dát komunistům za pravdu: kdyby se útok připravoval na rok 1942, pak by Chmelnickij prožil léto a podzim 1941 v kavkazských a krymských lázních, v zimě by se kouloval s hrdinským maršálem na dače pod Moskvou a po večerech by mu předčítal zajímavé knížky. Teprve na jaře 1942 by odjel převzít nejsilnější pěší sbor Rudé armády.

ŽUKOV A JEHO LIDÉ

G. K. Žukov, jak bylo známo, nikam nejezdí zbytečně, ale objevuje se jen v mimořádných případech, kdy je třeba koordinovat bojové akce frontů v tom nebo jiném strategickém směru.

Generálporučík N. A. Antipenko, Na glavnom napravlenii, s. 146

Žukov měl své lidi. Také oni šli do války. Psát o nich je zajímavější. Vorošilov formoval svou svitu z patolízalů, lokajů, adjutantů, pověřenců a tajemníků. Žukov měl jinou metodu.

Žukov nebyl malicherný. Neměl rád tresty na způsob důtky nebo důtky s výstrahou. Trestem u Žukova bylo – zastřelení. Bez formalit. Když přijel na Chalchin-Gol s neomezenou plnou mocí, plně ji využil a dokonce ji trochu přesáhl. Jednal rozhodně, rychle a velkoryse.

Generálmajor P. G. Grigorenko popsal jeden případ z mnoha. Zároveň s Žukovem přijela z Moskvy skupina frekventantů vojenských akademií – důstojnická záloha. Žukov sesazoval ty, kdo podle jeho mínění neodpovídali zastávané funkci, dával je zastřelit a zaměňoval je záložními důstojníky. Uveďme jako příklad následující situaci: Je odstraněn velitel pěšího pluku, Žukov povolává ze zálohy mladého důstojníka, rozkazuje mu odjet k pluku a převzít v pluku velení. Je večer. Step se táhne stovky kilometrů. Všechny radiostanice podle Žukovova rozkazu mlčí. Ve stepi ani hlásku, nikde není ohýnek, vše je maskováno. Není nic, podle čeho by se dalo orientovat. Přišla noc. Celou noc klusal důstojník po stepi a hledal pluk. Jestliže člověk někoho ve tmě potká, na otázku nedostane odpověď, nikomu nepřísluší vědět něco zbytečného, a kdo už něco ví, projeví ostražitost: jak zbytečně vyřkne slovo – zastřelí ho. A tak důstojník svůj pluk do rána nenašel. Ráno Žukov jmenoval jako velitele pluku dalšího kandidáta. Toho, který nedokázal pluk najít, dal zastřelit.

Když tohle generálmajor P. G. Grigorenko napsal, západní odborníci tomu neuvěřili – nemohli naše poměry pochopit. I došli k závěru, že generál Grigorenko prostě chová zlobu vůči komunistické moci, a proto přehání.

Pak se objevila jiná svědectví. Na rozdíl od pamětí Grigorenkových je podali lidé sovětští, kteří byli mocí hýčkáni. Tady je jedno z nich. Vybral jsem je proto, že to napsal také generálmajor, který ve stejné době bojoval na Chalchin-Golu, a že situace byla spojena také s tmou. Svědkem je Arsenij Vorožejkin, dvojnásobný Hrdina Sovětského svazu, generálmajor letectva. Za války se dostal mezi prvních deset sovětských es. Tehdy v létě 1939 byl však mladým letcem. Situace: vracel se z bojového úkolu večer. Tma houstla. Docházel mu benzin. Dole byla vojenská kolona. Ve tmě nebylo možné rozpoznat, zdali to byli sovětští vojáci, či Japonci. Benzin nestačí k tomu, aby chvíli kroužil nad kolonou. S bídou doletěl na letiště. Přistál. O zpozorované koloně nemusel podávat hlášení, ve vzduchu byl sám, mohl by o tom pomlčet: nic neviděl, a tím by to skončilo. Ale přesto hlásil: viděl kolonu, ale čí to byla kolona, nerozeznal, snad Japonci.

Za chvíli mladého pilota volají přímo k Žukovovi. Padla otázka: čí to byla kolona, naše, nebo japonská? Letec odpovídá, že to nebylo možné zjistit.

Dále se odehrálo následující:

Žukov klidně řekl:

„Jestli se ukáže, že to byli naši, zítra budete zastřelen. Můžete jít.“ Mně však hned nedošel smysl těch slov Ale když jsem si uvědomil hrozbu, vzkypěl jsem urážkou. Postavil jsem se do pozoru a s rozhodností jsem prohlásil:

„Zastřelte mě hned.. „

Žukov cosi zabručel. Obrátil se pak k nočnímu stolku, který stál za ním, vytáhl načatou láhev koňaku a skleničku, nalil ji do poloviny a podal mně ji:

„Vypijte to a uklidněte se.“

„Já nikdy nepiju sám.“

On znovu něco zabručel, chvíli se zamyslel, pak vytáhl druhou sklenku a nalil si také…¹⁰⁸.

Vorožejnika zachránila pevnost charakteru. Dopadlo to dobře: měl možnost projevit pevnost před Žukovem. Těm, koho hrdlořezi z praporu zvláštního určení NKVD zatkli ve stepi a na rozbřesku dne zastřelili, projevená pevnost nepomohla.

Žukovův smysl pro pořádek (formou popravy) měl i druhou stránku. Ty, které vyzkoušel v boji, ke kterým získal důvěru, Žukov směle stavěl na libovolné místo, svěřoval jim jakýkoliv úkol. Je třeba říct, že se Žukovův výběr většinou ukázal správným, lidé Žukovovy volby byli samostatní, rozvážní, rozhodní a tvrdí.

My víme, že Stalin poslal bojovat svého osobního pilota Golovanova a Vorošilov svého generála pro úkoly mimořádné důležitosti Chmelnického. Nebude na škodu, podíváme-li se na lidi kolem Žukova na počátku června 1941. A také na samotného Žukova.

* * *

Žukov – to byl útok. Na frontě to věděl každý. Objevil-li se někde Žukov, znamenalo to nikoli prostý útok, ale útok náhlý, rozhodný a zdrcující. Proto se činila opatření, aby se skryla Žukovova přítomnost v daném okamžiku na daném úseku fronty. Žukov se objevoval bez distinkcí, o jeho přítomnosti se zakazovalo mluvit, v šifrovaných zprávách se neuvádělo jeho jméno, jen jeho pseudonym.

Tato pravidla se rozšiřovala i na jiné maršály a generály, ale Žukova Stalin skrýval zvlášť pečlivě.

Nebo naopak zvlášť přítomnost Žukovovu demonstroval. V říjnu 1941 nastal pro Sovětský svaz kritický moment. Německá vojska vyrazila k Moskvě. Moskvu hájil Západní front, nad nímž převzal 13. října velení Žukov. Šéfredaktor časopisu Krasnaja zvezda D. Ortenberg (sloužil spolu s Žukovem na Chalchin-Golu) poslal do štábu Západního frontu fotokorespondenta s rozkazem, aby udělal snímek, jak se Žukov sklání nad mapou bojiště. Žukov vyhnal korespondenta ze štábu, na fotografie teď neměl pomyšlení. Za několik dní se však korespondent vrátil do štábu Západního frontu s týmž rozkazem, ale tentokrát dal rozkaz osobně Stalin. Snímek se objevil na prvních stránkách novin: celá armáda, celá země, celý svět ať ví, že Moskva nebude vydána. Obrana Moskvy byla svěřena Žukovovi. Je pochopitelné, že Žukov nejen Moskvu uhájil, ale přešel i do rozhodného útoku, který byl pro německé velení zcela neočekávaný.

Jiný příklad. Na jaře 1945 se První běloruský front pod Žukovovým velením připravuje na berlínskou operaci. 13. dubna Stalin v Moskvě jakoby mimochodem sděluje Harrimanovi, že Němci z pochopitelných důvodů čekají úder na Berlín, ale my je oklameme, hlavní úder nepůjde na Berlín, ale na Drážďany. Zklamaným sovětským vojákům a důstojníkům u samých bran Berlína také sdělili, že se úder povede jiným směrem. A aby se rozptýlily pochybnosti, je publikován rozkaz, že velení nad frontem převzal armádní generál V. D. Sokolovskij, kdežto maršál Sovětského svazu G. K. Žukov byl převelen na jiný směr… Pochopitelně Žukov převelen nebyl a velení nad frontem Sokolovskému nepředal. Není prostě špatné, když před počátkem ofenzivy dovolíte protivníkovi, aby se uvolnil a s ulehčením si oddychl.

Princip je pochopitelný: kdykoli se Stalin bál, že jeho obrana nevydrží, předváděl Žukova, kdykoli však připravoval náhlý útok, Žukova skrýval.

V červnu 1941 měl G. K. Žukov jako náčelník generálního štábu být v Moskvě. Ale 21. června bylo na zasedání politbyra učiněno rozhodnutí o tajném rozvinutí Jižního frontu na rumunských hranicích (pod velením armádního generála I. V. Ťuleněva) a o Žukovově vyslání do Ternopolu, aby tam koordinoval akce Jižního a Jihozápadního frontu.

Rozhodnutí vyslat Žukova do Ternopolu Stalin neučinil ve spojitosti s hrozbou německého útoku: Stalin takový obrat neočekával.

Kdyby se byl Stalin obával o obranu země, pak by nebylo potřebné dělat ze Žukovova letu do Ternopolu tajemství. A dokonce by bylo možné uveřejnit na prvních stránkách snímek: Žukov jde s kufrem k letadlu.

Ale Žukovův let byl přísným státním tajemstvím. Vyšlo to tak, že Žukov letěl do Ternopolu 22. června (start v 13.40), tj. už po začátku německého vpádu. Ale rozhodnutí bylo učiněno večer předtím. Přesněji, rozhodnutí bylo učiněno v květnu a potvrzeno bylo 21. června, a to jako přísně tajné.

O stupni utajení podává svědectví následující fakt: 19. července zaznamenává generálplukovník E. Halder do služebního deníku své pochybnosti o existenci Jižního frontu: „Kdyby zde opravdu byla bývala vytvořena nová mocná řídící instance, určitě bychom přesně znali jméno jejího velitele…“ Halder vyslovuje také pochybnosti o existenci 9. a 18. armády, které byly součástí Jižního frontu. Halder pochybuje nejen o přítomnosti 2. armády v této oblasti (tato armáda se ani před 2. světovou válkou, ani během ní, ani po ní nenacházela na evropské části SSSR, nýbrž stále byla na Dálném východě).

Nemohla-li v průběhu války skoro měsíc po jejím zahájení, německá rozvědka odhalit existenci Jižního frontu, tím méně mohla vědět o poslání Žukova, který 21. června dostal úkol koordinovat operace Jižního a Jihozápadního frontu.

Stalin dovedl zachovávat tajemství. V r. 1940 Hitler pochopil, že nad naftovými zdroji visí sovětská hrozba, ale celou vážnost situace si neuvědomoval, tj. německá rozvědka nejen nedovedla odhalit tajný pohyb Druhého strategického sledu Rudé armády k hranicím (v něm byla mimo jiné i Koněvova 19. armáda s 34. sborem Chmelnického), ale dokonce ani sám fakt existence tohoto sledu. Německé rozvědce nebylo nic známo o Třetím strategickém sledu a dokonce nic ani o existenci celého Jižního frontu v rámci Prvního strategického sledu. Právě proto já tvrdím: Úder Jižního frontu na Rumunsko představoval pro Německo smrtelné nebezpečí, neboť byl připraven jako úder zcela nenadálý. Na jeho odražení v Rumunsku nebylo sil a přepravit je tam nebylo možné před tím, než by sovětská vojska zapálila naftová pole.

* * *

Je třeba pochopit Žukovův záměr, schválený Stalinem, a teprve pak všechna jmenování a přesuny generálů provedené Žukovem nabývají zvláštního významu.

Před Žukovovým plánem existoval plán na provedení vpádu do Německa v podstatě pouze silami Západního frontu, tj. vojsk rozmístěných v Bělorusku. Dále se plánovalo rozvinout za Západním frontem ještě jeden front z vojsk a štábů Moskevského vojenského okruhu a v Pobaltí a na Ukrajině analogicky rozvinout Severozápadní a Jihozápadní front pro zasazování pomocných úderů.

Protože Západnímu frontu byla přisouzena základní úderná funkce, byla před začátkem druhé světové války v Bělorusku soustředěna nejsilnější a nejpohyblivější uskupení Rudé armády: jezdecké, tankové, mechanizované a výsadkové. S výkvětem Rudé armády se setkáváme právě zde. Je tu 100. pěší a 4. jezdecká divize i 21. tanková brigáda. I v jiných okruzích byly dobré divize a brigády ale v Bělorusku jich je celá plejáda. Zde v Bělorusku sloužili i nejrozhodnější, „nejútočnější“ velitelé – Timošenko, Rokossovskij, Jeremenko, Apanasenko, Čerevičenko, Kostěnko, Potapov. Také Žukovova služební léta se mezi válkami odbývala v Bělorusku.

V roce 1940 navrhl Žukov nové schéma vpádu. Po podepsání paktu Molotov–Ribbentrop a po rozdělení Polska se na západních hranicích vytvořily dva rozsáhlé výběžky proti Německu v oblasti Bjalystoku a Lvova. Vznikla situace, která umožňovala provést klasickou obchvatní operaci: údery dvou pohyblivých seskupení obchvatem. Provedením takového manévru si získali nesmrtelnost největší vůdcové počínaje Hannibalem u Kann až po Žukova na Chalchin-Golu. (Žukovovi bylo souzeno získat nesmrtelnost ještě podruhé provedením stejné operace v listopadu 1942 u Stalingradu.) Zde to vyšlo tak, že se v r. 1941 naskytla příležitost zopakovat vítězství z Kann proti Německu. (Německé hranice měly také dva mohutné výběžky proti sovětské straně v oblastech Suwalky a Lublinu a německá armáda připravovala přesně stejnou operaci.)

Aby mohl být proveden vpád podle Žukovova rozkazu ve lvovském a bjalystockém výběžku, byla zde soustředěna úderná seskupení, štáby, spojovací uzly, letiště, strategické zásoby, nemocnice. (Němci dělali totéž v oblastech Lublinu a Suwalek.)

Z hlediska obrany to bylo smrtelné riziko. Nejlepší armády se všemi zásobami jsou ještě v době míru ze tří stran obklíčeny nepřítelem. Žukov však četl Bismarcka a věděl, že Německo nemůže bojovat na dvou frontách. Žukov také četl zpravodajská hlášení GRU (= Glavnoje razvedyvateĺnoje upravlenije = Hlavní zpravodajská správa) a věděl, že německý průmysl pracuje v režimu mírové doby a že se bez převedení průmyslu na režim válečné doby útok stává hazardem. Žukov byl profesionál, a proto nemohl předpokládat, že se Hitler k takovému hazardu odhodlá.

Když budeme situaci posuzovat z hlediska přípravy nenadálého úderu, pak je koncentrace nejlepších sil na křídlech ve dvou výběžcích tím nejlepším, co se dá vymyslet. Už v době míru jsou sovětská vojska vysunuta daleko dopředu, jako by už byla na německém území, obklopují protivníkova seskupení a ohrožují jeho křídla i týl.

Ze dvou úderných seskupení přisoudil Žukov vedoucí úlohu seskupení lvovskému. I to je správné. Z hor střední Evropy tečou řeky do Baltického moře. Čím blíže k moři, tím jsou širší. Pokud se povede útok z Pobaltí, pak mají sovětská vojska před sebou pevnosti Východního Pruska a kromě toho bude násilný přechod přes řeky až u pobřeží Baltu velmi obtížný. Proto byly sovětským vojskům v Pobaltí (Severozápadní front) zadávány úkoly v omezené míře. Úder z bjalystockého výběžku sliboval víc. Armáda nemá před sebou opevněné oblasti a přechod přes řeky je na středním toku snazší. Vojska Západního frontu měla rozhodující úkoly. Ale nejdůležitější úder měl jít ze lvovského výběžku. Pevnosti tam nejsou žádné, řeky jsou na horním toku úzké a navíc je pravé křídlo sovětského útočného uskupení kryto horarni. Z vojenského hlediska je území od Lvova až po Berlín jednotným strategickým koridorem. Úder ze lvovského výběžku, pokud se na jeho provedení nasadí dostatečné síly (a takové síly nasazeny byly), není možné odrazit. Takový úder by nejen přivedl sovětská vojska do průmyslových oblastí Slezska, ale také by odřízl Německo od naftových zdrojů a od hlavních spojenců. Úder ze lvovského výběžku by naráz otevřel celou škálu možností. Vznikla by tak situace, o jaké mohou snít váleční stratégové a šachoví velmistři. Jenom jediný tah, a drtí celou strukturu protivníkovy obrany, narušuje všechna spojení a jedním rázem vytváří hrozbu pro řadu objektů. Právě takový by býval mohl být úder ze lvovského výběžku, dával možnost rozvinout ofenzivu na Berlín nebo na Drážďany. Jestliže by protivník hájil Slezsko, bylo by možné změnit směr a udeřit ve směru k baltickému pobřeží s využitím Visly a Odry ke krytí vlastních křídel. Takový úder by odřízl německá vojska od jejich zásobovacích základen a od průmyslových oblastí.

Jak víme, Žukov plánoval ještě jeden úder, který také nešlo odrazit a který by byl zničující. Na Rumunsko. A kvůli tomu navrhl, aby nebyl rozvinut další front za zády Západního frontu a aby byl místo toho rozvinut na hranicích s Rumunskem…

A kromě toho pomocné údery z Pobaltí na Královec, údery dvou horských armád přes Karpaty a Transylvánské Alpy a výsadek dvou leteckých desantních sborů. A při tom všem se ve všech sedmi vnitřních okruzích tajně formovaly armády Druhého strategického sledu, které měly těsně před vpádem zahájit postup k západním hranicím tak, aby v rozhodujícím okamžiku mohly vstoupit do bojů a doplňovat a posilovat tak První strategický sled.

Sobě osobně Žukov přisoudil úkol koordinovat operace Jihozápadního frontu, který měl provést úder ze lvovského výběžku, a Jižního frontu, který byl formován pro vpád do Rumunska.

A nyní se pod zorným úhlem těchto Žukovových záměrů podívejme, co dělají ti, kterým se dostalo cti stát se jeho vyvolenými.

* * *

Armádní generál Ťuleněv je Žukovův starý kamarád. Spolu sloužili v inspekci jízdy RKKA (Raboče-kresťjanskoj Krasnoj Armii – Dělnicko-rolnické rudé armády). Ve stranické organizaci byl Žukov tajemníkem (= předsedou) a Ťuleněv jeho náměstkem. V létě 1940 se oba vyšvihli vysoko. Stalin zavedl v Rudé armádě generálské hodnosti, ale jenom tři z tisíce generálů dostali pět hvězdiček a mezi nimi byl Žukov i Ťuleněv. Žukov tehdy velel nejsilnějšímu vojenskému okruhu – Kyjevskému a Ťuleněv nejdůležitějšímu – Moskevskému. V únoru 1941 Žukov postoupil ještě výš, stal se náčelníkem generálního štábu a doporučil, aby Ťuleněvovův talent byl využit nikoli proti Německu, nýbrž proti Rumunsku, tedy aby byly území a štáb Moskevského vojenského okruhu přeměněny na štáb Jižního frontu a aby byl celý okruh prevelen k rumunským hranicím a Ťuleněv jmenován jeho velitelem.

Na zasedání politbyra dne 21. června 1941 byl tento návrh schválen. Ovšem přijat byl už dříve. Generálplukovník ženijních vojsk A. E. Chrenov byl v r. 1941 generálmajorem a náčelníkem ženijních vojsk Moskevského vojenského okruhu. Tady máte jeho vyprávění: „Na začátku června svolal velitel velitelský sbor štábu okruhu a sdělil, že jsme dostali rozkaz připravit se na plnění úkolů polního velitelství frontu. Jakého? Takovou otázku položili mnozí z nás.

„K tomu, co jsem řekl, nemohu nic dodat,“ odpověděl Ťuleněv.

Když však začal dávat směrnice o charakteru a obsahu přípravy, nebylo těžké uhodnout, že v případě války máme operovat na jihu“¹⁰⁹.

Brigádní velitel A. Z. Ustinov byl na Chalchin-Golu náčelníkem štábu veškerého letectva podřízeného Žukovovi. Ustinovovo krédo znělo: žádné letecké bitvy ale útoky na spící letiště. V červnu 1941 doporučuje Žukov generálmajora letectva A. Z. Ustinova do funkce velitele letectva Jižního frontu.

Stalin jeho kandidaturu přijímá. Generálplukovník J. T. Čerevičenko je Žukovův kolega z Běloruska. Když Žukov vytvářel 3. jezdecký sbor, Čerevičenko ho přebíral.19. června 1941 byla na rumunských hranicích rozvinuta nejsilnější armáda v historii lidstva – 9. armáda. A 21. června ve chvíli, kdy byl vytvořen Jižní front, se tato armáda stává jeho součástí (spolu s 18. armádou, tajně přesunovanou z Charkovského vojenského okruhu). Velitelem 9. armády je jmenován Čerevičenko.

Generálmajor P. A. Bělov byl Žukovovým podřízeným v době služby u inspekce jezdectva. V dubnu 1941 se 2. jezdecký sbor Bělova objevuje na rumunských hranicích. Když byla tajně rozvíjena 9. armáda, stal se Bělovův sbor její součástí. A nedejme se mýlit tím jezdeckým názvem! Součástí každé sovětské jezdecké divize byl vlastní tankový pluk. Ani v jedné německé motorizované divizi té doby nebyl jediný tankový pluk, ba ani prapor, rota, četa, dokonce ani jeden tank. Kavalerista Bělov měl rád tanky a dovedl je používat. Pod Žukovovým velením bude bojovat během celé války od Moskvy až do Berlína. Zakončí ji jako generálplukovník.

Generálporučíci I. N. Muzyčenko a E. J. Kostěnko byli svého času veliteli pluků v Žukovově divizi. Na začátku června 1941 veleli 6. a 26. armádě. Obě armády byly ve lvovském výběžku v dobré výchozí pozici pro ofenzivu. Z hlediska obrany však bylo postavení těchto armád katastrofální.

Plukovník I. Ch. Bagramjan byl na počátku 20. let podobně jako Žukov velitelem jezdeckého pluku, pak v letech 1924–25 navštěvoval společně se Žukovem jezdecký kurz. Potom však jeho kariéra nebyla valná. Věnoval se učitelské činnosti a na začátku války byl stále jenom plukovníkem. V roce 1940 Žukov Bagramjana posílá do štábu 12. (horské) armády, jejímž úkolem bylo odříznout v případě války rumunská naftová pole od německých odběratelů. Hitler Žukova i Bagramjana předešel, a tak se úkol splnit nepodařilo. Ale Bagramjan stoupal stále výš. Za dobu války udělal nejúspěšnější kariéru z celé Rudé armády Začal ji jako plukovník a skončil jako armádní generál ve funkci maršála. Nakonec se stal maršálem Sovětského svazu.

Generálmajor K. K. Rokossovskij navštěvoval spolu s Žukovem, Bagramjanem a Jeremenkem stejný jezdecký kurz. Byli ve stejné skupině. Pak byl po dlouhou dobu Žukovovým nadřízeným. V době velkých čistek byl zatčen. V roce 1940 ho pustili. Žukov ho bere k sobě. Žukov osobně velel Jižnímu frontu, který v létě 1940 absolvoval „osvoboditelské“ tažení do Rumunska. Rokossovského měl Žukov v záloze, připraveného zasáhnout tam, kde by vznikla krizová situace. V létě 1941 Rokossovskij velel 9. mechanizovanému sboru na Ukrajině. Sbor se připravoval k zasazení náhlého úderu. Na začátku června byly všechny dělostřelecké síly sboru tajně přesunuty do pohraničních oblastí a celý sbor obdržel rozkaz k tajnému přemístění na hranice. Pravda, nevyšlo to všechno tak, jak plánovali Žukov s Rokossovským… Je jim souzeno, aby se setkali na slavnostní přehlídce v den vítězství. Maršál Sovětského svazu K. K. Rokossovskij bude přehlídce velet, maršál Sovětského svazu G. K. Žukov přehlídku vykoná.

Generálmajor tankových vojsk M. I. Potapov je „génius náhlého úderu“. Byl Žukovovým kolegou na počátku 30. let. V létě 1939 na Chalchin-Golu velel Potapov 21. tankové brigádě. V pruběhu bojů Žukov ocenil Potapovovy schopnosti a učinil ho svým zástupcem. Pro náhlý úder na 6. japonskou armádu vytvořil Žukov tři skupiny. „Hlavní úder zasadila jižní skupina plukovníka M. I. Potapova, která měla dvě divize, dále tankovou a motorizovanou obrněnou brigádu a několik tankových praporů“¹¹⁰. Když se v r.1940 stal Žukov velitelem Kyjevského vojenského okruhu, vyžádal si Potapova pod svoje velení a svěřil mu formování 4. mechanizovaného sboru ve lvovském výběžku. Sovětské mechanizované sbory byly nejsilnějšími tankovými uskupeními na světě. Byly určeny pro vpád a daly se použít pouze v útočných operacích. V roce 1941 vrhl Hitler proti Sovětskému svazu 10 mechanizovaných sborů, z nichž každý měl v průměru 340 lehkých a středních tanků. Stalin na Žukovovův požadavek dal zformovat 29 mechanizovaných sborů s 1031 tanky v každém z nich, a to lehkými, středními i těžkými. Ne všechny sovětské mechanizované sbory byly 22. června 1941 plně zkompletovány. Například 4. mechanizovaný sbor měl 892 tanků. Dokonce i nezkompletovaný sovětský sbor byl silnější než dva německé dohromady. Z celkového počtu tanků bylo ve 4. mechanizovaném sboru 413 T-34 a KV. Málo, říkají komunisté. Je to skutečně málo, pokud nebudeme srovnávat s německou armádou. Ve všech deseti německých mechanizovaných sborech a ani na celém ostatním světě nebyl ani jeden tank, který by alespoň vzdáleně připomínal T-34 nebo KV. 4. mechanizovaný sbor Potapova, stejně jako sousední 8. sbor (969 tanků) a ještě jeden sousední 15. sbor (733 tanků) a také všechny ostatní mechanizované sbory na cvičeních nacvičovaly jenom útočné programy. V únoru 1941 byl Žukov povýšen a zároveň s ním byl povýšen i generálmajor tankových vojsk Potapov, který se stal velitelem 5. armády, která byla u severní základny lvovského výběžku. Válka však nezačala tak, jak ji Žukov s Potapovem naplánovali, všechno bylo vepsí, ale německé prameny zaznamenaly pevné, energické a chytré velení v 5. armádě v prvních měsících války

Potapov zaplatil za cizí chyby a upadl do zajetí. Po osvobození ze zajetí čekala každého poprava nebo vězení. Avšak u Potapova učinil dokonce sám Stalin výjimku a svěřil mu velení v té samé 5. armádě. Po válce to Potapov dotáhl na generálplukovníka. Podle mých údajů to je jediný případ služebního postupu stalinského generála po návratu ze zajetí.

Generál A. A. Vlasov se sice objevil v Žukovově zorném poli až v roce 1940, Žukov ho však velmi rozhodně podporoval a povyšoval. Vlasov velel 99. pěší divizi, kterou v krátké době přeměnil na nejlepší ze všech tří set divizí Rudé armády. V průběhu války získala 99. pěší divize jako první ze všech bojový řád. Vlasov jí však už tehdy nevelel. Po Potapovově povýšení na velitele 5. armády zaujal Vlasov jeho místo velitele 4. mechanizovaného sboru ve lvovském výběžku. V průběhu války se Vlasov projeví jako jeden z nejnadanějších sovětských velitelů. U Moskvy velel Západnímu frontu Žukov a 20. armádě Západního frontu Vlasov. Operace 20. armády na řece Lamě se dodnes studuje jako vzor pro vedení náhlého útoku. Jméno Vlasova se už přitom ovšem neuvádí.

Plukovník I. V. Galanin velel na Chalchin-Golu 57. pěší divizi. V roce 1941 velel 17. pěšímu sboru na rumunských hranicích.17. pěší sbor byl neobyčejný Měl 4 divize – to je skoro jako u Chmelnického. Z nich byly 3 horské pěší divize. Sbor se připravoval na násilný přechod pohraniční řeky Prut a na ofenzivu přes Transylvánské Alpy.

Plukovník I. P. Alexejenko na Chalchin-Golu velel severní úderné skupině. V roce 1940 zformoval generálmajor tankových vojsk I. P. Alexejenko 5. mechanizovaný sbor v Zabajkalsku. Na začátku roku 1941 bylo započato s přemísťováním 5. mechanizovaného sboru ze Zabajkalska na Ukrajinu. V Alexejenkově sboru bylo přes 1000 tanků¹¹¹. „21. června se v oblasti nové dislokace začaly soustřeďovat a rozmísťovat první transporty 5. mechanizovaného sboru“¹¹². Sbor (jako i mnohé jiné sbory a armády) měl velkou smůlu. První transporty už byly na místě, ale přišel Hitlerův vpád, změnil charakter války a změnily se i plány. Zbylé transporty byly nasměrovány do Běloruska. Sbor byl roztržen na části. Po cestě byly transporty s tanky vystaveny bombardování a utrpěly ztráty ještě před zahájením bojů. Transporty sboru byly vykládány na různých místech a do bojů se zapojovaly rozptýleně.

Plukovník V. A. Mišulin velel na Chalchin-Golu 8. obrněné motorizované brigádě. V roce 1941 zformoval 57. samostatnou tankovou divizi v Zabajkalsku. V divizi bylo přes 370 tanků. Na začátku června 1941 se Mišulinova 57. tanková divize tajně přemísťovala ze Zabajkalska na Ukrajinu. Její osud byl podobný osudu 5. mechanizovaného sboru, i když Mišulinova divize do něho nespadala.

Major I. I. Feďuninskij na Chalchin-Golu velel 24. pluku 36. motorizované divize. V dubnu 1941 plukovník Feďuninskij dorazil na německé hranice a byl pověřen velením 15. pěšího sboru v Potapovově 5. armádě. 15. sbor byl stejně jako celá 5. armáda přesunut až na hranice. Feďuninskij byl plukovník, ale byli mu podřízeni zástupci velitele sboru – generálové, jako např. náčelník štábu generálmajor Z. Z. Rogoznyj, a také velitelé divizí 15. sboru – generálmajor T. I. Šersťuk a generálmajor E. E. Aljabušev. Plukovník Feďuninskij nevelí generálům proniczanic. Žukov ví, že Feďuninskij je nepostradatelný při náhlém útoku. To je to hlavní, a proto je Feďuninskému svěřen sbor, a brzo se mu dostane i hvězdiček. Stal se armádním generálem.

Plukovní komisař M. S. Nikišev byl na Chalckhin-Golu u Žukova politickým komisařem. V červnu 1941 je v 5. armádě u Potapova. Žukovovi lidé tu jsou všichni pohromadě. Ale zasadit nenadálý úder jim Hitler nedovolil. Armádní generál Feďuninskij vzpomíná, jak se v prvních dnech války sešli všichni veteráni z Chalchin-Golu: Potapov, Nikišev a on. Potapov byl roztrpčen, že si museli s protivníkem vyměnit role. Ne my nýbrž on provedl náhlý úder. „Tehdy jsme úspěšně zaútočili na křídlech,“ poznamenal generál s povzdechem a dodal: „teďse nám to tak nedaří.“¹¹³

* * *

Mohou mi namítnout, že každý generál, když stoupá vzhůru, bere si s sebou svoje lidi, aby je rozestavil na klíčové pozice a svoji moc tak upevnil pomocí lidí, kteří mu jsou osobně zavázáni. Tak to opravdu je. Jenže Žukov je náčelníkem generálního štábu. Nepozvedá na vysoké posty patolízaly, ale lidi, kteří se vyznamenali při náhlém útoku, kteří vědí, jak náhlý útok připravit a realizovat. A tyto lidi Žukov nerozsazuje v moskevských pracovnách ani po celé obrovské zemi, ale všechny staví buď do lvovského výběžku, nebo na rumunské hranice.

Žukovovi lidé jsou ve velké většině kavaleristé. Jako i on sám. Jezdecký velitel – to znamená rychlost, rozhodnost, energické směřování vpřed, obchvaty a kličky Nikoli válka poziční, ale pohyblivá.

Sovětští velitelé z roku 1941 jsou často podrobováni kritice. Málokdo si však vzpomene, že před rokem 1941 i později byli tito lidé stateční, chápaví, předvídaví, rozhodní i schopní připravovat válečné lsti. Jenže v roce 1941 všechny ochromilo jakési zatmění mozku…

Je třeba říct, že se ve směru k rumunským hranicím nepohybovali zdaleka jen Žukovovi lidé. Jak víme, právě sem nasměroval generálporučík I. S. Koněv 19. armádu. A generálmajor R. J. Malinovskij 48. pěší sbor…

Jestliže se Žukov, Rokossovskij, Koněv, Krylov, Potapov a Malinovskij sešli všichni dohromady a všichni proti Rumunsku, pak je to podle mého názoru vážné.

* * *

Generálporučík A. A. Vlasov, který upadl do zajetí v roce 1942, řekl při výslechu, že „koncentrace vojsk v oblasti Lvova svědčí o tom, že úder proti Rumunsku byl namířen ve směru na naftová pole“. Vlasov trval na tom, že Stalin připravoval vpád do Německa a Rumunska, že příprava Rudé armády byla orientována výhradně na útok. Obranná operace se nepřipravovala, a dokonce se ani nepředpokládala.¹¹⁴

„Krasnaja zvezda“ (27. října 1992) oznámila, že si Vlasov chtěl před Hitlerem přilepšit, chtěl mu zalichotit, a proto opakoval výmysly Goebbelsovy propagandy. Takovými výroky prý plně odhalil svou pravou tvář.

A teďsi přečtěme, co napsal o rok dříve v tomtéž deníku „Krasnaja zvezda“ zástupce náčelníka štábu letectva SSSR armádní generál M. Garejev: „Směr soustředění základních sil nebyl sovětským velením zvolen s ohledem na strategickou obranu (taková operace se prostě nepředvídala a ani neplánovala…), nýbrž s ohledem na zcela jiné druhy operací… Hlavní úder na jihozápadě byl veden na mnohem příhodnějším území, odřízl Německo od základních spojenců a od nafty, a umožnil našim vojskům dostat se na křídlo a do týlu hlavního seskupení protivníka…“ (27. června 1991).

Porovnejme názory dvou generálů. Mluví o tomtéž. Nebyla žádná příprava k obraně, jenom útok, a to útok na jihozápadním směru, tj. ze lvovského výběžku s cílem odříznout od Německa naftu a základní spojence.

Jestli si chtěl Andrej Andrejevič Vlasov takovými údaji naklonit Hitlera, pak koho si chtěl naklonit armádní generál Garejev? Jestliže připustíme, že Vlasov jenom opakoval Goebbelsovy výmysly, pak bychom museli deník „Krasnaja zvezda“ prohlásit za hlásnou troubu fašistické propagandy.

Garejevovy názory byly uveřejněny v Sovětském svazu v ústředním orgánu Ministerstva obrany a nevyvolaly protest ani ze strany vojenských historiků, ani náčelníka generálního štábu, ani ministra obrany ani samotného prezidenta. A nikdo neprotestoval prostě proto, že armádní generál Garejev řekl pravdu stejně jako generálporučík Vlasov. A jestli někdo nezávisle rozestaví na mapě sovětské útočné armády mechanizované a výsadkové sbory letiště, štáby a Žukovovy generály pak bude muset přiznat dokonce i bez Vlasovova nebo Garejevova svědectví: připravovala se neobyčejně krásná útočná operace.

O TŘETÍM STRATEGICKÉM SLEDU

Násilí je nutné a užitečné.

Lenin

Buďte ubezpečeni, že se naše ruka nezachvěje.

Stalin

První strategický sled Rudé armády se skládal ze 16 kádrových invazních armád a několika desítek jednotlivých sborů a divizí. Úkolem bylo zasadit několik úderů současně.

Druhý strategický sled tvořilo 7 nedávno zformovaných armád, doplněných záložníky, mezi nimi i propuštěnými vězni. Jejich úkolem bylo rozvinout úspěch Prvního strategického sledu.

Ve stínu Druhého strategického sledu probíhalo rozvíjení Třetího strategického sledu. Původně ho tvořily 3 armády: 29., 30. a 31. Na první pohled to byly obyčejné invazní armády Na druhý pohled však nebyly ani trochu obyčejné.

Třetí strategický sled oficiálně vznikl v posledních červnových dnech roku 1941 jako reakce na německý vpád. Jenomže Třetí strategický sled vznikal podezřele rychle. Ani v mírové době není jednoduché zformovat tři armády, vyžaduje to mnoho času, mnoho zbraní, mnoho vojáků a dustojníků, mnoho automobilů, mnoho střeliva, potravin a paliva a koneckonců i mnoho vojenských bot. A tyto armády vznikl během několika dní na konci června 1941 za vzniklé paniky a obecného zmatku. Ta panika se jich nedotkla a zmatek je nepoznamenal. Tajemství je v tom, že armády Třetího strategického sledu byly vytvářeny podle plánů mírové doby. Mechanismus formování byl připraven a spuštěn ještě před německým vpádem a fungoval bezvadně přes obecný chaos a Stalinovu nepřítomnost u kormidla státní moci.

Co to bylo za armády, které tvořily Třetí strategický sled? Jestliže ve Druhém strategickém sledu byly celé divize a dokonce i sbory zformovány z propuštěných vězňů, potom zkuste uhodnout, kdo musel být ve Třetím strategickém sledu za zády těchto vězňů.

* * *

Správně. Třetí strategický sled tvořili čekisté. Všechny tři armády. 29. armádě velel zástupce ministra vnitra generálporučík NKVD I. I. Maslennikov, 30. armádě bývalý velitel pohraničních vojsk Ukrajinského okruhu generálmajor NKVD V. A. Chomenko a 31. armádě bývalý velitel Baltského pohraničního okruhu generálmajor NKVD K. I. Rakutin a později bývalý velitel Karelofinského pohraničního okruhu generálmajor NKVD V. N. Dolmatov. Tři armády – to je celý front. Celkové velení nad třemi armádami zajišťoval bývalý velitel pohraničních vojsk Běloruského okruhu generálporučík NKVD I. A. Bogdanov a jeho politickým komisařem byl náměstek lidového komisaře státní bezpečnosti, komisař státní bezpečnosti 3. stupně S. N. Kruglov.

Po mnoho let sbírám a skládám jako mozaiku údaje o sovětských vojskách a velitelích jedenačtyřicátého roku. Mezi nimi i o třech čekistických armádách. Všechno, co se mi podařilo shromáždit, potvrzuje, že ve Třetím strategickém sledu nejen všichni velitelé armád, divizí, pluků a praporů byli čekisté z NKVD a NKGB (= Narodnyj komissariat gosudarstvennoj bezopasnosti), ale také všichni velitelé rot, čet a družstev byli odtamtud. Nepodařilo se mi objevit žádnou výjimku.

Čím víc údajů o Třetím strategickém sledu jsem nashromáždil, tím víc vznikalo otázek. K čemu byl určen tento celý čekistický front? Jak dokázalo mnoho tisíc pohraničníků vyklouznout 22. června pod palbou útočících německých vojsk a dostat se do hlubokého týlu a tam se do několika dnů po německém vpádu zformovat do spořádané struktury s frontovým velením a třemi armádními velitelstvími, se štáby nových divizí, pluků a praporů, s fungujícím spojením a zásobováním? Vždyť přece štáb Ukrajinského pohraničního okruhu byl tehdy ve lvovském výběžku? Jak dokázal generál-čekista Chomenko se svým štábem uniknout z tohoto pekla? Štáb Běloruského okruhu byl v místě pro evakuaci ještě méně vhodném – v Bjalystoku. Tam všichni upadli do obklíčení kromě generála Bogdanova, jeho štábu a tisíců pohraničníků od řadových vojáků až po generály. Bogdanov s celým svým štábem nějak unikl z tohoto kotle, ocitl se v týlu a postavil se do čela celého čekistického frontu. Připusťme, že Bogdanova bylo možné dostat z obklíčení letadlem, ale odkud se vzaly tři čekistické armády? Nebylo přece možné vyvézt 22. června od západních hranic všechny pohraničníky v letadlech. A právě oni, pohraničníci ze západních hranic, vytvořili základ tří čekistických armád a také celé velení bylo ze západních hranic. Záhada.

Komunističtí historikové napsali tisíce knih o hrdinných čekistech a o jejich statečných činech v prvních dnech války. Knihy však mlčí o tom, jak vznikl čekistický front. Historici nejenže na tuto otázku nedávají odpověť, oni ani nepokládají za nutné takovou otázku položit.

* * *

Abychom mohli zodpovědět otázku po původu Třetího strategického sledu, musíme se vrátit k Prvnímu strategickému sledu a pokud možno na rumunské hranice. Knih o této době bylo napsáno mnoho, otevřme tedy některou z nich. Například knihu Hrdiny Sovětského svazu generálmajora A. A. Sviridova. Kniha se jmenuje Prapory vstupují do boje¹¹⁵. Kniha prošla obecnou i speciální vojenskou cenzurou. Fakta, která v ní jsou uvedena, podobně jako fakta všech knih Vojenského nakladatelství (Vojenizdat) byla prověřena experty Ústavu vojenské historie a nevyvolala žádný protest. Knihu četly tisíce lidí včetně předních sovětských i zahraničních historiků, knihu četli i účastníci těch událostí, podřízení generála Sviridova a jeho velitelé. Neprotestoval nikdo.

Autor byl v červnu 1941 kapitánem a velel 144. samostatnému průzkumnému praporu 164. pěší divize 17. pěšího sboru 12. armády ve lvovském výběžku. 17. sbor byl pěší jenom podle jména. Ve skutečnosti to byl horský pěší sbor. Sboru velel Žukovovův spolehlivý člověk generálmajor I. V. Galanin. Také celá 12. armáda byla, jak víme, obyčejná jenom podle jména, ve skutečnosti to byla horská armáda. Právě v této armádě prováděl I. Ch. Bagramjan na osobní Žukovův rozkaz cvičení pro rychlé obsazování horských průsmyků.

Sviridovova kniha je zajímavá tím, že popisuje tutéž armádu, ale pohled na ni nepodává shora, nýbrž zezdola. Nuže, sestupme z výšin sboru a armády do 144. průzkumného praporu, kterému velel kapitán A. A. Sviridov. Vyprávění začíná 19. června 1941. Otevírám knihu na první stránce a čtu přímo od prvního řádku: „Na řece Prutu naše divize vystřídala pohraničníky. Opouštějíce státní hranici, předali nám opevněný břeh a zanechali nám neobvyklé suvenýry: ořechové udice, rozbitý kulomet a starého ovčáckého psa…“ Dále se mluví o „pohraničnících, kteří nám předávali státní hranici…“ a o „lese, ve kterém jsme byli rozmístěni…“ Z rumunské strany „k nám doléhal pláč rumunské vesnice: rolníky evakuovali dál od hranic“. „My všichni sovětští vojáci jsme byli připraveni bít nepřítele jenom na jeho území.“ Po hlášení požádal velitel roty nadporučík Korobko o dovolení poslat rozvědku na protější stranu řeky.

„Počkej, nespěchej. Přijde i tvůj čas. A zatím pozoruj a naslouchej.“ Snažme se to pochopit. 164. pěší divize prevzala od pohraničníků opevněný břeh, ale nespěchá, aby opevnění užívala – divize se skrývá v pohraničním lese. V pohraničním pásmu tak operovaly všechny sovětské divize. Na druhém břehu německé divize operují podle téhož scénáře, také se ukrývají v lesích. Ani ony to nedělají kvůli obraně.

Udivuje zvláštní sluch sovětského kapitána-průzkumníka: uslyšel pláč vystěhovávané rumunské vesnice na druhé straně pohraniční řeky, ale na naší straně jako by nikdo neplakal. A zatím sovětská pohraniční vojska provedla od 13. do 20. června násilné vystěhování lidí z pohraničního pásma od Bílého po Černé moře. Němci vystěhovali obyvatelstvo v pásmu širokém asi 20 km, naši v pásmu širokém 100 km. Němci v podstatě obyvatelstvo přemisťovali. Naši přemisťovali a likvidovali. V době, kterou líčíme, operace NKVD na vyčištění frontového pásma dospěla ke svému krvavému vyvrcholení. Ale našemu „hrdinovi“ do toho nic není. On nářek našich sovětských lidí neslyší a ani si nepřeje ho slyšet. On se považuje za osvoboditele Evropy a proto slyší nářek jen z druhé strany.

Po uveřejnění mých prvních článků o skutečném významu sdělení TASSu ze 13. června 1941 skupina amerických odborníků publikovala hněvivý otevřený dopis: sdělení TASSu je prostě stalinská hloupost, my historici jsme to už dávno zjistili. Snad je pro vás, pánové, sdělení TASSu hloupost, ale den, kdy bylo toto sdělení uveřejněno v tisku, je dnem národního smutku pro mnoho národů. Na rozdíl od fašistů, kteří přemístili obyvatelstvo několik kilometrů do hloubi svého území, naši stateční čekisté posílali desítky tisíc lidí do tundry za polární kruh; z nich se potom málokdo vrátil pod rodné nebe.

Když stateční pohraničníci zakončili násilnou repatriaci masy obyvatel, neodstranili pouze minové a drátěné zátarasy na sovětských hranicích (o tom viz v Ledoborci), ale sami hranice opustili. Svědectví generála Sviridova je pouze jedním příkladem. Takových svědectví může každý, kdo si to přeje, najít dostatečné množství jak v pamětech sovětských generálů, tak i v německých archivech. Zcela jednoznačně z těch svědectví vyplývá, že na úsecích dlouhých desítky a někdy i stovky kilometrů (tam, kde se připravovaly sovětské údery) byly hranice otevřeny, to znamená, že pohraničníci odešli a předali hranice k dispozici Rudé armádě. A právě v tom je třeba hledat odpověď na otázku, jak se pohraničníci dostali v prvních dnech války do hlubokého týlu. Všechno potřebné k zformování tří čekistických armád bylo připraveno předem a mužstvo od generálů po řadové vojáky, celé pohraniční hlídky, velitelství, oddíly a štáby pohraničních okruhů odešly do týlu ještě PŘED německym vpádem.

* * *

Jen jednou ve svém životě jsem viděl situaci, kdy pohraničníci otevřeli hranice: v létě 1968 na stejném místě, v Karpatech. Přezuli naše vojáčky do kožených bot a pohraníční oddíly odvolaly hlídky a hranice přenechaly našim divizím.

V roce 1941 se všechno dělalo podle stejného scénáře.

Když čekisté 18. –19. června odcházeli z hranic, věděli už, že to znamená válku. Každému sovětskému občanovi od dětství vtloukali jako hřebík do hlavy fakt, že hranice jsou uzamčeny. Každý pohraničník žil s tou myšlenkou. Když 19. června 1941 odcházeli z hranic, každý velitel hlídky a každý řadový voják chápal smysl odchodu. Připomeňme si takřka bezvýznamný detail na první stránce vzpomínek generála Sviridova: pohraničníci, předávající státní hranice, tam odhodili kulomet, který se nedal opravit. Každý, kdo sloužil v Rudé armádě, Sovětské armádě, pohraničních vojskách, NKVD, KGB, mi dá za pravdu: v době míru kulomet, i když ho nelze opravit, odhodit nelze. Ať je tomu jakkoli, pokažený majetek, a tím spíš zbraň, je třeba odevzdat a sepsat o tom protokol. Věc, která se nedá opravit (ať je to tajná mapa, nebo roztrhaný vojenský plášť), se musí předložit: tady je ta věc a tady je protokol, podepište to. Pak z toho nebudou problémy. Ale pokus se zbavit komise, existuje-li protokol a nemůže-li se předložit vojenský plášť, pokus se pak dokázat, žes ho neukradl a nepropil. A ze dvou porouchaných kulometů je možné za patnáct minut složit jeden celý. Z textu generála Sviridova vyplývá, že jeho hoši odhozený kulomet rychle opravili, aniž měli náhradní součástky nebo druhý poškozený kulomet, který by bylo možné obětovat na náhradní součástky. Jak tedy máme chápat jednání velitele pohraniční hlídky a staršiny, kteří za kulomet ručí? Jak se hodlali ospravedlnit za chybějící kulomet? Kdo uvěří, že nedali kulomet nepřátelům sovětské moci? Kdo uvěří, že se kulomet nedal spravit?

Pochopit chování odcházejících pohraničníků je snadné. Je však třeba mít na zřeteli, že mírová doba skončila a že všichni, včetně velitele hlídky chápou, že se už blíží válka. A ve válce se to dělá právě tak. Vždycky. Např. 1. gardová armáda se stahuje z bitvy s rozkazem: odejít bez zátěže. Není důvod odnášet z přední linie zbraně, munici, bojovou techniku, které tam byly dopraveny s takovým úsilím. Proto se stažení oddílů z boje provádělo často následujícím způsobem: zásoby, všechno, co zůstalo ze zbraní a munice po prudkých bojích, se předá čerstvým oddílům. Ti, kdo odcházejí do týlu, si nebudou s sebou brát nic zbytečného, tam v týlu všechno doplní a vojáky ozbrojí novými zbraněmi přímo ze závodů. Zrovna tak probíhalo 19. června 1941 střídání sovětských vojsk na hranicích: ne podle standardních pravidel mírové doby, ale tak, jak se to dělá ve válce.

* * *

Podivné nálady panují v bojových útvarech Rudé armády, které se ukrývají v lesích u hranic. Např. ve 144. samostatném průzkumném praporu kapitána Sviridova.

Měli bychom prapor vlastně popsat. Má standardní organizaci: velení a štáb, tankovou rotu, rotu těžkých samohybných děl, motorizovanou rotu, jezdeckou eskadronu a zajišťovací oddíly. Základními zbraněmi praporu je 16 obojživelných tanků a 13 samohybných děl. Stalin má takových praporů jen v rámci pěších divizí 207 plně zkompletovaných a několik desítek nedovybavených. Zhodnoťme to. Podívejme se jen na jeden 144. průzkumný prapor. Je v něm 16 tanků, kdežto ve všech německých pěších divizích dohromady ani jeden. A také ve všech německých motorizovaných divizích dohromady ani jeden. Stalin má v každé pěší divizi průzkumný prapor s tanky. Jen v pruzkumných praporech pěších divizí má Stalin víc tanků než v celém wehrmachtu na východní frontě. Kromě toho to nejsou obyčejné tanky ale obojživelné. Stalin jich má 4000. A v celém wehrmachtu není ani jeden. Ani jinde na celém světě neměli v té době plavající tank. Situace je taková, že velitel praporu kpt. Sviridov má na rumunských hranicích 16 plavajících tankú, zatímco žádný německý generál nebo polní maršál ho nemá. Generálové a polní maršálové všech ostatních zemí také nemají ani jeden. Nuže, velitele takového praporu žádá podřízený velitel roty o dovolení vyslat na druhou stranu řeky průzkumníky… Dovedu si stejnou situaci představit někde v roce 1970: mladý důstojník-průzkumník se obrací na velitele průzkumného praporu s žádostí vyslat na druhý břeh řeky průzkumnou skupinu… Řekněme, že by to bylo v Západním Německu. Vžívám se osobně do úlohy důstojníka, který klade tuto otázku svému veliteli praporu… Vždyť by mě za takovou otázku okamžitě zabalili do prostěradel a za houkání sirény dopravili do příslušného zařízení. A v roce 1941 nadporučík rozvědky klade tuto otázku kapitánovi, ale ten na ni bouřlivě nereaguje: otázka je správná, jenže zatím ještě nenastala doba. Brzo nastane.

V průzkumných oddílech a skupinách nedrží hlupáky. Nadporučíka charakterizují jako člověka znalého, energického, iniciativního. Sám autor je také dobrý velitel, z kapitána to dotáhl na generálmajora a stal se Hrdinou Sovětského svazu. V daném případě dostal nadporučík zápornou odpověď, ale on kladl tu otázku s vědomím, že kladné nebo záporné rozhodnutí o vyslání ozbrojené skupiny na sousední území závisí už nikoli na soudruhu Stalinovi nebo na soudruhu Molotovovi, dokonce ani ne na Žukovovi nebo na náčelníku GRU (Hlavní zpravodajská správa) generálporučíku Golikovovi, nýbrž na kapitánovi, který stojí tam, kde by měly stát pohraniční hlídky.

V daném případě kapitán nedovolil vyslat rozvědku na protivníkovo území, ale jsou známy stovky případů, kdy to jiní sovětští kapitáni a majoři povolili. Zvykli jsme si pohoršovat se nad tím, že německá průzkumná letadla kroužila nad sovětským územím a že německé průzkumné skupiny křižovaly naši zemi. Přitom jaksi zapomínáme na naše letadla, která létala na německém nebi, a na naše průzkumné skupiny, které křižovaly německou zemi.

Při čtení těchto řádek vzpomínám na knihu B. M. Šapošnikova Mozek armády. Mnoho let před rokem 1941 Šapošnikov upozorňoval, že „převedení armády do válečného stavu způsobuje určitý vzestup jejího vojenského sebevědomí, zvyšuje její morální úroveň“. Šapošnikov upozorňoval, že se armáda převedená do válečného stavu a přesunutá k hranicím dostává do stavu určitého psychického napětí a že není možné zadržovat její zápal. Šapošnikov upozorňoval, že není možné zadržovat armádu dlouho na hranicích, je nutné dovolit jí jednat. Stalin četl Šapošnikovovu knihu pozorně. Znal ji a citoval z ní. Stalin Šapošnikova ctil a ochraňoval. Čtyřicátý rok je rokem Šapošnikovova vzestupu. V květnu mu byl udělen titul maršála Sovětského svazu. Oficiálně je náměstkem lidového komisaře obrany, v praxi je Stalinovým hlavním vojenským poradcem. V polovině jedenačtyřicátého roku jsou sovětské útočné armády přesunuty k hranicím. Nejvyšší sovětské vojenské velení ví, že jak velitelé, tak i vojáci netrpělivě očekávají boj a že jejich bojový zápal není možné zadržet. Nikdo ho ovšem ani nezadržuje, vždyť do té ničivé války zbývají všehovšudy dva týdny… Rudou armádu od protivníka neodděluje dokonce ani ten uzoučký řetěz pohraničníků NKVD. Ale přece ani Žukov ani Timošenko, ani Šapošnikov neměli takové pravomoci, aby mohli dát pohraničníkům rozkaz k opuštění hranic. Pohraničníci jim nepodléhali. Pohraničníci podléhali Berijovi. Jenomže Berija zase neměl takovou pravomoc, aby mohl dát armádním divizím rozkaz vystřídat jeho lidi na hranicích. Dát rozkaz lidovému komisaři vnitra, aby odvelel pohraničníky z hranic, a dát rozkaz lidovému komisaři obrany, aby přesunul armádní divize na hranice, mohl jenom jediný člověk – předseda Rady lidových komisařů soudruh Stalin.

Stalin rozkázal čekistům, aby odešli do týlu, a jednotkám Rudé armády, aby obsadily hranice. Stalin věděl, že pak bude nutno pustit Rudou armádu ze řetězu…

Jinak se urve sama.

* * *

A potom se přihodilo něco, co nikdo neočekával. Německá armáda zaútočila.

Posuďme důsledky tohoto úderu na příkladu 164. pěší divize, ve které sloužil kapitán Sviridov. V jeho oblasti jsou dvě řeky – pohraniční Prut a rovnoběžný s ním Dněstr na sovětském území. Pokud by se divize připravovala na obranu, neměla co lézt do prostoru mezi řekami, ale naopak vyhloubit zákopy a průchody na východním břehu Dněstru s využitím obou řek jako vodních překážek. Mosty bylo třeba připravit na vyhození do vzduchu. Mezi řekami neměly být žádné sklady, nemocnice, štáby ani větší vojenské jednotky, pouze nevelké oddíly a skupiny ženistů a odstřelovačů. 164. divize se však (stejně jako všechny ostatní divize) připravovala k útoku, a proto Dněstr překročila, přesunula do pohraničních lesů stovky tun munice, paliva a potravin, štáby, nemocnice a spojovací uzly a zastavila se až u nejzazší hranice, u hraniční řeky. V divizi bylo 15 000 vojáků. Mnoho kanónů. Mnoho střeliva. Mnoho automobilů. A vedle byla další divize. Všechny mezi řekami. Za zády Dněstr, vpředu hraniční Prut. Němci zasadili úder. Mostu na hraniční řece se zmocnili, protože nebyl podminován, a začali přesouvat své jednotky. Mosty v zádech sovětských divizí rozbombardovali. Severně od tohoto úseku prolomila frontu německá 1. tanková skupina a obrovským obloukem obklíčila sovětskou frontu, a tím odřízla sovětská vojska od jejich týlu. Sovětské divize se ocitly v pasti. Masy lidí a výzbroje (je tam i 96. horská pěší divize s 13 000 vojáky), ale obranu nikdo nepřipravil, zákopy a průchody nikdo nevykopal. Ustoupit není kam, za zády je Dněstr bez mostů. Začínají jatka. Tu a tam někdo z té pasti unikl po plovoucích mostech. Zkuste však přepravit v jednom místě a za bombardování alespoň 10 000 vojáků a pár tisíc tun munice.

Vraťme se ke Sviridovovu vyprávění. Dívá se na hraniční most přes řeku Prut, po kterém se v nekonečném proudu přepravují německá vojska: „Most! Chránili jsme ho pro útok, a teď ho za nic na světě nemůžeme vyhodit do vzduchu!“ „Malér byl v tom, že celý můj vojenský výcvik probíhal pod heslem: Jedině útočit! Ústup se pokládal za hanbu, a tak nás v něm necvičili. Teď, když jsme byli nuceni ustupovat, neměli jsme žádné zkušenosti. Nezbývalo než toto umění zvládnout za krutých útoků nepřítele.“

V tomto úryvku jsou vysvětleny příčiny porážky. Příprava na obrannou válku a příprava na útočnou válku jsou dvě různé věci. 164. armáda byla vycvičena pro útok, a proto všechno tak dopadlo… Po vyjití knihy Ledoborec (Všechno bylo jinak) vystoupili věhlasní historikové s tvrzením, že moje verze není nová, že jen opakuji to, co tvrdili fašisté. Beru za svědky své čtenáře: cituji někde fašisty? Moje knihy jsou plné citátů z Marxe, Engelse, Lenina, Trockého, Stalina, Frunzeho, Chruščova, Brežněva, Šapošnikova, Žukova, Rokossovského, Koněva, Vasilevského, Jeremenka, Birjuzova, Moskalenka, Mereckova, Kuzněcova a kdovíkoho. Kdo z nich je však fašista? Je Marx fašista? Anebo Lenin? Nebo možná Trockij? Celá tato kapitola je postavena na citátech z knihy generálmajora A. A. Sviridova, Hrdiny Sovětského svazu. A mohla by stát na citátech z Kaljadina, Kuprijanova, Šepeleva a koho chcete. Jestli je tato verze fašistická, pak to musíte vytknout sovětským maršálům a generálům, a ne mně, já jenom opakuji jejich slova. Nedovedu si vysvětlit zuřivost svých kritiků. Proč se na mne tak vrhli? Proč jste mlčeli, když vyšly knihy Žukova a Rokossovského, Bagramjana, Jeremenka nebo tohoto Sviridova? Váš ušlechtilý hněv by se měl snést na jejich hlavy Já jsem jen skromný sběratel citátů…

A někteří historikové prohlásili, že vyvracet moji verzi není možné, ale věřit se jí také nedá, a to proto, že ty nejtajnější dokumenty o přípravě sovětské agrese nebyly nalezeny

Soudruzi historikové ty nejtajnější dokumenty najdou. Určitě je najdou.

Budou-li však chtít.

Budou však chtít? Představme si sami sebe na místě významného profesora, kterému se za jeho práci dostalo světového věhlasu, získal vědecké hodnosti a tituly, ceny, řády a chaty, který napsal desítky knih a stovky článků o tom, že Stalin je nevinná oběť. Bude-li však nalezen a uveřejněn všehovšudy jen jediný dokument, jen jediný list, pak se celý svět dozví, že se věhlasný vědec, mírně řečeno, mýlil, že si ceny a řády nezasloužil, že svůj život i talent utratil ve službě komunistům. Řekněte sami, bude si náš učený muž přát, aby našel takový lístek a sám sebe usvědčil? A jeho nesčetní kolegové jsou ve stejné situaci. Jeden papírek může vyvrátit všechny jejich teorie, práci a úsilí. Copak je možné, že by hořeli netrpělivostí takový lístek objevit v zaprášených archivech a uveřejnit ho?

Představme si sami sebe na místě maršálů a generálů. Myslíte si, že také oni hoří touhou najít takový dokument, který by je přeměnil z hrdinů na krvežíznivé agresory?

Představme si sami sebe na místě ruského prezidenta. Po pádu komunizmu byly všem historickým městům vráceny jejich historické názvy. Například z města Kalinin se zase stal Tver, jenom jediné město Kaliningrad se nikomu nechce přejmenovat na Königsberg (Královec). Myslíte si, že má náš prezident chuť najít takový dokument, který ukáže, že vina Josifa Stalina na vyvolání druhé světové války není o nic menší než vina Adolfa Hitlera? Jestliže se totiž najde lístek se Stalinovým plánem, pak bude nutno vrátit městu Kaliningradu jeho skutečné jméno a samo město jeho zákonnému pánovi. Představme si, že prezidentovi bylo oznámeno nalezení takových dokumentů. Zajímalo by mne, jak prezident rozhodne, že má být s takovými dokumenty naloženo.

U nás se přece objevují jen takové dokumenty, které potřebujeme. Padesát let jsme popírali zavraždění polských důstojníků a svědky těchto vražd jsme vraždili. Dařilo se dokonce zavraždit i takové svědky, kteří se ocitli v rukou západních spojenců. A každému, kdo měl odvahu projevit svůj názor na tuto věc, dávali nálepku – fašista. Potom už se ale v popírání tohoto zločinu nedalo pokračovat – celý svět totiž věděl, čí je to dílo. A byl vydán rozkaz: přiznat zločin a najít dokumenty. A ony byly okamžitě nalezeny.

Ale bez rozkazu by se nenašly. Naši historici totiž naleznou jenom to, nač dostanou povolení.

No ale i když budou Stalinovy plány nalezeny, pomůže takový tajný papírek z archivu našim historikům? Kniha generála Sviridova byla vydána před 25 lety nákladem 65 000 exemplářů. Tu knihu je možné najít v kterékoli vědecké knihovně Moskvy i Londýna, Paříže, Říma či Katmandu. Ve Sviridovově knize je všechno otevřeně popsáno, generál poctivě a srozumitelně vysvětlil i záměry sovětského velení a jeho úmysly a také příčiny neúspěchu. Uvedená fakta jsou nesporná. Pro zajímavost jsem se rozhodl ověřit fakta uváděná generálem také podle jiných pramenů a našel jsem 28 nezávislých potvrzení, včetně německých průzkumných hlášení. Všechna shodně uvádějí, že se 164. pěší divize nalézala mezi řekami Dněstrem a Prutem. Kromě ní tam bylo i mnoho jiných divizí. A je jen jediné vysvětlení, proč si tyto divize vybraly místo tak nevhodné pro obranu: protože byly připraveny na útok. Tak jaké nejtajnější dokumenty naši historici ještě potřebují? Co v nich ještě hodlají najít? Prorokuji: až najdete ty nejtajnější dokumenty bude v nich jedna a tatáž informace: 164. pěší divize byla mezi Prutem a Dněstrem… A až také pro každou divizi, sbor nebo armádu najdete ty nejtajnější dokumenty, objevíte i v nich, že se tyto útvary nepřipravovaly k obraně, ale k agresi. A jestli se generál Sviridov a tisíce jiných účastníků války odchýlili od historické pravdy pak měli být odhaleni před 25 lety, jejich verze měla být prohlášena za fašistickou a měly být publikovány materiály které tuto verzi vyvracejí. Jenže nikdo to neudělal a ani neudělá. Paměti našich generálů leží na policích v knihovnách a nikdo je ani nečte. Tisíce historiků píší knihy a disertace o válce, ale ani jeden se neobtěžoval s prověřováním fakt. Historická věda existuje sama pro sebe a fakta jsou také sama pro sebe. Svědectví těch, kteří bojovali, naše historická věda ignoruje. Ještě v Sovětském svazu jsem z válečných knih posbíral celou knihovnu o mnoha tisících svazků. Všechny knihy vzpomínek mluví o přípravě na „osvobození“. A to všechno otevřeně – v obchodě „Vojennaja kniha“ na Arbatu. V GRU (= Hlavní zpravodajské správě) byla má sbírka vojenských knih natolik známa, že ji po 20 letech připomněl náčelník GRU generálplukovník Jevgenij Leonidovič Timochin v časopise Krasnaja zvezda (29. dubna 1992). Škoda, že jsem sbírku musel zanechat v Moskvě sovětské moci na památku. Tady na Západě jsem si za 15 let pořídil novou knihovnu, že mi ji závidí mnoho vědeckých institucí. A tvrdím: dostat se do tajných archivů je historikův sen. Ale i v uveřejněných publikacích je dostatek údajů pro analýzu operací Rudé armády a plánů i záměrů jejího velení. Zrovna tak jako jenom články uveřejněné v deníku Pravda plně dostačují k tomu, aby bylo možné prohlásit komunistickou stranu za zločinnou organizaci. A právě tak veřejně publikované Leninovy práce plně dostačují k tomu, aby mohl být prohlášen za nepřítele lidstva.

Když jsem tak tehdy sbíral knihy stejně, jako je sbírám nyní, stále se divím. Všechno, co napsali sovětští generálové a maršálové, je pořád totéž: „My sovětští lidé jsme se připravovali bít nepřítele jen na jeho území“ a pak následují stohy materiálů o přípravě sovětské agrese. Pardon, osvoboditelského tažení. Cožpak tohle všechno nikdo kromě mne nečetl? Tak čím se ty tisíce našich historiků zabývají? Nyní je v mé knihovně takových knih (nebo jejich fotokopií), které obsahem nebo duchem připomínají knihu generála Sviridova, 4130 exemplářů. Knihu Ledoborec (Všechno bylo jinak) bych mohl rozšířit na sto svazků, a stejně bych nevypověděl všechno. V pamětech sovětských generálu popisuje každou divizi mnoho autorů. Paměti píše bývalý velitel divize, ale píše je i bývalý náčelník štábu téže divize, píšou je i velitelé pluků stejně jako velitelé praporů a také velitelé sousedních divizí i velitel sboru, jehož byla divize součástí, velitel armády a velitel frontu. A vzpomínají i řadoví vojáci. A všechno do sebe zapadá. Dnes může každý milovník historie posbírat svědectví o všech sovětských divizích (s výjimkou NKVD). Každý člověk může sám prostudovat všechny předchozí kombinace a přesuny a pozorovat situaci v jejím průběhu. Vždyť je nám známo všechno o pohybu brigád, divizí, sborů i armád v únoru, březnu, dubnu, květnu i červnu roku 1941. Tak když máme před očima ten úplný obraz, cožpak nejsme schopni pochopit záměr Největšího velmistra? Cožpak bylo nutné, aby nám On zanechal ty nejtajnější konspekty svých tajných myšlenek? Stalinův záměr je geniální, ale jednoduchý. Stačí, když si divize rozestavíme na mapě jako figurky na šachovnici, a záměr se zjeví před naším zrakem.

A ani ty archivy nebyly zase tak utajené. Pravda, v pamětech generálů se nám Stalinův záměr nevyjeví jako ucelený dokument, ale jako miliony třpytivých úlomků. Armádní generál K. N. Galickij v knize Léta krutých zkoušek¹¹⁶ například popisuje podobný průzkumný prapor, jako měl Sviridov, ale nikoli ve lvovském výběžku, nýbrž v bjalystockém. Ten prapor byl součástí 27. omské pěší divize italského proletariátu, která byla tajně vysunuta do pohraničních lesů. Průzkumný prapor byl připraven provádět rozvědku na území obsazeném německými vojsky. A kvůli věrohodnosti armádní generál K. N. Galickij uvádí odkaz na archiv. Jinými slovy, byli připraveni na válku, jenže ne na „velkou vlasteneckou“.

Kdo bránil historikům posbírat tato cenná svědectví s odkazy na archivy a prověřit jejich správnost nyní, v době, kdy se dveře archivů pootevřely?

Naši historici se pořád pokoušejí číst mezi řádky Ale já jsem se rozhodl číst to, co je na řádcích, to, co je v otevřeném textu. Historici celých 50 let čekají, až se jim otevřou dveře archivů. Pomohou jim však archivy, když se ani neobtěžovali namáhat s tím, aby si přečetli to, co otevřeně leží na policích?

* * *

Doufám, že otázka původu Třetího strategického sledu je jasná: HRANICE BYLY PŘED NĚMECKÝM VPÁDEM NA MNOHA MÍSTECH OTEVŘENÉ a mnoho tisíc pohraničníků bylo převedeno do týlu, kde z nich byly vytvořeny tři trestné armády.

Zůstává otázka, jaké určení měl celý front čekistů. Střílet do týlu útočící vojáky a povzbuzovat tak ty málo horlivé? Možná. Na to však existovaly zadržovací oddíly vytvořené před německým vpádem ve všech sovětských armádách a sborech. Zadržovací oddíly NKVD byly organickou součástí vojsk Prvního i Druhého strategického sledu. Abychom si představili sílu zadržovacích oddílů, uvedu statistické údaje. Toto mimořádně tajné hlášení je adresováno „lidovému komisaři vnitra SSSR, generálnímu komisaři Státní bezpečnosti soudruhu Berijoví“. Jsou toho všehovšudy tři strojopisné stránky s údaji o popravách zastřelením v Rudé armádě za necelé první čtyři měsíce války. Neuvádějí se všechny popravy, ale jenom ty, které se týkají vojenských osob, zadržených krycími jednotkami nebo zadržovacími oddíly. Hlášení začíná slovy: „Od začátku války do 10. října t. r. zvláštními oddíly NKVD a zadržovacími oddíly vojsk NKVD pro ochranu týlu bylo zadrženo 657 364 vojenských osob, které se opozdily za svými jednotkamí nebo prchaly z fronty. Operativními krycími jednotkami zvláštních oddělení bylo zadrženo 249 969 osob a zadržovacími oddíly vojsk NKVD pro ochranu týlu 407 395 osob. Zvláštními oddíly bylo zatčeno 25 878 osob, z ostatních byly zformovány bojové jednotky a odeslány na frontu. Podle rozhodnutí zvláštních oddělení a podle rozsudků vojenských soudů bylo zastřeleno 10 201 osob, 3 321 z nich před jednotkou.“ Pak následuje statistika zatčení, zastřelení vůbec a zastřelení před jednotkou podle různých frontů. Ze statistiky vyplývá, že nejvíce zatčených bylo v Západním frontu – 1 000 osob měsíčně, 4 003 osoby za 4 měsíce. V tomto frontu bylo také nejvíce zastřelených – 2 136 osob. Pravděpodobnost přežití ve vězení byla 50 %. Zastřelených pred jednotkou bylo nejvíc v Severozápadním frontu: 703 osob za necelé 4 měsíce války.

Hlášení je podepsáno zástupcem náčelníka zvláštního oddělení NKVD SSSR komisařem Státní bezpečnosti 3. stupně Miľštejnem. Tento dokument byl předložen Ústavnímu soudu Ruska jako jeden z dokladů obžaloby ze zločinecké činnosti Komunistické strany.

Z dokumentu vyplývá, že v každém z prvních 111 dnů války bylo na frontě zastřeleno 92 vojáků a z toho každý den bylo zastřeleno 30 osob před nastoupeným útvarem nebo jednotkou. V této statistice jsou jenom ti, kteří byli zadrženi zvláštním oddělením nebo zadržovacími oddíly. Statistika nepočítá ty, kteří byli zadrženi na bojištích. Tak například byl 22. června v oblasti města Grodno sestřelen letoun 207. bombardovacího leteckého pluku; jeho posádka zahynula, naživu zůstal pouze střelec-radista – desátník A. M. Ščeglov. Vrátil se k pluku (v letecké garnizoně Borovskoje ve Smolenské oblasti) a „byl zatčen orgány NKVD a zastřelen za vlastizradu“¹¹⁷. To už je docela jiný druh zločinu a docela jiná statistika, která nesouvisí se zadržovacími oddíly a operativními krycími jednotkami zvláštních oddělení. Tento případ (a tisíce podobných) nepatří do kategorie „těch, kteří se opozdili za svými jednotkami a prchali z fronty“, tady je právě opačný případ desátníka, který se vrátil do svého rodného pluku...

Jednou bude zveřejněna i statistika těch, kteří byli zastřeleni poté, co se vrátili ke svým jednotkám. Ale i statistika o popravách těch, kteří se opozdili, jednoznačně ukazuje, že se operativní krycí jednotky a zadržovací oddíly NKVD vyrovnávaly se svěřenými povinnostmi úspěšně a pomoc Třetího strategického sledu nepotřebovaly ani v kritické situaci všeobecného ústupu, paniky a zmatku. V „osvoboditelské“ válce by se zvláštní a zadržovací oddíly už vůbec obešly bez pomoci Třetího strategického sledu. Na základě této statistiky soudím, že Třetí strategický sled, složený ze tří armád NKVD, nebyl zformován kvůli tomu, aby popravoval sovětské vojáky Prvního a Druhého strategického sledu.

Není možné, že byl čekistický front zformován na potlačení odporu na „osvobozených“ územích? Není to vyloučeno. K tomuto účelu však byly v Prvním a Druhém strategickém sledu desítky motorizovaných divizí NKVD s tanky, dělostřelectvem a se vším nezbytným k nastolení sociální spravedlnosti. Hlavní úkol Třetího strategického sledu byl jiný. Pred každým „osvoboditelským“ tažením v letech 1939–40 byli pohraničníci rozděleni na dvě nestejné skupiny: jedni zůstávali na hranicích a byli využíváni v prvním útočném sledu jako elitní diverzní oddíly a skupiny; druzí odcházeli do týlu a byli zařazováni do boje až v poslední etapě „osvoboditelského“ tažení, upevňovali úspěchy armádních formací a ujímali se ochrany nových hranic. Přesně tak byla rozdělena sovětská pohraniční vojska v polovině června 1941...

Tak to dělali i Němci. Průzkumné hlášení štábu Severozápadního frontu 02 z 21. června 1941 podává zprávu o činnosti německých vojsk na hranicích Východního Pruska: „Ochrana hranic a sledování našich hranic byly svěřeny polním jednotkám… Civilnímu obyvatelstvu bylo navrženo evakuovat se do vnitrozemí na vzdálenost 20 km od hranic“¹¹⁸.

U Němců bylo všechno tak jako u nás, mne však neudivil obsah dokumentu, ale jeho číslo. Nula se uváděla na dokumentech tajných. Dvě nuly na mimořádně tajných. Od počátku každého roku se číslování obnovovalo. Proč se tedy 21. června objevuje teprve druhé průzkumné hlášení? Velitel průzkumu v okruhu klade na stůl veliteli okruhu nové průzkumné hlášení jednou za týden a při zostření situace každý den. Proč je číslo hlášení tak nízké? Jen proto, že se 19. června už vydělil z Baltického vojenského okruhu Severozápadní front s vlastním štábem, průzkumnými a jinými oddíly a začal žít svým vlastním životem. Proto se začaly číslovat rozkazy, průzkumná hlášení a jiné dokumenty od 01 výše. Už 21. června 1941 se plukovník Karlin podpisuje na dokumentech jako pomocník velitele Severozápadního frontu¹¹⁹. Také ve všech jiných okruzích vystěhování lidí, odchod pohraničníků a jejich vystřídání polními útvary znamenaly, že Rudá armáda je už ve válce, rozvinula už fronty a převzala do své péče hranice kromě některých úseků a hraničních prechodů.

Admirál J. A. Pantělejev vzpomíná, jak mu několik dní před 22. červnem hlásili o situaci ve Finsku: „Finští pohraničníci a veškeré místní obyvatelstvo odešli dovnitř země… Hranice jsou otevřeny... To znamená válku“¹²⁰.

To je zcela správná analýza situace. Ale dovolte, copak na naší straně neprobíhalo úplně totéž? Rozdíl byl jen v tom, že obyvatelstvo Finska odešlo z pohraničních oblastí dobrovolně...

Násilná deportace statisíců lidí z pohraničních oblastí, zničení vlastních zátarasů na hranicích, stažení pohraničních vojsk a formování tři čekistických armád za dvěma strategickými sledy Rudé armády – to nejsou jen příznaky války, to je sama válka v celé své děsivé nevyhnutelnosti, s prvními desítitisíci obětí mezi sovětskými pokojnými obyvateli pohraničního pásma. Tajná mobilizace zašla příliš daleko. Neodvratně a brzo po odchodu pohraničníků z hranic státu musel přijít Den „M“.

SEZNAM POUŽITÉ LITERATURY

Anfilov, V. A., Bessmennyj podvig, Nauka, Moskva 1971.

Anfilov, V. A., Proval „blickriga“, Nauka, Moskva 1974.

Antipenko, N. A., Na glavnom napravlenii, Vospominanija zam. komandujuščego frontom, Nauka, Moskva 1967.

Antonov–Ovsejenko, A., Portret tirana, Chronika, New York 1980.

Avtorchanov, A., Proischoždenije panokratii, Posev, Frankfun n. M. 1973.

Avtorchanov, A., Zagadka smerti Stalina, Posev, Frankfun n. M. 1976.

Azarov I. I., Osaľdennaja Odessa, Moskva: Vojenizdat, 1962.

Bagramjan, I. Ch., Tak načinalas‘ vojna, Vojenizdat, Moskva l97l.

Bagramjan, I. Ch., Tak šli my k pobede, Vojenizdat, Moskva 1977.

Basov, A. F., Flot v Velikoj Otečestvennoj vojne, 1941–1945, Nauka, Moskva 1980.

Baľanov, B., Vospominanija byvšego sekretarja Stalina, Treťja volna, Paris 1980. Birjuzov, S. S., Kogda gremeli puški, Vojenizdat, Moskva 1962.

Bitva za Leningrad, 1941–1944 (pod. red. S. P Platonova), Vojenizdat, Moskva 1964.

Boldin, I. V, Stranicy žizni, Vojenizdat, Moskva 1961.

Borba za Sovetskuju Pribaľtiku, Eesti ramat, Tallin 1980.

Brežnev, L. I., Malaja zemlja, Politizdat, Moskva 1978.

Combat Aircraft of the World, Ed. and comp. by John W. R. Taylor, London 1969. Časovyje sovetskich granic, Kratkij očerk istorii pograničnych vojsk SSSR, Politizdat, Moskva 1983.

Demin, M., Blatnoj, Russica, New York 1981.

Dozornyje zapadnych rubežej, Dokumentaľnyje očerki po istorii vojsk Krasnoznamennogo pograničnogo okruga (Avt. kollektiv), Politizdat Ukrainy, Kyjev 1972.

Estonskij narod v Velikoj Otečestvennoj vojne Sovetskogo Sojuza, 1941–1945, Eesti ramat, Tallin 1973.

Fedjuninskij, I. I., Podnjatyje po trevoge, Vojenizdat, Moskva 1964.

Frunze, M. V, Izbrannyje proizvedenija v 2 tomach, Vojenizdat, Moskva 1957. Galickij, K. N., Gody surovych ispytanij, Nauka, Moskva 1973.

Gallaj, M. L., Tretje izmerenije, Sovetskij pisateľ, Moskva 1979.

Goralski, R., World War II Almanac, 1931–1945, Hamish Hamilton, London 1981. Gorbatov, A. V., Gody i vojny Vojenizdat, Moskva 1965.

Gregory B. – Batchelor, D., Airborne Warfare 1918–1941, Petty a. Sons, Leeds 1978.

Grigorenko, P. V., V podpoľje možno vstretiž toľko krys, Detinec, New York 1981.

Halder, F., Vojennyj dnevnik, Ježednevnyje zapisi načaľnika Generaľnogo štaba suchoputnych vojsk, 1939–1942 (Překlad z něm.), Vojenizdat, Moskva 1968–1971. Hearing on American Aspects of the Richard Sorge Spy Case, House of Representatives Eighty Second Congress, First Session, August 9, 22 and 23, Washington 1951.

Hitler, A., Mein Kampf, Zentralverlag der NSDAP Eher, München 1940

Chizenko, I. A., Oživšije stranicy, Dnevnik politrabotnika 80-j Ordena Lenina strelkovoj divizii, Vojenizdat, Moskva 1963.

Chrenov, A. H., Mosty k pobede, Vojenizdat, Moskva 1972.

Isserson, G. S., Evoljucija operativnogo iskusstva, Vojenizdat, Moskva 1937.

Isserson, G. S., Novyje formy borby, Vojenizdat, Moskva 1940.

Itogi vtoroj mirovoj vojny, Sbornik statej (Překlad z něm.), Inostrannaja literatura, Moskva 1957.

Jakovlev, A. S., Ceľ žizni, Zapiski aviakonstruktora, Politizdat, Moskva 1968. Jazov, D. T., Verny Otčizne, Vojenizdat, Moskva 1988.

Jeremenko, A. I., V načale vojny, Nauka, Moskva 1964.

Kalinin, S. A., Razmyšlenija o minuvšem, Vojenizdat, Moskva 1963.

Kazakov, M. I., Nad kanoj bylych sraženij, Vojenizdat, Moskva 1971.

Kerber, L. L., Sled v nebe, Politizdat, Moskva 1971.

Kerber L. L., TU – čelovek i samolet, Sovetskaja Rossija, Moskva 1973.

Kesselring, A., Gedanken zum Zweiten Weltkrieg, Bonn 1955.

Kijevskij Krasnoznamennyj, Istorija Krasnoznamennogo Kijevskogo vojennogo okruga, 1919–1972, Vojenizdat, Moskva 1974.

Kočetkov, D. I., S zakrytymi ljukami, Vojenizdat, Moskva 1962.

Koněv, I. S., Sorok pjatyj, Vojenizdat, Moskva 1966.

Kovalev, I. V, Transport v Velikoj Otečestvennoj vojne 1941–1945 gg. Nauka, Moskva 1981.

Koľevnikov, M. N., Komandovanije i štab VVS Sovetskoj Armii v Velikoj Otečestvennoj vojne 194?–1945 gg., Nauka, Moskva 1977.

KPSS o Vooružennych Silach Sovetskogo Sojuza, Dokumenty 1917–1968, Vojenizdat, Moskva 1969.

Krasnoznamennyj Belorusskij vojennyj okrug, Belarus‘, Minsk 1973.

Krasnoznamennyj Uraľskij, Istorija Krasnoznamennogo Uraľskogo vojennogo okruga, Vojenizdat, Moskva 1983.

Krasovskij, S. A., Žizň v aviacii, Vojenizdat, Moskva 1968.

Krivošein, S. M., Ratnaja byľ, Moloďaja gvardija, Moskva 1962.

Kumanev, G. A., Sovetskije železnodorožniki v gody Velikoj Otečestvennoj vojny (1941–1945), AN SSSR, Moskva 1963.

Kuročkin, P. M., Pozyvnyje fronta, Vojenizdat, Moskva 1969.

Kuzmina, L. M., Generaľnyj konstruktor Pavel Suchoj, Moloďaja gvardija, Moskva 1983.

Kuzněcov, N. G., Nakanune, Vojenizdat, Moskva 1966.

Kuzněcov, V. A., Serebrjanyje kryľja, Vojenizdat, Moskva 1972.

Lapčinskij, A. N., Vozdušnaja armija, Vojenizdat, Moskva 1939.

Le Bon, G., Psychologies des foules, Paris 1895.

Liddell Hart, B., History of the Second World, PAN, London 1978.

Ljudnikov, I. I., Doroga dlinoju v žizň, Vojenizdat, Moskva 1969.

Ljudnikov, I. I., Skvoz grozy, Avtobiografičeskij očerk, Donbass, Doneck 1973. Lobačev, A. A., Trudnymi dorogami, Vojenizdat, Moskva 1960.

Majskij, I. M., Kto pomogal Gitleru, Iz vospominanij sovetskogo posla, IMO, Moskva 1962.

Mallory, K. and Ottar, A., Architecture of Aggression, Architectural Press, Wallop G. B. 1973.

Melikov, V. A., Problemy strategičeskogo razvenyvanija po opytu mirovoj i graždanskoj vojny Izd. Vojennoj Akademii RKKA im. M. V Frunze, Moskva 1935.

Mereckov, K. A., Na službe narodu, Stranicy vospominanij, Politizdat, Moskva 1968.

Middeldorf, E., Taktika v russkoj kampanii (Překlad z něm.), Vojenizdat, Moskva 1958.

Müller–Hillebrand, B., Das Heer, 1933–1945, Frankfun/Main 1954–1956.

Moskalenko, K. S., Na jugo–zapadnom napravlenii, Vospominanija komandarma, Nauka, Moskva 1969.

Načaľnyj period vojny (Pod red. S. P. Ivanova), Vojenizdat, Moskva 1974.

Na Severo–zapadnom fronte (1941–1943), Sbornik statej učastnikov bojevych dejstvij (Pod red. P. A. Žilina), Nauka, Moskva 1969,

Němeček, V., The History of Soviet Aircraft from 1918, Willow Books, London 1986.

Novikov, A. A., V nebe Leningrada, Zapiski komandujuščego aviacijej, Nauka, Moskva 1970.

Ordena Lenina Zabajkaľskij, Vojenizdat, Moskva 1980.

Ordena Lenina Moskovskij vojennyj okrug, Moskovskij rabočij, Moskva 1985. Ortenberg, D. I., Ijuň–dekabr‘ sorok pervogo, Sovetskij pisateľ, Moskva 1984.

Ozerov, G., Pipolevskaja šaraga, Posev, Frankfurt na Majne 1973.

Pantelejev, J. A., Morskoj front, Moskva 1965.

Partija i armija (Pod red. A. A. Jepiševa), Politizdat, Moskva 1980.

Peresypkin, I. T., Svjazisty v gody Velikoj Otečestvennoj, Svjaz‘, Moskva 1972. Plaskov G. D., Pod grochot kanonady, Vojenizdat, Moskva 1969.

Po prikazu Rodiny Bojevoj puť 6-j gvardejskoj armii v Velikoj Otečestvennoj vojne 1941–1945 gg., Vojenizdat, Moskva 1971.

Pograničnyje vojska SSSR, 1939–ijuň 1941, Sbornik dokumentov i materialov Nauka, Moskva 1970.

Pokryškin, A. I., Nebo vojny, Moloďaja gvardija, Moskva 1968.

Ponomarev, A. P, Pokoriteli neba, Vojenizdat, Moskva 1980.

Price, A., World War II Fighter Conflict, Macdonald and Jane’s, London 1975. Razvitije tyla Sovetskich vooružennych sil,1918–1988, Vojenizdat, Moskva 1989. Rešin, J. G., General Karbyšev, DOSAAF, Moskva 1971.

Rjabčikov, J. I. – Magid, A. S., Stanovlenije, Znanije, Moskva 1978.

Rokossovskij K. K., Soldatskij dolg, Vojenizdat, Moskva 1968.

Roslyj, I. P, Poslednij prival – v Berline, Vojenizdat, Moskva 1983.

Sandalov, L. M., Na moskovskom napravlenii, Nauka, Moskva 1970.

Sandalov, L. M., Perežitoje, Vojenizdat, Moskva 1966.

Sevasťjanov, P. V., Neman – Volga – Dunaj, Vojenizdat, Moskva 1961.

Sivkov, G. H., Gotovnosť nomer odin, Sovetskaja Rossija, Moskva 1973.

Sikorski, W., Buduščaja vojna, jeje vozmožnosti, charakter i svjazannyje s nimi problemy oborony strany (Překlad z polštiny), Vojenizdat, Moskva 1936.

Skvoz‘ ognennyje vichri, Bojevoj puť 11-j gvardejskoj armii v Velikoj Otečestvennoj vojne 1941–1945 gg., Sbornik, Vojenizdat, Moskva 1987.

Sled v nebe, Sbornik, Politizdat, Moskva 1971.

Sokolovskij, V. D., Vojennaja strategija, Vojenizdat, Moskva 1963.

Sovetskije tankovyje vojska, Vojenizdat, Moskva 1973.

Sovetskije Vooružennyje sily, Vojenizdat, Moskva 1978.

Starinov, I. G., Miny ždut svojego časa, Vojenizdat 1964.

Stefanovskij, P. M., Trista neizvestnych, Vojenizdat, Moskva 1968.

Sutton, A., National Suicide, Military Aid to the Soviet Union, Arington House, New Rochelle (NY) 1973.

Sviridov A. A., Bataľony vstupajut v boj, Vojenizdat, Moskva 1967.

Šapošnikov, B. M., Mozg armii, v 3 knigach, Gosizdat (otdel vojennoj literatury), Moskva-Leningrad 1927–1929.

Šavrov, V. B., Istorija konstrukcij samoletov v SSSR 1938–1950 gg., Mašinostrojenije, Moskva 1988.

Šebunin, A. I., Skoľko nami projdeno, Vojenizdat, Moskva 1971.

Štemenko, S. M., Generaľnyj štab v gody vojny, Vojenizdat, Moskva 1968.

Šumichin, V. S., Sovetskaja vojennaja aviacija 1917–1941, Nauka, Moskva 1986. Tjulenev, I. V, Čerez tri vojny, Vojenizdat, Moskva 1960.

Triandafillov, V. K., Charakter operacij sovremennych armij, Gosizdat, Moskva-Leningrad 1929.

Triandafillov, V. K., Razmach operacij sovremennych armij, Vojenizdat, Moskva 1932.

Pichačevskij, M. N., Izbrannyje proizvedenija, Vojenizdat, Moskva 1964.

Tyl Sovetskich Vooružennych sil v Velikoj Otečestvennoj vojne 1941–1945 gg. (Pod red. S. K. Kurkotkina), Vojenizdat, Moskva 1977.

Umanskij, R. G., Na bojevych rubežach, Vojenizdat, Moskva 1960.

Ustinov, D. F., Vo imja pobedy, Zapiski narkoma vooruženija, Vojenizdat, Moskva 1988.

Vasilevskij, A. M., Delo vsej žizni, Politizdat, Moskva 1973.

Vaupšasov, S. A., Na trevožnych perekrestkach, Zapiski čekista, Politizdat, Moskva 1971.

Velikaja Otečestvennaja vojna (1941–1945), Kratkij naučno-populjarnyj očerk (Pod red. P. A. Žilina), Politizdat, Moskva 1973.

Velikaja Otečestvennaja vojna 1941–1945, Enciklopedija, Sovetskaja enciklopedija, Moskva 1985.

Vojennaja strategija (Pod red. V. D. Sokolovskogo), Vojenizdat, Moskva 1962. Voprosy strategii operativnogo iskusstva v sovetskich vojennych trudach 1937–1940 gg., Vojenizdat, Moskva 1965.

Voronov, N. N., Na službe vojennoj, Vojenizdat, Moskva 1963.

Vosemnadcataja v sraženijach za Rodinu, Bojevoj puť 18-j armii, Vojenizdat, Moskva 1982.

Voznesenskij, N. A., Vojennaja ekonomika SSSR v period Velikoj Otečestvennoj vojny, Gospolitizdat, Moskva 1947.

Zabajkaľskij vojennyj okrug, Kratkij vojenno-istoričeskij očerk, Vostočno-Sibirskoje knižnoje izdateľstvo, Irkutsk 1972.

Zacharov, G. N., Povesť ob istrebiteljach, DOSAAF Moskva 1977.

Zdravstvuj, nebo, Sbornik, Vojenizdat, Moskva 1966.

Zverev, A. G., Zapiski ministra, Politizdat, Moskva 1973.

Žoludev, L. V., Staľnaja eskadriľja, Vojenizdat, Moskva 1972.

Žukov, G. K., Vospominanija i razmyšlenija, APN, Moskva 1969.

Istorija Velikoj Otečestvennoj vojny Sovetskogo Sojuza,194l–1945, v 6 tomach, Vojenizdat, Moskva 1960–1965.

Istorija vtoroj mirovoj vojny (1939–1945), v 12 tomach, Vojenizdat, Moskva 1973–1982.

Sobranije sočinenij V I. Lenina.

Sobranije sočinenij K. Marksa i B. Engeľsa.

Sobranije sočinenij I. V. Stalina.

Sovetskaja vojennaja enciklopedija, v 8 tomach, Vojenizdat, Moskva 1976–1980.

Časopisy Bjulleteň oppozicii, Vojennyj vestnik, Vojna i revoljucija, Voprosy istorii, Vojenno-istoričeskij žurnal, Kommunist, Meždunarodnaja žizň, Mobilizacionnyj sbornik, Novoje vremja, Ogonek, Problemy ekonomiki.

Noviny Izvestija, Komsomoľskaja pravda, Krasnaja zvezda, Na straže, Pravda.

VIKTOR SUVOROV

DEN „M“ – KDY ZAČALA DRUHÁ SVĚTOVÁ VÁLKA?

Z ruského originálu Deň „M“ – Kogda načala vtoraja mirovaja vojna?

vydaného nakladatelstvím AO „Vsje dlja Vas“ v Moskvě

přeložila PhDr. Jana Jelínková

Odpovědný redaktor Jiří Mikulka

Obálka a typografie Evžen Navrátil

Sazba TEXprit Brno

Jako svou 87. publikaci vydalo v roce 1996

nakladatelství JOTA; Helceletova 16, 602 00 Brno

Počet stran 232

Tisk a knihařské zpracování Těšínská tiskárna

ISBN – 80-85617-68-4

Poznámky

[←1]

Trista neizvestnych, s. 83

[←2]

Sovetskaja vojennaja aviacija 1917–1941, s. 218

[←3]

Istorija konstrukcij samoletov v SSSR 1938–1950, s.162

[←4]

TU – čelověk i samolet, s.143

[←5]

Sled v nebe, s.202

[←6]

Combat Aircraft of the World, Londýn 1969, s.592

[←7]

The History of Soviet Aircraft from 1918, Londýn 1986, s.134

[←8]

M. Gallaj, Treťje izmerenije, s.330

[←9]

G. Ozerov, Tupolevskaja šaraga, s.47

[←10]

J. Rjabčikov, A. Magid, Stanovlenije, s. 132

[←11]

V. Šumichin, s. 185

[←12]

Komandovanije i Štab VVS, Moskva 1977, s. 26

[←13]

A. Jakovlev, Ceľ žizni, s. 182

[←14]

A. S. Jakovlev, Ceľ žizni, s. 182

[←15]

lstorija konstrukcij samoletov v SSSR, 1938, s. 195; M., Mašinostrojenije, 1988, s. 45

[←16]

Vojenno-istoričeskij žurnal 1987, č. 9, s. 49

[←17]

I. M. Majskij, Kto pomogal Gitleru, s. 13

[←18]

Vojenno-istoričeskij žurnal 1976, č. 6, s. 68

[←19]

Ceľ žizni, s. 498

[←20]

Vo imja pobedy, s. 91

[←21]

Vospominanija i razmyšlenija, s. 296

[←22]

Vojenno-istoričeskij žurnal 1962, s. 2

[←23]

Meždunarodnaja žizň 1959, č. 3, s. 157

[←24]

Pravda, l. června 1939

[←25]

sv. 2, s. 285

[←26]

Vojenno-istoričeskij žurnal 1982, č. 7, s. 55

[←27]

Das Heer l933–1945, Frankfurt n. M., 1954–1956

[←28]

sv. I, s. 161

[←29]

Pravda, 29. března 1937

[←30]

Vojenno-istoričeskij žurnal 1988, čís. 11, s. 7

[←31]

[←32]

Čerez tri vojny, s. 132

[←33]

Pravda, 22. 8. 1918

[←34]

Bjulleťeň oppozicii, č. 17–18, lístopad–prosinec 1930, s. 53

[←35]

KPSS o Vooružennych silach, Dokumenty, s. 296–297

[←36]

Partija i armija, s. 163

[←37]

Nakanuně, s. 280

[←38]

M. V. Frunze, Izbrannyje proizvedenija, sv. 2, s. 47–49

[←39]

Istorija vtoroj mirovoj vojny, sv. 2, s. 190

[←40]

N. Vozněsenskij, Vojennaja ekonomika SSSR v period Velikoj Otečestvennoj vojny, s. 42

[←41]

L. Kuzmina, Generaľnyj konstruktor Pavel Suchoj, s. 57

[←42]

E. Middeldorf, Taktika v ruskoj kampanii, s. 225

[←43]

L. Kuzmina, s. 66

[←44]

Gotovnosť, č. l, s. 92

[←45]

Istorija konstrukcij samoletov v SSSR, 1938–1950, s. 50

[←46]

Gedanken zum Zweiten Weltkrieg, s. 78

[←47]

Krasnaja zvezda, 15. prosince 1942

[←48]

Vojenno-istoričeskíj žurnal 1984, č. 6, s. 5

[←49]

maršál Sovětského svazu S. K. Kurkotkin, Tyl sovetskich vooružennych sil v Velikoj otečestvennoj vojne, s. 43

[←50]

Zdravstvuj nebo, s. 5

[←51]

generálmajor letectva V. S. Šumichin, Sovetskaja vojennaja aviacija, s. l77

[←52]

Žizň v aviacii, s. 111

[←53]

Sám to tak v memoárech napsal – „jako struny“.

[←54]

Pokoriteli neba, s. 82.

[←55]

Šumichin, s. 233

[←56]

maršál Sovětského svazu V. D. Sokolovskij, Vojennaja strategia, s. 163

[←57]

Sovetskije vooružennyje sily, s. 242

[←58]

Skvoz‘ grozy, s. 23

[←59]

I. I. Ljudnikov, Doroga dlinoju v žizň, s. 3

[←60]

Vojenno-istoričeskij žurnal 1966, č. 9, s. 66–67

[←61]

tamtéž, s. 4

[←62]

1986, č. 2, s. 86

[←63]

Verny Otčizne, s. 178

[←64]

Na jugo-zapadnom napravlenii, s. 9

[←65]

Tak šli my k pobede, s. 39

[←66]

generálporučík V. J. Baranov, Vojenno-istoričeskij žurnal l988, č. 9, s. 18

[←67]

generálporučík J. P. Roslyj, Poslednij prival v Berline, s. 32

[←68]

s. 206

[←69]

Ordena Lenina Zabajkalskij, s. 96

[←70]

Vojenno-istoričeskij žurnal 1966, č. 10, s. 56

[←71]

Soldatsklj dolg, s. 8

[←72]

Vojenno-istoričeskij žurnal 1971, č. 7, s. 19

[←73]

armádní generál M. Moisejev, Pravda 19. července 1991

[←74]

Sovětská vojenská encyklopedie, sv. 5, str. 343

[←75]

Žizň v aviacii, s. 117

[←76]

Tyl Sovetskich vooružennych sil v Velikoj otečestvennoj vojne, s. 69

[←77]

přednáška pro Revvojensovět = Revoluční vojenskou radu z 20. dubna 1932

[←78]

Vojna i revoljucija, září–říjen 1933, s. 7

[←79]

Vojna i revoljucija, březen–duben 1934, s. 35

[←80]

Problémy strategičeskogo razvertyvanija, 1935

[←81]

Evoljucija operativnogo iskusstva, 1937, s. 79

[←82]

generálporučík letectva L. V. Žoluděv, Staľnaja eskadriľja, s. 41

[←83]

Serebrjanyje kryľja, s. 3–6

[←84]

Velikaja otečestvennaja vojna, Encyklopedija, s. 49

[←85]

Voprosy istorii 1969, č. l, s. 128

[←86]

Vo imja pobedy, s. 107

[←87]

Ty1 Sovetskich vooružennych sil v Velikoj otečestvennoj vojne, s. 23

[←88]

Velikaja otečestvennaja vojna, Encyklopedia, s. 729

[←89]

tamtéž, s. 52

[←90]

Antony C. Sutton, National Suicide: Military Aid to the Soviet Union, s. 174

[←91]

Řeč na IX. sjezdu strany

[←92]

Malá země, s.16

[←93]

Krasnaja zvezda 7. ledna 1989

[←94]

Tupolevskaja šaraga, s. 99

[←95]

Nakamuně, s. 270

[←96]

Voprosy istorii 1974, č. 2, s. 95

[←97]

Ceľ žizni, s. 227

[←98]

Pravda 22. 11. 1935

[←99]

Vojennaja strategija, s. 284

[←100]

Charakter operacij sovremennych armij, s. 50

[←101]

Voprosy istorii, 1969, č. l, s. 130

[←102]

generálmajor letectva M. N. Koževnikov, Komandovanije i štab VVS Sovetskoj armii v Velikoj Otečestvennoj vojne, s. 8l

[←103]

Na službe vojennoj, s. 76-77

[←104]

Nakamuně, s. 175

[←105]

Na službe narodu, s. 166

[←106]

Sovetsknja vojennaja enciklopedija, sv. 2, s. 364

[←107]

Generalnyj štab v gody vojny, s. 207

[←108]

Krasnaja zvezda 5. srpna 1992

[←109]

Mosty k pobede, s. 73

[←110]

Historija vtoroj mirovoj vojny, sv. 2, s. 217

[←111]

CAMO = Centraľnyj archiv Ministerstva oborony, fond 209, záznam 2511, položka 20, list 128

[←112]

Skvoz‘ ogněnnyje vichri. Bojevoj puť 11-j gvardějskoj armii v Velikoj Otečestvennoj vojne, s. 13

[←113]

Podňatyje po trevoge, M. Vojenizdat 1964, s. 38

[←114]

Protokol výslechu z 8. srpna l942

[←115]

Bataľjony vstupajut v boj, Vojenizdat 1967

[←116]

Gody surovych ispitanij, s. 33

[←117]

Krasnaja zvezda 26. června 1991

[←118]

CAMO = Ústřední archiv Ministerstva obrany, fond 221, záznam 1362, list 5, s. 27

[←119]

CAMO, fond 344, záznam 5564, list 1, s. 62

[←120]

Morskoj front, s. 27