Copyright O by Viktor Suvorov

Translation © 2008 by Bruno Solařík

Cover & layout © 2008 by Jiří Pánek

Czech edition © 2008 by Naše vojsko, s. r.

All rights reserved

ISBN 978-80-206-0988-5

Věnováno Táně

Jednající osoby:

Nasťa Střelecká (Ohnivice)

Cholovanov (alias Drak) - soudruh v nablýskaných holínkách

Soudruh Stalin - generální tajemník UV V K S ( b )

Širmanov - provokatér-vykonavatel

Kdosi v šedém

Profesor Perzejev - teoretik lidojedství

Soudruh Ježov - lidový komisař vnitra ( N K V D ) SSSR; generální

komisař státní bezpečnosti

Mister Stenton - generální ředitel firmy „Faraón a s y n o v é "

Soudruh B e r m a n - lidový komisař spojů SSSR, komisař státní

bezpečnosti prvního stupně, bývalý náčelník G U L A G u při N K V D SSSR

Soudruh Frinovskij - náměstek lidového komisaře vnitra, velitel armády

( k o m a n d a r m ) prvního stupně

Soudruh Bočarov - vyšší major státní bezpečnosti, náčelník

Kujbyševské správy N K V D

Soudruh Berija - první tajemník UV Komunistické strany Gruzie

Mistr N i k a n o r

Instruktor Skvorcov

Káťa Michajlovová - smíšek

Sej Sejič - zvláštní průvodčí zvláštního vagonu

Ljuska Sýrojedka - zvláštní kurýr UV

Sevasťjan - medvědář

Těrentij Pěresypkin - major

Mister H u m p h r e y - inženýr-elektrotechnik

Vůdcové, ochranka, obsluha, čekisté, vykonavatelé, vrtichvosti, politici, zločinci, bytoví zloději, sportovci, dělníci, rolníci, pracující inteligence, lidojedi, široké lidové masy.

11

Prolog

„A teď mi polib holínku."

Zářící koneček boty ji zlehka šťouchl do tváře: polib ji.

Od té záře nelze odvrátit zrak. A není ani možné se otočit, protože ona má ruce zalomené za zády - a oni jí ty ruce tlačí víc a víc vzhůru. Byť jen pomaličku. A bolest pomalu postupuje k oné hranici, za níž se už nedá zadržet výkřik.

Alejí se křičet vůbec nechce.

Ostatně se tak rozhodla: nekřičet.

V dávných časech, když byli námořníci na plachetnicích mláceni lany, strkali každému do úst hadr, aby neřval. Ty dávné časy jsou však už pryč. Nyní strčí člověku do pusy gumový míček a odstřelí ho v uzavřené věznici. Pokud pak probíhá poprava v přírodě, žádný míček do úst se nekoná: řvi si jak chceš. Rvi si, co hrdlo

ráčí. A když tě jenom mlátí nebo ti jenom lámou ruce, pak tvůj

křik nejenže nedusí - ne: oni ho vyžadují. Vymlacují ho z tebe. To

už je holt taková móda. A vůbec - poprava bez řevu, to přece není

žádná poprava. Nebo přinejmenším není plnohodnotná. Jako pivo

bez pěny.

A oni přece chtěli, aby se jim tahle poprava podařila. Oni chtěli,

aby křičela. A právě proto jí tlačí ruce polehounku stále výš.

A v popravčím lese zuří jaro. Vskutku nestoudné jaro. Bláznivé.

Zhýralé. Vůní jara načichla dokonce i ta nejzpuchřelejší větvička.

Skoda, že k vůni poleželého chvojí se mísí vůně krému na boty.

Vůně skvěle vyčištěné holínky. A ta holínka se člověku vnucuje do

zubů - bez násilí, leč důrazně: No tak mě polib.

13

Viktor Suvorov

A druhý, téměř laskavý hlas ji vybízí: „Tak ji líbni, ty kozo

hloupá, no co blbneš? Jednou ji líbni - a my tě hned bouchnem.

A hotovo. A nemusíš se trápit, a my nepříjdem pozdě na fotbal. No

a nebo - však to znáš sama: nebo tě ukopem. Tak líbej."

Dřív to ještě šlo. Dřív říkali: „Polib zločincovu ručku." Ale teď -

botu. V dávných časech nabídli odsouzenci dokonce i sklenku vína.

Ted' už ne. Teď pijí před popravou jen vykonavatelé.

A po ní.

Výpary vodky je prosycen celý popravčí les.

Zdvihli jí ruce ještě o kousek výš. Až to luplo. Kdyby byla blízko

nějaká větvička, ona by se do ní zakousla a určitě by tím zadržela

výkřik. Jenže žádná větvička v dosahu zubů není. Jen mokrý písek

a zatuchlé chvojí. A ruce jí vytáhli už tak, že může dýchat jedině

dovnitř. Vydechnout sejí nedaří - skelnatí jí oči.

Teď jí ty ruce mírně spustili, a ona se vzlykem vydechla. Pomyslela si, že jí ty ruce spustí ještě o kousek. A opravdu je o kousek spustili, ale to už dostala jednu botou pod žebra. Byl to takový kopanec, že bolest rukou byla hned tatam. A vůbec všechny bolesti

byly rázem přehlušeny.

Tiše do ní prosákla nová, jediná, velká bolest, a ta náhle vytryskla a začala ji plnit. A přeplnila ji. Lapá ústy po vzduchu, ale je ho málo. Ruce jí pustili. Upadly jako dva šlahouny. Jako

kdyby s nimi vlastně neměla nic společného. Ani ji nenapadne

s nimi pohnout. Myslí jenom na vzduch. Nadechnout se. Snad už

se nadechla. Jenomže vzduch neproudí z úst do těla. A teď dostala botou znovu. Ne tou nablýskanou. Ta nablýskaná je pro polibky. Na kopání jsou určeny boty z jaloviny. Ty jsou těžší. Snad ji teď nekopli nijak zvlášť silně. Jenže s tímhle druhým úderem

sladce zazvonily zvonečky, a ona plula klidně a tiše do vábivé

černi.

Při té plavbě slyšela další údery - sporadické a těžké. Ale to už

vůbec nebolelo, a tak se usmívala příjemným a zářivým úsměvem.

14

KONTROLA

Pak ležela s tváří zabořenou do mokrého písku a tlejícího chvojí.

Bylo chladno a nesnesitelně vlhko. Servali z ní plášť a polili ji vodou. Na mýtinách se ještě bělal sníh. Není proto divu, že byla zem tak chladná. Zvlášť když ji polijí vodou. Nesmírně pomaličku vyplula z té černi, z níž jakoby už nebylo návratu. Odtud, kde nic nevoní, sejí nechtělo vracet do vůně sněženek, do vůně jara, do vůně vycíděné holínky.

Ale přece ji to zpět vrátilo.

Pluje vstříc hlasům. A hlasy plují k ní.

„Kurva, přijdem pozdě na fotbal."

„Skonči to s ní, veliteli. Ta nebude líbat botu."

„Já ji přinutím."

„Dneska sme mohli dát Spartakovi na frak..."

Vrátila se do blaženství. A nechtělo se jí hýbat se. Nechtěla se

vydávat, nechtěla ukázat, že už jim zase leží tady u nohou. Naspěch mají přece oni. Ale ona naspěch nemá. Ona už nemá kam spěchat. Dokonce ani na fotbal ne. Ona chce jen ležet, tichounce

a dlouho, dlouho. Vlhký zledovatělý oděv jí připadá slaďounký.

A ostnaté chvojí cítí jako prachovou peřinu. A pocítila potřebu vyjádřit nadzemské blaho lidskými slovy. Vyšlo z ní však jen něžné: Ach...!

A oni uslyšeli dlouhé zasténání.

„Dyť sem říkal, že směji nedodělali."

Teď ji něco prásklo, spálilo, oslepilo a ohlušilo. Vzápětí pochopila: to na ni vychrstli ještě jeden kýbl vody. A zase blýskavá holínka u tváře: Polib ji.

Dlouho si tu botu prohlížela. Měla ji těsně před očima. To se pak

dobře prohlíží. Nespatřila na ní jediné smítko. Ta bota je tak vyleštěná, že ani není černá: je stříbrná. Je tak blizoučko od tváře, že lze cítit nejen vůni krému, ale i vůni kůže. Úplně nová. Vrže. K podrážce se přilepily větvičky chvojí a hrudky vlhkého písku. Nic to však té holínce neubírá na její skvělosti: naopak, ta se tím jen ještě

15

Viktor Suvorov

zvýrazňuje. Holeně má ta bota vyztužené, jako by byly z kovu.

Mezi korpusem boty a její holení se rýsují záhyby, ty jsou však téměř neznatelné. Jako by tam nebyly. Velitelská bota. Vůbec není nutno se dívat na jejího nositele. Stačí se podívat na botu - a hned

se ti klopí zrak: před tebou jistě stojí velmi, velmi vysoký vedoucí

činitel. V takové botě také člověk může postřehnout vlastní odraz.

Uviděla se v té botě. Zpočátku si ani neuvědomila, kdože je to

tak vybarven monokly, kdože to tu tak křiví tvář. Potom se poznala. Strašně pomalu jí plují hlavou myšlenky. Úplně jako karavana velbloudů v poušti.

Jakpak asi taková bota může chutnat?

A vtom ji začala vůně té boty štvát. Vnitřní, z hloubi vycházející hněv sejí kypivě zdvihl do hrdla a dokonce se sotva slyšitelně vydral ven. Leží tváří v písku. Do tvářejí nikdo nehledí. Kdyby se

tam však někdo podíval, ucukl by úlekem při pohledu, jak snadno

a jednoduše se z tváře současného člověka - štíhlounké dívky - setřely lehké vrstvičky celých tisíciletí civilizace. Zůstala neandrtál-ská dívka-lidojed se strašlivýma temně modrýma očima. Před okamžikem to byla komsomolka s cůpky a bílými mašlemi. Teď je to dívenka-zvíře. Zařvala triumfálním, vítězným rykem, vzepjala se

do mohutného oblouku, vrhla se na blýskavou botu a chňapla po

ní oběma rukama.

Vrhla se po ní, jako se vrhá hroznýš proti oběti - třímetrové

kobře královské: plnou silou naráz. Vrhla se po botě právě s takovým v hrdle kolotajícím řevem, jako když se mladá lvice vrhá na svého prvního buvola. Věděla, jak lámat lidské nohy: chytit ji,

smýknout jí doleva a tělem se navézt pod její koleno. Jen zřídka

rozděluje člověk svou váhu rovnoměrně na obě nohy. Spíše přešlapuje a přenáší zátěž z jedné na druhou. Jde o to, vrhnout se právě po té noze, na níž v daný okamžik spočívá velká zátěž.

Zvládla to.

16

KONTROLA

Při úderu hrudí pod koleno, tam, kde se nachází nervový uzel, je

pak důležité udržet nepřátelskou nohu vší silou na zemi. Pokud se

to podaří, je aspoň jedna zlomenina zaručena.

Ona mnoho neváží, ovládá však techniku.

Udržela mu chodidlo při zemi. A kosti, lámající se ve vypulí-

rované holínce, jí zapraštěly přímo u ucha. Mrskl sebou dozadu

s protáhlým řevem. Věděla, že náhlá ztráta rovnováhy je jednou

ze dvou základních příčin panického strachu. Opravdu byl zcela

otřesen. A příčinou jeho řevu nebyla bolest lámaných kostí, nýbrž

právě ten strach.

V ten okamžik by měla udělat ještě jeden výpad. Ke krku.

A ten by mu prokousla.

Ona však na žádný krk nemyslela.

Předmětem její nenávisti byla ta bota - a proto zaťala zuby právě

do ní.

Tam, kde se rýsovaly sotva znatelné záhyby

Už neměla proč chránit své zuby. Její život odťukával své poslední okamžiky. Proto nemyslela na své zuby, ale na tu botu, kterou musela nejen prokousnout, ale roztrhat ji a rozmetat spolu s kusy masa po jarním lese. Ústa sejí přeplnila vřelou krví. Nevěděla jenom, jestli je to jeho krev - nebo její.

Bili ji.

Údery však působily v jejím těle jen ozvěny - a nebolely ji. To

je stejné, jako když sedíš na telegrafním sloupu, do kterého někdo

mlátí perlíkem: sloup se třese, ale rány zanikají v jeho trupu.

Pak nastalo opět zvonivé ticho.

A opět se vrátila z temnoty. Teď už to nebyla sveřepá neandr-

tálská krasavice. Teď to byla komsomolka Nasťa Střelecká. Na-

sťa Ohnivice.

Táhli ji k jámě. Věděla, že teď přijde poprava. Smála se jim. Věděla, že zvítězila. - Je to dávné pravidlo: chceš-li lehkou smrt, polib holínku. Když ji nepolíbíš, lehká smrt ti dána nebude. Oni ji ne-17

Viktor Suvorov

dokázali donutit ke křiku. Nedokázali ji donutit, aby políbila botu,

a přesto si vybojovala právo lehké smrti. Porazila je. Věděla to.

A oni také.

Vlekli ji za ruce a za nohy po písku. Přes hrboly, jámy a kořeny.

Pohřební jáma rozevřela tlamu. Sypaly se do ní hrudky vlhkého

písku zpod jalovicových bot vykonavatelů. Naráz spatřila všechny,

koho dnes zastřelili. Ještě nevychladli. Z jámy se kouří. Jáma vydává jaru teplo lidských těl.

Jáma je plná až po okraj. Všechny mrtvé oči na ni hledí naráz.

Na živou.

Ještě živou.

Sklonili jí hlavu nad jámu. Ať si prohlédne, co v ní je. Ať kouká

na borové kořeny, na lopaty u písečné haldy - a na hlavy, hlavy,

hlavy s otevřenými ústy, s vyplazenými jazyky a s očima, které

jsou nyní už navěky přivřené.

Nepomyslela si, ba ani ji nenapadlo, že by jí bylo souzeno odejít

z tohoto života za zvuků nesmrtelného valčíku „Amurské vlny". Leč

stalo se. Ta melodie se tiše linula odkudsi z nesmírné dálky za březovým hájem a lesním jezerem. Nikdo ji neslyšel. Ona ji slyšela.

Věděla, že je to právě tahle píseň. A že zní pro ni. Že ten valčík

hřmí a volá ji, aby neodcházela. Ona však věděla, že přišel čas odejít. Odejít do té hromady propletených měkkých těl. Odejít z ohlupujících vůní jara do zápachu spečené krve, do zápachu řeznictví, do vůně vlhkého písku a kořenů borovic.

A přitom to pro ni všechno začínalo tak slavně. Ostatně ani ten

konec není nejhorší: nebude ukopána; bude zastřelena.

Zastřelena.

Hlavní věc v životě je správně zemřít. Krásně zemřít.

Každý chce mít krásný život. Každému v tom však ostatní

brání - brání mu žít, jak chce.

Ale krásně umřít - v tom mu nikdo nebrání. A to je třeba vyu

žít. Málokdo toho nicméně využívá. Ona však tu možnost krásně

KONTROLA

zemřít... využila. A podařilo se jí to. A čas se zastavil. Všechno

znehybnělo. A pak to zase pomaličku, pomaličku šlo dál. Nad jejím pravým uchem cvakl závěr pistole. To cvaknutí dobře znala:

„Lahti L-35".

A zahřměl výstřel.

A začínalo to tak slavně...

19

Kapitola první

i.

Všechno začalo tím, že instruktor Skvorcov sestavil parašutis-

tické družstvo a pravil: „Nazdar."

„Zdar!" odvětily dívky sborově.

„Umí z vás někdo tancovat?"

„Ohó," veselí se dívky.

„Všechny umíte tancovat?"

„Ohó," odpovídají dívky. Je to jasné i bez překladu: jak by ne!

„Dobře," říká instruktor Skvorcov, „kdo umí tancovat, tři kroky

vpřed... Pochodééém - v chod!"

Celá řada dívek se hnula a rázně postoupila o tři kroky.

Jen Nasťa zůstala stát.

Instruktor Skvorcov přelétl řadu pohledem:

„Tolik vás nepotřebuju. Já potřebuju jenom jednu. Dobře. Kdo

umí dobře tancovat," řekl Skvorcov s důrazem na slovo dobře -

„tři kroky vpřed... Pochodem - v chod!"

Opět udělala celá řada tři rázné kroky kupředu.

Jediná Nasťa zůstala opět stát na místě.

„Dobře, holky. Já potřebuju takovou, která tancuje velmi dobře."

Tentokrát položil důraz na slovo velmi. „Tři kroky vpřed! Pochodem - v chod!"

Řada udělala další tři kroky a stanula.

Nasťa stojí dál tam, kde stála.

Nyní k ní přistoupil instruktor Skvorcov.

20

KONTROLA

„Anastázie, ty opravdu neumíš tancovat?"

„Neumím."

„Lžeš."

„Lžu."

„Lžeš? A proč?"

„Já nechci tancovat."

„Taky to nikdo nevyžaduje."

Instruktor Skvorcov šiji celou obešel a prohlédl.

„Já jsem přece neřekl, že se má tancovat. Tanečnic mám plnou Moskvu. Já potřebuju holku s koordinací pohybů, s pružností, s rychlostí a přesností. Tak podívej, jenom nám ukážeš..."

„Řekla jsem, že ne."

„Ale nebudeme to brát jako tanec. Berme to jako demonstraci

schopností."

„Tak to jo. Ale bez hudby nic demonstrovat nebudu."

„Hudbu máme."

Instruktor Skvorcov posadil na stoličku gramofon, jaksepatří

natočil kliku, zdvihl nablýskanou troubu... Ostatní dívky reptají

a hlučí: Ale podívejte se na mě! Já klidně i bez hudby!

Instruktor Skvorcov položil jehlu na desku. Gramofon se rozchr-

čel, odkašlal si jako velký pěvec před významným číslem - a náhle

v jeho gramofonovém nitru udeřily bubny, zavyly saxofony a za

řvaly trumpety: tram-pam-pam-pam, tram-pam-pam-pam, pra-pa,

bu-bu-bu-bu-bu!!!

S prvními zvuky Nasťa znehybněla. Vypjala se vnitřním přetlakem a plavně jí prošel tělem téměř elektrický výboj. Jako by se jí z prstů sypaly modré jiskry.

A vykročila.

A šla.

„Ehe," řekly dívky, „ehe."

Stojí kolem a dívají se. Některé se vlastně ani nedívaly - odešly

k rozloženým padákům.

21

Viktor Suvorov

A Nasťa Ohnivice tančí na negerské rytmy jako natahovací čertík. A po těle jí nahoru a dolů běhá jakási vlna, jako by v sobě ani neměla kosti a obratle. Jako had podle flétny. Tancuje a nehne se

přitom z místa. Ostatně i ti hadi tancují na svém ocase a nehnou se

z místa. Když to někdo umí, není zapotřebí žádného pódia. Když

se to umí, nemusí k tomu být ani taneční sál. Když se to umí, dá se

tancovat i na místě. Na vlastním ocase.

Někde v Kalkatě nebo v Madrásu by to určitě ocenili. A v Chicagu. Vlastně by to ocenili i v Moskvě.

„Tak co, holky, kdo kromě Nasti si přeje demonstrovat svůj talent?"

Nikdo si to nepřeje: dnes jsou seskoky a je zapotřebí hospodařit

energií. To není vhodná chvíle pro tanec.

Instruktor Skvorcov se rozesmál. A šeptá Nastě: „Seš třída, fakt

seš třída. Tebe prodám jedině za tři padáky."

2.

Po večerech má Nasťa moc práce. Pracuje v továrně „Srp a kladivo". Ve slévárně. Práce se železem. Sedm hodin denně. V souladu se Stalinovou instrukcí. Parašutismu se Nasťa věnuje jen dopoledne.

„Dost lidí si myslí, že v parašutismu je nejdůležitější složit padák, skákat a přistát. To je ale pitomost. Tomu, holky, nevěřte. To si myslej pitomci, že se přistane a je to. Kdepak, moji maňásci, po

přistání teprve všechno začíná. To se musí schovat padák a rychle

z místa přistání zmizet. Proto vás budu denně honit na maraton-

skej běh. A kdo se chce vyhnout pronásledování, musí umět přeplavat řeku. Kromě maratónu budeme proto každej den plavat kilometr. Bazén nemáme, ale ani ho nepotřebujeme. Náš bazén je řeka Moskva."

„A v zimě?"

22

KONTROLA

„V zimě nám ledoborec udělá cestičku na plavání u Stříbrnýho

boru."

3.

Končí večerní směna. Dílna ztichla. I v šatnách už je ticho. Nikde nikdo. Nekonečné řady železných skříněk. Na každé skříňce je zámek. Každý je jiný. Kdyby tam přišel nějaký sběratel, byl by to

pro něho hotový ráj: v šatně jedné jediné dílny by shromáždil úplnou sbírku zámků všech dob a všech zemí.

Nasťa vklouzla opatrně do své skříňky. Jako neviditelná myška.

Jenom musí nechat pootevřenou škvíru. Klička je totiž jen zvenčí,

zevnitř ne. Kdyby dvířka zacvakla, jak se potom z takové pasti kdo

dostane? Ten, kdo konstruoval skříňky do šaten, nemohl rozhodně

předpokládat, že bude taková skříňka někomu sloužit coby ložnice.

Coby rodný dům.

Nasťa se přitiskla zády k železné stěně a rukama si objala kolena. Hlavu složí na kolena - a spí. Bohužel se nohy brzy překr-vují. A bohužel je nelze protáhnout. A bohužel je v noci zima. Promaštěné pláště bohužel nehřejí a od jejich zápachu bolí hlava. Ale to jsou všechno malichernosti. Po maratónu, po kilometru plavání,

po parašutistickém tréninku (který pro dobré tanečnice obnáší ještě

také střelbu, sambo a orientační cvičení) a po večerní směně se spí

nádherně dokonce i v železné skříňce na šaty ve slévačské dílně

uvnitř továrny „Srp a kladivo".

4.

Instruktor Skvorcov mluví stroze:

„Takže takhle: teď máme září. Vyhlašuju plaveckou sezónu.

Každou lekci budeme zahajovat plaváním. Jednu hodinu. A tak to

budeme dělat celej rok. V Moskvě není žádná zima. Mínus třicet

je tady jenom hodně málokdy. To u nás na Sibiři - tam je zima.

Ale tady je teplo. Pořád. Ale ani u nás na Sibiři není voda studená.

2 3

Viktor Suvorov

Nikdy. Když je voda studená, tak tvrdne a promění se v led. Ale do

každýho ledu se dá vysekat díra. A v díře je voda vždycky teplá.

Dokud neztvrdne. Ale to už mezitím vysekáme novou díru.

A ještě něco. Zakazuju zkoušet vodu nohou. A rukou taky. Není

proč se jí dotýkat. Teplota vody se dá určit prostým pohledem.

Když se neproměnila v led, tak je teplá. Do vody vstupujte rychle.

Tím se pěstuje rozhodnost. Do vody vstupujte tak, jako vstupujou

parašutisti do prázdna. Je všechno jasný?"

„Všechno."

„Tak jednu minutu na svlíkání. Začínáme. Ale od zítřka se už

budeme svlíkat rychle."

5.

Proč spí Nasťa ve skříňce na šaty? Protože nemá kde jinde spát.

Ještě nedávno žila Nasťa ve velkém bytě. Zůstala však v celém tom

bytě úplně sama. Nemá nikoho v celé Moskvě. V celém Rusku.

V pokoji se všechno rozléhá. I v Moskvě se všechno rozléhá.

V místnosti se rozléhají kroky. I po Moskvě se rozléhají kroky.

V temných nocích chodí temní lidé. Tlučou na dveře. Jste zatčeni!

Jste zatčeni! Jste zatčeni! Jste zatčeni!

Moskva ani nedutá. Ztichla. Dělá mrtvého brouka. Moskva si

počíná přesně tak jako městečko Konotop, když v něm po ulicích

vyřvává odrhovačky ožralý chuligán.

V těch divných nocích chodila Nasťa z místnosti do místnosti.

V každé byly všechny čtyři stěny zahlceny knihami. Až po stropy.

A dřív se stropy stavěly hodně vysoko. Všechno by bylo v po

řádku. Jenže na vstupní dveře bytu připevnil Moskevský sovět připínáčkem rezoluci: „Uvolnit do 13. 7. 1936." Rezoluce byla bez chybičky: razítko s obilnými klasy, srpem a kladivem a klikyhák

podpisu.

Ale kam s těmi knihami? A vůbec: co dělat? Otec, rudý velitel,

se ukázal být nepřítelem. Ani s Tuchačevským se nebál pustit do

24

KONTROLA

hádky. Ale kdo se hádá s Tuchačevským, ten je nepřítelem. I matka

se ukázala být nepřítelem. Nepřítelem bez práva korespondence.

A dědeček bělogvardějec - ten byl nepřítelem této moci vždycky.

Svou minulost utajuje dědeček kdesi v malém ukrajinském městečku. Dřív se k němu dalo nenápadně na týden zajet. Dnes už ne.

Cestovat se nesmí.

Nasťa měla v Moskvě hodně přátel. Jenže po zatčení otce i matky

se všechna ta přátelství jaksi pokazila - a nová přestala vznikat.

Do 13. července zbýval už jen týden. A tak Nasťa celé dny

a noci sedávala v bytě a listovala v knihách. Četla pomalu. Učili

ji číst rychle, ale ona se tomu bránila. Ten, kdo čte rychle, neběhá

očima po řádcích, nýbrž v celistvé linii shora dolů. Devět vteřin na

jednu stránku.

Takhle Nasťa číst nechtěla. Měla svůj vlastní styl. A nikdo jí

nedokázal vysvětlit, proč by měla klouzat očima po stránce naráz shora dolů. Vůbec nechápala, proč se má číst jedna stránka a potom druhá. Otevřená kniha má přece dvě stránky. Proto vždy

četla naráz dvě stránky. Neklouzala očima ani po řádcích, ani shora

dolů, nýbrž jedním pohledem na obě stránky najednou. A ten pohled na nich držela.

Normální člověk potřebuje na dvě stránky osmnáct vteřin. Nasťa na ně potřebovala celou minutu.

Ale takové pomalé čtení má i své výhody. Za osmnáct vteřin se

dá totiž číst jen povrchně. Text si lze zapamatovat, ale pouze tehdy,

je-li pro čtenáře pochopitelný a zajímavý. - Zato když se na dvě

stránky utratí celá minuta, pak si lze plně zapamatovat jakýkoli

text, nezávisle na tom, jestli je pochopitelný nebo nepochopitelný,

zajímavý nebo nudný. Pak se dá jakýkoli jednou pročtený text vybavit v paměti.

Každá lidská hlava je schopná si zapamatovat úplný obsah jakékoli knihovny na světě, bez ohledu na to, kolik milionů svazků ta knihovna skrývá. Nasťa ovšem nikdy nepojala záměr zapama-25

Viktor Suvorov

tovat si obsah všech knih nějaké knihovny. Četla prostě to, co jí

přišlo do ruky. A co četla, to si pamatovala. Protože měla pře

čtené knihy v paměti, mohla si kdykoli v mysli rozevřít jakoukoli

knihu na jakémkoli místě a pročítat si ji. Ostatně si mnozí všímali, že se někdy chová podivně. Jednou bez důvodu pláče, jindy se směje. Ale to si jen pro sebe v duchu četla Gogola, Lermon-tova nebo Haška.

A tehdy se v prázdné místnosti plné ozvěn rozhodla ověřit si,

jak si zapamatovala Polní řád PU-36. Byla to velmi útlá knížečka

o pouhých 215 stránkách. 385 článků. Kromě článků si Nasťa zapamatovala i to, co jakoby nemělo s Polním řádem nic společného:

„Vytištěno na papíru Kamské papírny, tisk proveden v 1. typografii Státního vojenského nakladatelství NKO SSSR, Moskva, ul.

Skvorcova-Stěpanova 3."

Lidé, kteří čtou rychle, si musí knížku o 200-300 stránkách pře

číst dvakrát, aby si její obsah zapamatovali. Někteří si ji musí pře

číst dokonce třikrát. Všechno, co přečetla Nasťa, si však zapamatovala hned napoprvé. Čas, utracený pomalým čtením, se jí tedy vyplatil. Nasťa může veškerý obsah Polního řádu PU-36 převyprávět zpaměti od začátku až do konce. Ne svými slovy, ale právě těmi slovy, jimiž byl Polní řád napsán. Stačí říct číslo. Článek 128:

„... Schopnost sestavit rozkaz spočívá ve schopnosti jasně a kategoricky vyjádřit myšlenku boje." V Polním řádu se nacházejí zcela kratičké články, jako například článek 280. Jenom tři řádky. Ale

jsou tam i články dlouhé, jako článek 308 a 309. Skoro přes celou stránku. Ale jí je to jedno, jak má z knihy citovat. Může citovat po článcích nebo po stránkách. Stránka často začíná půlkou slova.

A půlslovem zase končí. Nasťa tedy může začít od toho půlslova.

Nebo ji lze zkoušet z jednotlivých řádků. V knize je celkem 6544

řádků. Například pátý řádek na str. 139 zní následovně: „mířením

z 800 metrů. Pokud však těmto požadavkům nevy-". A šestý řádek:

„hovuje, baterie se po vyhlášení poplachu přesunuje za".

26

KONTROLA

Vyzkoušela se. A sama se pochválila: Šikulka Nástěnka!

Ale k čemu jí to teď je?

Knihy, knihy. Kam s nimi?

Nasťa se ovšem rozhodla, že nechá knihy v bytě. Ty, které měla

ráda a které přečetla, si stejně pamatuje. A ty, které se jí nelíbily

a které četla nerada? K čemu by jí byly?

Nasťa byt opustila. Odešla i ze školy. A teď žije ve skříňce na

šaty. Bez knih. Mistr Nikanor si toho všiml, že Nasťa se každý ve

čer schovává v šatně. To je ovšem nepořádek. Co když je to nepřátelský diverzant? Co když pak, jakmile zůstane sama, ničí stroje a zařízení? - Leč mistr Nikanor je dobrý člověk. Nevyhnal Nasťu

na ulici. Ví, že Nasťa nemá jiný domov než tu železnou skříňku...

6.

Copak se v Moskvě nenajde vhodnější místo než skříňka v šatně

slévačské dílny uvnitř továrny „Srp a kladivo"?

Jistěže ano. Ale Nasťa, která zůstala sama v celém světě, se rozhodla začít svůj život od začátku. A začít jej tím hlavním. Co je u nás hlavní? Hlavní je u nás proletářský původ. Ale kde ho vzít?

Všichni v jejím rodu až do dvanáctého kolena byli vojáci: carští

střelci, dělostřelci, huláni, husaři, dragouni - a dokonce i jeden

velitel kavalerie carské ochranky. Ostatně i to příjmení Střelecká

je toho důsledkem. V jejím rodu byli tedy lidé, kteří stáli u trůnu,

chránili trůn, nešetříce ani vlastní život, i ti, kteří nejednou tímtéž trůnem zatřásli tak, jako se s úsměvem třese s mladou hrušní.

V jejím rodu byli i ti, jimž se caři neštítili vlastnoručně useknout

hlavu. V jejím rodu byli lidé, kteří byli za lotrovství hnáni v okovech na Sibiř. V jejím rodu byli ti, kdož přicházeli ze Sibiře v láp-tích do metropolí z bílého kamene a mužičkou tlapu pokládali na

bílou hruď dynastie jako na bílou hruď ženy. V jejím rodu byli ti,

kdo za jednu noc propili půl říše a druhou darovali kamarádovi. Na

památku. V jejím rodu byli ti, kdo odcházeli na kraj světa modlit se

27

Viktor Suvorov

za své strašné hříchy. V jejím rodu byli lidé, kteří se vraceli z velké

války a na krku se jim houpal důstojnický řád svatého Jiří. V jejím

rodu byli i tací, kteří praštili čepicí o podlahu a šli do služby k rudým, tací, kteří za rudé prolévali krev, kteří si od nich vysloužili velké kosočtverce na výložkách - a kteří nakonec zahynuli na Soloveckých ostrovech, kde se jejich nepokorní prarodičové vykupovali modlitbami ze svých hříchů.

Ale proletáře... toho Nasťa ve svém rodu neměla.

Po zjištění tohoto faktu bylo možné jít dvěma cestami. První

cesta spočívala v tom, že by si proletářský původ přisvojila. Ta

druhá - to by znamenalo psát do všech dotazníků zcela otevřeně:

„původ šlechtický" - a přihlásit se k proletariátu. Zahájit proletář-

skou dynastii od nuly. Od sebe. Nasťa Ohnivice coby proletář první

generace.

Nasťa proletářka sedí v železné skříňce. Dnes má za sebou dva

maratóny, půl kilometru kraulu, dvě hodiny si zápasnicky házela

přes záda šedesátikilového panáka a dvě hodiny skládala padáky.

A pak se sedm hodin oháněla koštětem ve slévačské dílně. Vzhledem k tomu by podle všech předpokladů měla okamžitě usnout.

Ale usnout sejí nedaří. - Nemohla by snad změnit svůj osud? Nemohla by snad přežít i bez té proletářské skříňky?

7.

Po Moskvě chodí zloději, galerka. Nasťa vůči nim projevuje nezdravý zájem. Jsou to hrdí lidé. Jsou ohýbáni a lámáni. Koho nezlomí, toho zastřelí. Přesto však galerka v Moskvě nevymírá. Tak snad k nim? Ji nikdo nezlomí. Mohli by ji jedině zastřelit. No a co.

Jenom v galerce to vypadá k světu. Ale žena jim přece nemůže vládnout. Nasťa neví, jestli to tak je nebo není, ale slyšela o tom. A to se jí vůbec nehodí. Ona musí velet. Kdyby se Nasťa narodila za časů

carevny Alžběty nebo Kateřiny, uzurpovala by trůn. Nebo by zahynula ve věži Petropavlovské pevnosti jako kněžna Tarakanovová.

28

KONTROLA

Nemůže-li žena snít o velké budoucnosti v galerce, pak Nasťa

do galerky nepůjde.

Ještě je v Moskvě další vrstva - a ta mohutně prosperuje. Prodejci, číšníci, všichni, kdo se točí kolem obchodu a distribuce potravin. Ti si žijí dobře. Ti mají slušnou prácičku.

I další zvláštní vrstva se v Moskvě zdatně ohání: spisovatelé,

umělci. Ale ti jsou ohýbáni a lámáni. Koho nezlomí, toho zastřelí.

Ale kdo je střílí? Co se tak dostat do řad těch, kteří ohýbají a lámou? Jenže i oni jsou kýmsi ohýbáni a lámáni. A stříleni. - A proto se tedy Nasťa rozhodla stát se proletářkou. Proletariát je nositelem

veškeré moci.

Nasťa chtěla dělat pomocnici slévače. Ale nevzali ji. To není nic

pro ženský, řekli jí.

8.

A opět skončila večerní směna. Dělnická třída se vyhrnula ven

z tovární brány. Pokaždé je to stejné: ti první se vyhrnou, jako když

se protrhne přehrada, pak proud slábne a slábne a nakonec už je to

jen tenký pramínek. Nakonec už jdou jen jednotlivci - jako kapky

vody. Ještě dlouho se to pak táhne, a v šatně se ti poslední ještě hodinu hádají.

Teď už ztichlo všechno. A Nasťa leze do skříňky. Vtom se však

dvířka skříňky rozletí. Stojí v nich mistr Nikanor.

„Tady si přece nemůžeš ani protáhnout nohy. Sem pojď."

„Kam?"

„Tadyhle, sem. Já mám přece ve své kabince i matraci, a máš se

tam i čím přikrýt. Tak si tam každou noc spi."

A už ji chytá a tiskne k sobě. Vane z něj horký dech s příchutí

vodky a česneku.

„Ne," odpovídá Nasťa, „děkuju, Nikanore Ivanyči, já zůstanu

u sebe."

Nikanor má však oči zalité hřebci krví a dýchá jako rozpálený

kotel. Zaťal jí tlapy do ramen. A nepustí ji. Zloba mu přímo uka-

29

Viktor Suvorov

pává ze zubů. Takovým chlapům není radno říkat ne, nebo tě roztrhají.

Nasťa poněkud uvolnila ramena a Nikanor se na ni navalil už

úplně. Vtom ho Nasťa mírně ťukla pravým kolenem. Nikanor se sehnul, pustil Nasťu a rukama se chytil za místo, kde se sbíhají nohy.

A to je právě ten okamžik, o němž sní každý, kdo cvičí sambo. Nasťa sepjala obě dlaně pevně do jedné velké pěsti, pozvedla je a praštila svého mistra do zátylku. Nikanor vyhekl a padl na kolena. To je velmi příznivá situace. Nasťa ví, že dokud je chlap na kolenou,

musí ho mlátit. Nesmí ho nechat, aby vstal. Jak vstane, popadne

lopatu a švihne tě s ní, sambo nesambo. Proto ho třískla ještě jednou do stejného místa. Do zátylku. Ale teď už nohou: pravé koleno zdvihnout až k bradě - a prudký výpad dolů. A hranou kolena dolů přes páteř. Nikanor znovu vyhekl. Teď by měl říct, že to byl

holt omyl a že jí nechtěl ublížit. Už už otevíral ústa, ale ona ho tak

kopla do břicha, že v Nikanorovi to jenom žbluňklo - a on zapomněl na všechna slova. A i kdyby si na nějaké vzpomněl, stejně nemohl popadnout dech, natož aby mohl něco říct. A ještě dostal patou shora dolů přes játra nebo snad přes jiné citlivé vnitřnosti, a to tak silně, že mu před očima začaly skákat zelenavé a fialové kruhy.

A to už si Nasťa obouvá boty. A už je má na nohou. Teď opakuje

předchozí postup, jen s tím rozdílem, že teď už má na noze velkou

a tvrdou proletářskou botu, která je pro vnitřnosti opravdu hodně

citelná. Mistr Nikanor si v ten okamžik uvědomil, že výcvik milionu parašutistů není jen jakýmsi rozmarem soudruha Stalina. Že to nedělá jen tak pro nic za nic. Že oni se tam neomezují jen na nějaké

poskakování s padáky, kdeže...

Další úder boty směřoval proti levému oku. Jako by mu v oku

vybuchlo slunce do trilionu jisker. Vzápětí dostal mistr Nikanor

jednu do zubů. Toutéž botou. Ne, takhle to přece nejde. Od věků

platil na Rusi zákon milosti: kdo už leží, toho nemlátit. To ti zatracení komunisti zkazili mravnost mládeže! No dyť já už ležím, 30

KONTROLA

a ještě se nade mnou rozkračuje. Počkej! Nikanor máchl pravicí,

aby Nasťu chytil za nohu a trhl s ní. Jenže mistr Nikanor nevěděl,

že v parašutistických kroužcích se těší obzvláštnímu zájmu dobří

tanečníci a tanečnice. Nevěděl, že ti, kdo dobře tančí, jsou cvičeni

s obzvláštní péčí. Kdo umí dobře tancovat, má hbité tělo a pružné

svalstvo, vlčí reagenci a kočičí koordinaci pohybů. A velbloudí

výdrž. To je základ pro výcvik sambistů. Nasťa se vyhnula Nika-

norově tlapě, která se hrnula po podlaze, a zopakovala předchozí

postup: pravé koleno vysoko nahoru, až k obličeji, a švih přímo

a bleskurychle dolů. Proti prstům. Aby už nehrabal. Nikanor za-

vyl. Zavyl bolestí. Zavyl soucitem k sobě samotnému. A Nasťa mu

dupla na kolenní čéšku: kdyby ji chtěl honit, tak aby se daleko nehnal. Nikanor se zdvíhá. Velký a hrozný. Roztrhá Nástěnku. Nasťa cítí strach - a veselost. Jak ji to učil instruktor Skvorcov: chytla Nikanora za zápěstí pravé ruky - a ohne je až na hranici zlomu.

A šup s Nikanorem přes záda. Hubou do železné skříňky. Skříňka

se otřásla a zazvonila. - Nasťa pochopila, že Rusko je veliké, ale

ona nemá kam ustoupit. Proto Nasťa zaujímá obranu v intencích

Polního řádu: zasazuje nepříteli krátké a nečekané údery. Ten závěrečný vede proti krční obratli. To je neutralizující úder. Nadlouho.

Na mnoho hodin.

Za úsvitu nového radostného dne šel mistr Nikanor k sobě do

budky. Má tam i matraci. A má se tam i čím přikrýt. Mistr Nikanor

si vykračoval do budky za pomoci všech končetin. Stručněji a jasněji řečeno, šlapal si tam pěkně po čtyřech. A pevně si vštěpoval nové předsevzetí: na parašutistky už se sahat nebude. Nakonec, co

si na ní vezme: kozy žádný, zadek taky ne. Tuk nikde. Mimochodem, vždyť on od ní vlastně v zásadě nic nevyžadoval. No coby, když nechceš, tak nechceš. K čemu by mu taková nějaká byla, že

jo. A ženských má Nikanor plnou dílnu - stačí hvízdnout. Tak co.

31

Viktor Suvorov

9.

„Pojďte dál, soudruhu Cholovanove. Ukážu vám zázrak."

Soudruh Cholovanov vstupuje do temnoty balkonu. Holínky

soudruha Cholovanova se tak blýskají, že okolní temnota spěšně

zapadla do nejtemnějších koutů. Kdysi zde na tom balkonu zpívali

pěvci. Nyní ten balkon slouží jako skladiště sportovního inventáře.

I z toho balkonu, z té výšky lze obhlédnout nitro celého chrámu.

Uprostřed leží sportovní koberec - a instruktor na něm cvičí dívky.

Z chrámů jsou vůbec skvělá sportoviště. Jsou tam vysoké stropy

a dobře se tam dýchá.

„Tak se podívejte na tu nádheru."

Soudruh Cholovanov hledí na tu nádheru. Opravdu je to krásné.

Na koberci sebou dívky vzájemně házejí na podlahu. I instruktor

s nimi hází po zemi. A dívky zase s ním.

„Tam na tu běloučkou se podívejte."

„Právě na ni se dívám."

„Cítíte, jak se od ostatních liší?"

„Cítím."

„V každým zápase, v klasickým i ve volným stylu - u nás

v sambo, u Japonců v judo, ve všech místních stylech zápasů se

rozlišuje mezi uchopením a hozením: to jsou dva základní prvky.

Uchopí - a hodí. I mnozí mistři se na to příliš upínají: chytneš ho,

přešlapuješ sem tam, měříš si, co a jak, přizpůsobuješ si ho, a pak

ho přes sebe přehodíš. Ale u ní, u ní se uchopení a hození nedá od

sebe odlišit. Ona je prostě slévá vjedno. Do jednoho doteku. Ona

vlastně uchopení nezná. Hned hází. A to naprosto nečekaně. My

pořád čekáme na uchopení a hození. Uchopí - hodí. Čekáme to -

ale stejně je to uchopení i hození naprosto nečekaný. Víte, jak to

probíhá v laboratoři: čekáš, a je jasný, že třeskne elektrickej výboj. Teď! Ale stejně se to stane nečekaně. Koukněte: dotkla se ho jenom konečkama prstů - a třísk s ním! A jak! To není přehození,

to je prásknutí razítkem. Dívejte, dívejte: falešnej pohyb. A - bum

32

KONTROLA

s ním. Ale kdy ho stihla uchopit, to prostě nezaregistruješ. Že s tím

instruktorem mrskla dokonale?"

„Dokonale."

„A dívejte se dál. Falešnej pohyb. A zase. A bum! A zase nevíme, kde ho chytila. A teď házejí s ní. Jasná věc: můžou s ní hodit jenom tehdy, když s tím ona souhlasí. Bez jejího souhlasu s ní nehnou. Tak, a bum s ní. Všiml jste si? Přibili ji ke koberci, ale ona na něm neleží. Neleží. A nevstává z něj. Ona od toho koberce odska-kuje jako balon. Hoďte s ní, jak chcete - hned zase stojí na nohou.

Hop! A ještě: bum! No to je had. To je prostě had! Házejte hadem,

jak chcete, vždycky je připravenej k noyýmu útoku."

„Ale musí dělat taky chyby."

„Jistě. Jistě, soudruhu Cholovanove. I ona dělá chyby. I velicí

mistři dělají ostatně chyby. Ona furt útočí doprava. Jenom doprava.

Ale měla by útočit jak zprava, tak zleva, a dycky nečekaně. No to

se ale dá napravit. Dejte jí nejlepšího trenéra Sovětskýho svazu,

a za rok může jít na mezinárodní šampionát... Hele, zas přehazuje.

Není to zázrak?"

„Je," souhlasil soudruh v blýskavých holínkách, „ale proč mi takový zázrak ukazujete? Vždyť já vám ho seberu!"

„Seberete," souhlasil instruktor Skvorcov pokorně, „to dá rozum, že seberete, ale vy nejste ten nejposlednější hajzl, abyste mi, soudruhu Cholovanove, sebral takovej zázrak z klubu jenom tak

zadarmo."

„Jasně, tvůj klub potřebuje padáky..."

„Americký," sklopil instruktor Skvorcov pokorně oči. „Víte,

jaký? Ty padáky se zelenou visačkou, co jsou tkaný jako hedvábná

pavučinka?"

„Pavučinku znám, to se ví. Já sám používám jenom americký

padáky."

„No, tak to sou vony."

33

Viktor Suvorov

„A neukazovals tu holku náhodou čekistům?"

„Jak bych mohl?"

„Ani vojákům?"

„Jenom vám, jako prvnímu. Vy mě přece znáte. Samozřejmě,

jestli se u vás pro starýho kamaráda padáky nenajdou, pak ji samozřejmě..."

„A jak skáče?"

„Skáče nádherně."

„Z jaké výšky?"

„Z tisícovky. Ze tří. Z pěti. Ze sedmi."

„S kyslíkem jsi ji pustil?"

„No jasně, ze sedmi bez kyslíku to přece nejde!"

„A co cvičení s opožděným otevřením?"

„Kdybych ji, soudruhu Cholovanove, neprojel opožděným otevřením, tak vám ji snad nebudu ukazovat. To mě urážíte, takovýma otázkama."

„Fakt jsi ji nikomu neukazoval?"

„Zastřelte mě na místě, soudruhu Cholovanove, ze svýho levo-

ručního levorvéru."

„Dávej bacha, Skvorcove, já tě poženu makat - víš kam. Ty mě

znáš. Na velký stavby komunismu."

„Jasně, rozumím. Upřímně ti říkám, že sem tu holku nikomu neukazoval."

„Tak jo. Beru. Zítra dostaneš pět amerických padáků."

„Sto."

„No já jsem řekl pět."

„Já jsem taky nejdřív myslel, že pět. Dokonce jsem vám ji chtěl

prodat za tři. Za sovětský! Ale pak jsem si to rozmyslel. Chodí na výcvik denně. Tři hodiny sambo. A další tři hodiny parašutistické přípravy. A ještě každej den hodinu plaveme. A trochu běháme. A spojařskej radiokroužek, jak to má být. A mimo to všechno ještě maká

denně plnou směnu v továrně ,Srp a kladivo'. A únava nikde."

34

„To víš odkud?"

„Tak se na ni podívejte. Vypadá na to, že spí tři hodiny denně?"

„Nevypadá."

„Koukněte, jak mrskne třema naráz vo zem! Drahokam! Ta se

těžko brousí. Tak to má u diamantu být. Ale září pak úžasně. Po

obroušení. Víte, jako v rukách brusiče: brousí, brousí, a najednou z jedné strany zazáří až hrůza! A teď ho vezme z druhé strany a brousí, ráz na ráz. A už září i z další strany. A to tady děláme my.

Na každým tréninku v ní nacházíme další strany. A z každý strany

nám zazáří. Cekisti by za ni..."

„A co? Já si ji vezmu zadarmo!"

„Vy přece, soudruhu Cholovanove, nejste ten poslední hajzl."

„Ne, ten nejposlednější."

„Takže sto."

35

Kapitola druhá

i.

Muž v blýskavých holínkách bydlí na Gorkého ulici. Byt je to

velký. Zaskočil si tam jenom na chvilku - aby si sebral své věci.

Sebral je. Zamkl byt - a do výtahu. V těchto velkých bytech na

Gorkého ulici jsou dobré výtahy. Ale tenhle výtah je ze všech nej-

lepší. A to z toho důvodu, že má pod knoflíky tlačítek malou klíčovou dírku. Nikdo si jí nevšimne. Když se však do ní vstrčí klíček, výtah se nezastaví v žádném patře a před nikým neotevře dveře.

Systém je to velmi jednoduchý. Samozřejmě v případě, když

máte v kapse daný klíček.

Soudruh v blýskavých holínkách ten klíček v kapse měl. A použil ho.

Ten výtah je pozoruhodný ještě následující věcí: když vstrčíte do

dírky ten správný klíček a stisknete zároveň tlačítka „4" a „ 1 " , výtah se bez zastávky rozjede dolů skrz přízemní patro a pojede dál a níž. Do podzemního tunelu.

Náš muž věděl, která tlačítka má stisknout. Stiskl je. A výtah se vrhl do moskevského nitra. A tam se zastavil a stál. Jeho dveře se otevřely. Náš muž vystoupil z výtahu. Vpravo se táhne

chodba. Nekonečná. Vlevo se táhne chodba. Taky nekonečná. Soudruh mávnul baterkou doprava a doleva - a vydal se rovně. Třicet kroků, zatáčka, čtyřicet kroků a další zatáčka. Dveře ve zdi.

36

KONTROLA

Dveře nezničitelného leteckého krytu. Soudruh si u zdi trochu za

čaroval - a dveře se odsunuly stranou, čímž odhalily svou půlme-

trovou tloušťku. A za dveřmi zeje obyčejný tunel moskevského

metra. Není to však tunel průběžný, nýbrž slepý. A v tunelu stojí

opravárenský vlak.

Je to obyčejný opravárenský vlak, jako kdekoli v metru: lokomotiva ani jen dieselová, ani jen elektrická, vagon ani poštovní, ani zavazadlový, a za ním plošina s nějakými mechanismy. Na bocích vagonu se vyjímá široký nápis: „Glavspecremstroj-12". To znamená: hlavní zvláštní opravárenský vlak číslo 12. Kdo se dostane až k lokomotivě a dobře šiji prohlédne, hned vidí, že se jedná skutečně o stroj zároveň elektrický i dieselový. To dá rozum: aby

se pod zemí zbytečně nekazil vzduch, musí se vlak řítit tam a zpět

po tunelech metra na elektrické energii. Kdyby však náhodou do

šlo k odříznutí elektrického napájení, pak se v metru zastaví veškerý provoz, jenže opravárenský vlak se v takové situaci zastavit nesmí. Ten musí jezdit za jakýchkoliv okolností, a to především

za okolností kritických. A právě proto je vybaven také dieselovým

motorem. Ostatně, opravárenský vlak nejezdí jenom sem a tam

skrz podzemní tunely, on má dost co dělat i na povrchu. A k tomu

zase potřebuje dieselový motor. Stručně řečeno to zde funguje jako

u ponorky: pod vodou se jede na elektrickou energii - a na hladině

se jede na diesel.

U lokomotivy stojí strojvůdci. Úplně běžní sovětští strojvůdci

jako kdekoli jinde. Snad jsou jenom vyššího vzrůstu a mají dvakrát

širší hruď. Jinak žádný rozdíl. Strojvůdci kývli na muže v lakýrova-

ných holínkách a hned ho nasměrovali k sobě na lokomotivu. Cestující je zde - takže se ihned může jet. A u vagonu, který není ani poštovní, ani zavazadlový, stojí průvodčí. Taky žádná třtina ve větru. Samozřejmě, je to celé takové podivné: průvodčí přece jezdívá ve vagonu pro cestující, ale tenhle vagon rozhodně není vagonem

pro cestující. Tomu se podobá jen formálně, má však pramálo oký-

37

Viktor Suvorov

nek: je to samá ocelová zeď a okýnek je tam jen, aby se neřeklo.

Nejspíš se ten vagon podobá vagonu vězeňskému. Tam také není

oken nazbyt. Nejspíš ze všeho to však není vagon ani zavazadlový,

ani poštovní, ba dokonce ani vězeňský, nýbrž se jedná o obyčejnou laboratoř zařízenou ke kontrole jízdy. Právě takové vagony, které se na první pohled ve všem podobají vagonům pro cestující,

ale uvnitř jsou zasekané všelijakými přístroji a nástroji, se v opravárenských vlacích vyskytují zcela běžně. Právě proto ostatně nemusejí mít nijak zvlášť velké množství oken.

A vůbec: nebudeme se zatím dohadovat, co je to vlastně za vagon a co skrývá uvnitř. Však se to ještě dozvíme.

Nyní však podal soudruh v holínkách širokou tlapu průvod

čímu.

„Brej den, Seji Sejiči!"

„Brej den, soudruhu Cholovanove. Tak kam to bude?"

„Bude to do Leningradu."

2.

Vlak s velkým nápisem „Glavspecremstroj-12" svištěl prázdnými podzemními tunely, se hřmotem se prodral skrz spící stanice metra, vylétl na povrch a zarazil se až na jedné z náhradních tratí

Leningradského nádraží v Moskvě, mezi prázdnými příměstskými

vlaky. Teď nezbývá než čekat, až bude ráno.

3.

Přesně v 8.00 se zpod ocelových oblouků Leningradského nádraží plavně vynořila rudá lokomotiva, táhnoucí za sebou karavanu rudých vagonů se zlatým pásem nad okny a se zlatými nápisy „Rudá střela".

Vlak „Glavspecremstroj" počkal dvě minuty, načež se zrovna

tak plavně vydal za „Střelou". A to ve jménu dosažení co nejúčel-

nější jízdy: vlak se prostě zařadil za zmíněný expres a pojede za

38

KONTROLA

ním na vzdálenost dvou semaforů bez zastávek až do Leningradu,

aniž by jakkoli narušoval jízdní řád.

Zde ovšem vyvstávají dvě otázky.

První otázka: je snad dovoleno, aby nějaký opravárenský vlak

vlezl do skuliny mezi jízdními řády a šinul si to pak přímo za expresem „Rudá střela"? Na tuto otázku nelze než odpovědět záporně: žádnému jenom tak nějakému opravárenskému vlaku by takovéto vskočení do jízdního řádu běžné dopravy nikdo nedovolil. - Jiná věc ovšem je, pokud se jedná o vlak patřící trustu

„Glavspecremstroj"...

Druhá otázka: je to možné, aby dokázal opravárenský vlak udr

žovat rychlost s expresem „Rudá střela"?

I zde nutno odpovědět záporně: opravárenský vlak by se za expresem „Rudá střela" rozhodně hnát nemohl. To je železné pravidlo. A to pravidlo má jednu jedinou výjimku: opravárenský vlak patřící trustu „Glavspecremstroj" dokáže předehnat jakýkoli expres, jakoukoli „Střelu".

Když je potřeba.

4.

Expres „Rudá střela" cestuje celý den: ráno vyjede z Moskvy

a večer je v Leningradu.

Taktéž je tomu s opravárenským vlakem „Glavspecremstroj-12".

S jediným rozdílem: těsně před Leningradem nepokračuje opravárenský vlak směrem k Moskevskému nádraží, nýbrž zahýbá trošku stranou. Na náhradní koleje, ke skladištím, k lokomotivním

depům a k řadám prázdných vagonů.

„Glavspecremstroj" vmanévroval na skrytou, travou zarostlou

slepou kolej mezi dvě cihlové zdi - a znehybněl. Dvířka vagonu

se otevřela. Soudruh vyskočil na zem posetou rozbitými cihlami

a zničehonic zmizel v jakýchsi začouzených dveřích.

39

Viktor Suvorov

A sbohem.

Nikdo ho neviděl. Tady mezi dvěma továrními zdmi nemá nikdo co dělat. Není tu nikdo, kdo by tady čekal, až tu bude poskakovat nějaký soudruh.

A i kdyby tady někdo byl, stejně by ho nepoznal. Náš soudruh totiž nevyskočil z vagonu v nablýskaných holínkách, vojenské blůze a rajtkách, nýbrž v anglickém obleku od firmy Austin Reed, v polobotkách od firmy Famberland, v klobouku naraženém

do obličeje, s pláštěm přes levou ruku a v pravé ruce s aktovkou

z krokodýlí kůže. A nebyl to už vůbec žádný soudruh Cholovanov,

nýbrž to byl soudruh Bejev, bulharský občan, odpovědný pracovník Kominterny.

Opuštěnou tovární dílnou přešel přes skleněné střepy a cihlový

štěrk, a stanul pak v tiché ulici, kde se právě nudil podivný taxikář

ve velkém voze s temnými skly.

„Na Finské."

„Rozumím."

Dále se jeho stopy ztrácejí. S potěšením bych vám řekl, kam

a kudy vlastně jel, ale bohužel mi o tom není nic známo.

Pouze se mi podařilo zjistit, že se znovu objevil až po dvanácti

dnech - a to v nejkrásnějším městě světa: ve Washingtonu. (Čtenáři je pochopitelně jasné, že neexistuje krásnější město než Kyjev. Jenomže Kyjev je natolik nádherný, že se s ním ostatní města prostě vůbec nedají srovnávat. Nuže: když vynecháme Kyjev, pak

bude nejkrásnějším městem Washington - a až za ním pak Sydney.)

Ve Washingtonu tedy onen pan Bejev zaťukal bronzovou rukojetí hole na zrcadlové dveře mohutné budovy na M-Street, která představovala hlavní stan koncernu „Faraón a synové". Pravda,

nyní už pan Bejev nebyl odpovědným pracovníkem Kominterny - nyní to byl úspěšný bulharský obchodník. Ve všem měl rád pohodlí. Kominterna je štábem světové revoluce, takže pře-40

KONTROLA

kročit hranice Sovětského svazu lze ze všeho nejjednodušeji

s dokumenty této organizace. Ovšem cestovat po Americe? Tam

je lépe nevydávat se za emisara štábu světové revoluce, nýbrž

za úspěšného obchodníka. A hlavní je nehrát si přitom na Švéda,

protože to by mohl narazit. Je rovněž doporučeno nevydávat se

ani za Itala. Z každého amerického policajta se může najednou

vyklubat Ital. Hrát si na Řeka taky není nejlepší řešení. A kdyby

chtěl ze sebe dělat Ira, to by dopadl vůbec všelijak. Ale kolik

amerických policajtů umí bulharsky? - Ovšem kdyby už na nějakého přece jen natrefil, může se z toho pan Beje v snadno vykrou-tit: „Ano, jsem Bulhar, ale otec i matka jsou Rusové. Utekli před

těma zatracenýma bolševikama." Nebo by se mohl vytočit ještě

i jinými způsoby.

5.

Elegantní pán tedy zaťukal na zrcadlové dveře, hbitý vrátný je

doširoka otevřel a uctivě si nadzdvihl čepici.

Pán vyjel do šestého patra.

Neskrýval se svou láskou k washingtonským podlažím. Dovedl

vysoce ocenit jejich mramorová schodiště a bronzové lustry. Staroegyptský sloh zavalil celý svět. Jaký velkolepý architektonický skvost: kolonády jako v chrámech Asuánu, bronzové vzory v podobě širokých listů a lidí s psími hlavami. Kdoví odkud se sem line měkké světlo. A vůbec je to nádhera.

Otevřely se před ním dveře. Ocitl se v pracovně, která by mohla

bez potíží sloužit za trůnní sál Ramsese II.

Od stolu se pevně a pružně zdvihl muž, který před sebe napřáhl

pravici.

Mlčky si stiskli ruce. Odpovědný pracovník Kominterny, tedy

onen úspěšný byznysmen, respektive soudruh Cholovanov, v úzkých kruzích dobře známý pod zvučným jménem Drak, podal vládci pracovny svou hůl. Ten ji převzal a pozorně si prohlédl lví

41

Viktor Suvorov

tlamu na jejím zakončení. Poté vyňal z nástěnné skříně druhou hůl.

Úplně stejnou. Srovnal je. Vrátil hůl Cholovanovovi a gestem ho

vybídl, aby usedl.

Ne každý Američan umí plynně mluvit bulharsky. Ne každý

obyvatel Bulharska zase ovládá angličtinu. Proto se do řeči pustili

v ruštině. Host zcela plynně. Hostitel pečlivě vybíral slova a opatrně je vyslovoval.

„Co je hotové?"

„Už dost věcí. Čtyřiaosmdesát amerických inženýrů bylo najato a odvezeno na výstavbu nej větší letecké továrny na světě - do Komsomolska. Šestapadesát inženýrů bylo najato a dopraveno na

výstavbu tankové továrny do Čeljabinska."

„My říkáme traktorové," opravil ho host nenásilně.

„Ano, samozřejmě," souhlasil hostitel, „osmnáct amerických in

ženýrů bylo najato a dopraveno na výstavbu tankové továrny do

Nižního Tagilu - jistě, vzpomínám si, vyjí říkáte vagónka. Brzo

budou doplněny stavy ve Voroněžské a Kujbyševské letecké továrně a v Charkovské tankové továrně."

„To je dobře. Mimo jiné potřebujeme odborníky v oblasti akustiky a zvukového záznamu."

„Odborníci se dali najímat snadno, dokud byla Amerika v nej-

hlubší krizi. Teď už Amerika z krize vychází."

„Na něco narážíte?"

„Pořád na totéž. Na odměnu pro americké inženýry v Rusku.

„A pro vás?"

„A pro mě."

„Američtí inženýři žijí v Rusku tak, jak by v Americe žít nemohli, a dostávají tam tolik, kolik v Americe nedostanou..."

„A přesto řady zájemců prořídly."

„Tuhle otázku vezmu na vědomí."

„Já se pokusím ty akustiky najít. Do Ruska?"

„Do Ruska. Ale při náboru mluvte o Švýcarsku, a přitom se

zmiňte, že v Rusku dávají třikrát víc. Zařiďte to tak, aby bylo v papí-

42

KONTROLA

rech napsané Švýcarsko, ale aby se jim hrozně chtělo do Ruska."

„Po cestě se akustičtí inženýři ztratí - a zavře se za nimi

voda..."

„To není vaše starost. Vy je najmete a vypravíte do Švýcarska.

Zbytek se vás netýká."

„To bude ovšem dražší než obyčejně..."

„O kolik?"

„Dvojnásobně."

„Promyslím to. Ale... není to příliš?"

„Najděte si někoho jiného."

„Dobře, ujednáno. A ještě něco. Potřebuju přístroje, kterým se

říká magnetofony."

„Kolik?"

„Čtyřicet."

„Oho!"

„Čtyřicet teď. Potom další."

„A jestlipak víte, že jeden magnetofon je zrovna tak drahý jako

dvanáct dobrých automobilů?"

„Vím."

„Čtyřicet magnetofonů - to je tedy ekvivalent bezmála pěti set

dobrých automobilů."

„Ano, jistě."

„A deset procent z obchodu půjde pro mě?"

„Jako obyčejně."

„Dobře. Magnetofony budou."

„Celkem vzato jsme s vaší prací spokojeni. Tady je mzda za vaši

práci za poslední měsíce. Máme velké obavy o vaši bezpečnost

a důrazně vám doporučujeme, abyste americké inženýry nenajímal

pouze pro Sovětské Rusko."

„Kryjeme se, jak můžeme. Ale najímání odborníků pro jiné země

je pro naši firmu ztrátové."

„Opět narážíte na totéž."

4 3

Viktor Suvorov

„Opět na to narážím, ano."

„Dobrá, promyslím to. A poslední věc. Jak probíhá splnění

hlavní zakázky?"

„Ke konci roku 1938 to bude hotové."

„Dřív to nejde?"

„Dřív to nejde."

„Ale to je neštěstí."

„Dřív to nejde. Kdybychom věděli, co to vlastně vyrábíme, pak

by to snad šlo dřív. Není to žádná legrace, vyrábět krajně složitou

věc bez toho, aby člověk chápal, k čemu je vlastně určena."

„To je opravdu obtížné. Ale takové jsou podmínky dohody: vy

se neptáte, co to je a k čemu je to určeno."

„A víte, že jsem na to přišel? Je to vlastně jakýsi klíč k určitému velmi složitému elektrotechnickému systému, který budujete tam u vás, v Sovětském Rusku. Například - mister Stalin buduje

pro případ války náhradní metropoli... Všechny spojovací systémy

soustřeďuje kamsi mimo Moskvu. Aby nemohl nikdo použít ani

náhradní metropoli, ani její spojovací systémy bez jeho dovolení,

musí mít k dispozici elektrotechnický přístroj, který svou složitostí

není pozadu za nejsložitějšími šifrovacími stroji na světě a zároveň nemá velké rozměry, takže se pohodlně vleze do nevelkého kufru, nebo dokonce do aktovky. V Rusku si výrobu takového přístroje objednat nemůžete: nepřátelé mistera Stalina se o takové objednávce můžou dozvědět, přístroj ukradnou a použijí ho proti misteru Stalinovi - ovládnou všechny spojovací systémy státu. Zato v Americe se nemusíte při takové objednávce ničeho bát: experti

firmy nechápou, k čemu je přístroj určen, a i když uhodnou, že je to

klíč k čemusi, stejně jim to k ničemu není, protože nemůžou vědět,

kde se vlastně nachází ta tajná metropole se všemi svými spojovacími systémy, které se tím klíčkem odemykají... Mám pravdu?"

Host pozorně naslouchal monologu pána pracovny. Nyní přišel

čas, aby promluvil zase on.

„Pane Stentone, vy máte v Americe jedno velmi dobré rčení:

44

KONTROLA

Zvědavost kočku zabila..." - V očích hosta se blýsklo cosi takového, co misteru Stentonovi rychle setřelo úsměv ze rtů. - „Velice vás prosím, abyste nikomu nevykládal své závěry ohledně určení

přístroje, který se na naši objednávku vyrábí ve vaší firmě."

„Ale vždyť tady jsme sami..."

„Pane Stentone, pro nás oba bude lepší, když nebudete vykládat

své závěry ani přede mnou. Na shledanou."

6.

Toho večera se úspěšný bulharský obchodník proměnil v jediného dědice srbského knížecího rodu. Po dalších osmi dnech z něho byl opět odpovědný pracovník Kominterny - a nakonec to

byl zase Cholovanov, soudruh v blýskavých holínkách, známý pod

přezdívkou Drak.

7.

Nasťa si všimla něčeho zvláštního: maká na žíněnce a hází na ni

instruktora pravým chvatem, zatímco na balkoně, kde se uchovává

sportovní inventář, pořád chodí čísi boty. Možná by si jich ani nevšimla, ale ty boty se až příliš lesknou.

Dnes po výcviku vychází ze šatny do prázdné chodby, když

vtom na ni někdo zavolal.

Otočila se: stojí před ní strejda v koženém kabátě. Dobře, že je ta

chodba dost široká, jinak by se do ní se svými rameny snad ani nevešel a musel by se v ní přesunovat bokem napřed. A na nohou má právě ty boty, které se lesknou dokonce i v úplné tmě. Když se v takových botách prochází v noci po lese, určitě mu svítí na cestu.

„Občanko Střelecká, dostali jsme hlášení od mistra Nikanora..."

„On žije?"

„Jistěže žije. Zotavuje se."

„Vyřiďte mu, že jestli ho ještě jednou potkám, tak ho zamorduju."

„Není důvod, abyste se s ním ještě setkala."

4 5

Viktor Suvorov

„No sláva."

„Já jsem Cholovanov."

„Velice mě těší. Já teď ale musím do práce. Na shledanou."

„Mluvil jsem s ředitelem ,Srpu a kladiva'."

„S ředitelem?" podivila se Nasťa.

„S ředitelem. Tady je papír s jeho podpisem. Z pozice dílenské

uklízečky jste byla povýšena na pomocnici mistra směny."

„Ale já ničemu ohledně výroby nerozumím."

„Ničemu rozumět nemusíte. A do továrny můžete chodit jen jednou za měsíc: pro mzdu. A kdybyste na to neměla čas, budou vám mzdu posílat domů. Vedení národního mužstva Sovětského svazu

vás zve do svých řad. Profesionální sport u nás neexistuje a ani

existovat nemůže. U nás je sport zájmovou činností. Ale trénovat

je nutno ve dne v noci, po celý rok."

„A ,Srp a kladivo' mě bude za takovou práci platit?"

„Bude. Když amatérský sportovec nechodí do práce, protože po

řád trénuje, z čeho má pak žít, že ano? Proto naše továrny amatérským sportovcům pomáhají. Ještě nějaké otázky?"

„Ještě. Vaše pistole, to je opravdový Lahti?"

8.

Stříbrné letadlo. Nablýskané do oslnivého lesku. Jako Cholova-

novovy boty. Na bocích letounu je obrovskými rudými písmeny

napsáno: „Stalinská linka".

„To poletíme tímhle letadlem?"

„Právě tímhle."

„Počkejte, a nejste vy ten Cholovanov, který létá na severní

pól?"

„Právě ten."

„A pak ještě nějaký Cholovanov trhá rekordy na motorce."

„Ano, to je taky Cholovanov."

„Váš bratr?"

46

KONTROLA

„Ne. To jsem já."

„Ale na koni soutěží určitě váš bratr, ne?"

„Ne, to jsem taky já."

„Rozumím."

„Musíš se, Nasťo, pořádně zachumlat do kožešin. Letíme sice na

Krym, ale tam nahoře je mráz jako čert. Vytápění nemáme. A měli

bysme si začít tykat, já jsem prostý člověk."

„Já taky nejsem zrovna nejsložitější."

9.

Jako společnici dostala Nasťa veselého smíška. S velkými zku

šenostmi. 215 seskoků - včetně 73 s opožděným otevřením padáku.

„Takže takhle, Nasťo: cvičili mě samotnou k seskoku s opožděním na letecké přehlídce. A teď se rozhodli, že nás shoděj ve dvou.

Já ti rychle vysvětlím, co a jak. Jenom dobře poslouchej. Hele, tenhle přístroj je výsledkem tvůrčího génia sovětskýho lidu a jeho slavných konstruktérů. Jmenuje se RPR-3. Natáhneme kohoutky

a strčíme přístroj pod skleněnej poklop. Stiskneme tlačítko a vy-

pumpujeme vzduch. Představ si, že tě spustili ze čtyř tisíc metrů,

ale padák musíš otevřít až ve dvou stech..."

„Ve dvou stech? Kdo by, proboha, otvíral padák ve dvou stech

po pádu ze čtyř tisíc?"

„Hrdinové, Nasťo. Například já. Jestli se bojíš, řekni to hned."

„Nebojím se."

„No výborně. Není nakonec čeho se bát. Neseskakujeme přece

na sovětských padácích, ale na amerických. Ovšem se sovětským

přístrojem."

„Dá se vůbec zpomalit rychlost, když letíš ze čtyř tisíc a otevřeš

se na dvou stech?"

„Dá. Pokud se otevřeš přesně."

„Ale jak se otevřeš přesně na dvou stech?"

47

Viktor Suvorov

„Pomůže ti technika. Znovu ti to povídám: přístroj RPR-3 je výsledkem tvůrčího génia sovětskýho..."

„To s tím géniem chápu. Ale jak to pracuje?"

„Hrozně jednoduše. Čím výš vzlítneme, tím nižší je tlak vzduchu. A když se z výšky spouštíme na zem, tlak roste. Ten přístroj pracuje právě na bázi tlaku vzduchu. Jakmile vyletíš do výšky, kterou potřebuješ, začne pracovat."

„Ale tlak vzduchu se mění."

„Před seskokem se poradíme s meteorology a provedeme potřebný úpravy."

„Rozumím."

„Teď teda dáme přístroj pod ten skleněnej poklop a odsajeme

vzduch. Sledujeme, co ukazuje stupnice. To je tlak ve výšce čtyři

tisíce. A teď skáčeš. A tlak se zvyšuje. Proletělas na tři tisíce. A na

dva. A na tisíc. Osm set. Šest set. Čtyři sta. Tři sta. Dvě stě. Hop!"

Přístroj štěkl. Znělo to jako dvojvýstřel. Jako kdyby silná pru

žina zaklapla past.

„Dobrý?"

„Dobrý. Ale co když... selže?"

„Ty seš pitomeček. Dyť to má zdvojenej mechanismus."

„Aco když..."

„Ty má ovečko blbá. Jak se to jmenuje? RPR-3. Vyrobil to génius. Fakticky jsou tam vlastně tři mechanismy, a navzájem jsou na sobě nezávislý. Ty jsi slyšela dvojvýstřel, ale vlastně to byly tři

rány. Někdy se slijou do dvou a někdy do jedné. Tvůj přístroj byl

vyzkoušenej 567krát, a pokaždé fungovaly všechny tři kohoutky.

Když nevěříš, máš právo zavolat si instruktora i konstruktéra. Za

tvé přítomnosti udělají kolik zkoušek budeš chtít."

„A tvůj přístroj zkoušeli taky?"

„641krát. Došlo přitom k jednomu selhání: jeden kohoutek nefungoval, ale ty dva další jo. Ale já ani nepotřebuju, aby fungovaly všechny tri. Mně úplně stačí jeden."

„A skákala jsi?"

48

KONTROLA

„Skákala. Zítra začneme skákat spolu. Jenom dej pozor najedno:

v naší věci je hlavní nedělat káču. Káčou točí, komu se zachce."

10.

Od dětství se Ohnivice drží jednoho pravidla: hlavně nedělat káču, protože káčou točí, komu se zachce. Vyrostla ve vyšších kruzích. Nastiň otec byl důstojník a měl na uniformě mnoho kosočtvercových výložek. - A velmi často se stávalo, že se tátovi kámoši sešli, nalokali se koňaku a přecházeli pak do nesrozumitelného jazyka: „Seš třída, Andreji Konstantinoviči, neděláš káču ani před Tuchačevským." Kde přišli ti vysocí důstojníci k takovýmhle

nevojenským termínům, to Nasťa nemohla pochopit. Zeptala se ve

škole učitelky Anny Ivanovny, co je to vlastně za slovo. A Anna

Ivanovna, velmi inteligentní žena, udiveně povytáhla obočí a ostře

jí odpověděla:

„Ach, Nástěnko, ty naše premiantko, ty jsi pýcha celé školy -

a neznáš přitom takhle samozřejmé věci. Co když tě jednoho dne

fláknou za katr? Co když budeš řinčet ešusama po zóně? Jak se tam

domluvíš, když nerozumíš lidské řeči? Dělat káču - no to přece

znamená: mít strach. To je stará hantýrka - ale jak má dítě poznávat nové věci, když nezná ty staré? A pamatuj si, holka, že na tomhle světě není proč dělat káču." Anna Ivanovna pohlédla v jakémsi dávném zasnění do nebeských dálav a dodala: „Hlavně nedělat káču. Káčou točí, komu se zachce."

11.

Shazovali je tedy ze čtyř kilometrů.

Dole vrhá moře miliony světelných prasátek. Ostrý písčitý výběžek pevniny až za obzor. Kohoutky nastavili na okamžité otevření padáků.

Cholovanov je v kabině sám. Letí se ve stroji R-5. Bílá šála padákového hedvábí letí smykem po větru. Vzlétl do čtyř tisíc. Usmál se.

„Tak, holky, hurá na křídla. A nedělat káču. Kdyby něco, otevřete to rukama."

49

Viktor Suvorov

To je jasné i tak. Tuhle instrukci neslyší holky poprvé. Vyšplhaly na křídla.

Nasťa na levé a Káťa na pravé.

„Jste připravený?"

„Jsme připravený."

„Chviličku počkejte. Tak. Jedem."

Obě dívky sklouzly z křídel. A propadly se do nebe.

12.

A znovu je shodili ze čtyř kilometrů. Nyní se padáky měly otevřít automaticky na třech tisících metrů. Nasťa byla nadutá větrem jako lodní plachta. Cítí se strašně. Hmatá po kroužku. On to vlastně

žádný kroužek není, jenom se tomu tak říká. Je to prostě kovové

téčko na lanku. Ruce mají být při pádu rozpaženy do stran. Ale

Nasťa to nedokáže. Pořád se dotýká „kolečka". Chce vědět, jestli

tam je. Jo, je tam. - Letěly celou věčnost. Nasťa už ani nedoufala,

že přístroj, který je výsledkem tvůrčího génia sovětského lidu...

a vtom to střelí. Šustící kopule se vydrala z ruksaku, rozklenula se

dívce nad hlavou a okamžitě se naplnila vzduchem. Nasťa ke kopuli vzhlédla: klene se dokonale. Žádné přehyby, žádné spletení šňůr. Nic se tam hrozivě nekroutí. Teď se musí podívat dolů. Musí

zjistit, jestli nehrozí, že vletí rovnýma nohama do cizí kopule. Ne,

nic takového nehrozí. Rozhlédla se kolem, aby vyloučila nebezpečí

srážky. Ne, ani tohle nehrozí. Káťa letí vedle ní a vesele se řehtá:

„Zítra se budem otvírat na dvou tisících!"

13.

Otevřely se na dvou tisících. Hezky jedna vedle druhé.

Cholovanov je strohý: Nikam se nebudeme hnát! Úspěch se

musí potvrdit a rozvinout. Deset skoků s otevřením na dvou tisících. Teprve pak se budeme otevírat i trochu níž. Aby měly nějakou společnost, skáče s nimi občas i Cholovanov, jako třetí.

50

KONTROLA

Večer po seskocích vždycky vysedávají na písčitém výběžku

u táboráku. Žhne to až do nebe. Moře vyvrhlo na břeh malé větvičky i pořádné trámy, které tam pak leží celá léta. Schnou tam -

a nakonec skončí v táboráku národního mužstva Sovětského svazu.

Prý ty větvičky páchnou jódem. Solí. A ještě prý něčím. Ať říkají

co chtějí, v prvé řadě je ten oheň cítit mořem. A Nasťa sedí u táboráku.

Je tu celé mužstvo. Zpívá se až do svítání:

Dostal rozkaz jet na západ,

ona směrem opačným.

A potom:

Na Donu a v Zámosti

tlejí tam bílé kosti...

A zpívali i své vlastní písně - originál parašutistické:

A už leze na křídlo,

už je tam,

člověk

s padákem.

Později k ránu přicházely na řadu písničky o poznání nemravnější. Jako první s nimi začínala vždycky Káťa. Ta znala takové písně, že celé mužstvo svým smíchem lekalo racky. A tancovalo se

až do úsvitu.

14.

Shodili je ze čtyř tisíc s otevřením na dvou tisících.

Kopule sebou trhla - a Nasťa se nad mořem zarazila v pádu. Ale

Káťou kopule netrhla. Káťa prosvištěla kolem ní a řítila se dolů,

dolů, dolů. Už z ní byla jenom malá tečička. Jak jí Nasťa může

pomoci? Padák už má otevřený, takže Káťu rozhodně nedožene.

Může Kátě pomoci jenom křikem. Nasťa tedy křičí:

„Zatáhni! Káťo! Zatáhni! Trhni kroužkem!"

Na zemi se Káťa zase řehtá. Směje se i Cholovanov. A celé

mužstvo. Káťa už je přece vycvičená. Proto jí přístroj nenastavili

51

Viktor Suvorov

na dva kilometry, ale rovnou na oněch dvě stě metrů. A to jenom

proto, aby vylekali Nasťu.

Nasťa už si myslela, že Káťa se zabila.

Smějí se všichni. Jenom Nasťa pořád nemůže přijít k sobě. Nemá

holt srdce ze železa.

„No dobře, dobře, Nasťo, však i ty budeš jednou padat skoro až na

zem bez otevření - i ty budeš takhle strašit nováčky. Běž a odpočiň

si. Už tě lekat nebudeme. Zítra skáčeme znovu ze čtyř, ale otevření

bude až na jednom kilometru. To už není žádná sranda. Běž se na to

morálně připravit. Nebojíš se otevřít až na kilometru?"

„Nebojím."

Shodili je opět ze čtyř kilometrů.

S otevřením na jednom kilometru.

Na kilometru trhla Káťou kopule padáku - jenže Nasťa letí dolů

a mění se v malou tečku.

Teď je na Kátě, aby na ni křičela.

„Nasťo! Otevři se! Otevři se, krávo! Ručně! Rukama!"

Jinak jí pomoci nedokáže. Káťa už visí na padáku a rychleji letět nemůže. A Nastě se padák pořád neotevírá. A řítí se k zemi.

K zemi. K zemi. I ze země na ni řvou: „Zatáhni, Nasťó! Trhni!"

Nereaguje.

Na dvou stech metrech střelily všechny tři mechanismy. Kopule

s Nasťou trhla. A - přistání.

Cholovanov si Nasťu povolal k sobě.

„Sama jsi to nastavila na dvě stě?"

„Sama."

„Abys nás všechny vylekala?"

„Jasně."

„Ale vždyť nemáš praxi dokonce ani na osm set metrů."

„Teď už ji mám. Rovnou na dvou stech."

„V pořádku. Za hrubé porušení disciplíny tě odvolávám ze seskoků. A vylučuji tě z národního mužstva."

52

KONTROLA

15.

Chodí po písčitém výběžku. Vlny šumí. Z nebe se snášejí kopule

padáků. Po obloze se míhají kluzáky a letouny.

Nasťa nemá co dělat. Nemá ani kam jet. Sedí na břehu a hází

do vody kamínky. Nebo leží a kouká do dálky. Jako bezprizorní

kočka. A už třetí den nemá co jíst. Kočka by si nachytala myši.

Nasťu však tomuto umění nikdo nenaučil. Proto jenom tak sedí

a hledí do moře. A kolem dokola nikde nikdo. Zato se prospala za

celé měsíce zpět a na celé měsíce dopředu. Nikdo ji neruší - lehni

si do kamení a spi. Přikrývku nepotřebuje. Je teplo. Leží. A v paměti si probírá články vojenského řádu.

Zezadu zachrastily kamínky. Ohlédla se. Nevidí, kdo to tam

stojí: stojí totiž přímo ve slunci. Vidí jenom boty. Holínky, které se

nesnesitelně lesknou. Ani nezvedla oči. Proč by to dělala? Stejně

přece ví, čí ty boty jsou.

Nic ani neřekla. O čem by měla mluvit? A tak promluvil on:

„Co tady děláš?"

„Užívám si světa."

„Žrala bys?"

„Ne."

„No, ty máš teda povahu."

Na to neřekla nic.

„Já mám taky svou povahu, víš? A poslal bych tě ke všem čertům. Ale já jsem za tebe dal sto amerických padáků. Takhle to vypadá, že jsem je v podstatě propil - promrhal jsem ty padáky pro nic a za nic. Lítám po nebi a pořád tě vyhlížím. Výběžek je písčitej

a tys nemohla dojít daleko. Od našich padáků."

„Nemohla."

„Tak pojď."

„Kam?"

„Skákat."

53

Viktor Suvorov

16.

Všechno začalo zase od nuly: skákali ze čtyř kilometrů s okamžitým otevřením, potom ze čtyř s otevřením na třech. Na dvou.

Na kilometru. - A dotáhli to až na těch dvě stě metrů.

Ze začátku je do výšky čtyř tisíc metrů vyvážel sám Cholovanov. Potom ho z neznámých důvodů povolali do Moskvy. Teď s nimi létal jeho pomocník. Ale s Cholovanovem to bylo lepší.

„Kterej vůl honí takovýho člověka kvůli kdovíjakým blbostem

zrovna, když je výcvik v nejtěžší fázi?!"

„Ty moje malá imbecilko, a víš vůbec, kdo to je?"

„Cholovanov. A Cholovanov je rekordman."

„Ale, ty blboučká Nástěnko. Cholovanov je osobní pilot soudruha Stalina. A jeho tělesná stráž. To není žádná náhoda, že mu říkají Drak."

54

Kapitola třetí

l.

Pole od obzoru k obzoru. Přes celé pole betonový pruh. Podél

něj stojí tribuna pro sovětské vůdce. Nad tribunou stanová střecha.

Šedé a bílé pruhy. Kolem tribuny ochranka.

Vůdcové se tu objeví až za tři dny. Už teď je však tribuna přísně

hlídána. Celý prostor na této straně vzletové dráhy bude za tři

dny zaplněn davem. Samotný betonový pruh bude volný. A taky

všechno, co je za ním. Nad tou druhou stranou pole budou stíhači

provádět smyčky a budou se tam z nebe valit parašutisté, ať už

jako jednotlivé vločky nebo jako celá chumelenice. Jedním slovem - letecká přehlídka. Neporazitelná síla vlasti. Nezlomná křídla sovětů.

Nyní se to celé teprve připravuje.

Vojáci táhnou kabely. Horolezci sedí na sloupech jako datlové, ťukají kladívky a vylaďují reproduktory jako zvonkohru. Gigantický jeřáb sundává z korb náklaďáků stánky a rozestavuje je do přesné řady. „Pivo - limonáda", „Zmrzlina", „Svazový tisk".

A opět „Pivo - limonáda". Šikovní tesaři sestavují z překližek záchody. Gigantické. Nejrozsáhlejší v Evropě.

Hlavní důraz je však kladen především na bezpečnost. Z Moskvy

sem navezli celé hordy čekistů. Trénink. Na první pohled jsou to

prostě mladí kluci s kšiltovkami, v sáčkách a fotbalových teplákách s lampasy. Jako kdyby to ani nebyli čekisté. Teprve při bliž

ším pohledu je bezpečně poznáš.

55

Viktor Suvorov

A nad polem se nese rozkaz: „Rrrozestup!"

Byla to neuspořádaná horda, kterou nelze nijak řídit. A najednou - rrráz dva - už stáli všichni jakoby na značkách. V dlouhých lidských řetězech, táhnoucích se až k obzoru. A na druhou stranu

taky až k obzoru. A ještě napříč. Tyto lidské řetězy tvoří svým propletením čtverce. Jakési přihrádky. To je armatura budoucího davu.

Až se lid vyhrne na tušinské pole, budou mít všude mezi sebou

pásy čekistů. Od severu na jih, od západu na východ. V davu je neuvidíš. Teď se ovšem jen trénují. Bez davu: Zaujmout stanoviště!

Každý řetěz má svého velitele. I každý čtverec má jednoho. Každý

velitel má v kapse telefonní sluchátko. Až dav zaplní pole, každý

velitel, skrytý v davu, nenápadně připojí svůj telefon k podzemnímu kabelu, nebo třeba ke stánku „Pivo - limonáda". Nebo k jinému. To není náhoda, že kabely jsou protaženy právě k těm stánkům.

Čím blíže k tribuně s vůdci, tím jsou řetězy hustší a čtverce pevnější. Přímo u tribun už jsou ty řetězy naprosto neprostupné. Jako makedonská falanga.

2.

Přímo pod vládní tribunou stojí kabina pro komentátora. Je umístěna tak, aby viděl letadla, parašutisty i tvář soudruha Stalina. To aby mohl v případě potřeby reagovat. Vedle komentátora sedí Cholovanov. I on uvidí letadla, parašutisty, dav a rovněž tvář soudruha Stalina. Cholovanov má těžký a složitý úkol. Dívat se soudruhu

Stalinovi do tváře. A zároveň na nebe. A do davu. A ještě i na komentátora. U boku má soudruh Cholovanov pistoli Lahti L-35. To kdyby se komentátor najednou zbláznil a začal do mikrofonu vykřikovat nějaká svinstva. Aby tedy v takovém případě dlouho nekřičel. Aby bylo možné ho okamžitě vyřídit jedním výstřelem mezi oči. Kromě toho má Cholovanov v ruce nožový spínač. Moc má

ten, kdo má v rukou spojení. Když má spojení, může vydávat rozkazy. Kdo vydává rozkazy, velí celé přehlídce. Ne náhodou dopo-5 6

KONTROLA

ručoval soudruh Lenin, aby bylo ze všeho nejdřív obsazeno sídlo

telegrafu. - Spojení je tedy ve spolehlivých rukou. Nožový spínač

má Cholovanov u sebe pro případ, kdyby do kabinky vtrhli nepřátelé a začali do mikrofonu vydávat davu jiné instrukce, než jaké se sluší a patří. V takovém případě soudruh Cholovanov trhne no

žovým spínačem a jedním elektrickým úderem celý systém spojení zlikviduje. Raději nemít žádné spojení, než aby padlo do rukou nepříteli.

Hned u kabinky, v níž bude sedět komentátor s Cholovanovem,

stojí tři čekisté. Na první pohled se jedná o mikrofonní techniky.

Ve skutečnosti jsou tam od toho, aby mohli proděravět kulkami

Cholovanova, kdyby se on sám zbláznil a začal do mikrofonu řvát

nějaké hovadiny. Zbraně mají schované pod saky. Kdyby je měli

někde v zadní kapse, mohl by jim je odtud někdo vytrhnout. Nebo

by jim mohly vypadnout. Nejsou vyzbrojeni nijak zvlášť skvěle.

Tolik zahraničních Lugerů, koltů a Lahti k dispozici není, aby je

mohl dostat každý. Proto mají obyčejné sovětské „tetešníky". Takový „tetešník" nemá ani elegantní design, ani zámořský vzhled.

Jedna věc je však na něm skvělá: pálí mohutně a přesně. Je to spolehlivá věcička, tenhle „TT". Nikdy neselže. I kdyby však jednomu mikrofonovému technikovi při střelbě na Cholovanova jeho zbraň

přece jenom selhala, jenom trhne závěrem - a druhou patronou už

Cholovanova uklidní. A zatímco bude trhat tím závěrem, druhý

soudruh prošije Cholovanova osmi dírami. Od toho tam s ním

stojí. A kdyby i u něho došlo k ucpání zásobníku či k zaseknutí závěru, pak bude ze soudruha Cholovanova dělat řešeto třetí čekista. Ale to je zcela extrémní alternativa. V normální situaci samozřejmě napálí do soudruha Cholovanova každý svých osm nábojů, pak všichni vymění zásobníky a třísknou do něho ještě každý osm

patron. Zatím se ovšem na Cholovanova usmívají. A on se usmívá

na ně. Ti tři se k němu chovají uctivě: vždyť je to Stalinův osobní

pilot. S takovým chlapem není radno žertovat. Na druhé straně, pokud zítra dostanou rozkaz, pak se Stalinův osobní pilot okamžitě 57

Viktor Suvorov

promění v běžného klienta s maličkým vstupním otvorem v týlové

části lebky a s velkým výstupním otvorem v části čelní. Nebo to

může být třeba obráceně: třeba se sami dostanou soudruhu Cho-

lovanovovi do drápů a promění se v jeho klienty... Proto je lépe

se s ním zatím nehádat, nýbrž se na něho usmívat: Jak to jde, soudruhu drahý?

3.

Hodiny plynou. Slunce nemilosrdně žhne. Na letišti se zvedá

prach. Trénink pokračuje. Cholovanov řve do telefonu rozkaz tónem cirkulárky: Blokuj! - To znamená, že z jednoho čtverce se už nedá proniknout do druhého. Pouštěj na sever! I to je pochopitelné: v každém čtverci vypouštět lidi severním směrem, nikoli však jinudy. Zrušit blok! To znamená, že dav nebude přítomnost

čekistů vůbec vnímat. Každý si může chodit, kam se mu zachce.

A zase: Blokuj! Pouštěj na jih! - Takhle se dá ovládat milionový

dav. A vedle ještě budou stát dodávky. Kdyby něco, může být přes

dav do jakéhokoli místa letiště přesunuta ozbrojená skupina.

Pokud telefonní spojení selže, ani tehdy se kontrola nad čekis-

tickými řetězy nepřeruší. Rozkazy by v tom případě byly vydávány

jiným způsobem. Mlčenlivými gesty, předávanými v jednotlivých

řetězech i mezi nimi navzájem. Vedle komentátorské budky postavili jednoho roztomilého maníka. V celé NKVD se nenajde nikdo, kdo by byl obrovitější než on. Pokud mu Cholovanov nařídí, aby

si sedl, sedne si. - A všichni, kdo ho uvidí, si sednou taky. Ale proč

vlastně? Kvůli disciplíně. Vždyť v takové situaci by se mohlo stát

ledacos: a spojení není. Vyplňuj tedy mlčenlivě rozkazy. Jakékoliv! Úplně jakékoliv!

Splň, co ti nařídí. Proto se teď z prosklené budky přímo sypou

rozkazy: Vstát, sednout, lehnout, vstát, sednout, lehnout, rozchod,

na místa!

Nedaleko se po prázdném poli procházejí dva smíškové. Káťa

a Nasťa. Prostě se před svým seskokem přišly podívat na pole, na

5 8

KONTROLA

kterém přistanou. A všechno jim připadá legrační. Hahaha a hihihi.

A na Cholovanova ukazují růžky.

Nevědí, že Cholovanova za ně bolí srdce. Vždyť jsou úplně

hloupé. A vůbec nic nechápou. Vždyť tohle je obrovské riziko.

Kdyby je tak šlo ještě nějak zajistit.

4.

Nasťa s Káťou se pořád procházejí po poli. A na čekisty dělají ksichty. Káťa by se pořád jen smála. Ale Nasťa si přece jenom vzpomněla na seskok, který ji tady čeká.

„Ty, Káťo, neuděláš káču?"

„Ale já jsem přece skákala i s opožděním v době, když ty ses

teprve učila skládat padák. To spíš ty aby ses nelekla a netrhla s tím

předčasně, třeba už na pěti stech."

A už vidí Káťa v trávě nějakého legračního brouka. Ale tak legračního, že zapomněla na nadcházející seskok. A už se zase řehtá a nemůže přestat.

5.

„Víte, holky, sovětská technika je nejlepší na světě. Ale pojistíme se ještě německou. Kromě sovětskýho přístroje RPR-3 dáme každé z vás navíc ještě i německej přístroj. Zajištění je dobrá věc,

dvojnásobný je lepší, trojitý ještě lepší. A my to ještě připojistíme. S jiným funkčním principem. Se sekundoměrem. Přístroj je to německej, a má v sobě švýcarskej časovej mechanismus. Rolex.

Přeju vám úspěch."

6.

Vylezly na křídla. Káťa na pravé, Nasťa na levé. Usmály se na

pilota. Ten jim ukazuje čtyři prsty v kožené rukavici: držím se

přesně na čtyřech kilometrech. - A ted' na ně mávl rukou.

Holky sklouzly z křídel. Do bezedné hlubiny.

59

Viktor Suvorov

7.

Milionový dav hledí do nebe.

I soudruh Stalin.

I Cholovanov.

Předposlední číslo programu. Za něj nese odpovědnost jenom

samotný Cholovanov. Potom bude následovat masový seskok. Ale

to už není jeho starost. Letecká prohlídka proběhla dobře. Ani jeden zádrhel. Teď už jenom ten seskok s opožděným otevřením padáku ze čtyř kilometrů - a závěrečný masový seskok.

Letadlo míří nahoru ve stále ostřejším úhlu. A teď vyrovnalo

výšku. Motor se utlumil. Ze země je dobře slyšet, jak motorový

hřmot utichl. Hlasatel sedí naproti Cholovanovovi a nadšeným hlasem oznamuje davu:

„Výška čtyři tisíce metrů nad mořem."

A Cholovanov si uvědomil, že se obě zabijí.

8.

Nasťa klouže dolů. Vzdušný proud na ni doráží jako horský vodopád. Je to veselé a zároveň hrůzné. A stále hrůznější. Dnes je všechno nějaké divné. Ovládl ji pocit, že tady něco nehraje. Země

se totiž blíží nějak moc rychle. Chronometr tiká správně a všechny

tři kohoutky jsou nataženy. Ze zkušenosti Nasťa ví, že se ještě po

řádně proletí, jenomže... proč se země žene vstříc s takovou rychlostí? Hlavně nedělat káču. Přístroje to všechno zvládnou samy.

Hlavně zadržet strach. Nenechat strach, aby se vyhrnul ven. Jenomže strach se ven vyhrnul, zrovna tak, jako se hrne kopule padáku z ruksaku. A Nasťa vykřikla, jako se křičí ze snu, když kři

číš a ne a ne vydat hlásek, přičemž záchrana je jedině v tom křiku:

„Zatáhni, Káťo, zatáhni!"

A Káťa letí hned vedle. I ona má ve tváři děs. A nekřičí - ona

řve: „Zatáhni!"

A sama trhne za „kroužek". A Nasťa taky.

Jenže...

60

KONTROLA

9.

Pro Cholovanova se čas zastavil v okamžiku, když letadlo zaujalo výšku a když utichl hřmot motoru. Pro Cholovanova se čas roztáhl jako harmonika. Vteřiny se proměnily v nekonečné dny.

V roky.

Způsobil to ten hlasatel: NAD MOŘEM!

Jak je to jednoduché! Za cílový bod odečtu byla určena hladina

moře. A letadlo vzlétlo do výšky čtyři tisíce metrů nad hladinou

moře. A skvělé mechanismy otevřou padáky ve výšce dvě stě metrů nad hladinou moře. A to všechno bylo tisíckrát vyzkoušeno na písečném výběžku. A ten výběžek je na hladině moře. Možná o pár metrů výš. Ale tady přece není písčitý výběžek na Krymu. Tady je

Moskva. Tušinské letiště. Copak Moskva leží na úrovni mořské

hladiny? Vždyť z učebnic pro základní školy každý ví, že Moskva

leží sto sedmdesát metrů nad mořem. V průměru, samozřejmě. Někde je to o málo výš a někde o něco níž. Ale ať je to jakkoli, tady prostě není dostatek výšky. Padáky se otevřou přesně dvě stě metrů

nad mořem - a to bude pozdě.

10.

Soudruh Stalin hledí na pád dvou uzlíků - a začíná chápat...

11.

Cholovanov vytrhl hlasateli mikrofon z ruky.

Všechny tři pistole „TT" na něho ihned namířily. A on jim jen

signalizuje očima a elementární mimikou: Zachraňuju situaci!

Podle instrukcí mají už čekisté střílet. Všichni tři, jak řečeno, vytrhli pistole z úkrytů. Lid od nich ucukl. Ale ani jeden z těch tří na Cholovanova nestřílí. Proletářský cit jim napovídá, že se děje něco

strašného a že situaci může zachránit jedině Cholovanov s mikrofonem v ruce. I na Stalina hledí ti čekisté. Kdyby jim tak něco naznačil on. Třeba jen mimikou. Gestem. V ten okamžik by Cholovanova prošili čtyřiadvaceti dírami.

61

Viktor Suvorov

Soudruh Stalin však mlčí. Ani pohledem, ani gestem se k záležitosti nevyjadřuje. Je jako žulová socha. Jako ocelová socha. Vždyť je to ostatně Stalin. Muž z oceli. V tomto pomíjivém světě se teď

nenachází. Pohled soudruha Stalina míří do dáli věků.

Cholovanov musí čekat: zabijí se obě nebo jenom jedna? Káťa

smíšek se může zachránit. Má zkušenost.

Nad jedním uzlíkem se vyhrnul padák, naplnil se vzduchem

a hlasitě se rozvinul. Nad druhým se také vyhrnul padák. Jenomže

se nerozvinul. Nestihl to.

Cholovanov stiskl tlačítko na mikrofonu a nadšeně zvolal:

„A nyní bylo předvedeno číslo ,Káťa smíšek a pytel brambor'!"

A směje se: „Hahaha. Číslo předvedly: mistryně parašutistického

sportu, rekordmanka Svazu a Evropy Kateřina Michajlovová. A...

pytel brambor! Hahaha!"

Cholovanov je ve tváři úplně černý. Narval mikrofon hlasateli

do zubů: „Pokračuj!" Hlasatel se vesele rozesmál: „A pytel brambor!" Až se smíchy třese.

A Cholovanov štěkl po obrovitém čekistovi: „Směj se, hajzle,

nebo tě zastřelím!"

Mohutný dlouhán se unyle zasmál: „Hihihi." A už to šlo po

všech čekistiských řetězech: Hihihi. A dav už jde s sebou: Hihihi.

A Cholovanov uhání do dodávky. A řítí se do pole.

12.

Nasťa stáhla padák a zrušila kopuli táhnutím za dva spodní cípy.

To se musí udělat energicky a rychle. Vítr nefouká, takže kopule

splaskla hned. Shodila systém popruhů - a uhání ke Káti.

Káťa se nehýbá. Leží jako pytel brambor. A neruší kopuli. Podle

instrukcí musí kopule rychle splasknout a popruhy se musí rychle

shodit. Jenomže Káťa leží - a porušuje tím instrukce. Nasťa k ní

běží. Ale nohy ji neposlouchají. Táhne je jako konve. Nasťa má

pocit, jako kdyby jí při doskoku úplně praskly kolena i chodidla.

62

KONTROLA

I bedra. A páteř má nejspíš nadesetkrát zlámanou. Nasťa běží jako

nešikovný maňas. Když jsi stáhla kopuli padáku, stáhni i druhý padák - tak zní instrukce. Ale co má vlastně stahovat? Vždyť padák se naplnil jen maličko. Není tuhý, jak má být, ale mdlý jako propíchnutý balónek. Tady to asi nebude zrovna těžká práce.

Nasťa se vrhla na padák celým tělem, s roztaženýma rukama.

Kátin padák ale vůbec nepružil. Pod Nastinou váhou prostě zvadl -

a přitom Nasťa není zrovna žádný hromotluk. Teď rychle padák

sbalit. A odepnout popruhový systém. Aby tělem nesmýkal vítr.

Nasťa rozepíná zámky a bojí se přitom na Káťu pohlédnout.

Vtom už se přiřítila dodávka. Z kabiny vyskočil Cholovanov.

Káťu položit do padáku - a na korbu s ní. A druhý padák taky na

korbu. Nasťu chytit za ruku - a do kabiny. Teprve teď se jí podíval do tváře. A rychle ucukl. Buď proto, že na té tváři nespatřil její obvyklý úsměv - nebo proto, že ji tu nečekal živou. Podle elementární logiky měla být Nasťa přece mrtvá.

A Káťa měla být živá.

13.

Káťa vypadá hrozně.

Její tělo ztratilo tvar. Je úplně deformované. Boule a výdutě

jsou všude, kde být nemají. Tělo přímo před očima černá. Mění se

v jednu obrovskou modřinu.

Cholovanov řídí. Nasťa sedí vedle. Ani nemrká očima. Cholovanov se podivil: ani slovo, ani slza. Nereaguje. Prudce se rozjel.

Pryč od davu. Pryč od hluku.

A na nebi probíhá masový seskok. Tisíc parašutistů na různobarevných padácích. Nádhera.

14.

Káťu Michajlovovou pohřbili skromně. A tajně. Pohřbili ji tak,

jak mají být pohřbíváni výsadkáři v nepřátelském týlu. Bez rakve.

63

Viktor Suvorov

V padákovém hedvábí. Na hrob nelze postavit pomník. Nelze

tam napsat jméno. Prestiž státu - to je víc než jakákoliv individuální oběť. Jenom křížek na mapě. A mapu uschovali na spolehlivé místo. Uplyne padesát let - a na celé planetě bude vládnout komunismus. Nebudou už žádné státní hranice, všechny státy se

slijí do jedné velké rodiny rovnoprávných národů. A potom si na

tebe, Káťo Michajlovová, vzpomeneme. Za padesát let. Hrůza pomyslet: to bude rok 1987. A na tom místě ti vztyčíme obrovský pomník. Ze žuly. A napíšeme na něj zlatými písmeny: „Při plnění

služebních povinností... při testu nejnovější techniky, vybudované

tvůrčím géniem... Káťa Michajlovová... Smíšek".

15.

V noci Ohnivice neplakala.

Ona neplakala nikdy.

Cholovanov ji zavřel ve výsadkovém hangáru. Varoval ji, aby

se neukazovala. Přinesl jí oblečení, přikrývku, mýdlo, prostěradlo,

zubní prášek a kartáček, hřeben, vědro - a pět krabic s výsadkář-

ským potravinovým přídělem. A zažertoval si:

„Výsadkář, vyzbrojený suchou stravou, je prakticky nesmrtelný."

Ohnivice ten žert nepřijala. Sám to hned pochopil: teď není pro

řeči o nesmrtelnosti vhodná chvíle.

A už je sama v obrovském skladišti. Pod krovem sviští netopýr.

Z okýnka se line měsíční svit.

Objala přikrývku a dlouho se kousala do rtů. Až do úsvitu. To

aby nezačala plakat.

A neplakala.

64

Kapitola čtvrtá

1.

Po moskevských tramvajích se nesou fámy.

Po tržištích. Po průjezdech. Lid se dohaduje. Že prý ukázali na

letecké přehlídce šíleně legrační číslo: vyhodili z letadla holku

s padákem a pytel brambor - taky s padákem. Pytel brambor se

roztřískal - a holka je živá a zdravá. To byla síla!

Ale nemluví tak všichni. Mnozí tvrdí, že ty holky byly dvě. Jedna

se zachránila a druhá se zabila. A ten pytel brambor, ten si prý vymysleli předem, aby mohli říct, že se to tam rozflákl pytel brambor, kdyby něco nevyšlo. Ale určitě to byly dvě holky. Na vlastní oči to

viděli. Jedna byla zkušená. Ta se zachránila. A ta druhá, to byl upí

nej zelenáč. Pořád se chtěla vytahovat. Tak holt doskákala.

2.

Cholovanov položil soudruhu Stalinovi na stůl pečlivě upravenou složku s papíry. Operační souhrn o moskevských fámách za minulý týden. Soudruh Stalin sedí za pracovním stolem. Čte. Mlčí.

Cholovanov ani nedutá. Podpatky má sražené k sobě jako při přehlídce. Špičky blýskavých bot od sebe. Ruce na kalhotách. Předpisový postoj.

Není dobré, když soudruh Stalin mlčí. A ještě horší je, když mlčí

a nenabídne příchozímu, aby se posadil. Sám sedí, šustí stránkami

souhrnu, a na Cholovanova úplně zapomněl. Hlášení má sedm stránek. Týden má přece sedm dní. Dvaapadesát operačních souhrnů za rok. 365 stránek.

65

Viktor Suvorov

Soudruh Stalin čte a přečtené stránky odkládá na stůl. První.

Druhou. Třetí. Soudruh Stalin čte čtvrtou stránku - a Cholovanov

ví, o čem přesně teď soudruh Stalin čte. Není těžké zapamatovat si,

co každá stránka obsahuje. A to proto, že na první stránce se popisuje, jak se po Moskvě nese hlavní fáma o tom, že se zabila vý-

sadkářka. I druhá stránka pojednává o tomtéž. A třetí taky. I čtvrtá.

A tak dál. Na každé stránce jen přibývají fantastické podrobnosti.

První a druhý den nikdo neříká, jak se ta výsadkářka jmenovala.

Od třetího dne se vyjasňuje, že se jmenovala buď Strelnikovová

nebo Strelkovová. Celá Moskva mluví jenom o ní. - Všechny fámy

končí u Cholovanova. Zvláštní oddělení ty materiály zpracovává

a připravuje souhrn, Cholovanov ho podepíše a nese Stalinovi na

stůl.

Cholovanov by velice rád napsal hlášení o nějakých jiných fámách, aby se o výsadkářce mohl zmínit jenom tak mezi řečí. Ale to by nefungovalo. Kromě Cholovanovova souhrnu totiž leží na Stalinově stole také další souhrn o moskevských fámách, vypracovaný v NKVD. S podpisem soudruha Ježova. A pak ještě jeden souhrn

z UV S podpisem soudruha Malenkova. Malenkov neví, co hlásí

Ježov. Ježov neví, co hlásí Malenkov. A ani jeden z nich neví, co

hlásí Cholovanov. V zásadě ovšem nesmí Ježov ani Malenkov vůbec vědět, že Cholovanov a jeho chlapci dělají tutéž práci, co oni.

Cholovanov ovšem nemá přístup k hlášení z NKVD a ÚV. A soudruhu Stalinovi podává navíc hlášení ještě kdosi kromě Cholovanova. Kromě UV i NKVD. A všichni píšou o výsadkářce. Celý systém je vymyšlen právě tak, aby byly informační zdroje navzájem nezávislé. Aby zde neexistoval žádný monopol. Jak by si za takové

situace mohl Cholovanov dovolit lhát? To prostě nejde. Tvoje záludnost by se na pozadí dalších hlášení ihned vyjevila v plné nádheře. - Proto tedy pojednává všech sedm stránek Cholovanovova hlášení jen o té jedné fámě, která zaplnila Moskvu od podzemních

stanic metra až po kremelské hvězdy. (Ráno dostal Cholovanov

6 6

KONTROLA

hlášení, že včera čistili tři dělníci rudou hvězdu na Trojické věži

a neustále žvanili o výsadkářce. Tu informaci nedostal z jednoho

zdroje, ale ze tří naráz...)

Za takového stavu věcí prostě nebyl žádný podvod možný.

Soudruh Stalin dočetl, složil papíry na hromádku - a teprve teď

si vzpomněl na muže v blýskavých holínkách:

„Posaďte se, soudruhu Cholovanove."

Posadil se.

Soudruh Stalin naopak vstal. Nacpal si dýmku. Dlouho ji roz-

kuřoval. Už ji rozkouřil. Začal se procházet po pracovně. Cholo-

vanovovi za zády. Jako pardál v kleci. Neslyšnými kroky. Měkce

klade tlapy na podlahu - a Cholovanov ho cítí za zády. Krvežíznivou šelmu.

„Cvičíme milion parašutistů, soudruhu Cholovanove. A vy jste

naši zemi zostudil před celým světem. Chápu: chtěl jste celý svět

ohromit. To vám ovšem nevyšlo. Snažil jste se svou chybu zahladit. To jste udělal správně, když jste viděl, že katastrofa je nevyhnutelná. Moc se mi líbilo, jak jste se zachoval v okamžiku, kdy ta výsadkářka zahynula. Jste jediný, kdo reagoval rozhodně, rychle

a správně. Ze se výsadkářka zabila, viděli všichni. Ale díky vašemu

jednání věří půlka Moskvy tomu, že se roztřískal pytel brambor." -

Soudruh Stalin se odmlčel. „Jenomže druhá půlka Moskvy tak jako

tak věří, že se zabila výsadkářka. Proto jsme se tady poradili se

soudruhy - a rozhodli jsme se, soudruhu Cholovanove, že budete

popraven."

„Správné rozhodnutí, soudruhu Staline," souhlasil Cholovanov,

„moudré a včasné."

Soudruh Stalin zvedá telefonní sluchátko.

„Dejte mi Ježova. - Soudruhu Ježové, Cholovanov musí být popraven."

„Bylo načase," odpovědělo sluchátko, „já mám na toho ničemu

dvanáct kufrů kompromitujícího materiálu."

Soudruh Stalin položil sluchátko.

67

Viktor Suvorov

„Poslední úkol pro vás, soudruhu Cholovanove. Předtím, než

budete zastřelen, musíte ty pověsti o výsadkářce zarazit. Přemýšlel

jste nad tím, jak to udělat?"

„Přemýšlel, soudruhu Staline. A rozhodl jsem se nejenom ty

zvěsti zarazit, ale obrátit je v náš prospěch."

Soudruh Stalin se zastavil u okna a dlouho si prohlížel hvězdu

na Spasské věži, na kterou právě lezli tři dělníci. Kremelské hvězdy

jsou maličké. Pokud se na ně, pravda, díváme zdola. Ale lidé, kteří

je čistí, jsou ještě menší. Takoví broučci. To je výška, no hrůza.

A právě tam v té výšce si teď zrovna určitě povídají o tom, jak se

kdosi z výšky zřítil. A tyhle fámy se zarazit nedají. Cholovanov

ale navrhuje, že je nejenom zarazí, ale dokonce že je obrátí ve svůj

prospěch...? Zajímavé.

„Pokračujte, soudruhu Cholovanove."

„Popírat, že se parašutistka zabila, je nemožné. Proto jsem na

oddělení pro rozšiřování fám vydal rozkaz: všechny hovory o smrti

výsadkářky nezarážet, nýbrž je ještě posilovat a pobízet."

„Pozoruhodné."

„Všimněte si, soudruhu Staline, že v prvních dnech se mluvilo prostě o výsadkářce, bez uvedení jména. Posledních pět dnů už se to neomezuje na řeči o bezejmenné výsadkářce: už se mluví o tom, že se jmenovala Střelecká. Tedy, zatím v mylných variantách toho jména.

- Tohle je práce mých lidí. Nepopírají fakt o smrti parašutistky, ale

dávají jim jiný směr. Takový, že pak bude snadné je zarazit. A obrátit v náš prospěch. Popírat smrt nějaké bezejmenné parašutistky, to je směšné a hloupé. Ale popřít smrt výsadkářky Střelecké - to je velmi

jednoduché. Vždyť je živá a zdravá. Proto ať Moskva zatím v klidu

žvaní o smrti výsadkářky. Ne nějaké neznámé, ale právě Střelecké!

Veškerá pozornost se musí soustředit přímo a osobně na ni. Čím víc

bude zvěstí o její smrti, čím víc podrobností, tím lip."

„A Střeleckou je nutno schovat, aby ji nikdo neviděl."

68

KONTROLA

„Soudruhu Staline, já jsem ji schoval okamžitě potom, co se

to stalo. Nikdo kromě vás, mě a samotné Střelecké neví, která ze

dvou parašutistek zahynula."

„Ale kdo viděl tělo té, která se opravdu zabila? Jak se jmenovala? No, tělo té Michajlovové."

„Tělo Michajlovové viděla zblízka Střelecká a já. Nikdo jiný."

„Dobře, soudruhu Cholovanove. Dobře."

„Takže když budou všichni vyprávět, že zahynula právě Střelecká, a najednou se pak ukáže, že je živá a zdravá, bude té fámě okamžitě konec. Psychologie davu je taková, že už nikoho nenapadne ptát se po té druhé výsadkářce. A ten, kdo včera opakoval lživou fámu o smrti Střelecké, bude zítra zesměšněn. Důrazně navrhuji, aby byly zvěsti o smrti Střelecké během příštího týdne dovedeny do nejvyšší krajnosti - a potom Střeleckou ukázat."

„Kde?"

„Hlavně ne v tisku. To by bylo podezřelé. Musíme ji ukázat tam,

kde ji znají a kde si na ni pamatují. V továrně ,Srp a kladivo'. A potom teprve v tisku. Ovšem bez zvláštního důrazu."

Soudruh Stalin opět zdvihl telefonní sluchátko.

„Ježova mi dejte. Soudruhu Ježové, my jsme se tu poradili se soudruhy a rozhodli jsme, aby Cholovanov zatím popraven nebyl."

3.

„Sou-dru-zi! Dnes před námi vystupuje vynikající polární letec,

motocyklový závodník světové třídy, jezdec nejvyšší kvalifikace

a parašutista - soudruh Cholovanov!"

Zdálo se, jako by se v ten okamžik zřítil strop dílny i s mostovým

jeřábem. Ovace ne a ne skončit. Ruce tleskaly, dokud měly sílu.

Cholovanov vystupuje na pódium, ale nemá na sobě polárnickou

bundu a vysoké boty ze sobí kůže, jak se sluší na polárníka, nýbrž je

oblečen do červené hedvábné košile, opásané zrovna tak hedvábnou

stuhou, v nablýskaných botách a se sakem přehozeným volně přes

ramena. Na saku má připnuta vyznamenání. Cholovanov chápe, co

69

Viktor Suvorov

lidé čekali: čekali, že se před nimi objeví zachumlaný do kožichu,

i když je srpen. Takhle prostě v lidové imaginaci vypadá polární

letec. A samozřejmě by bylo nejlepší, kdyby měl po boku ledního

medvěda. A právě proto, že to věděl, vystoupil Cholovanov před

publikum v jiném oděvu, než na který lidé čekali. A právě tím na

sebe upoutal ještě větší zvědavost: nečekanost vzbuzuje pozornost.

Obzvlášť ženské polovině shromážděných pracujících se moc zalíbila jeho červená košile. A už se zase tleskalo. I chlapům se Cholovanov líbil: imponovala jim jeho ramena široká jako skříň, jeho výška, urostlé paže, kterými by mohl chytnout koně za zadní nohy,

i lehkost jeho chůze. Cholovanov na improvizované lešení nevy

šel, nýbrž vyskočil. Jako by vůbec nic nevážil. Ale po pódiu pak

kráčel tak, aby byly jeho kroky velmi dobře slyšet: bum, bum! Diváci mysleli, že dojde až doprostřed, zastaví se a vytáhne z kapsy papír. Ale kdeže! Nic takového. Sotva Cholovanov vylétl na pódium, už vypráví příběh. Jde - a mluví. A mluví tak, jako kdyby zpíval písničku a ještě se sám doprovázel na housličky. A hlas má

jako tovární siréna: s takovým hlasem by mohl zpívat árie nebo velet divizi. Ještě ani nedošel do středu pódia - a už lid slzí smíchy z jeho vtipné historky. Žerty se z něho sypou jako jiskry. Jako by

z něj energicky šlehaly do všech stran.

Cholovanov na sebe upřel pozornost davu. Jako když chytne neklidnou kobylu za uzdu. A nepustí. A lidem se to líbí. Lidem se líbí, když má v sobě člověk sílu. Když jí má v sobě přehršel. Ohne paži

v drtícím gestu - a pod červeným hedvábím se valí ocelové boule.

A ta býčí šíje! Pak není divu, že si ani nezapnul knoflík u krku -

vždyť by ten knoflík hned musel letět jako vystřelený. A navíc

lid cítí, že ten člověk má v sobě duševní sílu obrovského kalibru.

Přímo z něj proudí. A Cholovanov zachází s davem jako se zvířetem - chvilku jej hladí a hned mu zas jednu třískne bičem: samá legrace a vtip - a do toho temně o nástrahách nepřátel. A dav se

okamžitě naplní surovým hněvem. A když se Cholovanov zmíní

70

KONTROLA

o politice milované strany, okamžitě se zvedají ovace, jako kdyby

on sám byl ta strana. Tleskají mu tak, jako by tleskali drahé straně,

která vede lid ke světlým obzorům. A on už mluví o tom nejmilo-

vanějším ze všech lidí, o tom, který celé noci nespí, protože má neustále starost o svůj lid. A to už se sál nabíjí přímo hysterií. A on v ten okamžik sbíhá z těch vysokých not zase ke vtipům a žertům.

Vypráví - a v odpověď se mu nese exploze smíchu nebo potlesk,

až řinčí skla v oknech. A zase smích. To je príma soudruh! Ten je

fakt dobrej!

Vyprávěl toho hromady. O letadlech, o koních, o motorkách,

o ledních medvědech: a to už ze sálu vynášejí některé jedince, kterým smích vyrazil dech nebo kteří sebou už jenom smíchy škubají. - A nejvíc ze všeho vyprávěl Cholovanov o padácích.

Hotovo. Sám už se směje a utírá si čelo atlasovým kapesníkem.

„Nějaké otázky?"

Nad davem se zdvihl les rukou jako les kopí nad hordou Cingis-

chánovou.

Cholovanov máchne svou gigantickou paží směrem ke starému

dědovi, který zřejmě v té dílně pracuje od dob Alexandra II. Ptejte

se, drahý soudruhu děde.

Děd si pomalu odkašlal a rozvážně si pohladil vousy:

„A řekni mně, synku, když se ti parášutisti válej z nebe, netočí

se jim hlava?"

„Ne," odvětil zvučně Cholovanov, „kdepak, otče, sovětským pa-

rašutistům se hlava nikdy netočí!" Za tu odpověď se zvedla další

bouře potlesku. „Ale zadky - to je jiná věc: prdele se jim točej."

Dílna se otřásla od základů až po střechu. Holubi na dvoře sletěli

z říms, jako kdyby do nich někdo střelil. A lidé se skoro doslova

váleli po zemi. Tedy určitě ne všichni: těžko se člověk může válet

po podlaze, když v tom davu skoro není k hnutí. Lidé stojí na strojích, rozsadili se po římsách zrovna jako ti holubi, a sedí i na mostovém jeřábu. Dva se dokonce houpají na háku jeřábu, jako kočkodani na větvi.

71

Viktor Suvorov

Žertovat se musí tak, aby se vyšlo davu vstříc. Kdyby to řekl někdo jiný, no dobře, zasmáli by se. Ale tady žertuje polární hrdina v nablýskaných holínkách, ověšený bojovými řády a ve slavnostním tichu. Dobře žertuje. Po našem. Po dělnicku.

Jedním slovem - smáli by se ještě dál, kdyby Cholovanov neukázal rukou na nějakého kluka s drzou hubou - a už ho oslovuje:

„Tak teď vaši otázku, soudruhu."

A kluk už mele:

„Všechno je to krásný, soudruhu parašutisto, ale u nás tady na

dílně umývala podlahy Nástěnka Střelecká, no, a nachytali ji hez-

kejma slovama k těm vašim výsadkářům. A už není, Nástěnka."

Dav zatajil dech. Holub pod střechou bije křídly - a je to slyšet.

Na dílně panuje rok tisíc devět set třicet sedm. Taková drzost... Sál

stojí přímo přimražen na místo. Jako kdyby tam stály ledové homole. Všichni jako by zcepeněli.

„Provokatér," řekl potichu, jakoby sám pro sebe, kdosi v šedém.

Řekl to potichu, ale slyšet to bylo. A pak to zopakoval hlasitěji:

„Provokatér." A najednou to přímo zařval: „Provokatér!"

A první se na provokatéra vrhl - a pěstí po hubě! A teď se to

spustilo. Všichni, kdo stáli kolem, se na provokatéra vrhli taky. Tu

máš! Roztrhejte ho!

A roztrhali by ho.

Ale Cholovanov napřáhl ruku:

„Počkejte! Jestli ten občan něco provedl, tak ho netrhejte jako

psi, prostě ho vydejte, kam patří! Ať se ukáže, s kým je ve spojení,

kdo ho sem poslal a kdo ho naučil klást provokační otázky. A kdo

ho za to platí. Když trhat plevel, tak i s kořenem! A vůbec. Na čí

mlýn to ženete vodu, soudruhu?! Nařizuji! Kdo je u něho, sevřete

kolem něho kruh! Aby mu nikdo nezkřivil ani vlásek na hlavě! Teď

zakončíme mítink - a já pak toho hajzlíka osobně odvezu vlastním

autem tam, kam je zapotřebí!"

Kolem toho neuvěřitelného drzouna se semkl kruh nejuvědomě-

lejších dělníků. Neproniknutelný. Jako do toho čtverce na letišti.

72

KONTROLA

„Sovětský soud vám to spočítá. Ale ptám se: kdo vám vlastně,

soudruhu provokatére, řekl, že Nasťa Střelecká se zabila?"

A on, s hubou rozbitou a nějak celý shrbený:

„A dyť si vo tom povídá celá Moskva!"

A zase se k němu nahrnuli ze všech stran: Mlaťte ho, hajzla!

Ale ti, kteří kolem drzouna udělali „čtverec", projevili uvědo-

mělost a uchránili ho.

A Cholovanov volá do davu:

„Žádné zabíjení! Když provokatéra zabijeme, sami tím maříme

vyšetřování. A ještě něco: Tady všichni řvete, ale vždyť i mezi

vámi jsou takoví, kteří uvěřili těm fámám, že Nasťa Střelecká se

zabila. Já se vám, soudruzi, čestně přiznám, že i já jsem tomu podlehl. Naposlouchal jsem se všelijakých hovorů a sám jsem si to nechal navěšet na nos. Dobrá holka. A tady ji hromada lidí zná. A já ji znám taky. Dyť jsme spolu skákali. Proto, jak jsem se doslechl, že

se zabila, udělalo se mi hrozně smutno. Ale ona tou dobou plnila

odpovědný vládní úkol. Nemůžu říct, co to bylo. Státní tajemství.

Ale věřím, že brzo ji vyznamenají. A to tím největším vyznamenáním. A včera jdu po letišti - a co myslíte? Nasťa Střelecká s padákem mi jde naproti. Dyť ty ses zabila, povídám - a ona se směje!"

Dílna mlčí. Mlčí a z tisíce očí hledí výčitka: Toho provokatéra

roztrháme na kusy, jestli si to, soudruhu Cholovanove, budete přát.

A vy sám byste se na něho měl vrhnout jako první - a zastřelit ho.

Aby neblbnul lidem hlavu. Ale nemusíte nás snad obelhávat. Sami

jsme viděli, že se ta holka zabila. A tady na dílně ji znalo plno lidí.

Zabít provokatéra - to je vaše právo, soudruhu Cholovanove. Ale

lhát lidu, to se nehodí. Dokonce ani na polárního letce se to nehodí.

„Dobře," povídá Cholovanov, „Moskva slzám nevěří - a ani

slovům nevěří. Já jsem věděl, že mi nebudete věřit. A proto jsem

Nasťu Střeleckou přivezl s sebou. Nasťóó, no pojď do své rodné

dílny. Ukaž se lidem."

73

Viktor Suvorov

A Nasťa vystoupila.

A dílna vzdechla velkým společným vzdechem.

A už lid řve, dupe a tleská.

„Nasťo! No seš to ty?! N-Nastěnko! Nastasjo Andrejevno, ty

naše výsadkářská pýcho! Taková nádhera! Ale že zpychla, ani se

na své dílně neukáže! Tady je! Podívejte na ni! No, to byly teda

zase žvásty - co to kdo kecal?"

A smích a potlesk. A potlesk a smích. A obtloustlé tetky, ty se

daly rovnou do pláče: Ale chudák holka hloupá, teď se zachránila,

a příště se zabije. Chudinka nebeská, no dyť je to jednomu líto.

A Cholovanov zdvihl paži:

„Soudruzi! Tady máte ukázku nepřátelské záludnosti: ,Povídá

si vo tom celá Moskva.' A vy se zamyslete! A věřte víc! Kde je

naše revoluční proletářská bdělost? Když to nepřítel řekne otevřeně, všichni jste hněvem bez sebe. Ale když vám to zrovna takovej nepřítel šeptá do ucha v tramvaji, tak ho posloucháte. No nemám pravdu?"

„Pravda, pravda," nese se k němu družný souhlas.

„Tady vám to tenhle hajzl šeptal, a nikdo ho nezarazil, nikdo mu

jazyk nevytrhl!"

„Ale my ho, soudruhu Cholovanove, vidíme poprvé! On není

od nás."

„Takže se vetřel! Držíte ho tam?"

„Držíme!" odpověděli uvědomělí dělníci ze třiceti hrdel.

„Naše revoluční povinnost je nepřipustit, aby nás oblbovali takovíhle kloučci jako je von. Naše povinnost je postavit provokatéry a šeptaly ke zdi! Okamžitě ho táhněte k mýmu autu. A hlídejte ho. Odvezeme ho spolu, kam patří."

„Odvezeme!" odpovědělo třicet hrdel.

„A pro vás pro všechny, drazí soudruzi dělníci továrny ,Srp a kladivo', pro vás pro všechny mi sovětští parašutisté uložili, abych vám tlumočil vřelé pozdravy přímo z nebe!!!"

74

KONTROLA

4.

Šofér otevírá dvířka auta. Cholovanov s Nasťou si sedají dozadu. Cholovanov má v ruce pistoli Lahti L-35 a míří s ní přímo na provokatéra. Provokatér je svázán opasky od kalhot, provazy,

řetězy - prostě vším, co přišlo dělníkům pod ruku. Leží na podlážce vozu, Nastě a Cholovanovovi u nohou. Na stupátkách auta stojí uvědomělí dělníci. A náklaďák, který jede za nimi, je dělníky

přímo přetížen. To je jejich ochranka.

Z továrny vyjeli bez obtíží. Na počest Cholovanovovy návštěvy

stáli všude kolem milicionáři. Ti zručně rozehnali dav a nechali

obě auta projet.

Odjeli.

Cholovanov schovává Lahti do pouzdra. A poudro zapíná. Uvědomělí dělníci rozvazují provokatéra. Ten si tře oteklé ruce. Vylezl si na prostřední sedadlo a šátkem si utírá z čela pot. A ze stupátka

na něho promlouvá kdosi v šedém:

„Soudruhu Širmanove, nepochroumal jsem vám držku moc?"

„Ale, to nech bejt." A na Cholovanova: „Tak co, soudruhu Cholovanove, zeptal jsem se dobře?"

„Dobře, Širmanove, moc dobře. Osobně jim všem napiš jeden

den volna."

5.

Po Moskvě se nesou zvěsti: Trockij prej poslal přes kordon

bandy žvanilů a šeptalů. Jenom na továrnu „Srp a kladivo" jich

poslal sto. A ti šeptalové lhali takový hovadiny - no, darmo mluvit. Že prej sovětská moc shodila živou holku bez padáku rovnou z nebe. A holka je přitom živá a zdravá. Strelkovová. Nebo Streli-nová, tak nějak. Včera v noci ty šeptaly brali. V továrně „Srp a kladivo" vylovili všechny, kdo měli delší jazyk, než jakej předepisuje standard. Bylo jich dvě stě. Přesněji dvě stě pět. Prvních pět chytil

parašutista Cholovanov přímo v továrně. Ten už byl i na severním

75

Viktor Suvorov

pólu. Tak co, říkal si, skočím na továrnu a jednoho žvanila chytnu.

A co myslíte? Skočil s padákem a chmat - jednoho. A chmat - dru-

hýho. Za půl hodiny chytil pět. Všechny je svázal jedním padákem... A ty ostatní brali v noci. Ale to už jako obyčejně. Hezky z postelí. Ještě vyhřátý. I na dalších továrnách brali žvanily. Tři tisíce! Nebo čtyři. A patří jim to.

6.

Letní den odšuměl. Západ slunce. Borový les. Vila. Dlouhý

stůl. Ubrusy a ubrousky jsou tak naškrobené, až chřestí. Stříbro.

Křišťál. Kytice gladiol jako pozdravné exploze. Velký tlustý kuchař naposledy obhlíží stůl. Hotový pedant. Číšníci stojí bez hnutí.

Existuje takový vodní brouk na dlouhých nožkách - nevím, jak se

jmenuje -, voda se pod jeho chodidly prohýbá, ale on sám se do

vody nezřítí. A po té vodě neběhá, ale klouže. - A přesně tak se

pohybují ti číšníci u svátečního stolu. Plavně jakoby kloužou kupředu. Na dlouhých nožkách.

Trochu stranou stojí vůdcové. Uctivě čekají. Čekají na soudruha

Stalina. A tady ho máme. Na palouku. Ale evidentně musel zapomenout, že stůl už je prostřen. A pomalu chodí až k lesu a zpět.

Vedle něho se prochází dívka. Parašutistka. Nasťa Ohnivice. Soudružka Střelecká. Cosi vysvětluje. Stalin naslouchá. Oponuje. Souhlasí. Jejich rozhovor nesmí nikdo přerušit. A oni jdou znovu až k lesu a zpět. Vedou vážné řeči. O parašutistickém sportu. O masové přípravě parašutistů pro nadcházející osvobozeneckou válku.

K tomu jsou zapotřebí padáky. A musí jich být velké množství. Potřebujeme speciální továrny na jejich výrobu. A závody na předení hedvábí. A padáková skladiště. Uskladnění padáků - no taky není

vůbec nic jednoduchého. Teplota, vlhkost a kdovíco ještě. A padákové sušáky potřebujeme. A padákové opravny. A nové para-

šutistické kluby. A desetitisíce instruktorů. A dopravní letectvo.

Potřebujeme střemhlavé bombardéry, které náhlým úderem zničí

76

KONTROLA

nepřátelská letiště a otevřou cestu těžkým dopravním letadlům.

Milion parašutistů. A kromě mnohatisícových výsadkových brigád, divizí a armádních sborů potřebujeme malé elitní výsadkové oddíly, které podřežou letištní personál ještě před příletem našich

střemhlavých bombardérů, ještě před naším prvním úderem, ještě

před začátkem války. Elitní ženské oddíly? Samozřejmě že ženské! Jemnou práci přece lip zvládá žena. Kdyby se před začátkem války objevili v prostoru nepřátelského letiště obrovští chlapi s kulomety, vystrašili by celé okolí. Zato jemné dívky - to je něco jiného. Obrněná pěst v sametové rukavičce. Mimikry. Jak to vyžaduje Polní řád PU-36. Milion chlapů až potom. Po zničení letišť.

Ale úplně na začátku...

A najednou se Stalin zeptá:

„Byly jste kamarádky?"

Nemohla najednou popadnout dech. Nastě je jasné, že ta otázka

míří na Káťu. Vzpomněla si na Káťu smíška, a najednou sejí oči zalily slzami. Ví, že jestli se přímo tady na místě rozpláče, bude jí to prominuto. A možná jí ta otázka byla položena právě proto, aby se

rozplakala. Aby ulehčila svému srdci. Ale ona tady brečet nechce.

A tak se snaží rychle mrkat řasami. A dobře ví, že jakmile teď vyřkne

jediné slovo, tak to bude jasné. To už se slzám neubrání. Proto Nasťa

neříkala raději nic. Jenom mlčky přikývla. A kousala se do rtu. A dívala se jinam. Přikývla jenom zlehka. Kývnout pořádně - to přece nešlo. Musí držet hlavu vysoko vzhůru. Musí se dívat na vrcholky

stromů - potom člověk vypadá jaksi hrdě. Především se ale musí

hledět na vrcholky stromů a nesmí se moc kývat hlavou tehdy, když

je nutno udržet slzy na konečcích řas. Takže ona vlastně ani nepři-

kývla, ale spíš jen svým výrazem tváře dala vědět, že ano, byly spolu

kamarádky. A oči výš - a stranou. A ví, že jestli ji teď zlehka uchopí

a přitiskne ke své hrudi, tak na té hrudi že se rozbrečí určitě.

Nedaleko odtud, u stolu (aniž by se k němu ovšem přiblížili), postávají nejlepší lidé celé země. Soudruh Molotov. Soudruh Mikojan.

77

Viktor Suvorov

Soudruh Chruščov. Soudruh Ježov. A ještě nějací další soudruzi.

Chápou, co se tam teď vede za rozhovor. Proto je neruší. Proto se

nedívají na palouk, po kterém se Nasťa se Stalinem procházejí. Ale

stejně všechno vidí. A chápou, že právě teď se tam mluví o Kátě. -

Proč o ní začal mluvit? Lepší by bylo, kdyby mluvil o letištích.

A ona by řekla, že v prvním okamžiku války, nebo lépe několik

minut předtím, se musí zlikvidovat letištní ochrana. A protileta-

dloví dělostřelci. A na úsvitu je nutno přeřezat krky spícím pilotům. Taky spojení v prostoru letišť musí být přeřezáno. Pak jejich stíhačky nevzlétnou a naše bombardéry budou bombardovat bez

překážek...

Ale jeho už to tolik nezajímalo. Uchopil ji a zlehka si ji přitiskl

k hrudi.

A ona se rozplakala.

7.

Večeře se pořádně protáhla. Pilo se při ní dost vína. A hodně se

tu žertovalo. Ona seděla Stalinovi po pravici a pořád na něho hleděla. Zdál sejí velmi blízký. Hleděla na něho s vděčností. Vždyť sejí na ty parašutistické záležitosti ptal jenom tak ze slušnosti. On

přece tyhle záležitosti zná lépe než jakýkoli instruktor. Ví, že náš

sovětský padák je lepší než americký. Samozřejmě že je lepší. Ale

on zná všechno i o americkém padáku se zelenou vinětou, na níž

je vyobrazen bourec morušový na pavučince. Ví, že sovětští piloti

a parašutisté, kdo ví proč, dokážou za jediný padák se zelenou vinětou vydat sedm padáků sovětských. To je pevná cena: sedm za jeden. On tu cenu zná.

Bylo jí jasné, že to nejde, takhle sedět a pořád na něho koukat.

Proto se rozhlížela i po všech ostatních. A pak zas jenom na okamžik pohlédne na něho. Aby si toho nikdo nevšiml.

Byl to první člověk, který pochopil, že ona si musí zabrečet.

Právě v ten okamžik. Cítil to jednoznačně. No tak prosím, tady je

78

KONTROLA

moje hruď. A ani ji neutěšoval. Řvi si, jak potřebuješ, to ti pomůže.

Hosté počkají.

Hosté počkali. A večeře se tím ani o moc nezdržela. Jakási

hodná tetka, na první pohled hospodyně, Nasťu odvedla. Umyla ji.

A dala jí napít studené vody. Ve Stalinově vile mají dobrou vodu.

Je studená, ale i jinak je nějaká zvláštní. - A už sedí opět vedle

Stalina. Nabídl jí víno. Odmítla: nepiju, soudruhu Staline. - Nenutil ji. Všechny ostatní ovšem nutil. Mírně řečeno jim pití přímo vnucoval: No copak, soudruhu Ježové, u vás na vašem konci stolu

všechny sklínky vyschly nebo co?

Temně modrý večer se přikradl do Stalinovy vily jako zloděj

z Bagdádu. A ve vile to hučí ještě víc. Smích. Pustili i hudbu. Na verandě rozsvítili lucerny. A číšníci pořád tiše kloužou kolem jako ne

únavné stroje. Vyloženě jako kdyby bruslili. S lehounkým svistem.

Soudruh Michal Ivanovic Kalinin pořád pokukuje po Stalinovi. Ale

Stalin mu naznačuje, že jako ještě ne, že je ještě času dost.

Pak jedním rázem zmizelo ze stolu všechno, co na něm stálo. Číšníci sundali svrchní ubrus. Pod ním leží ještě jeden. A ten rovněž přímo oslepuje svou vyběleností. V modrém přítmí vypadá ovšem

i ten ubrus, jako by byl modrý. Zákusek. Číšníci roznesli na stůl,

co bylo potřeba, a všichni pak naráz zmizeli. Jako kdyby nikdy nebyli ani ve vile, ba dokonce ani v jejím blízkém okolí. A ani v okolí vzdáleném. Soudruh Stalin teď kývl na soudruha Kalinina: Už je

čas. Soudruh Kalinin čekal jen na tohle kývnutí. Najednou, kde se

vzala tu se vzala, skví se v jeho rukou rudá krabička.

Stalin vstal. Všichni ztichli. Dokonce i kobylky na palouku naráz přestaly vrzat.

„Poradili jsme se tady se soudruhy a rozhodli jsme se vyznamenat naši parašutistku Leninovým řádem. Soudruhu Kalinine..."

Michal Iványč se usmívá a předává Nastě řád. Stiskl jí ruku. Potom to nevydržel a objal ji. Přitiskl ji k sobě: Nos ho, děvenko, však sis ho zasloužila.

79

Viktor Suvorov

Nasťu vzápětí obestoupili i všichni ostatní. Všichni jí blahopřejí

a tisknou jí pravici. Nasťa se ocitla v hotovém obklíčení.

Jen Stalin stojí stranou. Hned vedle něho stojí okamžitě i Cholovanov. Kde se tady vzal, to je naprosto nejasné. Upřímně řečeno, ani já sám to nechápu. Prostě tam najednou byl. To je ovšem sou

část jeho povahy: zničehonic se odkudsi vynořit. A soudruh Stalin

mu řekl tiše, aby to nikdo jiný nezaslechl:

„Do kontroly."

80

Kapitola pátá

i.

Dlouhý, předlouhý motor má ten vůz. A světla mu září jako

reflektory křižníku. Na předních sedadlech sedí šofér a velitel

ochranky. Ta přední sedadla jsou odkrytá. To proto, aby se velitel

ochranky mohl rozhlížet do stran i dozadu a dávat vozům ochranky

signály, kdyby se něco stalo. Z odkrytého prostoru se dá taky lip

střílet. Záď vozu je ovšem zakrytá. A je zařízena jako knížecí ko

čár. Na podlaze leží něco mezi kobercem a bílou měkkou kožešinou. Stěny, sedadla a záclonky popelavé barvy. Prošívané atlasové tapety. V Americe opravdu vědí, jak zařídit interiér automobilu.

Skla i záclonky mají takovou tloušťku, že vně onoho interiéru zůstává i moskevský hluk.

Lidový komisař vnitra a generální komisař bezpečnosti Nikolaj Ivanovic Ježov si pohodlně natáhl nohy. Oběd ve Stalinově vile skončil o půl čtvrté ráno. Za chvíli se rozední. Nikolaj Ivanovic

má však před sebou hned zas pracovní den. Až do samého poledne

samé výslechy. Potom krátký spánek - a večer ples. A při plese porady.

Rozepnul si límec se dvěma obrovskými maršálskými hvězdami, trochu popustil opasek a přes mluvítko řekl šoférovi:

„Do Suchanova."

2.

Krabičku na Leninův řád i řádovou knížečku si Nasťa schovala

do kapsy. Ale samotný řád držela pevně v dlani. A tak si jej také při-

81

Viktor Suvorov

vezla do výsadkářského klubu. A nikomu jej neukázala. Jen sama

si jej ve skrytu prohlíží, když kolem ní nikdo není. Je to docela

těžká medaile, a není divu: hlavním kovem je zlato a Leninův profil je platinový. Řád je vyveden prostě a skromně. A nádherně. Je krásný jak ve dne, tak i v noci - v měsíčním svitu. Nasťa si ustlala

na vyřazených padácích. Ale ne a ne usnout. Hraje si s medailí.

Otočí ji na jednu stranu. A na druhou. Zlato se třpytí. Věnec zlatých klásků tvoří množství hranek. A každá září zvlášť. A platina má zase svůj vlastní lesk, úplně jiný než lesk zlata. Nasťa si medaili položila hezky vedle sebe - a najednou jí došlo, že... že bez Stalina nemá komunistická moc šanci. Pokud bude Stalin zavražděn (nedošlo jí, že bude muset tak jako tak jednou zemřít), ta moc začne pomaličku, ale potom čím dál rychleji zahnívat a drolit se.

A tak se Nasťa rozhodla...

3.

Nikolaj Ivanovic Ježov přitiskl čelo ke studenému sklu. Ten zatracený Stalin-Gutalin. - Gutalin znamená „Povidelník" a ta nadávka mu byla přišita asi proto, že se to v ruštině tak hezky rýmuje. - Povidelník nutí člověka pokaždé do pití. Hlava pak třeští a točí se. No, však to brzo přejde. Hlava se uklidní. A Povidelník

už ho víckrát k pití nutit nebude.

4.

Výsadkářským klubem se nese zvěst. Střelecká byla několik dní

neznámo kde, to všichni vědí. A pak se objevila. Až před úsvitem ji

přivezl dlouhý černý vůz. To už tady bylo i s jinými holkami: nejdřív chodily pozdě na večerku, pak se vracely až nad ránem a následně je přiváželi v dlouhých černých autech. A pak už se nevracely vůbec. A tahle nastupuje stejnou pouť. Že se nestydí. Dyť má sotva osmnáct. A kam se dívá vedení? No, asi právě tam. Všechno

začíná u vedení. Ryba, jak známo, smrdí od hlavy. Vedení se samo-

82

KONTROLA

zřejmě nestydí. To je teda síla. Takovou mladou holku si k sobě tahat. Však si taky vedení pořídilo zahraniční auťáky. Zodpovědní soudruzi nám pěkně hodují, jen co je pravda. Měli by je střílet častěji. A bez milosti. Vždyť tohle je zahnívání. To je přece degenerace. Thermidor. No jen si to pomyslete. Hanba. Co je na ženské hlavní? Hlavní je na ženské tělesná ztepilost. Ale tadyhle ta Střelecká, no ta přece to hlavní nijak zvlášť nemá. Tak proč si ji vedení tak oblíbilo? No to je přece jasný: za povolnost. No jo, ale copak u nás máme málo jiných poddajných holek, které mají navíc všechno, co má ženská mít? A hele: oni se upnuli zrovna na takovýhle vyžle. To už je přímo perverze. Rozvrat. Zvrhlost. A kdo za tím stojí? Ten kanec Cholovanov. Sám si vrzne a ještě ji dohazuje

na vedení. Za to dám krk, že do tří dnů přijede Cholovanov v dlouhým černým auťáku a tuhle Nasťu Ohnivici si odveze navždycky.

Do tří dnů přijel Cholovanov v dlouhém černém auťáku - a odvezl Nasťu Ohnivici navždy.

5.

Dva v nekonečném sklepě.

Cholovanov je strohý. Vede se velmi závažný rozhovor.

„Věříš, Anastázie, v sociální spravedlnost?"

„Věřím."

„Nebudeme se dohadovat o termínech: socialismus, komunismus... Ale: věříš, že na zemi se dá vybudovat společnost, ve které bude zajištěna spravedlnost pro všechny?"

„Věřím."

„No, taky jsem tomu věřil."

„A teď?"

„To sem nepatří. Hlavní je, abys tomu věřila ty. Myslím, že tomu

věříš. A proto mám pro tebe novou práci. Zakladatelé říkali, že socialismus je kontrola. A říkali to správně. V kapitalismu má kaž-

dej svou vlastní misku, talíř nebo podnos. Ale socialismus - to je

83

Viktor Suvorov

společnej kotel. A rozdělovat se z něj musí spravedlivě. V kapitalismu nikdo nic nerozděluje. Kapitalismus je proto svoboda. Ale společnost sociální spravedlnosti musí mít třídu lidí, kteří berou

všechno společenský bohatství pod jednotnou kontrolu a rozdělu-

jou pak všechno podle spravedlnosti. Ten, kdo je u kotle, ten, kdo

rozděluje, tím získá nad lidma takovou moc, o které se žádnýmu

kapitalistovi nemůže ani zdát. Socialismus - to je vláda menšiny,

je to vláda těch, kteří stojí u společnýho kotle. Ke společnýmu kotli

se vrhly miliony šakalů: jedna věc je to bohatství tvořit, ale rozdělovat ho, to je věc druhá. Šakalové rozdělujou rádi. Každá sociální spravedlnost nevyhnutelně plodí vládu těch, kdo tuhle spravedlnost realizujou. Spravedlnost je subjektivní kategorie. Ti, kteří stojí u kotle, pak sami rozhodujou o tom, co je spravedlivý."

„Ty, kdo jsou u kotle, je třeba taky kontrolovat. A častěji je střílet."

„Tak, a právě tohle teď bude tvoje práce."

„Já mám přece nepřátelskej třídní původ."

„Právě takový lidi k tomu potřebujeme."

„Proč?"

„Abys byla pod kontrolou i ty."

6.

Suchanovo - to je bývalý klášter. U Moskvy.

Vyšetřovací izolátor zvláštního určení.

Pokud z člověka nevymlátí přiznání v Lefortovu, posílají ho do

Suchanova.

Zde už nedochází k žádným kazům na kráse pracovního procesu: tady se přizná každý.

Suchanovo - to je březový les, švitoření ptáků a čerstvý vzduch.

A mimo jiné je Suchanovo rovněž rekreačním střediskem pro nej-

vyšší velení NKVD. V přízemí jsou mučírny a v patře luxusní

apartmány pro odpočívající čekisty. Když se na terasách v prvním

8 4

KONTROLA

patře rozezní božská melodie písně „Amurské vlny" a když se zde

shromáždí ženy v dlouhých róbách, vyšetřovatelé v přízemí mají

přestávku. Po několik hodin pak není záhodno, aby se odtud rozléhal řev a sténání vyšetřovaných: v této době mají jen švitořit ptáci a znít nesmrtelné valčíky.

Přestávka. V prvním patře začíná ples.

Dámy se usmívají na Nikolaje Ivanovice Ježova, který jim rovněž odpovídá úsměvem. Nikolaj Ivanovic má naspěch. Pod mučírnami je popravčí sklep. Nikolaj Ivanovic ví, že odposlech je všude,

jenom ne dole v popravčím sklepě.

Práce ve sklepě už je skončena. Sklep už je uklizen.

Dnes se v popravčím sklepě koná tajná porada: Ježov, Frinov-

skij, Berman. Je nezbytné urychleně vyřešit dvě desítky otázek.

A pak se opět objevit mezi tančícími páry.

„Pročítám teď dějiny Velké francouzské revoluce. Šéfoval jim

tam nějakej Robespierre - Nejvyšší bytost. A panoval tam napro-

stej revoluční pořádek. Sekali národu hlavy a všechno bylo v pohodě. - Potom ale ta Nejvyšší bytost začala sekat hlavy svým vlastním lidem... No a tohohle chlapa nakonec pochopitelně... prostě mu ti jeho vlastní lidi nakonec ušmikli hlavu."

7.

„V oddělení kontroly je jedno pravidlo: každej si může vyžádat

takovou zbraň, jaká se mu líbí." Za léta své služby prosákl starý

výstrojní mistr mazacím olejem. Má krutý výraz ve tváři. „Já mám

na skladě všechno, co si kdo vymyslí. S výjimkou zbraní sovětských. Sovětský zbraně nepoužíváme."

„A proč?" ptá se Nasťa Ohnivice, která se vždycky a všude zajímá o příčiny a důvody.

„Nesmí se to."

Vyčerpávající odpověď.

„No, máte tady sbírku, že by vám ji záviděl každej."

85

Viktor Suvorov

„Takže slečinko, kdybyste nevěděla, co si vybrat, já bych vám

doporučil..."

„Já vím, co si vybrat. Dejte mi Lahti."

„Lahti?" Výstrojní mistr vysunul kupředu dva zuby a vypadal

teď jako starý zajíc, který náhle zbystří pozornost.

„Lahti."

„To je vzácná věcička," vysunul mistr zuby ještě více vpřed,

„a nebojíte se, že bude pro vás trochu moc těžká?"

„Bojím."

„A nemáte strach, že budete mít problémy s dostatkem nábojů?"

„Ale vždyť do Lahti přece patří náboje z Parabellumu, tak co

bych měla mít za problémy?"

„Správně, slečinko, správně. No nic, tak pojďte za mnou. Měl

jsem jenom tři Lahti. Jeden si vzal soudruh Cholovanov a pro dru-

hej si přišel ještě nějakej jinej strejda. Takže už mám jenom jeden

kousek. Schovával jsem ho pro nějakýho odborníka nebo znalce,

ale každej si ode mě furt bere jedině browning nebo kolt."

Nasťa popadla pistoli Lahti a potěžkala ji v rukou.

„Těžkej?"

„Těžkej."

„No, to jsem si myslel. Já bych vám to nedoporučoval. Ruka

musí žít s pistolí v lásce a porozumění."

Nasťa potěžkala nádhernou pistoli ještě jednou - a s povzdechem ji vrátila.

„Tak co jinýho?"

„Dejte mi Luger."

„A jakej chcete konkrétně?"

„Parabellum, nula osmičku."

„No tak to už je jiná. Podívejte, kolik jich tady mám." Mistr otevřel zelenou bednu a vytáhl z ní novoučkou černou pistoli, konzervovanou v tlusté vrstvě oleje.

86

KONTROLA

8.

Na otevřených terasách prvního patra hlaholí smích a šustí taneční rej. Ptáci štěbetají a zní kouzelné melodie. Oslavy nejsou ru

šeny žádnými nežádoucími zvuky.

Manželka soudruha Ježova řekla manželce soudruha Frinov-

ského:

„Jak začal Robespierre sekat hlavy vlastním lidem..."

9.

Kremelská sklepení nemají konce. Všude se line pach skladiště.

Chlad a sucho. Nekonečné police a skříně.

Nepřeberné množství oděvů a obuvi.

„Tady máte, slečinko, boty, tady kombinézu, holínky, sukni,

blůzu, závěsník na zbraň. Budete nosit červené výložky. Na

všední uniformě beze všech distinkčních znaků. Parádní uniformu budete nosit jenom v úzkým kruhu. K parádní uniformě jsou na červených výložkách emblémy se srpem a kladivem. Emblémy vzor 575. Tady jsou. A tohle je kožená helma. Vojenský spodní prádlo. Tadyhle máte letní anglickou bundu. A tadyhle

prosím váš podpis."

Podepsala se.

10.

Od Jaroslavského, Leningradského, Savelovského, Pavelec-

kého, Kyjevského, Kazaňského, Běloruského, Vindavského a Kur-

ského nádraží odjíždějí každou minutu narvané tramvaje.

Zpocené davy.

„No moment, občanko, hergot, ženská, dyť mě tady furt něčím

narážíte rovnou do huby!"

„Kohouti, modrý, červený, zelený! Kohouti, modrý, červený,

zelený!"

„Spartak měl už dávno dostat po vocasu. Ale furt nic."

„Eskymo na dřívku! Eskymo na dřívku!"

X7

Viktor Suvorov

„Nemůžete uvolnit sedadlo, mladíku?"

„A víte, že jakmile Robespierre..."

11.

„A teď si poslechni usnesení strany: ,Z rozhodnutí sekretariátu soudruha Stalina jmenovat Anastázii Andrejevnu Střeleckou zvláštním kurýrem Ústředního výboru VKS(b).' Tady máš, Nasťo, svoje jmenování."

„To vypadá zvláštně!"

„U nás se jmenování netisknou na papír, ale na bílý hedvábí. Šátek sedm na sedm centimetrů. A heslo pro zasvěcený je právě takový: ,Sedm na sedm'. To hedvábí je parašutistický, ale to nemá žádnou souvislost s tvým výsadkářským osudem. Jde prostě o to,

že hedvábí je lepší než papír. Takový jmenování si můžeš zašít do

šatů a nikdo ho tam nenahmatá. S takovým jmenováním můžeš

přeplavat řeku nebo se brodit bažinama. Pak to jenom usušíš nebo

očistíš od špíny a bláta. Razítko ÚV a podpis soudruha Stalina se

nedají smýt. Ale pamatuj si, že ,zvláštní kurýr' je jenom oficiální

název funkce. Je to jenom krytí. Ten název je vymyšlenej tak, aby

se z něho nedalo zjistit, co vlastně děláš. Co asi může dělat zvláštní

kurýr ÚV VKS(b), že jo? Je ti všechno jasný?"

„Všechno."

12.

Jí je tedy všechno jasné. Nám však ne. Rádi bychom například

věděli, kde takoví zvláštní kurýři ÚV bydlí. Dříve, jak víme, bydlela Nasťa ve skříni. Potom v leteckém klubu na padácích. Ovšem zvláštní kurýr nesmí bydlet na padácích. Jí je to sice fuk, ale Ústřednímu výboru a jeho generálnímu tajemníkovi to fuk není.

„Budeš mít, Nastasjo, svou vlastní komůrku, vlastní kutloch. Pojedeme tam už dneska. K tobě domů. Vlak nám jede ve dvě v noci."

„Z jakýho nádraží?"

„Z Kremelskýho."

88

KONTROLA

13.

Stěna se odsunula a odhalila obyčejný vestibul stanice metra,

velmi podobný stanici „Rudá brána". Ale bez lidí, bez pokladních a bez kontrolorů. Nikde nikdo. Dva eskalátory. Jeden dolů, druhý nahoru. Oba dva ale stojí. Cholovanov stiskl tlačítko a sestupný eskalátor se rozjel. Sjeli do podzemních sálů. Tam Cholovanov znovu stiskl tlačítko a eskalátor se zastavil. A už kráčí spolu s Nasťou po mramoru. Hlučné kroky se nesou do dálky: Bum-bum-

-bum-bum. Podzemní sály s chodbami, přestupními průchody a nástupišti vypadají na první pohled rovněž jako v obyčejné stanici metra, tentokrát jako ve stanici Dzeržinská. Jenom není nikde napsán žádný název. Všechno je jako v metru, je tu však jeden rozdíl: tunely, v nichž jsou nataženy koleje, uzavírají ocelové stěny, které jakoby z oka vypadly průplavovým vratům v obřím kanálu Moskva-

-Volha. Tyhle stěny nerozvrátí žádná živelná pohroma.

U jednoho nástupiště stojí opravárenský vlak. Na lokomotivě

a vagonu je velkými písmeny napsáno: „Glavspecremstroj-12".

Není jasné, jestli je ta lokomotiva elektrická nebo dieselová. Nejspíš ani jedno, ani druhé. Za lokomotivou je připojen zelený vagon.

Nevypadá na zavazadlový ani na poštovní vůz: na to má příliš málo

oken. Snad to tedy opravdu není ani zavazadlový, ani poštovní vagon, nýbrž vagon s přístroji - laboratoř na kolech, určená ke kontrolám stavu železničního svršku. Okýnky není vidět dovnitř, protože jsou zevnitř pevně zakryta závěsy. Za tímto vagonem, který není ani poštovní, ani zavazadlový, je připojen podvozek s pražci

a za ní ještě jeden podvozek s nějakými mechanismy. U lokomotivy stojí strojvůdci. Kývli na Cholovanova. Odpověděl rovněž pokývnutím. U „poštovního" vozu stojí průvodčí. Ten také pokývl a otevřel před Nasťou a Cholovanovem dveře. Jakmile je za nimi

zase zavřel, vlak se ihned plynule rozjel - jako kdyby snad čekal jenom na ty dva. Výrazné cvaknutí. To se hnula ocelová stěna.

8 9

Viktor Suvorov

Hladce se rozevřela, propustila vlak do tunelu a stejně hladce se za

vlakem zavřela. Opět to cvaklo - a stanice byla uzamčena.

Zevnitř už ten vagon vůbec nevypadá jako poštovní vůz. Ani

jako zavazadlový. A není to vlastně ani žádná laboratoř na kolech.

Na podlaze vagónové chodbičky je položen nadýchaný koberec. Je

tak bělostný, jako kdyby po něm nikdy nikdo nepřešel. Jako kdyby

se nad ním snad létalo. Stěny a strop jsou vyloženy rudým dřevem.

Kam oko pohlédne, odrážejí se navzájem zrcadla. Bronz se leskne

se sluneční intenzitou. Všechny kovové prvky jsou tak vycíděné,

že má člověk pocit, jako kdyby z nich lesk přímo prýštil.

„Sem," otevřel Cholovanov úzká dvířka, „tak, a ve dne nerozta-

hovat závěsy. V noci je to povolený, když se v kupé ovšem nesvítí.

Průvodčí se jmenuje Sej Sejič."

Nádherné kupé. U každého díla je nejdůležitější dodržet harmonii. Bílý koberec spolu s rudou politurou ostění - to je bezpochyby harmonické. Stolek je z ořechového dřeva. Na stolku stojí lampa z bronzu se zeleným stínítkem. Nohy tonou v koberci a závěsy tlumí hluk za oknem. Divany z vínově červené kůže. Člověk si do toho sedne, celý se tam zaboří - a tone znovu. Vyloženě to vyvolává nutkání sundat si boty a uvelebit se hezky v rožku toho divanu. S nohama stulenýma pod tělo.

Ohnivice shodila boty a honem k oknu do koutku. A do klubíčka.

Tlamičku za závěs. Zajímavé. Za okýnkem právě prolétla opravdová, nefalšovaná stanice metra. Ohnivice ji hned poznala - to je skutečná stanice Dzeržinská. Na nástupištích probíhají noční práce.

Dva elektrikáři šroubují lustr. Tri tlusté tetky v šedých pláštích zametají nástupiště a čtvrtá leští speciálním strojem žulovou stěnu. To aby se stěna krásně leskla. Aby se mohl sovětský lid pyšnit svými

podzemními paláci. Aby se nepříteli zkřivila huba, jak jen na naše

žulové stěny pohlédne. A aby jim ty huby už zůstaly křivé.

Lidé pracují a nemají kdy se ohlížet po opravárenském vlaku.

Ostatně, to by toho viděli: vždyť takových vlaků se po nocích řítí

90

KONTROLA

skrz tunely celé tucty. A tenhle se od těch ostatních liší jenom svou

rychlostí. Proletěl, prosvištěl - a už je v tunelu, a už je z něj vidět

jenom rudé světýlko, a už je i po světýlku.

„Tak mám dojem, že v celým tomhle vlaku jsme jediní cestující."

„Ten dojem je správnej."

„Ten vlak čekal fakt jenom na nás?"

„Jenom na nás."

„A kdyby žádnej cestující nepřišel?"

„Tak pojede bez cestujících. Teď mu jede naproti zrovna tako-

vej vlak. Jeden tam, druhej zpátky. Každou noc. Kromě cestujících

vozí tyhle vlaky ještě poštu. Když nejsou cestující, no tak nejsou -

ale pošta se převáží vždycky. Jednou za týden, vždycky v pátek

odjíždí jeden takovej vlak na 913. kilometr. O půlnoci tam přijede

a druhej den v poledne odjede. A vůbec, takovýhle vlaky se motají

po celým Svazu. Ty seš teď zvláštní kurýr, takže máš všechny ty

tratě před sebou."

„A teď jedeme kam?"

„Do kláštera."

14.

Průvodčí Sej Sejič ťukl na dveře.

„Čaj?"

„Hm," pohodil Cholovanov hlavou.

„A něco k čaji?"

„A co máte?" - To se jen tak ze zvědavosti zeptala Nasťa.

Průvodčí Sej Sejič se takové otázce velmi, velmi podivil. Služba

ve „specvagonu" ho ale naučila ničemu se nedivit, a když už se mu

to stane, rozhodně tedy aspoň nedávat žádný údiv najevo. Proto

odpověděl zcela klidně jakoby nic:

„Cokoliv."

„Takže takhle," vložil se do toho Cholovanov, „čaj až potom,

teď něco k jídlu a k pití. Detaily nechám na vás."

91

Viktor Suvorov

No prosím, tohle je aspoň praktická objednávka. Tomu průvodčí

důvěrně rozumí.

A za okny prolétávají stanice Kirovská, Rudá brána, Komso-

molská. A už se opravárenský vlak řítí ven z tunelu, do nepředstavitelné spleti ocelových tratí, do myriád světel, mezi desítky ší-

bovacích lokomotiv a do tlukotu kol na výhybkových přejezdech.

Ven z tunelu vyjeli hned po průletu stanicí Komsomolská - tak to

jsou určitě někde v prostoru tří nádraží. Tratě a tratě. Celá galaxie semaforů. Na tratích se chystají k cestě pasažérské i poštovní rychlíky. Vedle na souběžné trati nabírá rychlost expresní rychlík

Moskva-Vladivostok. Tratě se rozcházejí a scházejí. Nákladní soupravy o nekonečné délce a v mnoha řadách vedle sebe. Jejich nakládka i vykládka probíhá v noci. Kolem se z protisměru s hřmotem přeřítil rychlík do Moskvy. Z Chabarovská. Tak už je to jasné: Glavspecremstroj je v prostoru Jaroslavského nádraží. Pak přijde Mytyšči, Puškino a Zagorsk. - Jenže opravárenský vlak se teď stáčí kamsi stranou. Pod most, pak ještě pod jeden, do úžlabiny, na

násep a ještě kamsi. Vlak se drží svého směru s naprostou jistotou

a sveřepostí. Nikomu nedá přednost. Nikde se nezdržuje. Z nesčetného množství tratí si nachází svou jedině správnou trasu. A všude před ním září všechny semafory modře. A všude jej vítají zvednutými rameny.

Průvodčí zaťukal. Dveře se odsouvají. Na stůl se snáší ubrus. Je

to jako v pohádce Ubrousku, prostři se. Sej Sejič nepracuje - on

čaruje. Náhle se na stole objeví malá hříšná karafa. Vychlazená jak

se patří. Na skle se dokonce drží ledový krunýřek. U karafy - lesknoucí se pohárky. A už jsou na stole i talířky s ledem. V ledu spo

čívají úplně maličké ojíněné misky s jeseteřím kaviárem. A s kaviárem z největší sladkovodní ryby - z vyzy. Kousky másla jsou vytvarovány jako mořské mušličky. A tenoučká kolečka citronu.

A okurčičky. A rajčátka. A houbičky. A jakýsi salátek. A ještě cosi

v dalších miskách. A paštika na malém podnosu. A kousky uzeného

92

KONTROLA

masíčka s hráškem. Všechno na stříbře. Stříbro je láskyplně vyleštěné. A pohárky jsou ze zlata. Nejvyšší čas je naplnit. A Sej Se-jič postavil na stůl tepanou vázičku s dlouhým a tenkým hrdýlkem,

z něhož se zdvíhá do výše jediná, ale nádherná květina. Popřál stolovníkům dobrou chuť, opustil kupé a zavřel za sebou dveře.

„Tak, Ohnivice, teď se napijeme v upomínku na Kátinu duši. Já

vím, že nepiješ, ale na tohle se napít musíš."

A za oknem letí do temnoty vilové vesničky. Nástupiště, nádražní

budovy. Opravárenský vlak letí a žádný expres jej nedohoní.

15.

Otevřela oči, protože se děje cosi zvláštního. Co se to děje?

Aha - stojíme. To je naprosto běžná věc: Když je vlak v pohybu,

všichni cestující tvrdě spí. Jakmile vlak zastaví, všichni se probudí.

Probudila se tedy i Nasťa. Rozhlédla se - a diví se. Kde to je?

Je v koutku širokého a měkkého koženého divanu. Stočená do

klubíčka. Usnula a ani se nesvlékla. Jenom jí dal někdo polštář pod

hlavu a přikryl ji vlněnou pokrývkou. Stůl je uklizen. Cholovanov nikde. Pohlédla za závěs ven z okna. Borový les. Ostnatý drát.

Uniformovaní muži. Psi. Světlo. Asi šest hodin ráno. Poddůstojník stráže houkl cosi na strojvůdce. A vlak se pomalu hnul z místa.

Dva strážní s puškami na zádech za vlakem zavřeli křídla mřížové

brány. A vlak nabírá opět rychlost. A opět se po stranách tratě vyjímají vily se zelenými zahradami, březové háje, říčka v rákosem porostlých březích - a obrovský klášter z bílého kamene s věžemi

a zelenými střechami. Zaskřípaly brzdy. Jsou u cíle.

Nasťa vyhlédla do chodbičky. Ze sousedního kupé se na ni

usmívá Cholovanov:

„Vyspaná? Tak, a teď do práce, soudružko princezno."

16.

Když člověk cestuje kolem Moskvy, v každé vesnici uvidí kostelík. Pobořený, vyrabovaný a opuštěný. Ale prese všechno nádherný.

93

Viktor Suvorov

Projíždíš březovými háji, projíždíš mezi poli - a najednou se před

tebou zjeví zeď kláštera. Jako malý hrad. Uprostřed mohutný

chrám. Kolem dokola - pevné hradby, v jejichž ohybech stojí věže

se špičatými střechami. Úzké střílny, mohutné kamenné kvádry,

zdi tlusté tak tři metry. Kovaná brána. A právě na takový klášter

teď při své cestě natrefili. Jezero široké jako moře a kolem dubové

háje. Na břehu bílý klášter. Hned u jeho zdí stojí osamocené nádra

žíčko. Opravárenský vlak zastavil u nástupiště. A široko daleko nikde nikdo.

V neprostupné zdi utvořené z mnohatunových žulových kvádrů jsou do hlubokého výklenku zasazena těžká vrata. U vrat stojí hlídka. Není to obyčejný strážný: je to vzorový strážný. Přesně takový, jaký je vyobrazen na Řádu rudé hvězdy. Strážný ťukl pažbou o dlažbu z žulových plátů, salutuje před Cholovanovem s Nasťou - a dveře ve zdi se otevírají. Nasťa si myslela, že jim budou dvě hodiny kontrolovat doklady. Ale jak se ukazuje, Cholovanov

má všude volný vstup bez jakékoli kontroly dokladů.

94

Kapitola šestá

i.

Nasťa vkročila na kamenné dláždění klášterního nádvoří -

a všechno pochopila. To není jen tak nějaký klášter, je to ženský

klášter. Přesněji klášter pro panny.

Jen s tím rozdílem, že dívky zde nepobíhají v černých hábitech,

nýbrž v úzkých a krátkých sukních a kožených bundách - úplně

jako komisařky z časů občanské války. S pistolemi u pasu. Těch

dívek je tu nepočítané. Smějí se a pokukují na Cholovanova. Prostě úplně normální sovětské komsomolky. Dívají se ostatně dočista běžně a prostě: otevřené sovětské pohledy. Muž je pro ženu soudruhem, přítelem a bratrem. Žena je pro muže soudružkou, přítelkyní a sestrou. A tak se mladičké komsomolky usmívají na Cholovanova soudružskými pohledy. No, možná, že jsou ty pohledy o něco delší než ty soudružské. Jenom o chvilinku. Vlastně se to

ani nepozná, že jsou o maličko delší...

A ještě jeden typ uniformy se v klášteře hemží: zelené kombinézy, vysoké holínky na tlustých měkkých podrážkách a výsadkář-

ské helmy. Kolem Nasti a Cholovanova se žene zadýchaná četa

a tlusté podrážky dupou po dláždění. Těmto dívenkám není ovšem

nikterak do smíchu. Leje z nich pot a jsou u konce s dechem. Tyhle holky hnala celou noc po okolních lesích vysportovaná ženská, podobající se kapitánce basketbalového družstva, a pořád na ně řve: Přidej, přidej! - Tak proto nemají ty dívky pomyšlení na

nějaké úsměvy. Jenom ta kapitánka poctila Cholovanova dlouhým

soudružským pohledem... A další četa se vrací z nočního tréninku:

95

Viktor Suvorov

čtyři družstva po deseti dívkách, a v čele s další vypracovanou ženskou. Tahle je o poznání menší postavy. Ovšem i nevysoké ženy mohou být vypracované. Ženská pokřikuje na holky, a jak běží kolem Cholovanova, usměje se na něho. Teprve když se prohnaly kolem, už zase pokřikuje: Vyrovnat, přidej!

Na prostranství před hlavní zvonicí čistí zbraně další četa.

A čtvrtá skládá o kus dál padáky.

„A kde tady skáčete?"

„Hned vedle tu máme letiště polárního letectva. A tam má

svou základnu i letoun ,Stalinská linka'. Někdy lítáme skákat na

Krym."

Mladičké komsomolky v kožených bundách potkávají na každém kroku. Když je míjejí, jsou celé vážné a důstojné - ale za zády zní jejich chachacha...

2.

Stalin odložil stranou poslední list a zamyslel se. Hlavní téma

šeptandy se za minulý týden nikde neprojevuje. Žvanilo se prostě

o všem možném. O tom, že se snížily ceny za maso, máslo, chleba,

jablka a vodku. Lidé mají radost. A dál se žvanilo o tom, že okamžitě zmizelo z trhu maso, máslo, chleba a jablka. Jenom vodky je dost. Její cena se snížila o deset procent, ale její kvalita klesla o sto procent...

A dál žvaní Moskva o Robespierrovi. To není žádná šeptanda -

to je prostě populární, módní téma. Robespierre byl vůdcem Francouzské revoluce, ale skončil pak pod lesklým ostřím gilotiny.

Jeho vlastní lidi mu ušmikli hlavu... Jako hlávku zelí. A už se kutálela. .. Ale hlavně: když vezli Robespierra ve špinavém žebřiňáku k popravčímu lešení na náměstí Svornosti, dav ho halasně proklínal a házel po něm kameny, shnilá jablka a zkažená vejce. Byl to přitom dočista tentýž dav, který ho ještě před třemi dny považoval za největšího génia všech dob a všech zemí. Byl to tentýž dav, 96

KONTROLA

který přijal s největším nadšením nový kult - kult Nejvyšší bytosti,

kult Robespierra, kult osobnosti. - V souhrnu za uplynulý týden se

nachází celá řada podrobností právě o Nejvyšší bytosti... To není

ani souhrn fám - to je hotový dějepisný traktát. Pod souhrnem je

podepsán Malenkov.

Dějiny Nejvyšší bytosti soudruh Stalin zná. Zajímal se o to.

Hned vedle složek se souhrny leží na Stalinově stole stará kniha -

Gustave Le Bon: Psychologie davu. Chování davu nelze pochopit. Je to hrůzostrašný a nepředvídatelný živel. Dav má vždy své vůdce a podněcovatele. - Proč si tedy dav zničehonic začal vyprávět o Robespierrovi?

A tady leží další složka souhrnů za uplynulý týden. Ano - žvaní

se o tom i o onom, ale populárním tématem toho týdne je... Robe-

spierre. Pod souhrnem je vyveden podpis se zaječím ocáskem. Ne

čitelný.

A zde je souhrn od Cholovanova: mluví se o cenách. A mluví se

o Robespierrovi. Ostrý, energický podpis, s písmeny, podobajícími

se lomeným čarám blesků.

A copak hlásí soudruh Ježov?

Soudruh Ježov hlásí o cenách. Populární téma o Robespierrovi

nebylo resortem soudruha Ježova zaznamenáno.

3.

Dům se má stavět tak, aby vydržel tisíc let. Minimálně.

Proto je nejlepším stavebním materiálem žula. Nasťa stoupá za

Cholovanovem po žulových schodech. Výš a výš. Pět set let šlapali

lidé po těch schodech, ale za tu dobu je jenom zlehoulinka ošou-

pali. Po těchto schodech lze šlapat ještě tak deset tisíc let.

Žulové zdi tlumí jakékoli zvuky; vždy je v nich chládek, ticho

a klid. Vpravo zvučné chodby, vlevo zvučné chodby. Výš a výš.

Nasťa stále kráčí v Cholovanovových stopách. Bez tréninku by se

tu člověk pořádně zadýchal, ale Nasťa - tanečnice - je vytrénovaná, netrpí dýchavičností, nelapá po dechu. Vůbec se nepodobá 9 7

Viktor Suvorov

těm dívenkám, které proběhaly jen jedinou noc a už se jim těžko

dýchá.

Jsou na místě. Pod střechou. V podkroví. Střecha drží na zčernalých dubových trámech. Za pět set let už dřevo zkamenělo. V podkroví je utvořena chodba s mnoha dveřmi po obou stranách.

Cholovanov otevřel dveře: Prosím, milostslečno, vstupte.

Nasťa vkročila dovnitř - a zalapala po dechu... štěstím. Místnost

pod skosenou střechou, tři na tři metry. Široká dřevěná postel bez

opěradel, přikrytá medvědí kožešinou. Police. Skříň. Podlaha z dubových fošen. A ještě jedna kožešina na podlaze. V koutě litinová kamna. Stůl u okna. Také dubový. Židle. A to je všechno. O takovém bydlení Nasťa snila. Takové místnosti se najdou jedině na carských hradech a v pohádkových sídlech. Takové komnaty se kreslí v knihách pro děti: velký barevný obrázek přes celou stránku.

4.

Klášterní nádvoří je širokánské a celé je stopeno v šencích.

Z té šeříkové záplavy se zdvíhají obrovské stavby z kamene:

chrámy, zvonice, refektáře, budovy s celami. Mezi budovami se

skrz šeříkové keře prodírají cestičky, malé aleje a otevřená prostranství. To vše je obehnáno neproniknutelnými hradbami se strážnými věžemi. A za hradbami se tyčí tisíciletý jedlový les. Mezi rákosím se lesknou jezera, a zase les a zase jezera. A les se táhne až k horám na dalekém obzoru. A přes hory a za obzor. Nasťu napadlo, jak to tu asi bude nádherné, až udeří podzim a celé okolí zbarví do purpuru.

A když se vyleze na tu nejvyšší zvonici, shora je dalekohledem

vidět letiště za lesem. A na tom letišti stojí jasně oranžové letouny.

Polární letectvo. A jeden z nich září stříbrem. To je „Stalinská

linka". Snadno ho poznáš jak podle tvaru, tak podle jeho lesku.

Dělnicko-rolnická moc si velice oblíbila kláštery.

V čem spočívá výhoda takového kláštera? Inu v tom, že je uzavřený. A že jeho hradby jsou utvořeny z žulových kvádrů. Ve vyš-

98

KONTROLA

ších vrstvách jsou ty kvádry samozřejmě menší - jen tak asi půl-

tunové. Ale dole u základů, tam leží opravdu pořádné balvany.

A ještě má klášter tu výhodu, že se v něm nachází všechno, co je

zapotřebí k životu. K jednotnému životu. A dále je skvělý tím, že

jsou v něm všude železné dveře, kované mříže, pořádné zámky

a hluboká sklepení. Klášter se dá dokonale použít coby koncentrák. Nebo jako tajné výzvědné středisko. A vůbec: pokud jde o jakékoli utajené určení, je takový klášter prostě k nezaplacení.

5.

„Takže Nástěnko, jmenuje se to tady prostě ,klášter'. NKVD má

k dispozici plno klášterů: Donský, Ostaškovský, Solovecký, Su-

chanovský. Ale my máme taky svůj klášter. Není proč vysvětlovat

nepovolaným, co je to za klášter. Ale tvoji lidé to pochopí, sotva

řekneš půl slova. Tady tohle místo má samozřejmě i oficiální název,

ale ten je přísně tajnej: Ústav světové revoluce. Sem nemá přístup

prakticky nikdo. V prvé řadě sem nesmí vstoupit čekisti. O strategii světové revoluce rozhoduje soudruh Stalin osobně. Často je u nás na návštěvě. Přijede večer, přes noc pracuje - a ráno už je

zase v Moskvě. Vyspí se po cestě. Jeho nepřítomnosti v Moskvě si

nikdo ani nevšimne. Sem k nám se sbíhají informace o všem, co se

děje ve světě. Zvláštní kurýři UV nemají za úkol sběr materiálů, ale

jejich zpracování. Náš Ustav je jednak výcvikový středisko a jednak vědecko-výzkumný centrum. Ustav se dělí na oddělení, sektory a čety. Ty jsi začleněná do deváté čety, ale to je čistě administrativní záležitost. Tvůj výcvik bude individuální. A tvoje práce bude taky individuální. - Tvůj výcvik: španělština, běh, střelba,

plavání, sambo, kapsářství a bytařství, vysvětlíme ti, co jsou to

podvrháři a medvědáři, proděláme horskej výcvik..."

„Ale tady jsou hory dost placatý."

„V létě tě odvezu na Kavkaz, teď si prostě osvojíš hlavní zvonici. To je tvoje studium, ale pracovat budeš v oddělení zvukové 99

Viktor Suvorov

kontroly. Tvoje kancelář je ve vedlejší místnosti. Pojď sem. - Tady

to je. Začneme tím hlavním. Začneme tímhle přístrojem. Dřív byly

takovýhle přístroje hrozně těžký a zabíraly strašně moc místa.

Dneska už se věda vylepšila, takže ten přístroj je úplně lehoučkej -

váží jenom 530 kilo. Jmenuje se to magnetofon. Vytvořil ho tvůrčí

génius sovětskýho lidu."

Nasťa se diví: všechny nápisy na kovu onoho přístroje jsou totiž

psány nepřátelskými písmeny a po straně je přimontována cedulka

s textem „Made in USA".

„To je omyl," vysvětluje Cholovanov, „ten přístroj vyrobili naši

kluci, ale popsali to všechno anglicky. To se musí sundat. A tu cedulku tam nastřelili taky omylem. Takže znovu: ten přístroj byl vytvořen tvůrčím géniem sovětskýho lidu. Taky by to tam správně mělo být napsaný: ,Sdělano v SSSR'. Nebo se tam nemusí psát vůbec nic, stejně je každýmu jasný, že takovýhle věcičky dokážou vyrobit jenom u nás. - Tenhle zázrak dokáže nahrávat lidskou řeč

a potom ji reprodukovat. Jenom se ta řeč nenahrává na gramofonovou desku, kterou všichni známe, ale na ocelověj pásek. Ten pásek se potom dá rozmagnetizovat - a na tom stejným kotouči se pak dá

nahrát řeč jinýho člověka - a zase se to rozmagnetizuje a tak dál."

„A k čemu se mají nahrávat nějaký řeči?"

„Aby se to pak dalo poslouchat tolikrát, kolikrát chceš. V Moskvě

už máme v provozu několik takovýchhle přístrojů. Hlavně tam, kde

jsou zakázaný zóny a vily nejvyššího vedení strany, vlády, NKVD

a armády. Při stavbě vládních vil se ke každé z nich už předem připojuje podzemní kabel. Všechny ty kabely se sbíhají do nahrávacích středisek. Každej den se z celé Moskvy svážejí do Kremlu kotouče s páskama a vlakem se pak dovezou k nám do kláštera na analýzu. Tady pak posloucháme a analyzujeme, kdo je opravdovej

marxista a kdo ne tak docela."

„Tý jo, to jsou věci."

„Každej den máš začátek směny v poledne, čili ve dvanáct nula

nula. Dvě hodiny tělesné přípravy. Hodina na oběd. Obědvá se

100

KONTROLA

v sálu refektáře deváté čety. Hodina osobního volna. Ve čtyři hodiny se pak začneš učit skvělým moudrostem našeho řemesla. Od čtyř odpoledne do čtyř hodin ráno - práce ve zvukové analýze. Od

čtyř ráno do osmi - trénink. A pak do postele. Od osmi do dvanácti. Když jsi v klášteře, máš přesnej rozvrh práce. Na výjezdech harmonogram neplatí. Je bez limitů. Jednou za měsíc máš volnej

den. Za rok máš jeden týden dovolené. Doporučuje se vybírat dovolenou tady. Stejně nemáš žádný příbuzný. Někdy se rozvrh může změnit, ale víc než čtyři hodiny spánku si u nás rozhodně neužiješ.

Prospat se můžeš ve dnech volna a v době dovolené. Na soukromej

život tady nikomu z nás nezbude nic, a proto si svůj soukromej život řešíme na pracovišti."

„Draku, já mám dojem, že jsem asi všechno pochopila. Ale když

děláme všechnu tuhle práci, co potom dělá NKVD?"

„NKVD kontroluje celou zemi a ledacos za jejíma hranicema.

A my kontrolujeme NKVD. A ještě něco: existujou dva typy spiknutí. První typ, to je když máš špatnýho člověka, kterej musí být tak trochu popravenej, ale nejsou důkazy. Takovýmu chlapovi pak

hoděj - jako zdechlýho psa - na krk spiknutí. Takový spiknutí si

může vymyslet každej. Takový spiknutí, to je jako zlato, ale kočičí.

NKVD má povolení a rozkaz vyrábět takovýhle druhy spiknutí.

Ale my takový právo nemáme, my kočičí zlato neprodukujeme.

My hledáme opravdový spiknutí a opravdový spiklence. A především právě v NKVD. Spiknutí existujou, ale my nevíme, kde. Najít spiknutí - podle našich měřítek - to znamená najít ryzí zlato.

Já ti nezadávám žádnej úkol, já ti nenařizuju, abys našla spiknutí

v nějaké konkrétní instituci, v nějaké konkrétní skupině lidí. Kdybych věděl, kde se kuje spiknutí, tak bych ho odhalil sám. Proto tady pracujeme jako zlatokopové na Klondiku: my neurčujeme,

kde má kdo hledat zlato. Kdybysme to věděli, tak tam začneme kopat sami. U nás si každej hledá svou vlastní zlatou žilku. Dole je knihovna plná nejtajnějších dokumentů sovětských institucí a další

101

Viktor Suvorov

knihovna s osobníma složkama na desetitisíce lidí. Vyber si pro

svou práci jakýkoliv pole. Pracuj na jakýmkoliv úseku, hlavní je,

abys to zlato jednou našla. Hledej spiknutí a najdi je. V krajním

případě si pro kontrolu nejvyššího vedení státu vymysli nový způsoby a nový cesty."

6.

K dokonalému ovládnutí přístroje jménem magnetofon je zapotřebí mnoho let. Na magnetofonu je víc tlačítek, páček a panelů než v kabině bombardéru. To všechno se dá zvládnout jedině tehdy,

když k tomu máme speciální technický výcvik. Nelze však ztrácet čas a nutit dívky, aby si osvojily všechny ty chytré technické detaily. Proto dostávají pouze úvodní kurs ovládání magnetofonu

a mají přísně nařízeno, že těch a oněch tlačítek se vůbec nemají dotýkat a tady s tou páčkou že nemají za žádných okolností manipulovat.

Nejtěžší je seřízení magnetofonu. To je svěřeno zvláštnímu technikovi. Rusko je, jak známo, otcem magnetofonu. Magnetofony byly vytvořeny tvůrčím géniem sovětských lidí, že ano. Avšak jejich seřizováním a obsluhou je pověřen americký inženýr - mister Humphrey.

Je to vynikající odborník a má svou práci evidentně rád. A dobře

jí rozumí. A má to přitom dost těžké: magnetofon, to přece není

žádná sranda. A v klášteře je těchto přístrojů víc než dost. A každý

z nich se musí seřizovat, prověřovat a opravovat. Mister Humphrey

se se sovětskou technikou velmi rychle sžil. Aha, ono to bude tak,

že ty anglické nápisy na všech magnetofonech byly podle všeho

zavedeny právě kvůli němu...

Technický pokrok probíhá v naprosto neuvěřitelných skocích,

ale mister Humphrey se seznamuje s nejnovější technikou jakoby

nic. Posedí u ní den dva - a hned se v nejnovější technice bez potíží

vyzná. Dříve existovaly pouze nemobilní magnetofony: ve veliké

102

KONTROLA

místnosti se svařila kolejnicová kostra a na ni se pak instalovaly

lampy s chlazením vodou spolu se zařízením bicyklového typu: sedíš, šlapeš do pedálů, a tím uvádíš do pohybu buben s magnetickým pásem. Dnes už je to všechno jinak. Dnes točí kotoučem s magnetickým pásem elektrický motor. Magnetofony se dnes dělají úplně miniaturní - asi jako klavír na kolečkách. Jestli chceš, postav si

magnetofon tadyhle v kanceláři, a když už tě to tam nebaví, klidně

jej můžeš převézt jinam. Nacpi si ten magneťák klidně někam do

komory - no, a už tam máš stanoviště zvukové kontroly.

Ve dne v noci čaruje mister Humphrey se svou pájkou nad všemi

magnetofony, které má klášter k dispozici.

Je ovšem pravda, že Cholovanov není v této záležitosti žádný

skrblík a vyplácí misteru Humphreyovi pořádné svazky dolarů.

Dokonce byl v klášteře pro mistera Humphreye postaven úhledný

americký domek. Letadla dodávají pro mistera Humphreye americké noviny a časopisy. Teta Máša smaží pro mistera Humphreye vaječnou omeletu přesně po americkém způsobu. Ba co víc: on

má povoleno poslouchat si v klidu americký rozhlas! Ostatně, nad

klášterem se zdvíhají antény jak se patří. Ti, kdo to mají dovoleno, zde můžou poslouchat rozhlasové stanice třeba úplně z celého světa.

Ale přece jen není misteru Humphreyovi nijak zvlášť co závidět. Kdo by záviděl těm nemnoha mužům, které uvrhne krutý osud do ženského kláštera? Ženská, to je nešika už svou povahou. Ženská, to je mnohem citlivější nástroj než nějaký magnetofon. A tak nemá mister Humphrey pokoj ve dne v noci; neustále u něho zvoní

telefony:

„Nemohl by se mister Humphrey zastavit na pět set patnáctce?"

A Nasťa se diví. Vždyť mister Humphrey přece nemůže žít

v klášteře navěky. Přijde čas - a vrátí se do Ameriky. No ale vždyť

on v té Americe komukoli osvětlí všechny podrobnosti ohledně

struktury těch originálních sovětských magnetofonů... No ne?

103

Viktor Suvorov

7.

Kdysi velmi, velmi dávno seděl soudruh Lenin v salaši. Seděl

a snil. Soudruhu Leninovi bylo jasné, že každá revoluce musí zni

čit své nepřátele. A ať je situace jakákoli, revoluce má kolem sebe

vždy víc nepřátel než přátel. Jaké třídy a společenské vrstvy musí

být vyhlazeny, to ví každý. - Leninovu hlavu však osvítila geniální

myšlenka: nepřítel se přece může objevit i mezi těmi nejlepšími

přáteli. Kdo zabil Caesara? Na koho křičel Caesar: „Tu quoque,

Brute?" No na Bruta přece - na svého největšího oblíbence. A kdo

poslal na popraviště Robespierra? Ti, kteří ho pozdvihli do hodnosti Nejvyšší bytosti. A kdo odstavil Bonaparta od vlády? Mar

šálové, které Bonaparte vytáhl z bláta a chudoby rovnou ke kní

žecím titulům. A Jemeljana Pugačova vydal nepřátelům kdo? Jeho

vlastní lidé to byli. A copak tohle je všechno? Vždyť na tom stojí

celé dějiny.

Závěr? Velmi jednoduchý a prostý. Na přátele je nutno si po

řádně dávat pozor. Čím blíž se přátelé dostanou k vrcholům moci,

tím jsou nebezpečnější, tím větší touha po uchopení moci se jich

zmocňuje - a tím větší je také jejich schopnost a možnost to uskutečnit. A Lenin má přece i takové přátele, kteří by měli být postaveni ke zdi raději hned, bez čekání na to, až ho v nejméně vhodném okamžiku chytnou za krk. Je nutno založit si na ně zavčas osobní

složku.

Bez dlouhého přemýšlení vytrhl soudruh Lenin lístek ze svého zápisníku, zamračil se, pohlédl do dáli - a pustil se do zapisování jmen.

Lístek byl za chvilku plný. Soudruh Lenin zavrtěl udiveně hlavou,

vytrhl další lístek - a měl ho popsaný taky dřív, než by řekl švec.

Tehdy si uvědomil, že takové lístečky jsou mu k ničemu. A tak otevřel soudruh Lenin tlustý a rozměrný modrý sešit - a pustil se do sepisování jmen zase od začátku. Psal dlouho. Popsal celý sešit až do konce. Byl z toho celý utahaný a už toho měl taky plné zuby.

Leč toto Leninovo úsilí rozhodně nevyšlo do prázdna...

104

KONTROLA

8.

Poté se soudruzi komunisté chopili moci a utvořili zvláštní mimořádné orgány pro boj s kontrarevolucí. A orgány se hned pustily do likvidování nepřátelských stran, společenských vrstev a celých

tříd. Soudruh Lenin si však pamatuje i na svůj sešit. Po celých třídách a vrstvách ničí nepřátele, ale nezapomíná ani na přátele. Jenže běda: nepřátel má revoluce velmi mnoho, ale přátel, které by nebylo špatné vyhladit, těch taky není zrovna málo. A do jednoho se

šitu se prostě nevlezou. A tak si soudruh Lenin pozval soudruha

Stalina a nařídil mu, aby v oné práci pokračoval.

Soudruh Stalin se dal do práce, ale i on brzo pochopil, že seznamy všech přátel, kteří se mohou přeměnit v nepřátele, se za pár měsíců jen tak sestavit nedají. A tak soudruh Stalin na tu práci posadil odpovědného soudruha, svého osobního tajemníka Grigorije Kannera, poskytl mu pomocníky, vyčlenil pro ně místnosti a řekl:

Tohle budeš dělat pořád.

Někdo by si snad mohl pomyslet: nařídili to Stalinovi - a on

tu práci vzal a hodil na bedra někomu jinému. Ale kdeže. Buďme

k soudruhu Stalinovi spravedliví: soudruh Stalin na celou záležitost nezapomněl - vzal šiji totiž pod svou osobní kontrolu. Gríša Kanner sepisuje seznamy, a soudruh Stalin je prověřuje, koriguje

a potvrzuje. Nepřátele vyhlazuje úderným tempem Čeka, zatímco

Griša Kanner píše seznamy přátel, na které se taky nesmí zapomínat.

Brzo se dopracoval k první diferenciační stupnici. Přátelé bývají vnitřní - sovětští, a vnější - zahraniční. A tak bylo nezbytné utvořit pro jejich registraci oddělení. I seznamy musely být rozděleny do dvou kategorií. Registrační oddělení bylo tedy rozděleno do dvou sektorů - vnějšího a vnitřního. Jenže jak vnější, tak i vnitřní přátelé se dělili zase do řady tříd, typů a druhů. Proto

tedy bylo registrační oddělení proměněno v celou správu s jednotlivými odděleními a sektory.

105

Viktor Suvorov

9.

Soudruh Stalin se neomezoval na to, že by sestavování seznamů

prostě sledoval; doporučil také, aby byla zavedena jejich systema-

tizace jednak podle abecedy, potom podle stupně škodlivosti přátel

a ještě podle kategorií jejich činnosti. A dále soudruh Stalin doporučil, aby počet seznamů neustále nenarůstal, nýbrž aby se naopak zužoval, kdykoliv se naskytne příležitost: nečekat zkrátka na světovou revoluci a ty z přátel, kteří se mohou stát nepřáteli, trochu prostřílet už teď. Nenápadně. Na lovu. Nebojím řezat do těla. Na

operačním stole samozřejmě. Ovšem tak, aby se už neprobudili.

Také navrhl, aby byl ten či onen přítel při koupání v jezeře mírně

zatahán za nohy. Nebo třeba že by se za jasného tichého rozbřesku

zlehoučka převrátila loďka s osamělým rybářem. A hezky do vody

s ním. Pro plnění těchto úkolů bylo utvořeno OMD - „otdělenije

mokrých děl". Tedy „oddělení mokrých záležitostí".

S některými přáteli by ovšem bylo lepší na topení ve vodě zapomenout; vhodnější bude strčit je pod jedoucí auto. Nebo pod vlak. - A dále soudruh Stalin navrhl nepsat prostě seznamy, ale na

každého soudruha zavést osobní složku. Roku 1923 byla už celá

organizace natolik rozrostlá, že nezbylo než pro ni vymyslet libozvučný název. Samozřejmě se to mohlo jmenovat Správa boje proti přátelům světové revoluce. Ale to vůbec nezní příjemně. K čemu

ta „Správa"? Proč ne Ústav? Ústav světové revoluce. - No prosím.

To je stručné a jasné.

10.

A ještě jedna epizoda se přihodila v životě vůdců. Soudruh Lenin v Kremlu tuhle s kýmsi telefonoval - a najednou mu došlo, že ta spojovatelka, která ho spojuje se soudruhem Trockým, se klidně

může seznámit s každým tajemstvím světové revoluce, kdykoli se

jí zachce. - Soudruh Lenin praštil sluchátkem a na zítřek sezval

politbyro, na kterém se dožadoval větší bdělosti. A od té chvíle že

106

KONTROLA

se o žádných utajených skutečnostech nesmí vyprávět po telefonu.

Všichni s tím vyslovují souhlas. V zásadě. Jenomže... Jenomže

každý si na telefon už tak zvykl, že si bez něj nikdo nedovedl svůj

život představit. - Soudruzi se tedy poradili a rozhodli, že telefonovat se bude dál, ale pro ty nejzodpovědnější soudruhy že musí být utvořen takový systém telefonického spojení, aby jej nikdo nemohl odposlouchávat. Aby linky nespojovaly nějaké ženské, nýbrž aby se to prostě spojovalo samo, automaticky.

Komu takovou záležitost svěřit do rukou? Všichni soudruzi

v politbyru i v ÚV mají plné ruce práce: pronášejí plamenné projevy, píšou moudré knihy a publikují rozněcující články. Čím víc plamenných projevů pronese revolucionář, čím víc moudrých

knih napíše a čím víc rozněcujících článků dá do novin, tím větší

má podporu v masách. A čím větší je jeho podpora v masách, tím

větší je vliv daného revolucionáře na průběh ruské a světové revoluce.

Pouze soudruh Stalin nepronáší plamenné projevy. On to ostatně

ani neumí. Jen soudruh Stalin nepíše moudré knihy. Ani se do toho

nežene. Jediný soudruh Stalin nepublikuje rozněcující články. A ani

se o to nesnaží. A proto není soudruh Stalin znám v širokých masách. A ani nebude. Soudruh Stalin zkrátka nemá k dispozici páky pro ovlivňování mas. A vůbec se nehrne do toho, aby takové páky

budoval. No prosím - tak když tedy stejně nemá co na práci, ať se

pustí do řešení čistě technických záležitostí. K tomu nejsou zapotřebí žádné zvláštní rozumové schopnosti. Zlato ruského impéria jsme zabavili - no tak si z toho vezmi, co budeš chtít, a zařiď tuhletu věc. V zahraničí se mezi konstruktéry telefonů můžou nacházet i komunisté. No, tak tajně přivez takového soudruha do Země Sovětů. Zahraniční kapitalistická technika zanedlouho dočista zahyne, ale ještě předtím, než naprosto shnije a zkrachuje, přece jenom čas od času dokáže vyprodukovat podivuhodné kousky, jako jsou například automatické telefonní stanice, kterými se spojují dva

107

Viktor Suvorov

telefonní aparáty bez jakékoli pomoci té či oné kypré spojovatelky.

Tak holt takovou věcičku od těch zahnívajících kapitalistů kup.

11.

Daný úkol znamenal pro soudruha Stalina následující povinnosti:

vyzvednout si potřebnou hromádku zlata, pozvat ze zahraničí komunisticky orientovaného inženýra, na jeho doporučení zakoupit nejlepší automatickou telefonní stanici, dopravit ji do Moskvy, nainstalovat jednotlivé telefony do pracoven odpovědných soudruhů, a poté vyladit a prověřit spojení. Následně pak začlenit onoho zahraničního komunistu do seznamu nepřátel a poněkud ho popravit, aby s tajemstvím fungování kremelského spojovacího systému nemohl už nikdy nikoho seznámit.

Soudruh Stalin se do toho tedy pustil. Ze zahraničí objednal nej-

modernější techniku a tajně povolal do Země Sovětů dobrého telefonního inženýra, věřícího ve světovou revoluci. Ten inženýr pak nainstaloval do pracoven těch nejvýznamnějších soudruhů takové

telefony, které se nedají odposlouchávat. Vyladil veškeré spojení

a za svou práci dostal skvěle zaplaceno. - A pak dočista zmizel. Ve

jménu světové revoluce. (A peníze se vrátily do pokladny.)

Odpovědní soudruzi jsou spokojení. Když už se Stalin k ničemu

nehodí, no tak teď zvládl aspoň tohle. Od nynějška si může každý

vyprávět do telefonu, co ho napadne - a žádná kyprá spojovatelka

se kolem toho neochomejtá...

Soudruh Stalin však nejenže splnil onen úkol obzvláštní důle

žitosti, nýbrž též projevil i vlastní iniciativu: umístil totiž ústřední

automatickou ústřednu na takové místo, kam se nedostane žádný

nepřítel - a totiž na Ústřední výbor strany. Konkrétně do místnosti,

přiléhající k jeho vlastní pracovně.

Soudruh Stalin tedy splnil úkol. Ale že by pak na všechno hned

zapomněl, to tedy ne. Vůbec ne. Soudruh Stalin si vzal zajištění

bezpečnosti telefonního spojení pod svou osobní a permanentní

108

KONTROLA

kontrolu. Zahraniční inženýr nainstaloval v Kremlu takovou telefonní stanici, která nyní nejenže zajišťuje spolehlivé a stabilní spojení jakýchkoliv dvou telefonních přístrojů, ale umožňuje rovněž kontrolu, jestlipak se k oněm linkám nesnaží připojit někdo nepovolaný a jestli to spojení funguje správně. Pokud tedy například soudruh Trockij telefonuje se soudruhem Bucharinem, na jejich linku se prostě nikdo jiný připojit nemůže. Nikdo je nemůže odposlouchávat. - S výjimkou... soudruha Stalina. Soudruh Stalin se může připojit k hovorům soudruha Trockého, soudruha Ry-kova, soudruha Bucharina i soudruhů Zinověva a Kameněva. Soudruh Stalin je velmi pečlivý a diskrétní: připojí se, do probíhajícího hovoru se nijak nevměšuje, a celkem nic jiného nedělá, než jenom

poslouchá, jestli je spojení kvalitní a jestli je dobře slyšitelné. -

Ano, všechno je v pořádku. Slyšet je to dobře. Zahraniční inženýr

si svůj tučný honorář vysloužil po právu.

A odpovědní soudruzi se po telefonu věnují posuzování otázek

a problémů světové revoluce. A také všelijakých dalších záležitostí. - Následně soudruh Stalin navrhl, aby byl daný systém spojení rozšířen: aby se netýkal pouze moskevských činitelů, nýbrž aby bylo toto spojení, které nemůže nepřítel odposlouchávat, zajištěno i pro vedoucí činitele Ukrajiny, Uralu, Povolží a Kavkazu.

Aby i oni dostali ty zázračné telefony.

A to se také stalo.

12.

Zpočátku se k telefonním linkám připojoval soudruh Stalin sám,

osobně: uznale pomlaskával a potřásal hlavou: To je kvalita! To je

to nádherně slyšet! To jsou zázraky techniky! - Později nařídil, aby

bylo utvořeno oddělení permanentní kontroly fungování vládního

spojení. A toto oddělení podřídil Ústavu světové revoluce. A to

v již dříve zmíněné záležitosti, tedy za účelem... bedlivého studia

přátel, kteří se mohou stát nepřáteli.

109

\iktor Suvorov

Lidé si však přece jen neříkají všechno jen po telefonu. Povídají si i bez sluchátka - třeba ve vile za městem, v sanatoriu, v hájovně po úspěšném lovu, v lázních na Kavkazu, ve vagonu vládního rychlíku, na pokoji v kremelské nemocnici, v sauně, v páře, v posteli i v kuchyni. A to všechno se musí poslouchat. A držet to

všechno pod kontrolou. A to ve jménu obrany světové revoluce

před přáteli, kteří se mohou stát nepřáteli.

Nyní ovšem vznikl problém: koho pověřit kontrolou kvality fungování zvukových signálů?

Soudruhy z NKVD? No to nejde. Vždyť i oni musejí být bedlivě odposloucháváni. Armádní důstojníky? To tak: ti by se dozvěděli o všemožných utajených skutečnostech - a využili by pak této znalosti k uchvácení moci. K tomuto úkolu musí být vybráni takoví lidé, kteří daných informací nezneužijí. Takoví lidé, kteří sami o sobě nepředstavují žádnou sílu. - Mladé holky. A nejlépe holky

bez příbuzných, bez známých a bez kamarádů. A pokud možno se

skvrnami ve svých rodokmenech. Kdyby totiž něco, tak aby se to

hned mohlo použít proti nim...

I pro ochranu a strážní službu bude nejlépe použít takové holky.

Může se samozřejmě stát, že nejlepší ze všeho bude vyhrnout do

moskevských ulic pětivěžové tanky T-35 z 5. těžké tankové brigády a na velká náměstí Moskvy vyhnat pluky 1. moskevské proletářské pěší divize. - Jsou však i takové situace, kdy je nejlepší vypustit do moskevských ulic hordy smějících se dívenek. Takových, jejichž ruce jsou uvyklé zabíjení.

To je taky síla. Jenže nepozorovatelná...

13.

Z hlediska světové revoluce se lidé dělí do dvou základních kategorií: na ty, kteří musí být podřezáni, a na ty, kteří můžou prozatím žít.

Vypukne světová revoluce - a v tom okamžiku je nezbytné vědět, kdo je kdo. To proto, aby se k vítěznému proletariátu nepřima-110

KONTROLA

zali kdovíjací lidé. Odbije hodina H, rozezní se siréna světového

poplachu, a tehdy musí být jasno: Byl jsi s námi, soudruhu, nebo

proti nám? Nepodlehl jsi onehdy nějaké úchylce? Neprojevil jsi

váhavost? Nebo nepřípustnou smířlivost? Kdo není s námi, je proti

nám! Světová revoluce bude strašlivější než nejpřísnější soud. A na

každého přítele je připravena osobní složka. Princip, který se pak

uplatní, je velmi starého data: kohouti ke kohoutům a račí sko

řápky na hromádku! Ladies and gentlemen, mesdames, mademoi-

selles, monsieurs, seňores y seňoritas, dámy a pánové, vážení soudruzi, drazí přátelé - na určená místa pochodééém v chod!

Až ten den udeří, budou mít soudruzi z NKVD práce nad hlavu.

A bude se střílet až až. Soudruzi z NKVD budou likvidovat nepřátele. Ale kdo bude likvidovat přátele, kteří se mohou stát nepřáteli? - Taková síla existuje. Ustav světové revoluce nespí. Nikdy nespí. Nekonečné police plné osobních složek - hle, zbraň obrany

revoluce! Hromady materiálů o všech státech na všech kontinentech. Na kapitalisty. Na statkáře. Na sociální demokraty. Na liberály a socialisty. Na levé radikály i na umírněnou pravici. Na generály

a důstojníky. Na novináře: napsal jsi hnusný článeček o Sovětském

svazu, o NKVD, o soudruhu Stalinovi - no, a máš to: tady je tvoje

osobní složka. Tenoučká. Skrývá v sobě jediný lístek papíru. To je

ten tvůj článeček. Napíšeš ještě jednu takovou pomluvu - a tvoje

složka už ztloustne na celou novinovou stránku. - Pak můžeš smolit třeba sto oslavných proklamací. Ty se nepočítají. Nic ti nepřidají ani neuberou. Pomlouvat se nemá. Tak. Sedíš si někde doma v Pa

říži a kazíš papír svými čmáranicemi. A nic nevíš.

Kdepak, nevíš vůbec nic.

111

Kapitola sedmá

i.

„Dneska budeš pracovat v oddělení květin. Zapomeň na všechno

na světě. A pamatuj si: nejdůležitější jsou teď pro tebe květiny. Nestaráš se o ně sama. Ale zkus si představit, že za všechny květiny v celé Moskvě zodpovídáš jenom ty a nikdo jinej."

„Rozumím."

Dav se tlačí kupředu.

Drahý čtenáři, kdyby ti někdo dal na výběr, že budeš buď kontrolovat moskevský dav nebo krotit splašené hřebce, důrazně ti radím: vyber si raději to zdivočelé stádo koní. Je to jednodušší a rozhodně

klidnější práce. - Nasťa však na výběr nemá. Je to její bojový úkol:

kontrola davu, konkrétně v oddělení květin. Nasťa se prodírá davem jako ledoborec Jermak skrz polární ledy. Hlavně se nedostat do ledové bariéry. Pohled doprava. Pohled doleva. Bystrým okem

vidí Nasťa v davu řetězy čekistů. Od západu na východ. Od severu

na jih. Oko, které netuší, že tam jsou, žádné řetězy nikde nevidí.

Prostě je neregistruje. V davu se dokonale ztratí. A ty řetězy tvoří

čtverce. Brzy proběhne po těch řetězech neslyšný rozkaz: Blokuj!

A dav nebude mít z těch neviditelných čtverců kam prorazit. Jen

pověření lidé procházejí davem volně, protože je propouštějí ty linie čekistů. Procházejí jimi jako skrz zeď. A vedle Nasti se prodírá Cholovanov a jeho lidé. Támhle zmáčkli nějakého strejdu: No co je, strejdo, co vám to tam odstává pod sakem? A ještě jednoho.

Docela něžně. A nepozorovaně. Ze tří stran ho obklíčili a prohledali od šátku na krku až po podrážky bot. Ani si toho nevšiml. A už 112

KONTROLA

ho plácají po zádech: Dobrý, strejdo, hezky se koukejte na tu nádheru. - A Nasťa se prodírá davem jako námořník Železnjak z nepřátelského obklíčení. A celá devátá četa, rozvinutá do řetězu, proniká davem. A ještě támhle další četa, a ještě jedna. Nezasvěcený divák vůbec žádné čety nevidí. Vidí prostě nějaké mladé komsomolky v kartounových šatičkách. Pokud vznikne podezření, že někdo v davu má u sebe zbraň, nikdo z oddělení květin se do toho nevměšuje. Stačí jen kývnout na Cholovanova. On už si s tím poradí.

A holky - ty jenom hledají květiny. I Nasťa hledá v davu květiny.

Monitoruje prostor kolem sebe jako nalétávající orlice, když hledá

ve skalách hada. Tady to vypadá, že je vzduch čistý. A támhle je to

asi taky v pořádku. Celý dav ovšem nepřehlédneš. Tutéž práci nicméně provádějí stovky lidí vpravo i vlevo od ní. Všichni hledají květiny a všichni se taky prodírají davem. Pohled doprava. Pohled

doleva. - Támhle! Tamta šťabajzna s kamarádkama. Kamarádky

ji obklopují - a ta čubka drží v ruce pugét. Drží ho hezky směrem

k zemi, aby nebyl vidět. Doufá, že ten pugét hodí soudruhu Stalinovi. Tak to máš, ty zmije, smůlu! Nasťa se v davu odráží lokty jako vesly. Konečně se k ní probila.

„Dej sem ten pugét, děvko, nebo tě zastřelím."

Co může být schováno v takové kytici? - Správně. V takové kytici může být schovaný granát. Někdo může hodit soudruhu Stalinovi takový pugét - a ten pak vybuchne... i se soudruhem Stalinem. A co ještě by mohlo být schované v kytici? - Správně. Můžou v ní být kapky bojového otravného prostředku. Jako v chemické

válce. Někdo hodí soudruhu Stalinovi takovou kytici, on k ní při-

voní - a je konec.

Davu je dobře známo, že květiny nejsou povolené, ale neuvědomělí jedinci to nerespektují. Toto hledání květin v davu spadá mimochodem do kompetence NKVD. Ale kdo může plně důvěřovat ve spolehlivost NKVD? Proto musí NKVD dostat podporu. Musí se

popohnat. A hele - tady máme důkaz lajdácké práce: Nasťa pobrala

113

Viktor Suvorov

při své misi celou náruč kytic. A sama sebe se ptá: Kam hledí soudruh Ježov? Čím se zabývá NKVD?

Nasťa s kyticemi se proplížila až ke stánku s nápisem Pivo-limo-

nády. Stánek je to hezoučký. Radost pohledět. Má jen jednu vadu:

pivo není. Stánek je zevnitř uzavřen vývěsním štítem, aby to bylo

každému jasné: pivo není a osvěžující limonády taky ne. Nasťa

ovšem pivo nepotřebuje. Ostatně ani dav pivo nepotřebuje. Taky

by se mohl ožrat, že ano. Ten stánek tam trůní kvůli úplně něčemu

jinému. Nasťa na něj zaklepala ve smluveném rytmu a dvířka se

otevřela. Uvnitř za závěsy sedí chemik v plynové masce. Prohlédl

květiny, jestli na nich nejsou patrné mastné kapky. Nejsou tam.

Ale vezmeme to do chemické analýzy. Rozbil konečky indikačních trubiček a naplnil je vůní květin: Ne, trubičky neukazují nic.

Takže otravné látky v těch květinách opravdu nejsou. Ale co když

je v nich schovaný granát? Každou kytici rozebrali do posledního

stonku: ne, ani granáty nejsou v kytici schované. Ale taky by tam

nepřátelé mohli zastrčit závaží: mrsknou kytici po soudruhu Stalinovi - a i když tam žádný granát není, jenom to závaží, stejně by to mohlo udělat pěknou paseku... No dobrá, ani žádné závaží nebylo v kyticích nalezeno. Všechno je zkontrolováno - tak na korbu s tím. Za stánkem stojí náklaďák. Tam házejí ty květiny. Korba už

je jich plná. Teď se můžou ty květiny odvézt do zvláštního prostoru, kde jsou pohřbeny tisíce nepřátel. A tam se to vyklopí. Řekněme, že na věčnou památku, soudruzi nepřátelé. - Soudruhu Stalinovi ovšem musí být přinášeny docela jiné květiny. Takové, které se zvlášť pro tyto příležitosti pěstují v oranžériích kremelského zahradnictví a pod zvláštní ochranou. A ty květiny nesmí soudruhu Stalinovi nosit každý, komu se zachce, nýbrž lidé, kteří jsou k takovému účelu speciálně vybraní.

2.

Nasťa otevřela noviny Komsomolskaja pravda. Přes celou

stránkuje tam otištěna fotografie. Je na ní soudruh Stalin - a ona

114

KONTROLA

s kyticí. „Jménem sovětské mládeže... Vynikající výsadkářka Ana-

stázie Střelecká... milovanému Stalinovi..."

3.

Po Moskvě běží zpráva: Ta holka je živá a zdravá, támhle ji

otiskli přes celou stránku. Taková sympatická, okatá. S květi-

mama. Ty květiny poslala sovětská mládež - a tahleta je předala,

jejím jménem a z jejího pověření. Teda jako té mládeže. Sovětské.

Přímo soudruhu Stalinovi je strčila. A to bylo furt řečí, že se zabila. .. To je všechno vod Trockýho. Podobnej lhář a žvanil se fakt asi jinde nenarodil. Hotová přírodní anomálie.

Na Stalinově stole přistály operační souhrny o moskevských fámách za uplynulý týden. S podpisem soudruha Malenkova. S podpisem soudruha Ježova. S podpisem Cholovanova. A ještě s jakýmsi nečitelným podpisem. Všechny tyto navzájem nezávislé zdroje informují, že byla zaregistrována nová, dosud ještě nepoužívaná urážka: „Žvaníš jako Trockij."

4.

„Tady, Nasťo, sedej čtyři nejlepší profesionálové: kapsář, bytař,

medvědář a podvrhář."

„Podvrhář?"

„Podvrhář. To je ten, kdo vyrábí podvržený dokumenty i falešný

prašule."

„Jó? No já jsem myslela, že všechny, kdo rýsujou falešný peníze, staví sovětská moc rovnou ke zdi."

„Správně, je to tak. Dělnicko-rolnická moc nemá penězokaze

o nic radši než trockisty. V zásadě je trockista zrovna takovej podvrhář, akorát na politické frontě. Podvrháře likviduje sovětská moc nemilosrdně. - Kromě těch nejlepších. Ti nejlepší ještě poslouží

věci kontroly a světové revoluce. Bez podvrhářů a medvědářů to

světová revoluce nevyhraje."

115

Viktor Suvorov

„A co ti medvědáři, co ti jsou zač?"

„To jsou ti, co pracujou s medvědama."

„Krotitelé, jo?"

„Ne. Tihle pracujou s jinýma medvědama. Medvěd - to je sejf.

Mrkni támhle na toho potetovanýho. To je Sevasťjan Ivanyč. Med-

vědář."

Nasťa se podívala do pozorovacího otvoru: uvnitř sedí na podlaze čtveřice chlapů, hezky v tureckém sedu, a mažou karty.

„Co to je? To se jim dovolí, aby si hráli ve vězení karty?"

„No, podívej, Ohnivice, naše vězení je speciální, víš? S úle-

vama. Oni jsou totiž naši učitelé. Oni tě naučej kapsařině i byta-

řině. Pro kontrolu jsou tyhle řemesla naprosto nezbytný. Tady dr

žíme ty úplně nejlepší. Už nikdy odsud nevylezou. Ty, kteří nás

učit odmítnou, střílíme. To se ví, že nám svoje znalosti předávají

neochotně a jenom po kouskách. Jo, a pokud jde o ty karty... Ty se

jim vzít nedají. Já to zkoušel."

Pro Cholovanova je možné všechno. Dokáže pilotovat jakékoliv letadlo. A skákat s každým padákem. A střílet ze všech zbraní.

A tady se najednou přiznává...

„Tak snad se tam dá vlézt a sebrat jim je, ne?"

„Jakmile tam vlezem, karty prostě nejsou. Prohledáme celu.

Prohledáme ty chlapy. Svlíknem je donaha a prošťouráme úplně

všechno. Cela je prázdná a žádná skrýš tam neexistuje. Ale karty

nikde. Vylezem vem. A jakmile cvakne ve dveřích petlice, dokonce

to ještě není ani zamčený - už zase sedej a hrajou."

Nasťa si prohlédla celu ještě jednou. Prázdná klášterní buňka.

Kamenná podlaha. Neprorazitelné zdi. Na okně mříž. Její pruty

jsou tlustší než Cholovanovova paže. A nic víc. Jenom ta čtveřice

na podlaze. Jednoznačně všichni čtyři vycítili, že se na ně kdosi

dlouho a zvědavě kouká pozorovacím otvorem: však taky směrem

k tomu průhledu zvesela kývají umaštěnýma hubama. Takoví mi-

loučtí chlapíci. Vychytralí.

116

KONTROLA

5.

„Draku, vymyslela jsem, jak vylepšit kontrolu."

„Povídej, podej hlášení."

„Máme klášter plnej holek. A všechny jsou dost pěkný. Tak co

kdybysme je po absolvování všech kursů u nás v klášteře a po

třech čtyřech letech praxe posílali do provincií a protlačovali do

práce k odpovědným soudruhům: mohly by dělat sekretářky, te-

lefonistky, písařky na stroji, knihovnice, zdravotní sestry v hlavních vládních sanatoriích a nemocnicích, průvodčí ve vládních vlacích a vagonech... Ty holky naše tajemství neprozraděj: ony už si dávno osvojily klášterní zákony. No, a každej státní činitel bude

mít kolem sebe několik našich holek. Ale musíme je posílat tak,

aby byly z různých ročníků - aby se navzájem neznaly a aby dodávaly informace o vysokých činitelích nezávisle na sobě, a navíc i jedna o druhé. Tak co?"

„Jojo, Ohnivice, ty seš chytrá holka. Ale ty si fakt myslíš, že na

tohle nepřišel soudruh Stalin i bez tebe? Ty myslíš, že právě tenhle

systém nezavedl už roku 1919?"

6.

Medvědář Sevasťjan je celý potetovaný modrými obrázky. Má

je i na tvářích, na krku a na uších: samé pozoruhodné kresbičky

s romantickými nápisy. Má je dokonce i za ušima. A na dlaních.

A na konečcích prstů. Ba i pod nehty...

„Brej den, Sevasťjane Ivanyči."

„Zdar, teda jestli mě nehoupeš."

„Cholovanov mi řekl, že mě budete učit řemeslu."

„A co se chceš učit? Vemeš medvěda..."

Sklepení je obrovské. Kdysi sem bolševici navezli nedobytné

pokladny z celého Ruska. Všech typů. Klíč k nim má Cholovanov.

A ten všechny sejfy uzamkl. A Sevasťjan Ivanyč má v rukou jenom

drátky. A má za úkol ty sejfy odemknout.

117

Viktor Suvorov

„Vemeš medvěda, třeba tadyhle toho vod firmy A. WEBBLEY

& Co, West Bromwich. Ten je britskej. No, co teď dál? Vemem

drátky."

Sevasťjan zamžoural do světla, zahnul drátek a šup s ním do klí

čové dírky. A ještě jeden. A další. Trochu s těmi drátky zakroutí.

A v sejfu to cvakne. Sevasťjan vzal za kličku - a nedobytná pokladna je otevřená.

„A tenhle je německej, vod Kruppa. Co s ním? No, vodevřem,

že jo? K čemu tady má stát zamčenej? A tenhle je náš, putilov-

skej. Dobrej kus. Fakt dobrej. Jasně. A my teď hezky šmik - nó

a je to."

U některých sejfů se Sevasťjan zdrží pět minut, u jiných deset.

S jedním maličkým, zeleným, se zdržoval dvacet minut. Dál už mu

to ale zase šlo všechno jako po másle. Některé pokladny otevírá

i za minutu. Sevasťjan kráčí po sklepem' a zámky jenom cvakají.

On je už všechny dávno zná. A každý už odemykal stokrát. Možná

už ho to s nimi ani nebaví, možná se cítí jako starý učitel na zá-

kladce, který už dávno zná odpovědi na všechna cvičení.

„Tak teď to zkus ty."

Po celý zbytek noci se Nasťa snažila odemknout jeden ze sejfů.

Prsty má celé poškrábané. Drátky prohýbala všemi směry. A Sevasťjan sedí vedle a pochechtává se.

7.

Od osmi od rána má Nasťa předepsaný spánek. Ale jak má

usnout? Ten Sevasťjan si z ní vyloženě dělá legraci. Učit ji nechce.

Nechce - a pořád jenom: To musíš takhle a takhle. Ale jak? A Cho-

lovanovovi ten chlap hlásil: Koho mně to posíláte do učení? Dyť je

neschopná. Člověk jí to ukazuje a vona furt nechápe nic.

Každý ale přece ví, že špatní žáci neexistují. A ani existovat nemůžou. Existují jedině špatní učitelé. A když žák nechápe učitele, pak to znamená, že učitel nerozvinul své schopnosti tak, aby ho pochopil každý.

118

KONTROLA

A nic není víc ponižující a ostudné, než když musí člověk prostát osm hodin u putilovského sejfu a strkat do zámku drátky a hřebíčky. Nasťa se stydí až k slzám. To se tak říká - „až k slzám". Jistě, Nasťa se stydí, ale slzy mu neukáže. K slzám to dohnat nenechá.

Ani do polštáře ji nikdo brečet nedonutí. Jenom skřípá zuby. Běhat

osm hodin v kuse, to nic není, ale trčet osm hodin u sejfu a drápat

se do něj v bezmocné zuřivosti - to je hotové mučení.

A Cholovanov sejí vysmívá. Jednou ukázal Cholovanov Nastě

svou slabost: neví, jak najít u Sevasťjana karty. A teď dělá všechno

pro to, aby svou vlastní slabost pocítila i Nasťa.

8.

Rusko je pohlceno tmou.

Ale čím dál víc lze pozorovat známky úsvitu. „Glavspecremstroj-

12" stojí na slepé koleji. Vpravo pustina, vlevo jakbysmet. Zvláštní průvodčí Sej Sejič spí. Skončil mu pracovní den. Nasťa s Cholovanovem nespí. Za hodinu přijede šíbovací lokomotiva s jednou plo

šinou. Na plošině přiveze běžný náklad - bedny s kotouči tenkých

ocelových pásků. Pásky jsou tenoučké, ale je jich hodně. Ty bedny

člověk neuzvedne. Proto jsou vlaky trustu Glavspecremstroj vybaveny zvláštními zdvíhacími mechanismy, které ty bedny zvednou a na jejich místo postaví jiné, určené k novému použití. Vagon s ocelovými pásky přijíždí na rozjezdový 913. kilometr jednou za týden, v noci z pátku na sobotu. Kotouče proudí z jednotlivých

oblastí v malých potůčcích a v oblastních sběrných stanovištích se

mění v potoky. Tyto potoky, pro nezasvěcené zcela neviditelné, se

pak slévají do mohutné informační řeky, která nakonec ústí do bezedného oceánu vědění.

Rozjezdový 913. kilometr je sběrným stanovištěm pro oblast

středního Povolží a Uralu. Na jiná rozjezdová stanoviště jsou právě

teď doručovány zrovna takové bedny plné kotoučů.

119

Viktor Suvorov

Převzít náklad a provést jeho překládku - to není Nastina práce.

Na to jsou tu jiní povolaní lidé. Službukonající zvláštní kurýr má

za úkol být u nákladu přítomen. Dojde-li k potížím, musí okamžitě

odeslat smluvený rádiový signál, že náklad je v nebezpečí. A kam

má ten signál odeslat? No samozřejmě tam, kam je třeba. Před každým, kdo by se pokusil s nákladem nemístně manipulovat, se prostě vykáže svým jmenovacím listem a vyzve ho, aby zavolal na to a to číslo. Strejda na druhém konci drátu umí věc vysvětlit stručně

a jasně. V krajním případě stačí protáhnout pod vagony mohutný

elektrický kabel od lokomotivy až k plošině s bednami. Pak se

stiskne jediné tlačítko - a všechny kotouče se rozmagnetizují.

A už to budou jen a jen obyčejné ocelové pásky. Mimo to (ovšem

opravdu jen pro ten nejkrajnější případ) má Sej Sejič ve svém kupé

zvláštní skříň s pěti samopaly značky Thomson. Ano, přesně takovými, s nimiž se rádi objevují na veřejnosti chicagští gangsteři.

Nyní však nákladu nic nehrozí. Nemluvě o tom, že náklad tady

ještě vůbec není. Glavspecremstroj stojí ve tmě. Za oknem klapou

po kamíncích okované podrážky noční hlídky.

A Cholovanov s Nasťou čekají uvnitř.

„Rozumíš všemu?"

„Všemu."

„Dobrý. Příště už s tebou nepojedu. Takovou práci zvládneš

sama."

„No jasně."

„A teď ti vysvětlím, kam nás to dneska osud zavál. Tyhle věci

musíš vědět. Hned tady vedle je Volha. Vpředu je most. Tam vlevo

leží Kujbyšev. A tady napravo - na sever od našeho rozjezdu - tam

jsou Žigulevský hory. Mezi Žiguli a Kujbyševem se přes Volhu

staví přehradní zeď největší vodní elektrárny na světě: Kujbyšev-

ské. V Žigulevských horách se na rozkaz soudruha Stalina buduje

od února 1933 podzemní město. Velká osvobozenecká válka není

kdesi v nedohlednu. Momentálně má Sovětský svaz jedenáct repu-

120

KONTROLA

blik. Za pět let jich bude už třicet čtyřicet. A to číslo dál poroste.

Oficiálním hlavním městem Sovětskýho svazu zůstane Moskva,

ale řídit milionový armády a obrovskej stát, kterej bude čím dál

větší a bude mít stamiliony obyvatel, to se mnohem lip zvládne

z centra, o kterým nikdo neví a kam nikdo nemá přístup, ani se tam

nedostane. Z centra, který se buduje speciálně pro tenhle účel..."

9.

„Posaďte se, soudruhu Cholovanove. Podejte hlášení."

„Nový nápad, soudruhu Staline."

„Nový nápad?"

„Přesně tak, soudruhu Staline. Nový nápad."

„A copak je to za novinku?"

„Jeden z velkých hotelů v centru Moskvy, nejlíp blízko od

Kremlu, musí být plně vyčleněn pro obsluhu nejvyššího vedení Sovětského svazu. Cizinci do něj nesmějí mít přístup..."

„To už se uskutečnilo, soudruhu Cholovanove. Hotel Moskva

slouží pouze pro nejvyšší vedení Sovětského svazu, a cizinci tam

nemají přístup."

„Zakázat čekistům odposlouchávání telefonických hovorů v tom

hotelu."

„Zakázáno."

„Hotel podřídit vojenskému velení Kremlu. A aby žádný čeki-

sta neměl právo..."

„Hotel je podřízen vojenskému velení Kremlu a žádný čekista

nemá právo."

„Všechny pokoje vybavit odposlouchávacími prostředky

a všechno, co se odposlouchá, předávat nikoli na NKVD, ale vám

osobně."

„Hlášení dostávám já osobně."

„Zesílit noční osvětlení hotelu, aby se mohli Moskvané i hosté

hlavního města kochat pohledem na hotel ve dne i v noci."

121

Viktor Suvorov

„Ale hotel je už teď osvětlený dost dobře. Každý, kdo jede v noci

kolem, se kochá."

„Chce to ještě lepší osvětlení. Mimoto musí být hotel modernizován. Nainstalovat nový ventilační systém. Těžké a husté závěsy ve všech pokojích nahradit lehkými, a to tak, aby nezakrývaly celé

okno, ale jenom jeho hlavní, spodní část."

„No prosím, to je nápad, soudruhu Cholovanove. Čas od času

vám přijdou do hlavy geniální myšlenky."

Cholovanov sklopil oči. Měl rád, když ho Stalin chválil, ale jednou provždy si vštípil do hlavy důležitou zásadu: Nelhat Stalinovi.

Prostě proto, že to nejde. Proto, že lež stejně nakonec vyplave na

povrch. Proto říkal Cholovanov Stalinovi pravdu. - Pochvalu dostával jen zřídka. Ale až dosud si dokázal uchránit svou hlavu.

Každý, kdo Stalinovi lhal, třeba jen v maličkostech, si dlouhého života neužil. Proto Cholovanov sklopil zrak až k nohám a pronesl:

„To není můj nápad, soudruhu Staline."

„A čí?"

„U nás v kontrole pracuje jedna dívka. Vy ji znáte. Výsad-

kářka."

„Střelecká."

„Ano, to je ona."

„A kde je?"

„Teď sedí ve vašem předpokoji. Já jsem ji vzal pro všechny případy s sebou."

„Zavolejte ji."

10.

Nasťa sedí v předpokoji. Stalinův osobní tajemník soudruh Po-

skrebyšov skládá papíry do úhledných hromádek. Jeden list mu vyklouzl a spadl Nastě rovnou k nohám.

Nasťa si zakryla oči rukou, aby dala najevo, že se o takové utajené skutečnosti nezajímá.

122

KONTROLA

„To není nic tajného," směje se Poskrebyšov, „to když soudruh

Stalin sedí na poradách, tak si někdy kreslí na papír čertíky, a já

pak tyhle papíry sbírám a hážu je do ohně."

„Cože? Do ohně?" odtušila Nasťa nevstřícně, „to přece patří do

muzea, ne?"

„Ale to přece nejsou žádné obrazy. To se tak jenom člověk zamyslí a automaticky si kreslí po papíře."

„Stejně by to mělo jít do muzea!" Nasťa podává Poskrebyšovovi

papír a letmo jej přehlédne očima. V tu chvíli ji zalila vlna zklamání: no tohle se opravdu do muzea nehodí. Celý papír byl pokreslen vlky a čertíky. Ale rozhodně to nejsou žádné božské kresby.

S Raffaelem nebo Rembrandtem se to tedy srovnat nedá. A Nasťa

si ve skrytu duše sama sobě přiznala: Stalin je špatný kreslíř. Dokonce ještě horší než Pablo Picasso.

Vtom se otevřely dveře Stalinovy pracovny.

„Pojďte dál."

11.

Vstoupila.

„Soudružko Střelecká, vaše návrhy ohledně hotelu jsou zajímavé. Ale skoro všechno, co navrhujete, jsem už uskutečnil. To jste ovšem nemohla vědět.

„Soudruhu Staline, to logika nás vede stejnou cestou."

„Ale vy jste se na té cestě dostala dál než já. Povězte mi o těch

závěsech, o ventilaci a osvětlení."

„Soudruhu Staline, odposlouchávání je dobrá věc, ale mnohem

důležitější je vidět přitom výrazy, mimiku. Někdy si někteří chytráci uvědomí, že můžou být odposloucháváni, a svému společníku pak ukazují gestikulací, že mají mlčet. Tyhle signály je důležité vidět. Je důležité vědět, že mezi dvěma lidmi existuje cosi, co se musí skrývat. Vůbec, vizuální pozorování člověka, když nepředpokládá,

že se na něho někdo dívá, vydá za víc než každý odposlech. Nový

123

Viktor Suvorov

ventilační systém v hotelu Moskva bude mít mohutné přívodně

a odvodně vzduchové potrubí. Aby se příjemně dýchalo. Ventilační

systém zmenší užitný objem budovy, ale dovolí našim lidem, aby

se po ventilačních šachtách volně pohybovali a sledovali pokoje

skrz ventilační mřížky. A aby se ta vizuální kontrola mohla provádět i v noci, musí se z oken sundat všechny těžké závěsy a musí se nahradit lehkými, poloprůsvitnými. Hotel Moskva má širokánská

okna, takže stačí, když budou po celou noc dobře osvětlená. Pak

bude v každé místnosti krásně vidět ve dne v noci."

„Pokud přivedla linie logických úvah jak vás, tak i mě na stejnou cestu, pak na to ale může přijít i ten či onen vysoký činitel."

„Někdo na to přijde a bude opatrný. V hotelu Moskva jsou ale

stovky pokojů - a během 365 dní v roce se už něco zajímavého

zjistit dá. Ale i když některý z vysokých činitelů předpokládá, že

je odposloucháván, stejně mu jen stěží přijde na mysl, že je navíc

i pozorován."

„Dobře. Soudruhu Cholovanove, je nutné ihned najmout v Americe nej lepší odborníky na ventilační systémy."

„Už se tím problémem zabývám."

„Musí se zřídit takový ventilační systém, aby to nedělalo hluk,

až se po něm budou naši lidé pohybovat."

„To je jen technická otázka, soudruhu Staline."

„A aby se zvuk z jednoho pokoje nenesl tím potrubím do vedlejšího."

„Všechno budeme mít na paměti, soudruhu Staline."

„A musí se to udělat tak, aby pak ti Američani naše tajemství ne-

vykecali."

„Na to dám pozor, soudruhu Staline."

„Ale jak donutit nejvyšší činitele k tomu, aby se při návštěvě

Moskvy ubytovali právě v hotelu Moskva? Pokud jim to nařídíme,

začnou být opatrní. Ale bez nařízení se můžou ubytovat ve vilách

a bytech svých přátel, nebo v jiných hotelech. Nemluvě o tom, že

124

KONTROLA

pro nejhorší případ má stejně každý z nich vlastní vagon nebo dokonce vlak s ložnicemi, koupelnami, knihovnami, restauracemi a se vším, co potřebují k životu. My zařídíme hotel - a oni do něj

nebudou chodit. Na tohle jste nepomysleli."

Nasťa Ohnivice pohlédla do tygřích očí vůdce národů a tiše se

ohradila:

„Já jsem na to pomyslela."

12.

Zatímco soudruh Stalin vrhl na Cholovanova výrazný pohled,

Nasťa stihla pomyslet ještě na jednu věc. Na Sevasťjana a jeho

karty. Jak probíhá prohlídka v cele? Otevřou dveře a prohledávají

ty čtyři chlapy. Nařídí jim, aby se svlékli. A znovu prohlížejí jejich oblečení. Prohlížejí i ty nahé chlapy. Rozkážou jim, aby se postavili ke zdi. Prohledají celu. Začnou u dveří a projdou ji celou po směru hodinových ručiček. Pak znovu prohledají oblečení, opět

obhlížejí ty nahé chlapy a nakonec projdou tu celu ještě jednou,

tentokrát proti směru hodinových ručiček. Ale kam se nedívají?

No právě!

Nasťa chtěla radostí vykřiknout, ale vtom si uvědomila, že sedí

ve Stalinově pracovně a že tady probírají docela jiný problém.

13.

„Na to jsem pomyslela, soudruhu Staline. Hotelu se musí udělat reklama."

„My jsme přece komunisté, my se reklamou nezabýváme."

„Neuděláme přímou reklamu, ale nepřímou. Nejlepší strategie je

strategie nepřímých akcí: pokud chceme zničit Německo, nesmíme

zaútočit na Německo, ale na Rumunsko. A přesně tak se to musí

dělat v oblasti reklamy. Kdybychom prohlásili, že hotel Moskva

je nejlepší na světě, to by byla hloupost. To je útok přímo do čela.

A ten nemůže mít úspěch. My půjdeme jinou cestou. Zařídíme to

125

Viktor Suvorov

tak, aby se obraz hotelu Moskva objevil před očima každého na

šeho činitele v těch nejpamětihodnějších okamžicích jeho života."

„Neodmlčujte se, soudružko Střelecká, já už jsem napjatý na

nejvyšší míru."

„Nejdůležitější a nejpamětihodnější okamžiky lidského života

se oslavují přípitkem a pitím. Musíme vyprodukovat nový, skvělý

druh vodky, a to speciálně pro nejvyšší vedení. A na vinětu láhve

téhle vodky musíme dát vyobrazení hotelu Moskva. Jakmile se

v životě činitele stane něco důležitého - pije vodku. A obrázek hotelu Moskva má přitom přímo před sebou. Ten obrázek mu pronikne hluboko do podvědomí, a to především ve chvílích opilosti a usínání: mechanismus paměti ještě pracuje, ale mechanismus logického úsudku je už odpojen. Proto se mu ten obraz, který potřebujeme, vtiskne do mozku mimo logiku, a dokonce třeba i proti logice. Pak si vedoucí soudruh vzpomene na nejlepší okamžiky

svého života - a zároveň s tím se mu vybaví obrázek... Profesor

Pavlov dělal tyhle pokusy na psech. A podle téhle Pavlovovy metody vtiskneme obrysy hotelu Moskva do vědomí i podvědomí odpovědných soudruhů. Jako Pavlovovým psům. Aby je to do toho hotelu táhlo jako do nejlepších okamžiků jejich minulosti."

„Dobře, ale ta viněta bude nějaká divná. Symboly Moskvy, to

jsou přece kremelské věže, chrám Vasila Blaženého, symbolem

může být Velké divadlo, ale dát na vinětu prostě jeden hotel, a to

jen jeden z mnoha hotelů... To bude podezřelé a podivné."

„Podivné to bude jenom zpočátku. Za týden si na novou vinětu

všichni zvyknou."

„Ale jak tuhle novou vodku nazveme? Hotel se jmenuje Moskva.

A stojí přímo v centru Moskvy. Ale vodka s názvem Moskevská už

existuje."

„A co ji třeba nazvat Metropolitní? Stoličnaja!"

126

Kapitola osmá

1.

Sál osvětlený ze dvou stran. Severní stenaje slepá a jižní téměř

slepá: jsou v ní zasazeny jen železné dveře. Zato na východ vedou

hned tři okna. A na západ rovněž tři. A jsou to okna, jejichž výška

se vyrovná trojnásobku výšky lidské postavy. A to spíš vyšší postavy. Ozdobné železné rámy. Nahoře - mnohobarevná skla.

Soudruh Stalin nařídil, že Nasťa už nemá být držena na zvukové

kontrole: poslouchat žvanění lidí může každý. Soudruh Stalin nařídil uložit Nastě analytickou práci. A vytvořit jí k tomu podmínky.

Když to soudruh Stalin nařídil, nezbylo Cholovanovovi než

svižně vstát do pozoru, srazit podpatky vycíděných holínek a odpovědět jasným hlasem: „Vytvořit podmínky. Provedu."

Ale jaké podmínky? No především velkou prosvětlenou místnost. Tahle by šla? Jo, taje dobrá. Není moc velká? Ne, v pořádku.

A co dál? Všechny stěny a kouty vyčalounit korkovými pláty. Kde

je vzít? To už je jeho, Cholovanovova starost. Cholovanov si vzpomněl na Stalinův důraz na slovo „zajistit" a neřekl nic. Jednou to má nařízené, tak to holt zajistí.

Korkové pláty o výšce dva na dvě stopy a o síle dvou palců prodává britská firma Ercol. Její kanceláře, továrny a skladiště se nacházejí u Readingu. To je mezi Londýnem a Bristolem. Takže vypravit letadlo do Londýna a pláty přivézt. Hotová maličkost... No nic.

Cholovanov skřípal zuby, ale letadlo sehnal. A pláty přivezl. Ob-

lepili s nimi všechny zdi. Nastě se to moc líbilo. Schválila to. Co

bylo v tomhle sálu dřív? Možná dílna malířů ikon. Proto jsou ta

127

Viktor Suvorov

okna tak vysoká. Nebo něco jiného. Je to ovšem právě takový sál,

o kterém musí snít každý analytik. Starodávné železné dveře nahradili moderními dveřmi z oceli. A na dveře namontovali cedulku

„Vstup zakázán!"

A pod tím upřesnění:

„Vstup povolen:

1. Soudruhu Cholovanovovi

2. Profesoru soudr. Perzejevovi

3. Soudr. Střelecké"

Perzejev je profesorem psychologie. Pracuje v klášterních skle-

peních. Jemu a Cholovanovovi je povolen vstup do velké prosvětlené místnosti, která se od nynějška nazývá „Sál Ohnivice". Ale hospodaří tu Nástěnka. Oni jsou zde hosty a ona stálou pracovnicí.

První, co si Nasťa vyžádala ještě před uzavřením sálu veškeré

veřejnosti, byla kamna „buržujky". Mniši tu žili bez vytápění -

a Nasťa by to klidně zvládla taky. Jenomže ono je to přece jenom

lepší s ohýnkem, s lehkým pachem kouře a s praskotem borových

smolných polínek. A dále Nasťa nařídila, aby jí do sálu přinesli

dlouhé a široké stoly. Z klášterního refektáře tedy přivezli dlouhatánské dubové stoly. Černé. Tak dvě stě let staré. S vyřezávanýma nohama - to schválně, aby se nic neviklalo. Přitáhnout sem ty stoly

bylo téměř nadlidské úsilí; zdálo se, jako by byly vytesány z kamene, kterým jsou dlážděny podlahy. Dlouho to vypadalo, že se s nimi prostě nehne.

Pracovní podmínky tedy byly plně zajištěny. Nasťa není žádná

nešikovná parádnice.

Do rohu ke kamnům si Nasťa přitáhla dubové vyřezávané křeslo.

Není to křeslo - je to trůn. Jeho opěradlo ční do výše dvou metrů.

Všude jsou vyřezáni čertíci a lví tlamy. Nasťa se v místnosti zavřela,

zatopila v kamnech, usedla na trůn a zamyslela se: odkud začít?

128

KONTROLA

2.

„Soudružky dívky, dnes před vámi vystoupí náš drahý profesor

Perzejev. S tímto mimořádným člověkem tady pracujeme každý

den - ale často zapomínáme, že je to jeden z největších znalců psychologie vůbec a psychologie lidojedství zvlášť."

Děvčata zatleskala. Perzejev vstal. Svými mohutnými zády zastínil slunce za oknem.

„Soudružky dívky, lidojedství je nejzajímavější věda..."

„A marxismus-leninismus?"

„Ehm... No samozřejmě. Jistěže. Ehm... Ano. Správně. Řekl

bych to takhle: marxismus-leninismus je mimo konkurenci. Marxismus-leninismus se tyčí nade všemi vědami a samozřejmě je to nejzajímavější věda ze všech. Ale hned za marxismem následuje lidojedství."

Dívky se na Perzejeva podívaly s velkým uznáním: takového

člověka ze sedla nesrazíš.

„Nuže, kdo je vlastně lidojed? Lidojed, to je ten nejobyčejnější

člověk, kterému se strašně moc chce jíst. My všichni jsme lidojedi. Jenomže my jsme tady dnes měli výtečnou snídani a všichni jsme sytí. Ale jakmile... Stručně řečeno, lidojedství je nejzajímavější věda na světě proto, že studuje psychologii člověka, který se proměnil ve zvíře. Předmětem obzvláštního vědeckého zájmu je

zde právě onen zlomový okamžik, právě ta hrana, která rozděluje

existenci lidskou a existenci zvířecí. Proměna lidí ve zvěř probíhá

s ohromující rychlostí. Nezapomínejte, že na nás leží jen tenoučká

vrstva šesti tisíc let civilizace, a když ji setřeme, najdeme pod touto

vrstvou sto milionů let temného zvěrství. Každého člověka to do

onoho zvířecího stavu pořád táhne, ale ne každý si tu přitažlivost

uvědomí. A nejen psychika nás vleče do bažiny zvěrství: stávají se

totiž případy, kdy si člověk musí vybrat: buď zdechnout, nebo se

žrat svého bližního. Vlastně ještě přesněji: sežereš bližního, nebo

129

Viktor Suvorov

bližní sežere tebe. Není co ztratit - a silný požírá slabého. Jakmile

se z člověka jednou stane lidojed, většinou už lidojedem zůstane až

do konce života, i když se to snaží utajit. To je stejné jako s vraždou: jednou sejí někdo dopustí, potom podruhé - a už je v tom. Do lidojedství se upadá rychleji než do obyčejného zabíjení. Lidojedství je silnější narkotikum než pouhá vražda bez sežrání mrtvoly.

Do lidojedství je člověk zatažen ihned po prvním aktu. Jen zřídka

až po druhém. A to navždycky. I kdyby měl pak člověk po prvním

aktu lidojedství vždycky dostatek jídla, i tehdy zůstane lidojedem,

ať už zjevně nebo ve skrytu. Může praktikovat lidojedství aktivně

nebo o něm pouze snít, ale tím se nic nemění: je to prostě lidojed. Ostatně, jako my všichni. Sovětská věda, která je nejvyspě-

lejší na světě, má unikátní zkušenost se studiem příčin, podmínek,

procesů a následků lidojedství. Naše věda měla naprosto bezprecedentní možnosti všestranného studia fenoménu masového lidojedství, obzvlášť v letech 1919 a 1920, a rovněž roku 1932 a zejména pak 1933. Ohó! A sovětská věda tyto naskýtající se možnosti vyu

žila vrchovatě..."

„A vy, profesore," nevydržela to Nasťa, „vy sám jste živé lidojedy viděl?"

Všichni se rozesmáli. I profesor se rozesmál:

„Jenom tady ve sklepě pod zvonicí držím sedmdesát šest lidojedů. Pro experimentální účely."

3.

Všechno na světě začíná od organizace.

Při každém projektu se musí vymyslet určitý systém, určitý žeb

říček hodnot. Je nutno narýsovat jisté souřadnice, do nichž bude

možné ukládat fakta a čísla a srovnávat je.

Nasťa hleděla dlouho na zeď. Pak si k ní přistavila příruční žeb

řík a pomocí připínáčků do ní připevnila fotografii hlavního klienta -

Nikolaje Ivanovice Ježova. Fotografie má rozměry 30x24 centi-

130

KONTROLA

metrů. - Ten korek je tu všude právě proto, aby se do něj lehce připichovaly portréty a papírky.

Nikolaj Ivanovic Ježov představuje počáteční, výchozí bod průzkumu. Nikolaj Ivanovic Ježov je nejbližším přítelem soudruha Stalina - a tudíž hlavním nepřítelem. Nikolaji Ivanoviči Ježovovi

byla svěřena bezpečnost státu, vlády a také osobně soudruha Stalina. A vzhledem k tomu je tedy soudruh Ježov člověkem ze všech nejnebezpečnějším.

Nasťa poodstoupila, naklonila hlavu a se zalíbením hledí na

svou práci: stěna má výšku čtyř lidských postav a patřičnou šířku.

Nyní je celá zeď měkká a voňavá: to je úžasná vůně těch korkových panelů. Až se z toho točí hlava. Ty korkové pláty jsou prosyceny čímsi povzbudivým a zároveň omamujícím.

Na té ionizující zdi tedy visí jediný portrét na čtyřech připínáčcích: mladičký šéf NKVD s hvězdami na výložkách, jaké nosí maršálové. Pod fotografii připíchla Nasťa úplně kratičkou charakteristiku: „Narozen 1. května 1895. Proletářského původu. Dobře zpívá. Milovník umění. Nemá vzdělání. Léčil se z pederastie. Ne-doléčil se."

4.

Profesor Perzejev zaťukal na dveře, vstoupil a pochválil ji: Výborně, Ohnivice, je nutno mít snímky klientů pořád před sebou a často se jim dívat do očí. A pronikat do jejich vnitřního světa.

Hned vedle připevnila Nasťa fotografii ženy. Je to Ženěčka Cha-

jutinová-Ježovová. Vedle visí její charakteristika: „Oddaná věci

strany. Projevuje revoluční bdělost. Důsledně studuje teorii marxis-

mu-leninismu. Miluje jeseteří kaviár. Bije své hospodyně. Obléká se

v Paříži. Má nejbohatší kolekci dámských oděvů v celé Moskvě. Její

oblíbený parfém je Laurigan Coty. Oblíbené drahokamy: černavé safíry; cejlonské smaragdy, světlé a s vnitřní září; bezbarvé nebo rů

žové brilianty. Dobře se orientuje ve škále průzračnosti diamantů.

131

Viktor Suvorov

Léto tráví na Jaltě, zimu v sanatoriu Barvicha nebo v rakouských

lázních. Žije spolu s... viz zvláštní složka 29/815. S Jezovém žila

v době, když byl jejím manželem Chajutin." A následuje něco málo

o Chajutinovi: „Nepřítel. Trockista. Škůdce. Jeho žena ho usvěd

čila ze spojení s německou, polskou a japonskou rozvědkou. Zlikvidován."

Pod fotografiemi Ježova, jeho manželky a jejího exmanžela visí

portréty Ježovových náměstků: soudruhů Frinovského, Žákovského, Bělského, Žukovského a Černýšova. Ještě níže následují portréty náčelníků hlavních správ, ústředních správ, republikových

komisariátů, náčelníků oblastních a táborových správ. A jejich

manželek vždycky hned vedle.

O manželkách se toho musí vědět co nejvíc. Jestli některá z nich

drží manžela pod pantoflem, pak Nasťa neumisťuje její portrét ve

stejné výšce s manželem, nýbrž o kousíček výš. Aby to hned bilo

do očí. Pokud má v rodině hlavní slovo muž, jeho snímek je pat

řičně zas o něco výš než manželčin. Ale to je jen řídký jev.

Se samotným Jezovém to není jasné. Ze záznamů jejich diskusí

vyplývá, že manželka nad ním vládne jako Bonaparte nad Evropou. Když se však Nikolaj Ivanovic napije (a to se stává často), pak je Bonaparte on. Proto visí portréty Ježova a jeho manželky vedle

sebe, ve stejné výšce.

Teď Nasťa propojuje portréty nitkami. Všechno musí být uvedeno do systému. Aby se odhalily zákonitosti. Když jsou si dva lidé blízcí, Nasťa propojí jejich portréty červenou nití. Každý

nadřízený má svou skupinku, s níž je spojen vzájemným ručením, a možná že i krví. Každý nadřízený s sebou táhne svou skupinku po služebním žebříčku nahoru. Od každého nadřízeného vedou k jeho podřízeným červené nitky. - Nepřátelství se označí

černými nitkami mezi dvěma portréty. A utajená nepřízeň pak nitkami šedými. Nyní je celé tablo opleteno šedou pavučinou. Mimomanželské pohlavní styky značí Nasťa žlutou nitkou. A vidí, 132

KONTROLA

že jí velmi rychle došlo žluté klubko. A pederastní vztahy se značí

modrou.

Vstoupil Cholovanov: No to je obraz! Ty seš fakt šikulka, Nasťo. Škoda, že se ten obraz nedá odvézt soudruhu Stalinovi do Kremlu a tam ho před ním demonstrovat. No to nic. Vždyť soudruh Stalin sem jezdívá. Takže mu to ukážeme tady. Jedna věc je listovat ve složkách, převracet listy a kýchat z kancelářského prachu - a něco jiného je obraz přes celou stěnu: sto vedoucích činitelů NKVD i s jejich manželkami a milenkami, případně milenci.

Vypadá to, jako kdyby byla celá zeď zkrášlena mozaikou. - To letadlo nehnali do Londýna nadarmo. A ty korkové pláty od firmy Ercol se bohatě zúročily. A když dojde k nějakým změnám, není

nic těžkého přemístit fotografie a přetáhnout jejich nitky na nové

místo. Například jistý soudruh Prokofjev. Byl náměstkem lidového

komisaře NKVD, ale pak ho přeložili do funkce náměstka lidového

komisaře spojů. Na jeho místo jmenovali soudruha Bermana. Potom byl soudruh Berman přemístěn do funkce lidového komisaře spojů a na jeho místo povolali soudruha Ryžkova. Toho posléze

popravili a křeslo náměstka lidového komisaře NKVD zaujal soudruh Žukovskij. - Jestli to takhle půjde dál, bude nutno měnit dané portréty každé tři čtyři měsíce. Málokdo se na takovém místě udrží

déle než takových deset měsíců - jako soudruh Berman. Dostane-

me-li to všechno do systému, pak už není těžké pochopit, že soudruh Žukovskij bude muset být velmi brzo odstraněn ze stěny a na jeho místo se bude muset pověsit portrét soudruha Filaretova. Ale

ani ten tam nebude viset déle než tři měsíce...

A jak je to snadné, pověsit na korkovou stěnu nový snímeček.

A pospojovat jej nitkami s ostatními. Nitkami červenými, šedými,

černými, žlutými a modrými.

Na protější stěně visí od podlahy až ke stropu mapa Sovětského

svazu. Praporky na mapě označují republikové a oblastní správy,

táborové správy, věznice, tábory, zakázané zóny, sanatoria NKVD,

133

Viktor Suvorov

domy oddechu, letní tábory pro děti vedoucích pracovníků NKVD

a nápravně pracovní tábory pro děti popravených činitelů NKVD.

To je také velmi zajímavý obraz.

Na úzkých meziokenních zdech umístila Nasťa struktury při

řazených organizací. Podle téhož systému: pyramida z portrétů

vedoucích činitelů a jejich manželek - to je oficiální obraz. A po

propojení portrétů různobarevnými nitkami se naskytne obraz neoficiální.

Nasťa připevňuje na zdi i portréty těch, kdo pracovali v NKVD

dříve - a i zde jí rozkvétají nádherné vzory: tady je Lidový komi-

sariát lesního průmyslu. Ale při bližším pohledu se ukazuje, že je

to filiálka NKVD. Lidový komisariát spojů - ale všichni jeho činitelé pocházejí z NKVD. Výstavba železnic - opět filiálka NKVD.

Ovládnutí severu - zase NKVD. Ovládnutí Dálného východu - samozřejmě další filiálka. Množství velkých průmyslových staveb -

samé filiálky. Už je jich tolik, že pro ně na zdech není místo.

Bude nutné objednat korkové stojany.

5.

Moskva už zase žvaní o Robespierrovi. Moskevský lid stále projevuje obzvláštní zájem o Francouzskou revoluci. A všude se naskýtají samé paralely: tam ničili kostely - a u nás taky. Tam vládl teror - u nás taky. Tam byl Robespierre prohlášen za Nejvyšší bytost - hm, no tady paralela není. Tam začal Robespierre sekat hlavy vůdcům - a u nás taky začaly procesy s vůdci; pravda, nesekají jim

hlavy, pouze je střílejí. A pak - pak došlo na toho Robespierra...

A jeho vlastní lidi ho...

6.

Nasťa si taky rozvěsila na zdi plakáty s distinkčními znaky čeki-

stů. A vida, jsou tu jisté nuance, jisté dílčí rozdíly. - Ve všech hlavních správách NKVD jsou distinkční znaky stejné jako v armádě, 134

KONTROLA

ale NKVD má navíc k dispozici ještě zcela speciální strukturu:

GUGB, neboli Hlavní správu státní bezpečnosti (Glavnoje uprav-

lěnije gosudarstvennoj bezopasnosti). Tato struktura má svá privilegia a své výhody. Nejnižší hodností je seržant státní bezpečnosti, ale jeho distinkční znaky jsou stejné jako u armádního, pohraničního nebo gulagovského podporučíka. A poručík státní bezpečnosti nosí frčku jako kapitán. Major státní bezpečnosti má pak tři frčky -

jako plukovník. A v GUGB existují dokonce i velmi zvláštní hodnosti: nadmajor státní bezpečnosti. Kdo tenhle název vymyslel, ten se asi nijak zvlášť nevyznal v jazycích. Vždyť major je sám o sobě

cosi „nad", takže nadmajor je něco jako nad-nad. - A ten nadmajor, tedy vyšší major státní bezpečnosti má na výložkách koso

čtverce. Ve všech ostatních hlavních správách NKVD i v armádě

nosí ovšem kosočtverce až velitel brigády - tedy takzvaný kom-

brig. Z toho je vidět, že soudruh Stalin byl při schvalování dis-

tinkčních znaků v Hlavní správě státní bezpečnosti pořádně velkorysý. Ale běda: čekisté neprojevují vůči této velkorysosti žádnou vděčnost: místo toho spřádají spiknutí. - V sousední místnosti leží

třináct tisíc složek s osobními materiály na spiklenecké čekisty.

A to se jedná pouze o ty, které bylo za posledního půlroku nutno

zlikvidovat. Kde je ale záruka, že ti, co zbyli, žádná nová spiknutí

nespřádají?

7.

Nasťa je sama. Kde je den, kde je noc? Oči má celé červené. Ob

čas se ozve zaklepání na dveře: oběd. Nosí jí dobré obědy. Ale pak

je zase odnášejí. Nedotčené.

Jen zřídka k ní nahlédne Cholovanov:

„Tak co, smutná princezno, vychází ti to?"

„Nevychází mi nic."

„Hergot, běž se trochu proběhnout..."

135

Viktor Suvorov

„Ještě se naběháme, Draku. Pamatuj, co ti říkám: ještě se naběháme."

„Tak se běž aspoň vypotit do sauny... Bude ti lip."

„Ještě se zapotíme, Draku. Ještě se zapotíme."

8.

Uplynul měsíc. Dva měsíce. Poustevnice pohubla. A pobledla

ve tváři.

Rozhovory čekistů jsou pro ni nepochopitelné. Tedy, vlastně je

chápe, ale ne všechny. Neříkají si mezi sebou jmény; místo toho

se oslovují přezdívkami. To je pro ně cosi jako profesionální šifra.

A často se mění. Ostatně i samotní čekisté se střídají v celých vrstvách. Než se Ústavu světové revoluce podaří zjistit, kdo komu říká jakou přezdívkou, mocenská křesla mezitím obsadí nová generace

a zavede si nové přezdívky...

„Nástěnko, ty chřadneš jako v harému."

To nic, to nic. Přijde čas i na zábavu. Ale teď se musí pracovat. Teď je nutno sbírat útržky informací a sestavovat je do systému. Všechno je propojeno navzájem. Jenomže ta vzájemná propojení nejsou vždy pochopitelná. Takže se bude muset propojit úplně všechno. A to je vyslovená dřina. Nasťa pracuje tak, že už

zlehka podřimuje z nevyspání. Pracuje tak, že už má pod očima

černé kruhy. - Možnosti lidského mozku se katastrofálně podce

ňují. Nasťa listuje ve složkách, čte, ukládá si informace do paměti - a sama sobě se diví: Vždyť toho, co si musí zapamatovat, je už hrozně moc!

9.

„Ne," říká Cholovanov, „takhle to nepůjde, takhle ne. Poletíš se

mnou. Musím tě od téhle intelektuální práce odtrhnout násilím. To

je rozkaz. Oblíkni si kožich, letíme do Chabarovská."

Do Chabarovská se letí hodně dlouho. Mezipřistání v Kujby-

136

KONTROLA

ševě. Doplnění paliva. Mezipřistání v Novosibirsku, doplnění paliva a nocleh. Potom Irkutsk. A pak teprve Chabarovsk. Trasa pokračuje až do Vladivostoku. To má svůj zvláštní důvod.

Zatím však letadlo letí. V kabině sedí Cholovanov coby pilot, pak radista a palubní mechanik. A Nasťa sedí sama v salonu.

Zvláštní kurýr. Nasťa se zachumlala do polárního kožichu a hřeje

se. Nechce sejí ani hnout. Vedle řvou motory jako zběsilé. Na křídlech leží jinovatka - ale motory jsou rozpálené, třesou se vypětím a proudí z nich plamenné ocasy. Kolik energie se musí vyčerpat

na chlazení motorů! Ale jednou lidé určitě dospějí k tomu, že část

tepla těch motorů se bude odvádět do kabiny a ta se tím bude zahřívat. Pak nebudou cestující muset létat v tlustých kožešinových botách a vlčích kožiších, ale poletí prostě v kabátě, nebo dokonce jenom v plášti do deště...

10.

Druhé mezipřistání. Novosibirsk.

Vojenské letiště v lese.

Cholovanov zamanévroval s letadlem na vzdálené stanoviště.

Takové letouny mají vyhrazené místo za třemi řadami ostnatého

drátu. Tahač přivezl cisternu s palivem a k motorům přibíhají in

ženýři a technici se šroubováky. Letadlo „Stalinská linka" si vzal

pod ochranu hrůzně vyhlížející strážní oddíl. Přijel vůz. „Emočka".

Nastoupí do něj palubní mechanik s radistou. Jejich místo je v dů-

stojnickém hotelu. To nejsou jen obyčejní členové posádky. Jsou to

členové posádky Stalinova letadla. Takže - hotel pro plukovníky.

Ovšem pro Cholovanova (osobního Stalinova pilota) a pro Nasťu (zvláštního kurýra UV) přijelo jiné auto. A odveze je do jiného hotelu. Vládního.

To je jiným směrem. V lese za ostnatým drátem a zeleným plotem.

Ten se táhne právě kolem toho letiště. Je to však docela jiný svět.

137

Viktor Suvorov

11.

Země nabírá na síle, buduje gigantické továrny, například nej-

větší leteckou továrnu na světě - a kolem továrny se staví město

Komsomolsk. Země buduje vše vlastními silami, žije v zemljan-

kách a chatrčích, ale americké inženýry je nutno ubytovat tak, aby

se za sebe Země Sovětů nemusela stydět. A proto se v malebném

lese u budoucího Komsomolska, za ostnatým drátem a zeleným

plotem, staví americké městečko. Buduje se podle amerických projektů, za použití americké techniky a amerických stavebních materiálů. Malé útulné patrové domky. Aby se tu dalo dobře žít a pracovat: sedm až osm místností, přijímací salon, kuchyně s jídelnou pro snídaně, jídelna pro oběd, večerní salon, v domě je maličký bazén a další je venku u domu. Garáž pro dvě až tři auta, podsklepení a kolem malá zahrada. A to je všechno. Pro dvou až tříčlennou rodinu to stačí. Ulička s těmito malými hezkými domky, kino, americký obchod, malá restaurace, poliklinika - to je tedy to městečko.

A kolem - strážní ochrana.

Nebo jiný příklad. V Magnitogorsku se buduje mohutný metalurgický kombinát. Země potřebuje pancéřovou ocel. A nedaleko odtud - v uralském lese za zeleným plotem - stojí opět městečko

pro americké inženýry.

Země buduje také Čeljabinský tankový závod - a u něj stojí

další americké městečko.

A po celé zemi je to zrovna tak.

I pro naše, sovětské činitele se staví americká městečka.

Podle amerických projektů. Za použití americké techniky.

Z amerických materiálů.

Takhle budou žít všichni lidé ve třiadvacátém století. Tedy, pokud se nějak moc nepřemnoží. Dnes se ovšem mohou tato městečka stavět dosud jen pro ty, kteří provádějí tu nejodpovědnější práci. Jenom pro ty, kteří vedou svět ke světové revoluci, ke všeobecnému štěstí a rovnosti.

138

KONTROLA

Šofér otevřel dvířka automobilu. Nasťa, zachumlaná do kožichu,

vystoupila. Vypadá jako nadýchaný polárník. Vystoupil i Cholovanov. Taky celý nadýchaný. Před nimi stojí malý palác. Bílý palác v modré sibiřské tajze. Americký projekt. Přesné rovné linie. Žádné

zbytečnosti. Jak říkají architekti: objekt s horizontální orientací.

Bílý mramor. Takový se nevidí ani u kapitalistů. Správně. Stavět se

musí na celá staletí dopředu. Tak, aby se potomci nestyděli za své

předky. - Nad palácem vládne ticho. Jen vítr šumí v korunách borovic. Ticho a klid se tím šuměním neruší, nýbrž naopak zdůrazňuje.

12.

Komorná uvedla Nasťu s Cholovanovem do jejich pokojů. Nasťa má severní křídlo a Cholovanov východní.

Říkají tomu hotel, takže člověk čeká, že uvidí široké chodby

a rudé koberce na lesklých parketách. Jako všude u nás. A řada

dveří vpravo a řada dveří vlevo.

Ale tady je to jiné.

Tady bylo použito volného plánu. Tak, jak to má být v paláci. Jak

to má být v kosmickém korábu čtyřiadvacátého století. Základní

myšlenka je takováhle: nedovolit oku, aby to obsáhlo všechno najednou. Proto nemají místnosti a salony přesné hranice. Proto se chodby plavně mění ve schodiště a místnosti ve spojovací chodby

a balkony. Proto otevírá každá zátočina něco úplně nového. Proto

nevedou dveře místností do chodby, rovné jako moskevská Gorkého ulice, nýbrž do sálů nepostižitelných tvarů, s obrovskými krby, s širokými divanovými postelemi, s potůčkem zpívajícím

mezi kameny a s tropickými orchidejemi - potůčkem putujícím

z jednoho sálu do druhého, se skleněnou stěnou nad lesnatým útesem, a také s opravdovým sibiřským vodopádem, který řve za průhlednou zdí a vrhá svou jiskřivou sílu do závratných hlubin.

To se tedy musí nechat: ten palác posadili přesně tam, kam patří. S citem. Takhle se má stavět palác - aby se pod balkony a gale-139

Viktor Suvorov

riemi s řevem řítila přes útesy divoká řeka ke křišťálovému jezeru,

aby vodní tříšť vodopádu zakrývala soutěsku, aby sychravě vířila

jako chumelenice a aby z ní ve slunečním svitu zářily barevné duhy.

Musí se vybrat takové jezero, v němž je voda průzračná až do nej-

větší hloubky, v němž je dole na dně vidět každý kamínek a každá

rybička, která se mezi těmi kamínky u dna proplétá. Musí to být takové jezero, z něhož na druhé, nedostupné straně vystupují přímo z průzračných vod výčnělky vínově červené žuly, a kde se z každé

skalní římsy pnou vysoko do nebe zlaté cedry. Místo se musí vybrat

tam, kde vůně prosmolené tajgy prosákla zemí i nebem navždy.

Nasťa shodila kožešinové boty, bundu z vlčí kožešiny, tlusté bavlněné prádlo, i to lehké hedvábné. Vana - to je vlastně malý bazén, a uvnitř to v něm vře. A hned vedle její ložnice je taky malá finská

sauna. Když má člověk za sebou mnohahodinové vibrace v letadle,

z nichž se mu dělá zle, je vskutku skvělé shodit ze sebe těžké oble

čení a vrhnout se do kypivě vroucí lázně. A potom se ponořit do ledového bazénku. A ulehnout na pálivá prkna finské sauny.

Cholovanov by mohl pilotovat letadlo i bez přenocování v Novosibirsku. Vydrží letět třeba i osmačtyřicet hodin v kuse. Ten nocleh ale vymyslel proto, aby Nasťu odtrhl od jejích papírů. Aby ji provětral v oblacích a nasytil mrazivým vzduchem výšek.

V lesním paláci je ticho. Zřídka se tu kdo zastaví. Ani služebnictvo není nikde vidět. Zeptali se Nasti a rovněž Cholovanova, co chtějí k večeři, jestli se chtějí dívat na filmy, a když, tak na které

a jestli k tomu potřebují tlumočníky. Zeptali se, kdy mají nocležníky vzbudit, kdy podávat snídani a co si k snídani přejí.

Tím se otázky vyčerpaly, odpovědi byly podány - a služebnictvo v tichosti zmizelo.

Ticho jako v prázdné vesmírné lodi. Jenom v kamnech praskají

smolná polena. Jen vůně kouře trochu zbystřuje smysly. Jen vzdálený šum tajgy probouzí nejasné vzpomínky.

Drak a Ohnivice jsou sami. Na celý palác jen oni dva. Na celou

Sibiř. Na celou noc.

140

Kapitola devátá

i.

V Chabarovsku přistáli za úsvitu.

Cholovanov startoval v Irkutsku tak, aby byl v Chabarovsku co

nejdřív. V letovém řádu má tranzit do Vladivostoku. To aby nevzbudil paniku a neznervóznil místní činitele. Ani auto si tu Cholovanov neobjednává ze stranického výboru, nýbrž od armádní jednotky. Ze stejného důvodu: k čemu vyvolávat pozdvižení?

Nasťa se převléká v prostoru pro cestující. Všechnu polárnickou

výbavu do oblak - shodit ze sebe. Takhle se v létě po Chabarovsku

nechodí. Teď už má na sobě sukni, blůzu s červenými výložkami,

a na výložkách emblémy vzor 575: srp a kladivo.

Ohnivice si pevně utáhla opasek a zkontrolovala pistoli u boku.

Prověřila fungování zámku na aktovce. Aktovku - do levačky. Na

levé zápěstí si připjala ocelový náramek. Teď jí tu aktovku nikdo

nevyrve - ledaže by jí usekli ruku.

Přijel automobil velitele sousedního stíhacího pluku: šofér a dva

strážní s puškami.

Ještě nevědí, kam je mají odvézt a proč. Cholovanov seznámil

velitele pluku po telefonu pouze s patřičnou frází pro danou situaci - a tak teď to auto stojí pod křídlem.

Pod křídlem ovšem čeká i samotný velitel pluku: Nemáte ještě nějaké přání? Ne, Cholovanov už žádné další přání nemá. Velitele pluku ostatně k letadlu nepovolával. Velitel prostě přijel z vlastní iniciativy, jen aby viděl, že je všechno v pořádku, a aby nabídl další služby.

Ne. Další služby Cholovanov nevyžaduje. Velitel se klidně může

zabývat zvyšováním bojeschopnosti svěřeného pluku.

141

Viktor Suvorov

Nasťa usedla na zadní sedadlo:

„Do velkého domu."

2.

Strážci velkého domu zasalutovali. Nasťa má v rukou takový

papír, že ji před vchodem nemají proč dlouho zdržovat.

Po schodech nahoru - kolem kamenného sousoší: Lenin se Stalinem na lavičce.

Rozmístění schodišť, chodeb a kanceláří si Nasťa vštípila do paměti předem. Proto si to teď rázuje přímo ke dveřím kanceláře vedení, aniž se koho musela ptát na cestu. Svůdně kyprá tetka spěchá zatarasit dveře vlastním tělem. Nasťa ji zarazila něžným gestem: hranou dlaně lehce na podbradek - a pomalu nahoru. A nenásilný tlak dozadu. Takový pohyb narušuje protivníkovu rovnováhu. Kyprá tetka se zřítila zpět do svého křesla, a Nasťa pokračuje v cestě ke dveřím. Zaklepala, nečekala na svolení a rovnou dveře

otevřela.

Odpovědný soudruh se zdvíhá od stolu. Je celý brunátný hněvem: k němu se takhle nevstupuje.

Nasťa takový hněv předpokládá, proto se představuje velmi

rychle a stručně:

„Zvláštní kurýr UV Střelecká."

Odpovědný soudruh zjihl. Nasťa mu z aktovky podává obálku

s pěti pečetěmi.

„Váš podpis."

Odpovědný soudruh se podepisuje. A konec jeho pera se přitom

mírně třese. Otevírá obálku. Při vytahování z obálky v tom nervózním chvatu celý dopis pomačká.

„Obálku mi vraťte, je na ní váš podpis o převzetí zásilky."

„Ano, jistě, samozřejmě."

Už už by chtěl dopis číst - ale nemůže: musí ztratit ještě dvě vte

řiny, aby té zatracené pedantce vrátil tu zpropadenou obálku.

142

KONTROLA

Konečně se soudruh ponořil do četby.

Instrukce je velice stručná.

Dočetl.

Nevěří. Čte ještě jednou. Rozjasnila se mu tvář.

„Blahopřeju vám."

„Copak vy víte, co je tady napsáno?"

„Já jsem zvláštní kurýr UV a vím, co je tam napsáno. Je tam napsáno, že soudruh Stalin vás jmenoval náměstkem lidového komisaře NKVD."

„Ano."

„Ještě jednou vám blahopřeju. Odlétáme okamžitě."

„Jak okamžitě?"

„Tak - sednem do letadla a poletíme. Soudruh Stalin na vás čeká."

„Musím přece předat funkci."

„Funkci předávat nemusíte. Teď musíte ihned přijmout funkci

v Moskvě. Potom se vrátíte a předáte svou zdejší funkci. Teď

zamknete sejf a zapečetíte ho vlastní pečetí. Klíče a pečeť si vezměte s sebou."

„Ale tak aspoň zavolám domů, aby mě nečekali k obědu."

„Letadlo nečeká. Pošleme radiotelegram z paluby."

„Ale já nemám polárnický oděv, vždyť v tom letadle zmrznu."

„Oděv je k dispozici. Přivezla jsem s sebou kožešinové boty velikost 47, helmu velikost 63 a kožešinovou bundu i kalhoty velikost ,největší, nejširší'."

Odpovědný soudruh neřekl nic, ale z jeho pohledu čišelo asi takovéto sdělení: „No počkej, ty sketo, jak doletím do Moskvy, stanu se náměstkem komisaře NKVD..."

3.

Do Moskvy to trvá třiadvacet hodin čistého letového času.

K tomu nutno připočítat několik mezipřistání pro palivo.

Zpáteční cesta probíhá bez noclehů: soudruh Stalin čeká.

143

Viktor Suvorov

Odpovědný soudruh se v letadle necítí nejlíp. Hluk, záškuby, vibrace, z úst se člověku valí studená pára a pokrývá přepážky jíním.

Avšak kurýrka z UV zjevně chápe, že při hovoru se soudruhem

takovéto hodnostní třídy musí pořádně stáhnout ohon. Tam v Chabarovsku měla úlohu zvláštního kurýra ÚV, ale v letadle je to oby

čejná letuška. Evidentně se polekala a po celou cestu se chovala

přesně jako opravdová letuška na vládní lince: Dáte si humry?

Jak se blížili k Moskvě, odpovědný soudruh se cítil čím dál lépe.

Náměstek lidového komisaře NKVD - to není žádný podřadný bachař. Má se na tu holku zlobit? Vždyť je to pod jeho úroveň. Teď je náměstkem. A ona? Pchá... A vůbec, může ji potrestat i jinak.

Škoda, že nezůstali na noc v Novosibirsku. V obyčejném oděvu na

ní moc masa není, ale když se takhle zachumlala do kožichu - nó,

to by si člověk dal říct...

A ten pilot, ten Balabanov nebo Kalabanov, nebo jak se vlastně

jmenuje, ten si taky počíná správně. Ten chrapoun chápe, koho

veze: když odpovědného soudruha vítal, stál v pozoru jako svíčka.

Přistáli na letišti Chodynka.

A Nasťa cpe odpovědnému soudruhovi Luger do zátylku: „Jste

zatčen. Necukejte se a nevyskakujte. Pravou ruku opatrně do kapsy.

Neohlížejte se. Vytáhněte klíč od sejfu a pečetidlo. Tak. Opatrně to

hoďte na podlahu. Ruce dozadu. Soudruh Stalin čeká."

Nasťa nechápe, proč museli toho tlusťocha krmit v letadle

humry a proč před ním museli hrát tu uctivost. Vždyť jakmile vlezl

do „Stalinské linky", mohli mu zalomit bílé ručky za záda - a ať si

letí celou cestu už rovnou v klepetech. Kdyby začal divočit, tak dostane přes držku. A v nejhorším ho mohli vyhodit z letadla a byl by pokoj. Ale to ne - celou cestu mu místo toho musela sloužit.

Zeptala se Cholovanova, proč museli až do Moskvy hrát tuhle

komedii. Cholovanov odpověděl až po dlouhé odmlce:

„To byl rozkaz soudruha Stalina."

144

KONTROLA

4.

Z kamenné podlahy se zdvíhá chlad. Ohnivice sedí v polárnic-

kých kožešinových botách. Nohy musí být v teple. Přes ramena má

britskou letní koženou bundu. Kolena si obalila do medvědí kože

šiny. Aby jí nevychladla. Je tma. Jenom nad jejím stolem svítí lampička. Se zeleným stínítkem. Aby světlo neoslepovalo. Aha, ty zelené kruhy kolem dělá to zatracený stínítko. V sále je zima. Kolik tepla vydají jedna kamínka „buržujky"? No nic, budou muset přinést ještě jedna. Po stěnách i po oknech se míhají obrovské stíny.

O vládním spojení se toho naučila tolik, že by ji už klidně mohli

jmenovat náčelnicí správy. Prostudovala a pochopila problémy

jeho kvality, jeho krytí a kdoví čeho ještě. Ale hlavní problém představují lidé. S lidmi je to těžší, tam není jasné nic. Všechny stoly jsou zavaleny složkami, papíry a schématy. Nasťa si uložila úkol:

zbavit stoly těch papírů. - Ale to sejí nedaří a nedaří. Aby pronikla

do situace jednoho jediného člověka, musí si objednat ze skladu

složky na dvacet až třicet dalších lidí. Teprve když jednu takovou

osobu konečně zvládne, už se vine po zdi další zajímavá nitka. -

Ve skladu mají speciální stůl na kolečkách. Naloží na něj osobní

složky a přivezou je Nastě. Ta kolečka tudíž rachotí po klášterních

chodbách skoro bez přestání.

Problém, s nímž se potýká, je typický pro všechny vyšetřovatele: hory papíru - a informací je stejně málo.

A portréty už se nějak na ty stěny nevlezou. Nasťa nařídila, aby

byl uprostřed sálu instalován dlouhý praktikábl. Na něj pak rozvěsila celé vedení Lidového komisariátu spojů. Nejvýš je umístěn soudruh Berman. Ten představuje výchozí bod. A stručná charakteristika: Narozen 10. dubna 1898. Rolnického původu. Do vysokých funkcí v kontrarozvědce se vyšvihl ihned po revoluci. Ve věku 22 let byl šéfem tajné policie samostatného státu - Dálněvý-

chodní republiky (DVR). Po připojení DVR k Sovětskému Rusku

řídil kontrarozvědku Dálného východu. Od roku 1930 - zástupce

145

Viktor Suvorov

náčelníka GULAGu NKVD, od května 1932 - náčelník GULAGu.

Od října 1936 - Ježovův náměstek. Od srpna 1937 - lidový komisař spojů SSSR. Milovník umění. Byl členem komise pro prodej cenných předmětů do Ameriky. Podezřelý z krádeže Řádu Andreje

Prvojmenného na platinovém řetězu s brilianty o celkové hodnotě

briliantů 48 karátů; dále Řádu bílého orla s brilianty o hodnotě

7 karátů. Byl členem státní komise pro prodej pláten vlámských

mistrů ze sbírek Ermitáže. Podle agenturních zpráv záměrně snižoval ceny pláten, za což dostal od kupců tučné úplatky (viz zvláštní složka 27/135); bankovní účty - UBS v Basileji, SBS v Ziirichu

(viz zvláštní složka 33/741). Řídil výstavbu kanálu Moskva-Volha.

Tajně zde zřídil veřejný dům pro vysoce postavené návštěvníky

a svůj osobní harém (viz zvláštní složka 35/115)."

Do místnosti nahlédne Cholovanov:

„Chřadneš?"

5.

V Lidovém komisariátu spojů vzniká velmi líbezný obrázek:

všechny portréty na praktikáblu jsou pospojovány červenými nitkami. Všichni patří k sobě. Všichni. Jenom s jedinou výjimkou.

Loni jim poslali majora, který absolvoval Vojenskou elektrotechnickou akademii. Ten major se jmenuje Těrentij Pěresypkin.

Podle záznamů z odposlechů tam ten člověk maká za všechny. Ti,

kteří pocházejí z NKVD, ostatně nemají o problémech spojů nijak

zvlášť valné znalosti.

Na praktikáblu se portrét Těrentije Pěresypkina vyjímá až úplně

dole. A ze všech stran se k němu vinou černé nitky. Všichni ho nenávidí. I od soudruha Bermana vede k Pěresypkinovi černá niť. Pěresypkina by už dávno postavili ke zdi, nebýt toho, že by pak mohlo dojít k chaosu ve státním spojení. Tak ho tam holt musí trpět.

Nasťa si na majora Pěresypkina vyžádala jeho složku a také

všechny kotouče s magnetofonovými záznamy: vyplývá z nich, že

146

KONTROLA

je to chlap dost od rány, nedá se a má drzost trvat na svém názoru:

pohádal se v pracovně i se samotným Bermanem...

O tom by se mělo podat hlášení soudruhu Stalinovi.

6.

Major Těrentij Pěresypkin přestal chodit domů: k čemu by mu

to bylo? Metro, pak trolejbus a nakonec ještě čekat na autobus.

A autobus nikde. Dokodrcá se domů, a tam už na něho čeká spojka

na motorce: Volají vás. - Major holt byl tak neopatrný, že se v akademii dobře učil a shodou okolností či nešťastnou náhodou byl namísto do armády povolán do Lidového komisariátu spojů. Protestoval. Dokazoval. Ale dostalo se mu vysvětlení: v době míru jsou všechny spojovací systémy státu podřízeny čekistům. To je logické.

Někdo někde něco řekne - a oni musí všechno vědět. Ovšem v období války budou všechny spojovací systémy použity pro účely armády. Každý vidí, že se schyluje k válce - a tak je nejvyšší čas

poněkud ten spojovací systém povojenštit. Ty jsi první vlaštovka.

Brzo ti tam přibudou další vojáci.

Pěresypkin tedy zakotvil na komisariátu - a smutně si pro sebe

hvízdl: Tady je to doslova samý čekista a nikdo jiný.

Z celého srdce se jim snaží otevřít - ale nejde to: oni jsou vyvolení a on je černá kost. Není z jejich krve. Atak si tam povídají o jakýchsi svých záležitostech, kterým on nerozumí, nemluvě o tom, že se vyjadřují nějakým vlastním žargonem. I chování mají jiné -

a dokonce i vojenské hodnosti mají odlišné: on je major a nosí tudíž distinkční znaky majora, ale jejich majoři chodí s distinkčními znaky... plukovníků. A lidi nazývají přezdívkami. O někom mluví

- ale nepochopíš ani zbla, o kom je vlastně řeč.

To si teda dal. Těrentij Pěresypkin vůbec nedoufá, že se začátku

války dožije. Po absolvování akademie získal hodnost majora, a je

evidentní, že tohle už je jeho vrchol - výš už v takovém obklí

čení nepostoupí. Spíš má strach, aby ho nedegradovali. Pracuje ve

147

Viktor Suvorov

dne, pracuje v noci. V noci je sám. A vždycky si v noci řekne, že se

ráno vzdá, že se ohne a začne se na všechny čekisty usmívat jako

pejsek. Ale pak přijde ráno - a majorovi Pěresypkinovi to s těmi

úsměvy nějak nejde, rozhodně ne tak, aby se jim to líbilo. Brání

mu v tom jeho povaha, jeho charakter. Jak rád by vrtěl ohonem!

Ale pořád ne a ne. Nejde to.

Čekisté vidí, že major Těrentij Pěresypkin se nedá. Čekistům je

jasné, že už je opravdu nejvyšší čas ho odprásknout. Ale pořád na

něho nemůžou dosáhnout. Osud má zatím Těrentij e Pěresypkina

v oblibě. On sám se diví, jak je k němu osud milostivý: vždyť už se

dávno připravil na zatčení, mučení i na popravu. Čeká na to denně.

Každou hodinu. Každou minutu.

Čekisté, kteří ho obklopují, se také diví. Každé ráno vítají Pěresypkina s nelíčeným překvapením: „Ale Těrentiji, vás ještě nezastřelili?"

7.

Nasťa se jen málokdy vrací do své komůrky. A přitom je tam

tak krásně. Déšť buší do střechy. A tady je teplo a útulno. Kamínka

zpívají. Jsou to zrovna taková kamínka, jaká má v sále, ale tahle

komůrka je maličká, takže kamna ji vyhřejí bez potíží. Nasťa se

rozhodla, že si udělá pauzu. Zvedla sluchátko:

„Oběd do místnosti jednačtyřicet."

„Vždyť jsou dvě hodiny v noci."

„Fakt? To jsem si nevšimla. No tak mi něco uvařte."

„Hned to bude."

Ustav světové revoluce nespí. Kdykoli, ve dne v noci, vám přinesou oběd. Můžete tomu říkat pozdní večeře nebo časná snídaně. Jak chcete. Ustav světové revoluce nespí: telegrafy drnčí, šif-rovatelky dešifrují texty, v knihovnách a archívech se zrovna takové dívky, jako je Nasťa, hrbí nad zaprášenými složkami, vlak Glavspecremstroj přiváží vagony s kotouči magnetických pásků,

148

KONTROLA

vojáci vnější stráže vykládají zelené bedny s nákladem, o jehož obsahu nemají ponětí, na letišti vrčí letadla a skupinky jakýchsi lidí kamsi odcházejí a mizí v mlze.

Ale Nasťa se rozhodla, že si odpočine.

Kapky deště padají bez přestání a stékají po šikmém okně. To

bude nádhera, až se jednoho dne probudí a okno v šikmé střeše

bude zavaleno sněhem.

Ale teď ještě nesněží. Zatím na potemnělém okně řádí déšť. Buší

do okna, za oknem zuří bouře a v komíně to hučí jako v úlu.

Klepání na dveře: Váš oběd.

8.

Po světové revoluci se lidem bude žít nádherně. Jenom aby se

jí člověk dožil. Ale i před světovou revolucí se žije dobře: na podnose leží talíř s kousky horkého bílého chleba, lehce osmahlého na oleji. Tak to dělají Francouzi. V lahvi je vychlazené víno. Dobré

víno, žádná levná břečka typu „Šabli". A to bílé maso v listech salátu - to je uzený bažant. Pak je na podnosu ještě mísa s velkými jablky, s hrozny kavkazského vína a s roztomilými mandarinkami.

A k tomu všemu ještě horká stříbrná konvice s kávou. - Prostý

a skromný oběd... Nasťa si nalila víno. Maličko si lokla - a zamyslela se. Sedí na posteli, zády se opírá o zeď, a sklenici s vínem má pořád u rtů. Nasťa se rozhodla, že si po mnoha týdnech udělá jednu opravdovou přestávku: řekla si, že bude spát pět hodin

v kuse, možná dokonce i šest, potom ráno vstane a projde se po lesích kolem kláštera, jenom tak, a potom se znovu na mnoho týdnů ponoří do práce.

Je tu jenom jedna potíž: její mozek se nedokáže odpoutat od pracovního rytmu. A tak ten horký chléb, připravený tak, jak to mají rádi Francouzi, valem stydne. I na uzeného bažanta Nasťa zapomněla. Zapomněla i na víno ve sklenici, kterou si drží u rtů. Nemá na víno pomyšlení.

149

Viktor Suvorov

Že by někomu zavolala? Třeba v tomhle klášteře po druhé hodině v noci taky někdo skončil s prací, ale ještě nespí...

Nasťa se na telefonní přístroj podívala dlouhým nevýrazným

pohledem - a pak náhle popadla sluchátko:

„Operátor? Tady je Ohnivice. Ihned zavolejte do mého pokoje

Cholovanova."

Práskla sluchátkem. Oblékla se. A opět chytla sluchátko:

„Neposílejte Cholovanova do mého pokoje, ale do mého sálu."

„Cholovanov tu není."

„Jakmile se objeví, pošlete ho ke mně."

9.

Na chodbu a po schodech dolů. Mlha. Noc. Kdesi září okýnka,

ale mezi domyje úplná tma. Leje jako z konve a vítr jí rve plášť. To

nic, to nic, za chvíli bude u vyšetřovací budovy - a tam se dlouhou

chodbou dostane ke svému sálu. Tady vládne profesor Perzejev.

Může projít přes dvůr, ale může to vzít i skrz lidojedské sklepení.

Kolem klecí s lidojedy. Lidi vždycky přitahovala smrt. Když někoho na ulici přejede auto, hned se kolem shromáždí dav. A čumí.

Na co vlastně čumí? No, ono je na co se dívat. A Nasťa Ohnivice

je zrovna takový člověk jako všichni ostatní. I ona je přitahována

smrtí. A když se naskytne možnost pohlédnout smrti do očí, kdo by

takovou možnost propásl?

Ona rozhodně ne...

10.

Po klášteře se šíří fáma: Ohnivice si k sobě po nocích zve Draka.

Do jaké místnosti ho zavolá, tam Drak běží. Ať dělá Drak cokoliv,

ať je kdekoliv - hned nechá všeho a žene se k ní. Kdykoli. Ve dne

i v noci.

150

KONTROL A

11.

Nasťa dorazila do svého sálu, hledi na stěny a chápe, kde je

chyba.

Přistavila si žebřík a všechny fotografie začne strhávat ze zdí.

12.

Cholovanov se objevil v devět hodin ráno.

Vstoupil - a co nevidí: v sále je naprostý chaos. Fotografie jsou

strhané ze zdí. Kolik času, kolik práce na to všechno padlo - a teď

to ta koza všechno jedním rázem zničila.

„Ty ses zbláznila z přepracování?"

„Ale ne."

„No jak to teď všechno dáme zase dohromady?"

„To není třeba, Draku, nic se dávat dohromady nemusí. Musí

se sestavit novej obraz. Chyba je v tomhle: já jsem kvůli názornosti použila velký fotky, ale ty snímky musej být maličký - osm na dvanáct."

„No ale pak přece nahoře pod stropem uvidíš leda tak velký kulový!"

„Když se chce, všechno jde. Vylezeš si na žebřík a máš to. Hele,

ta chyba je totiž takováhle: já jsem použila velký fotky, takže na

jedné velké stěně jsem měla vedení NKVD. Na dalších stěnách

a na praktikáblech pak bylo vedení přiřazených a příbuzných organizací. Z toho mi vznikla hromada jednotlivých struktur. Ale to je všechno špatně. - NKVD, komisariát lesního průmyslu, komisariát spojů, řízení zlatých dolů Glavzoloto, Hlavní finanční správa

při komisariátu informací, výstavba dálnic, Dal'stroj a tak dál

a tak dál - to všechno je jedna jediná struktura. Jednotnej organismus. Takže to všechno se prostě musí vejít na jednu stěnu. Fotky menší - a v hustších rozestupech. A až se to všechno pospojuje nit-kama, pak získáme celistvej organismus. A teprve potom uvidíme

opravdovej obraz jejich síly."

151

Kapitola desátá

i.

Zvláštní kurýr UV toho musí umět víc než dost. Nejdůležitější

je sběr informací a jejich zpracování. Ale pak třeba přijde poplach,

a s ním rozkaz: „Výjezd!" Zní to znepokojivě a romanticky, asi

jako: „Pohotovost! Do zbraně!"

Onehdy měla Nasťa na starosti květiny, ale dnes má jiné povinnosti. Dnes se jedná o vodu.

V kremelském ateliéru navlékli Nasťu do krátkých tmavomodrých šatů s bílým límečkem, bílými krajkovými manžetami a bílou zástěrkou. Podívala se na sebe do zrcadla. A líbí sejí to. No jo, ale kam má dát svůj Luger? Na krk si jej pověsit nemůže, tím by

se celá harmonie asi dost pokazila. A proto se její pistole přestěhovala do tašky Sej Sejiče. Sej Sejič má hlavní odpovědnost za vodu.

Vodu má ve zvláštní termosce. Sej Sejič sedí za kulisami. Vedle

něho stojí třílitrová termoska - a ta taška. V tašce je Nastiň Luger

a ještě cosi dalšího. Sej Sejič má za úkol hlídat, aby se k termosce

nikdo nepřiblížil a něco do ní nechtěl nasypat. No, vlastně by to

ani nešlo, protože termoska je uzamčena číselným zámkem. Vodu

z termosky lze nalévat přes tlakový kohoutek. Na vodu jsou připraveny dvě sklenice. Soudruh Stalin bude sedět v prezídiu a Nasťa mu přinese sklenici vody na stříbrném podnosu. Jakmile soudruh Stalin vypije polovinu, Nasťa mu přinese druhou sklenici a tu první odnese pryč. Tak to je její práce na dnešek. A zpoza kulis

bude Nasťa koukat na sklenici soudruha Stalina. A Sej Sejič taky.

Porada bude trvat celý den. A po celý den nesmí ani jeden z nich

152

KONTROLA

spustit oči ze Stalinovy sklenice. Musí dávat pozor, aby někdo soudruhu Stalinovi tu sklenici nezaměnil za jinou a samozřejmě aby mu do jeho sklenice někdo něco nenasypal. - Zpoza kulis je také

vidět celý sál. Nasťa bude hledět i do toho sálu. A Sej Sejič taky.

Co kdyby něco? - A kdyby něco, Sej Sejič má svou tašku u sebe.

A jak řečeno, kromě Nastina Lugera tam má ještě kdoví co.

Pochopitelně se do sálu nebude dívat jenom Nasťa. Nebo jen

Sej Sejič. Do sálu bude koukat plno lidí. Například támhle Ljuska

Sýrojedka. Ljuska má na sobě taky takové tmavomodré šaty. Taky

má pláštík, manžety, límeček a stříbrný podnos. Ljuska bude nosit sklenice s vodou dalším soudruhům. A Ljuska se pochopitelně sžírá závistí: Nastě svěřili obsluhu soudruha Stalina, a ji, Ljusku,

nevybrali.

2.

U nás je všechno vymyšleno velmi chytře.

Scéna je uspořádána tak, aby bylo zpoza kulis vidět celý sál.

A Nasťa kouká. Odpovědní soudruzi zaujímají svá místa a povídají si. Sál je plný tlumeného bzukotu. Konečně všichni usedli.

A ztichli. Nasťa hledí do sálu skrytým okýnkem. A vidí, že všechny

ty tváře zná. Všichni ti soudruzi visí u ní na stěně. Všichni jsou tam

připíchnutí: náměstci lidového komisaře NKVD, náčelníci hlavních správ, jejich náměstci a tajemníci, šéfové republikových správ NKVD a opět i jejich náměstci a tajemníci. Sál je zaplněn. Panuje

v něm ticho a napětí.

A vtom vybuchl sál nadšením. A zahlušil se potleskem. Hřmí to

až u stropu. Jako onehdy v továrně „Srp a kladivo". Ale tady je to

hlasitější. Koutkem oka pohlédla Nasťa na scénu. Vstupuje na ni

soudruh Stalin a také tleská. A přicházejí další vůdcové - a tleskají

rovněž. Usedli. A sál se usadil také. Uklidňuje se - a už je zase ticho. Nasťa kývla na Ljusku a obě dvě společně vyšly na scénu.

Za záda vůdců. Nasťa má na podnosu jednu sklenici. Ljuska jich

153

Viktor Suvorov

tam má dvanáct. Ale ze sálu to není vidět. Nasťa postavila sklenici zezadu před soudruha Stalina - a hned pomáhá Ljusce roznést ty ostatní. To aby mohly obě zase společně odejít. Aby v sále nevznikl dojem, že pro soudruha Stalina se praktikuje nějaká zvláštní obsluha.

Dívky musí stavět sklenice před jednotlivé vůdce tak, aby s nimi

neťukly, aby daného vůdce nepolily - a vůbec, aby jejich práce

naprosto nepřitahovala pozornost sálu. Měly to za sebou raz dva.

A na tribuně už vypráví soudruh Mikojan o tom, jak nepřátelští

špioni otravují krávy v kolchozech, jak splétají všemožná spiknutí,

jak hází do soustruhů matice, jak roznášejí lživé fámy, jak otravují

studny. Soudruh Mikojan vypráví - a soudruh Ježov šeptá Stalinovi do ucha něco tajného. A celý sál nesleduje soudruha Mikojana, nýbrž hledí čím dál víc na rty soudruha Ježova. Všichni se

snaží to tajemství vyčíst z pohybu Ježovových rtů. Ale ono to nejde. Soudruh Ježov je bdělý, a tak si rty zakrývá dlaní.

A soudruh Mikojan mluví o tom, jak žoldáci kapitálu podpalují

osevy, jak podřezávají pilíře mostů a jak vláčejí do tunelů mno-

hatunové balvany na koleje. Sál naslouchá s uctivou pozorností.

O takových věcech přece neví hned tak každý tajemník náčelníka

oblastní správy. A tak každý bedlivě poslouchá. A všichni se snaží

pochopit, jaký to všechno nabírá směr.

A podívejme - semhle to nabírá směr:

„Nepřítel je čím dál drzejší, přestal se bát. A není to všechno

proto, že se otupila bdělost některých čekistů?"

Tak tady to máme. Celý sál se jaksi schoulil do sebe.

„Necítí se nepřítel tak bezpečně právě proto, že věří ve svou beztrestnost? Není to snad tak, že..."

A z hloubi sálu se nesou kroky. Sál už ani nedutá. Každý musí

hledět dopředu. Na soudruha Mikojana. Na soudruha Stalina. A na

šeptajícího soudruha Ježova. Ohlížet se však nikdo nesmí. Když je

pronášen tak závažný projev, není přece slušné otáčet se dozadu.

154

KONTROLA

Vždyť soudruh Mikojan vypráví o takových hrůzách, že se tomu

ani nechce věřit.

Není ale jednoduché soustředit se na projev soudruha Miko-

jana. Pozornost soudruhů v sále je zaměstnána spíš tím zvukem

kroků. Těžko se dá věnovat pozornost čemukoliv jinému. Z nej-

vzdálenějšího konce sálu si kdosi pomalu vykračuje směrem k jevišti. Každý ví, že nikdo nemůže po sálu chodit jenom tak, zvláště když pronáší projev soudruh Mikojan a když ten projev poslouchá soudruh Stalin.

Nasťa všechno vidí skrytým okýnkem. Vidí, že po sále si vykra

čuje Cholovanov. Velmi poklidným krokem. Beze spěchu. A jdou

s ním dva muži v šedém. Soudruzi v sále se na Cholovanova podívat nesmí. Soudruzi v sále hledí k prezídiu. A každý z nich se jakoby ramenem chrání před těmi kroky. Všechno, co je nalevo od ústředního průchodu sálem, se tak nějak odsouvá doleva. A napravo se zase všechno sune tak nějak doprava. Jako kdyby je od té uličky odpuzovalo nějaké magnetické pole. - Teď se Cholovanov jen tak nepatrně dotkl rukou náčelníka omské správy NKVD.

Je to major státní bezpečnosti soudruh Chvatov. Soudruh Chva-

tov se otočil na Cholovanova a vrhl na něho otázku beze slov: Mě?

A Cholovanov na něj rovněž způsobně a beze slov kývne: Tebe.

Soudruh Chvatov vstal a vychází ze sálu. Shrbeně. Potichu. Aby

neudělal hluk. Aby nerušil soudruha Mikojana, hovořícího z tribuny. Aby nějak nenarušil ticho v sále a aby nezaclonil hlavou výhled na prezídium. Ve tváři soudruha Chvatova se zračí omluva za to, že ruší.

Vyšel ze sálu ven. A dva v šedém vyšli za ním.

Cholovanov zůstal v sále. Jenom odstoupil dozadu. Za sloup.

3.

Nasťa se dívá okýnkem. Vypadá to jako podivuhodný koncert. A to jak na jevišti, tak v hledišti. Soudruh Mikojan si při-155

Viktor Suvorov

pravil nekonečný projev. A ústřední uličkou opět kráčí Cholovanov a s ním dva muži v šedém. A opět odchyluje jakési silové pole všechny hlavy posluchačů od uličky ke zdem. Soudruh Mikojan mluví o škůdcovství v chovech slepic - a kroky na koberci se blíží. A zase ťuká Cholovanov komusi na rameno. A hlava se otáčí:

Mě? Tebe, koho jiného. A už jde soudruh nepřítel po špičkách přes

ústřední koberec.

Směrem k východu.

Soudruh Mikojan hovoří o škůdcovství při těžbě dřeva. Sál už

ani nedýchá. Tohle už není nepřímá stížnost, to už je útok rovnou

do čela. Sotva Mikojan pronesl, že v táborech se dřevo netěží jaksepatří, už chytají dva muži v šedém za rameno náčelníka správy Amurských táborů na těžbu dřeva: Pojďte. Nasťa se dívá do sálu

a shledává zde velkou změnu: čím víc nepřátel vyvádějí ze sálu,

tím nadšeněji tleská sál řečníkovi. A ozývají se výkřiky: „Velkému

Stalinovi - sláva!" Každou chvíli někdo vyskočí ze svého místa

a volá: „Sláva velkému Stalinovi!"

Soudruh Stalin ovšem naslouchá projevu. Soudruh Stalin je

jedno velké ucho a nic jiného kolem sebe nevnímá. Jako kdyby se

ho ty výkřiky ani netýkaly. V sále už panuje hotová hysterie - ale

on s tím nemá nic společného. On dokonce ani nevnímá, jak ho milují a jak jsou připraveni položit za něho své životy na oltář vlasti.

Pro Nasťu není snadné pochopit Stalinovu logiku. Pořád kouká

do skrytého okýnka - ale jednu věc stále nechápe: proč Stalin pustil na tuhle práci Cholovanova? Taková praxe přece odporuje teorii lidojedství. Pokud má být tahle akce vědecky podložena, pak by přece tuhle práci neměl dělat Cholovanov, ale samotní čekisté. Ať

se zatýkají navzájem, ať mučí jeden druhého, ať se sami střílejí do

zátylků. A to proto, aby se neotupoval lidojedský instinkt. Aby nikdo nevěřil nikomu. Aby se každý bál všech kolem sebe.

A aby všechny kolem sebe nenáviděl.

Ale zase na druhé straně: copak Ježovovi čekisté se navzájem

likvidují nějak málo? Kdeže, lidojedský instinkt se neotupil. Sou-

156

KONTROLA

druh Stalin prostě používá vícero metod. Soudruh Stalin hází se

svými protivníky - jako dobrý sambista - jak levým, tak pravým

chvatem. A jako dobrý sambista se soudruh Stalin neopakuje. Jako

dobrý sambista jedná soudruh Stalin tak, aby se jeho činy nikdy

nedaly předvídat. Každý člověk se nejvíc ze všeho bojí neurčitosti,

nejistoty. A tady ji máme, tu nejistotu. Chodí po sále v lesklých holínkách.

A tehdy Nasťa pochopila, že všechny ty soudruhy lze držet pod

kontrolou jedině strachem. Soudruh Stalin musí demonstrovat če-

kistům svou moc denně - a denně ji také musí uplatňovat, a tím ji

dokazovat.

A ještě jedna věc: Stalin má zájem na tom, aby udělal z Cholovanova nepřítele všech čekistů. Aby všichni čekisté od prvního do posledního nenáviděli Cholovanova osobně, a aby se ho osobně

báli. Aby se s ním nikdy nemohli spiknout.

Takže soudruh Stalin se vlastně vůbec nevzdaluje teorii lidojedství.

Ani o jediný krok.

4.

Soudruh Mikojan ukončil svůj projev. Vyzval čekisty, aby se

učili proletářské bdělosti od soudruha Ježova, tak jako se jí soudruh Ježov učí od soudruha Stalina. - Sál zahřměl takovým potleskem, jako by bouře rozvrátila celé nebe, jako by do šestisetletého dubu udeřil blesk a rozťal jej vedví.

Zamhuř oči - a uslyšíš, že strašný úder blesku rozťal vedví další

mohutný strom. Sál tone v bouřlivém potlesku, jako kdyby blesky

lámaly celý dubový háj. Nasťa hledí ke stropu: jestli to nabere jednotnou rezonanci, tak ten strop spadne. To ví každý ze školních lekcí fyziky. Nasťa si říká, že snad musí Cholovanova na to nebezpečí

upozornit. Jinak se každou chvíli zřítí strop i se zdmi a balkony.

A bude po potlesku...

157

Viktor Suvorov

No, konečně to dohřmělo. A další soudruzi teď jeden po druhém vychvalují Stalinovu moudrost. A všichni vyzývají k nemilosrdnému teroru, k vyhlazení nepřátel, ať se maskují sebevíc rafinovaně, ať se schovávají pod jakýmikoliv maskami. A sál všem vystupujícím tleská - a ze sálu zní jednotný požadavek: „Smrt!

Smrt! Smrt!"

Přejete si smrt, soudruzi?

To by šlo. Prosím, beze všeho. A v jakékoli míře. No dobrá, když

po ní tolik toužíte - támhle kráčí znovu Cholovanov. Beze spěchu. V zadních řadách, kolem kterých už prošel, propuká zřetelná úleva. Tváře v zadních řadách se podobají tvářím nosičů, z nichž

každý musel vléct na zádech pět pytlů cementu, ale teď už je shodil na zem a usedl do koutku: oči k nebi, jazyky na vestě, a na rtech úsměv hloupého štěstí.

Čím víc řad Cholovanov prochází, tím je úleva v zadních řadách

evidentnější. A tím větší napětí vládne v řadách předních.

Cholovanov však prošel už kolem všech řad - a vystupuje teď

po schůdcích na jeviště. Prezídium ztichlo v němém úžasu. Tady

na jevišti bylo celou dobu veselo, tady nikdo ani pořádně nevnímal, co se to dole děje. Nyní soudruzi v prezídiu poněkud ožili: upravují si límečky a účesy. Chovají se jako branci tváří v tvář krutému desátníkovi. Jen soudruh Stalin se nikterak neznepokojuje.

Jen soudruh Stalin naslouchá právě pronášenému projevu a kývá

hlavou na souhlas s přednášejícím, případně jí zavrtí na znamení

nesouhlasu.

Cholovanov obhlédl prezídium. Soudruhu Ježovovi těkají oči.

Soudruh Ježov neví, kam s rukama. Ohmatává si kapsičky na hrudi

a kontroluje si límeček, jestli má špice správně zasunuté pod klopy

uniformy. Sotva před chvílí štěbetal Stalinovi do ucha... ale teď se

mu protáhl obličej a spadla mu čelist. - I soudruh Mikojan je neklidný. Soudruh Mikojan má kolem krku šátek. A právě za ten šátek se teď nervózně tahá. A také on si prověřuje límec košile. Zdá 158

KONTROLA

se, že je všechno v pořádku. I ten šátek je zavázán správně. Trochu

ale jakoby škrtí nebo co...

Cholovanov nešel za Jezovém. Ani ohledně Mikojana nemá na

dnešek žádné instrukce. Cholovanov si to namířil k tribuně. A chytl

za rameno řečníka: Pojďme...

5.

Po poradě nejvyššího vedení NKVD se koná banket. Ve velkém

kremelském paláci.

Kremelskými chodbami se nese zvěst: soudruh Stalin nařídil vymyslet nějakou novou vodku. Má to prý být vodka naprosto jedinečná, a je určena pouze pro vedoucí činitele. Údajně se to má jmenovat „Moskva - metropole", nebo snad „Moskva - metropole

SSSR". Nebo prostě „Metropole SSSR" - Stolica SSSR. A že prý její chuť je naprosto mimo konkurenci.

Vedoucí činitelé se nemůžou dočkat, až takovou vzácnost ochutnají. Po takové poradě má každý činitel chuť se napít. Aje mu úplně jedno, jestli se ta nová vodka bude jmenovat „Stolica SSSR" nebo

prostě jenom „Stolica". Každému úplně stačí, že to dnes bez úhony

přežil, a snad to přežije i zítra. A každý je spokojený, že soudruh

Stalin projevuje takovou starost o vedoucí činitele. Nepřátele odstraňuje vlastní rukou - a toutéž rukou prokazuje milost těm, kdož jsou mu věrní. No coby? Vždyť jak říkají, nařídil dokonce, aby se

pro vedoucí činitele vyvinula speciální vodka.

A po oficiálním banketu následuje banket neoficiální. Ten se

chystá v hotelu Moskva. To je ohromně výhodná věc. Proč? No

přece proto, že až se člověk pořádně napije, nemusí už pak nikam

jezdit. Úplně stačí, když si člověk pro jistotu už předem načmárá

křídou na pravou botu číslo svého pokoje. No, však oni už ho tam

odtáhnou. Vždyť na to najímají speciální personál, aby tahal činitele na jejich pokoje.

Činitelé vědí, že hotel Moskva je Stalinem odposloucháván od základů a sklepů až po střechu. Člověk se napije a vyzvaní kdovíco.

159

Viktor Suvorov

Ale jak se po takové poradě nenapít?

A jak se nenapít, když právě tam, na tom neoficiálním banketu,

bude možné vyzkoušet právě tu vodku - no přece tu úplně novou!

A ještě jedna zvěst se nese chodbami. Nepotvrzená. Znalci tvrdí,

že ta vodka se bude vyrábět s rozličnými vinětami. Když se bude

nějaký banket konat v Kremlu, tak bude mít ta vodka na vinětě

kremelské věže. A v případě banketu v restauraci Říčního nádraží

v Chimkách bude na vinětě samozřejmě Říční nádraží. Ale ty viněty se zatím nenatiskly. Ovšem dnes, když banket pokračuje v hotelu Moskva, bude ta vodka podávána s vinětami, na kterých je vyobrazen právě hotel Moskva.

No tohle? Tomu se ale přece nedá vůbec věřit. Když přece čekisté vybudovali Bělomořský průplav a průplav Moskva-Volha, stala se Moskva přístavem tří moří: Baltského, Bílého a Kaspického.

A až čekisté postaví průplav Volha-Don, bude Moskva přístavem

celých pěti moří - včetně Černého a Azovského. A proto by měla

být na vinětě jednou provždy viněta se siluetou Říčního nádraží:

no jistě - jako symbol Moskvy coby centra čekistických kanálů.

Ale dávat na viněty siluetu hotelu Moskva? To je neuvěřitelné. To

přece nemůže být pravda. Až se člověk diví, jaké hovadiny dokáže

vymyslet prázdný mozek.

6.

Nasťa svlékla zástěrku, hodila na sebe závěsník na zbraň a zkontrolovala pistoli u boku. - Modernizace hotelu Moskva je bohužel teprve v začátcích. Skoda. Po takovéhle poradě se čekisté každopádně ožerou. A už je nejvyšší čas nejenom si je poslechnout, ale taky se na ně podívat. Nasťa si oblékla koženou bundu - a spěchá

za Cholovanovem. Do temné chodby. Do ztemnělé místnosti, ke

zdi, která se sama rozevírá. Sjela dolů na stanici Kremelská. Tam

už na ni čekají. „Glavspecremstroj-12" je připraven jako vždy.

Pouze byl k němu připojen přídavný vagon. Nasťa odhaduje, že to

160

KONTROLA

bude asi „anton". Cholovanov s sebou odváží všechny, kteří dnes

byli zatčeni. Na výslech k profesoru Perzejevovi. Perzejev je inteligentní člověk - sám nikoho nebije, zbytečně se tím nevysiluje, a jenom se s účastí ptá: „Nechcete mluvit? No, to vás budu muset

vydat dost odporným lidem..."

7.

Vlak Glavspecremstroj buší do kolejnic: Do-mů, do-mů, do-mů.

Dnes je vagon plný. Dívky se vracejí z akce, spočívající v zajištění bezpečnosti porady nejvyššího vedení NKVD. Kdyby bydlely v Moskvě, kdyby měly tátu a mámu, kdyby měly sousedy a přátele, pak by bylo možné každou z nich vysledovat, oťukat - a pak si ji vyčíhat a podplatit nebo zastrašit. Jenže nic takového není

možné, nelze je vyčíhat, nelze je podplatit a není možné je ani zastrašit. A to z toho důvodu, že ani soudruh Ježov nemá právo cokoliv o Stalinových dívkách vědět.

Když se porada přehoupla k obědu, dívky se objeví v celém

houfu, bujně a vesele obsluhují delegáty - a pak všechny najednou

zase zmizí. Jako by se do země propadly Pokaždé přicházejí jiné.

Jako by jich měl Stalin k dispozici celý pluk. Že by Stalin přivá

žel ty holky z nějaké textilní továrny poté, co prošly přísnou prověrkou? A z jaké textilky? Nebojsou to studentky z nějaké vysoké školy?

Dokončily práci - a pod zem. A ani člověk nezaregistruje, kam

vlastně zmizely. Že by v metru? Třeba mají vlastní vstup do stanice náměstí Revoluce nebo Sverdlovovo náměstí? Nebo je odvá

žejí z Kremlu v uzavřených vozech? Soudruh Ježov stavěl hlídky

ke stanicím metra i ke všem kremelským branám, a to vždy předtím, než ta či ona velká porada začala, i poté, co skončila. Ale odkud se ty holky berou a kam mizí, zůstává záhadou i nadále. A v noci po

zavření moskevského metra se člověk dovnitř nedostane. Moskevské metro je podřízeno neznámo komu. Dokonce ani soudruh Ježov 161

Viktor Suvorov

to nechápe. Navíc nemá soudruh Ježov povoleno hledat v moskevském metru nepřátele. A metro hlídá zvláštní jednotka milice, která je komusi podřízena, ale komu přesně, to je naprosto nejasné. Jasné

je jenom to, že ten, kdo má metro pod kontrolou, musí být velmi

mocný a tvrdý strejda. Takže do záležitostí Kaganovičova „Moskevského metropolitenu" není radno strkat nos. Kupte si jízdenku a jeďte si, kam potřebujete. A neohlížejte se. A nezdržujte se tam

před zavírací hodinou.

Není tedy nikoho, kdo by mohl v nočním metru sledovat opravárenské vlaky. A proto jede Glavspecremstroj k cíli bez toho, aby si jej kdo povšiml. Vyjíždí z podzemí - a žene se do tmy.

S mohutným svištěním.

8.

Dvířka všech kupé jsou otevřeny do chodbičky. Chodbičkou se

nese smích. Sej Sejič hostí dívky. A dívky si vyprávějí veselé historky. Když pije v jednom sálu na tři sta chlapů, nezbytně přitom dochází ke všelijakým pozoruhodným příhodám, takže je na co

vzpomínat. A chodba burácí řehotem. A další historka - a znovu:

Chachacha.

Jenom jedna dvířka nejsou otevřená do chodbičky. Jenom v jednom kupé se nikdo nesměje. V tom kupé cestuje Cholovanov s Nasťou.

Holky se řehtají, ale přitom každou chvilku vrhnou pohled na

dvířka Cholovanova kupé: No, ta se uměla narodit, že si nabrnkla

takovýho chlapa.

9.

„Víš co, Draku? Já tě rozveselím. Chceš, já ti řeknu, kam schovává Sevasťjan medvědář s kumpánama svý karty."

„Tys přišla i na tohle?"

„No, vlastně na tom nic není. Stačí si uvědomit, co během prohlídky neprověřujete."

162

KONTROLA

„Prověřujeme všechno."

„Prověřujete všechno, to je pravda. Ale neprohledáváte... vlastní

kalhoty. Dyť máte co dělat s profesionálama. A jeden z nich je kapsář. Vy vejdete do cely a začínáte s prohlídkou. A v ten moment schová ten kapsář karty k tobě do kapsy. A když je po prohlídce,

tak ti ty karty zase z kapsy sebere. V cele navíc není sám. Jsou tam

čtyři. Taky profíci. Ti ostatní sice nejsou kapsáři, ale nahrát mu mů

žou. Kapsář pracuje skoro vždycky s komplicema. Dělají mu zeď

a zajišťujou jeho akci."

„Hele, Ohnivice, jestli máš pravdu, jestli při prohlídce najdu ty

karty ... ve vlastní kapse - tak jim je vrátím, ať si hrajou, ale každopádně jim řeknu, že jsi na to přišla ty..."

10.

„Mister Humphrey, musím s vámi mluvit. Pracovně."

„Poslouchám vás, mister Cholovanov."

„Zůstaňte tady ještě rok."

„Ne, mister Cholovanov, já už musím domů. Do Ameriky."

„Já vám budu platit dvojnásobek."

„Ne, mister Cholovanov, já už musím."

„No nic. Dobře. Aleje tu problém..."

„Jaký?"

„Jde o to, mister Humphrey, že vy jste měl na starosti velmi delikátní práci..."

„Rozumím, mister Cholovanov."

„Vy toho víte příliš mnoho. A pak přijedete do Ameriky a začnete

tam všem vyprávět, že soudruh Stalin odposlouchává telefonáty

svých nejbližších spolubojovníků..."

„Mister Cholovanov, já nikdy nikomu nic neřeknu..."

„No, to je řeč, mister Humphrey, taková řeč se mi líbí."

„Ale i kdybych něco začal vyprávět, stejně mi nikdo neuvěří:

vždyť podle všech dokumentů jsem nepracoval v Sovětském Rusku,

163

Viktor Suvorov

ale ve Švýcarsku. I moje dopisy domů jsou psané jakoby ze Švýcarska. A pokud vím, tak jste je taky ze Švýcarska posílali..."

„To je všechno pravda, ale my prostě nemáme jistotu, že dodr

žíte slovo..."

„Já vám to dám písemně, mister Cholovanov."

„Písemně? No, to je nápad. To jste vymyslel dobře. Jenomže...

Co s tím vaším písemným prohlášením budu dělat?"

„Jak - co? Pokud bych publikoval cokoli o systému odposlouchávání, můžete mě pohnat před soud..."

„Já nemám rád soudy. U soudu se dá vyhrát, ale taky prohrát...

A proto mi žádné písemné prohlášení nestačí."

„Tak jaké záruky ještě potřebujete?"

„Nej lepší zárukou toho, že nikomu nic neřeknete, pane Humphrey, je váš život."

„Chcete mě zabít?"

„To v žádném případě. Lidi zabíjejí jenom zločinci. Já vás nechci zabít, já vás chci zlikvidovat."

„Protestuju! A žádám, abyste sem okamžitě zavolali mého advokáta."

„Advokát - to je předsudek buržoazního soudnictví. My se řídíme zájmy našeho státu a světové revoluce, my nepotřebujeme advokáta, který bude dokazovat, že jsme v neprávu. My víme i bez

advokáta, že jsme v právu."

„A to zabíjíte všechny zahraniční inženýry, kteří pracují pro vaši

zemi?"

„To je právě to: všechny ne. Všechny, kteří budují tankové,

dělostřelecké, letecké a automobilové továrny, posíláme zpátky

domů i se štědrou odměnou. Ale vy jste se zabýval příliš důvěrnou prací."

„A takových, jako jsem já, je hodně?"

„Jenom jednotlivci. Nejste v tom ani výjimkou, ani pravidlem."

„A kdo přijde na řadu po mně?"

164

KONTROLA

„Tři inženýři, kteří instalují ventilační systémy v hotelu

Moskva."

„Ale v Americe z toho udělají kauzu!"

„No prosím, proč ne. Každý, kdo se nemá nikdy vrátit, není už

předem oficiálně posílán do Sovětského svazu, ale do Švýcarska,

Brazílie, Austrálie nebo do Německa. Je to plně v našem zájmu:

američtí inženýři jezdí do mnoha zemí... a ztrácejí se tam. Ale ti,

kteří jsou oficiálně poslaní do Sovětského svazu, ti se neztrácejí:

když tady dokončili svou práci, dostanou obrovské peníze a jedou

zpátky domů."

„Moje peníze předáte mé rodině?"

„Ne, zkonfiskujeme je. Seji Sejiči, převezměte aktovku, přepo

čítejte její obsah a sestavte dokument o převzetí peněz, které vydělal mister Humphrey."

„Na moje místo jede z Ameriky nový inženýr?"

„Ano."

11.

Sevasťjan medvědář se chechtá a vrtí pobaveně hlavou: No jo,

to je teda fakt chytrá hlava, tahle holka. - A Sevasťjan před sebou

rozkládá své drátky a háčky.

„No podívej se, dcerko, když už seš teda tak chytrá, já ti svoje

tajemství prozradím. Měl jsem v životě takovej okamžik: strčili mi

ručičky do klepet a šup se mnou do ajnclíku. A dostal jsem provaz.

Proto mě přivezli sem, a že prej - nauč nás svý řemeslo, jinak... A já

si řek, že teda jo, že je to naučím, ale to hlavní že jim neřeknu. Už

jsem si tady v klášteře odkroutil osmnáct roků, naučil jsem řemeslo

hodně vašich lidí, ale to hlavní tajemství řeknu až tobě. Nakonec,

člověku je líto, kdyby měl umřít a tajemství řemesla si s sebou vzít

do hrobu. A ty ses mně zalíbila. Tobě to řeknu. A to tajemství dobře

chraň. Prozraď to pak dalšímu, ale jedině někomu s dobrým srdcem.

Prozraď to jednou v životě, a jenom tomu, kdo bude to tajemství

165

Viktor Suvorov

zase chránit dál. Prozraď to jenom tomu, kdo to pak předá dál zase

jenom jednou. Jenom tomu, kdo je slušnej člověk. Takže takhle:

Jak těma drátkama točit v zámku, to ti ukážu. K tomu není žádný

velký umění nutný. Ale to není to hlavní. Hlavní věc je v něčem

jiným: nejdřív totiž se do takovýho medvěda musíš... zamilovat.

Rozumíš? Zamilovat, z celýho srdce. A nic od něho nesmíš chtít.

Medvědář - to je někdo jako stavitel, jako básník, jako malíř, jako

spisovatel. Žádný malíř není dobrej malíř, jestli maluje obraz a už

předem počítá peníze, který za něj dostane. To pak bude malovat

vždycky špatně. A žádný peníze nedostane. Malíř musí být tvůrce.

Musí být pro svůj obraz bohem. Musí svou tvorbu milovat už při

prvním záměru. Nebo stavitel: jsou dobří stavitelé, kteří milujou

dům ještě předtím, než ho začali stavět. Milujou každej kámen,

kterej se položí do zdi. Milujou každej hřebík, kterej se do zdi zatluče. Ten, kdo miluje svou práci - toho si úspěch najde, a ten dům bude stát po staletí. Rozumíš, co ti říkám, husičko hloupá?"

„Rozumím."

„No, tak v naší práci taky stojí všechno na lásce, láskou to za

číná a láskou to končí. Tak si ho zamiluj, toho medvěda. Nemysli

si, že je to studenej kus železa, že je to pancéřovej sejf. Představ

si, že je to něžná a zranitelná bytost. Když je takovej sejf narvanej

prachama, tak ho miluje každej a každej se k němu dere. Ale když

je prázdnej, tak je každýmu na nic. No ale dyť tomu sejfu je z toho

smutno. Úplně jako člověku: když máš prachy a slávu, všichni tě

milujou, ale když jsou prašule pryč a sláva pohasla, všichni se od

tebe odvrátěj. No není to člověku nepříjemný? Tak vidíš. Takže ten

sejf zkus milovat né kvůli penězům, ale prostě jenom tak. Miluj

ho za jeho sílu, za to, kolik váží, a za ty jeho neprorazitelný stěny.

A buď k němu laskavá. Ale nesmíš si přitom ani pomyslet něco

jako: Ták, teď tě otevřu a vyluxuju. Ne, lakotnýmu srdci se neotevře. Dej mu svou lásku a nic za to nechtěj na oplátku. Dej mu svou lásku. Možná se pak otevře sám od sebe. Všechno na světě stojí

166

KONTROLA

na lásce. Láska, to je zlatej klíč, kterej otvírá všechny sejfy. Miluj

svou věc, a ona se do tebe zamiluje taky. Miluj lidi, a oni tě budou

taky milovat. Nevnucuj jim, že je miluješ. Miluj! To ti říkám trojnásob a jednou provždycky."

Za zády odsouzeného medvědáře svitl paprsek - a Nasťa měla

pocit, jako by celá jeho hlava zlatě zářila.

„Sevasťjane Ivanoviči - vy jste... svatej?"

12.

Zítra má Nasťa vykonání rozsudku.

Zítra. Bude to pro ni poprvé.

K vykonání rozsudku je v seznamu určeno 417 osob. Pro čtyři

sta odsouzených není nutno kopat dvě jámy. K tomu bohatě stačí

jedna. A ta už je vykopaná. Kopali ji polepšení zločinci. Každý

z nich má ve svém spisu razítko s nápisem: „Odjel na cestu". Po-

lepšenci pracovali s jednoznačným chápáním smyslu své práce.

K čemu by asi měli trestanci kopat v lese pod patrolou jámu? - Nekopeme ji pro sebe? říkají si. A nakonec se mezi sebou dohodli, že pro ně to není. Nás je dvanáct, ale ta jáma je tak pro pět stovek lidí.

- A tak kopali a radovali se: Dobře jsme udělali, že jsme se dali

cestou nápravy. Správně, že jsme se polepšili. Ty, kdo se protivili,

teď zakopou do jámy.

Když polepšenci kopali, stála Nasťa na srázu. Sledovat, jak se

něco dělá, je vždycky zajímavé. Je zajímavé vidět město v tajze,

a to počínaje prvním kůlem zaraženým na mýtině a konče širokými

ulicemi, nádhernými paláci, hektary skleněných střech hlavní tovární haly, a nakonec až po první střemhlavé bombardéry, vyjíždějící z haly k prvnímu zkušebnímu letu. Je zajímavé vidět obrovskou budovu od první čáry tužkou na čistém bílém papíře až po montáž nerezavějících hvězd v oblacích. Je zajímavé vidět místo

popravy od prvního sveřepého zaboření rýče do hlíny, až do poslední jedličky, zasazené na místo masového hrobu. Ještě než to 167

Viktor Suvorov

celé začalo, Cholovanov se tady zastavil, široce se rozkročil, ohlédl

se a řekl: „Tady budou ležet."

A lidé s puškami obklíčili mýtinu. A lidé s lopatami a rýči se za-

hryzli do země. - A teď už je jáma hotová. Bude tu takhle otevřená

trčet až do rána. Nasťa se ovšem musí dobře vyspat. Dnes bude

spát v domě oddechu zvláštní skupiny kontroly. To je od kláštera

daleko. Je to tři sta kilometrů jižněji. Na břehu Volhy. Tady mají

Cholovanovovi svěřenci svou stálou základnu.

Dívky z kláštera se sem dostanou zřídkakdy. V podstatě sem

jezdí hlavně na popravčí praxi. A dnes je na řadě Ohnivice. Musí se

vyspat. Ale ne a ne usnout. Nasťa pořád nechápe, jak je možné zastřelit čtyři sta lidí bez toho, aby se vzbouřili. Vždyť jakmile začneš jedněm svazovat ruce, ostatní se na tebe zběsile vrhnou: stejně nemají co ztratit.

Přemýšlela dlouho, ale nevymyslela nic. Hotový hlavolam. A co

je odvézt o kilometr dál, postřílet a vrátit se pro další? Kolik kilometrů by tak konvoj musel urazit? - A popravčí lesy by se měly vybírat v lesních rezervacích, v dubových doubravách, kde na sobě věkovité duby nesou miliony listů, takže každý list poslouží jako

plocha pohlcující zvuk... No jistě, v doubravách... Ale jak tam kopat jámy, že jo? Vždyť duby mají obrovské a tlusté kořeny. No tak potom to přece jenom nejde jinde než v borových lesích... Borovice přece rostou na písku... Postřílet, zasypat pískem, zarovnat, nahoře zasadit jedličky a borovice... Pak tam vyroste les...

Bude šumět svými korunami... A popravčí les se nepozorovaně

promění v les pohádkový... S lesním jezerem, s lekníny a liliemi,

s ostřicemi na černé vodě, se skotačivým potůčkem, s čarovným

hradem na skále... Nasťa kráčela pohádkovým lesem, kráčela po

květinách, jaké neexistují, rozhrnovala větve stromů a blížila se ke

hradu, zářícímu nad jezerem...

168

Kapitola jedenáctá

i.

Budík řinčí jako řetěz kotvy po pancéřové palubě křižníku.

První myšlenka: zastřelit budík a hodit ho do popravčí jámy.

Druhá myšlenka: stisknout páčku.

Stiskla páčku a dlouho seděla na kraji postele, zachumlaná do

peřiny. Potom pohlédla na budík a lekla se: 3 hodiny a 23 minuty.

A honem přes chodbu na záchod. Ženské umývárny zejí prázdnotou. Je tu sama. Umyla se a učesala. Boty si vyčistila už večer a na blůzu si taky už večer přišila čistý límeček. Proto se teď nemusela

s ničím dlouho zdržovat.

V jídelně nalévá kuchařka Máša do sklenic vodku. Zajímavé -

když vykonavatelé musejí vstávat ve tři, kdy pak vstává teta Máša?

Mimochodem, kuchařka je to skvělá, dokonale rozumí své práci.

A je taky hodná. Ostatně, kuchař musí být vždycky hodný. Kuchař

musí do jídel vkládat vlastní srdce. A vůbec, všichni lidé musí být

hodní.

Teta Máša připravila všechno, jak má být: v kotli se kouří

z párků, housky, čerstvě přinesené z pekárny, přímo bobtnají teplem, jsou tu celé tři pánve pečených brambor, křupavé okurky jsou nařezané na kolečka, a mísy se zelím a cibulí stojí na svých místech. Máša sama rozlévá vodku. Všeho si vezmi co hrdlo ráčí. Ale vodky - pro každého jen jedno deci.

„Tady máš, holka, svůj příděl."

169

Viktor Suvorov

„Ale já nepiju, teto Mášo."

„No ale to je nařízení, dceruško, v takovej den, pro klid duše."

„Já mám duši klidnou."

„A nemáš strach?"

Nasťa nepochopila otázku:

„A čeho bych se měla bát? Přece dneska nebudou popravovat

mě."

A od všech stolů se nese řehtání a žertování: No to ne, dyť máme

dneska takovou směnu, a vona nepije, no napít by se teda měla.

Nasťa zrudla ve tváři a sklopila zrak.

2.

Usadili se v autě. Samá legrace, samý smích. Všechny ty tváře

Nasťa zná: vždyť jsou to ti stejní kluci, kteří ze sebe v továrně

„Srp a kladivo" dělali proletáře a ze třiceti hrdel demonstrovali

svou uvědomělost. Jejich velitelem je soudruh Širmanov. Přísný

soudruh. Ale s drzýma očima. Cholovanov je něco jako náčelník

osobní tajné policie soudruha Stalina - a Širmanov je něco jako

velitel úderné brigády soudruha Cholovanova: když je zapotřebí,

aby na někoho náhodou spadla cihla, stačí na Širmanova hvízdnout

a on to v mžiku zorganizuje. Profesionál nejvyšší třídy. A celé jeho

mužstvo je stejného ražení.

Obecně vzato nemají být k vykonávání rozsudků připouštěni

ani Cholovanov, ani Širmanov, ani dívky z kláštera. A už vůbec

ne k výkonu masovému. Rozsudky přece vykonává NKVD. Dochází však k situacím, kdy musí být zlikvidováni takoví lidé, kteří se v žádném případě nesmí dostat NKVD do drápů. Tyto lidi drží

Cholovanov v klášteře na základě osobního Stalinova seznamu.

A klášteru musí být čas od času poněkud odlehčeno. Přesně taková

situace nastala dnes. Odsouzených už je moc - a tak musí být rozsudky uvedeny ve skutek. Ostatně, ono je to dobré i pro Cholovanovovy svěřence: aby jim neotupěly instinkty. A pro klášterní

170

KONTROLA

holky je to skvělá praxe: blíží se světová revoluce, a to bude velká

a krvavá práce. Ruka proletariátu se nezachvěje, to je jasné. Ale

v zájmu neustálé jistoty, že ruka se nezachvěje, musejí být dívky

čas od času přizvány k masovému vykonání rozsudku. Dnes tedy

přišla řada na Nasťu.

Poprvé...

3.

Na zem rozložili stanové plátno a na něm rozmístili šedivé

složky. Každá ze složek v sobě skrývá lidský osud. Osudy v hromádkách složek. V každé hromádce je těch složek padesát. A ještě čtyři složky na malé hromádce, uložené zvlášť.

„Veliteli konvoje, prověřil jsi všechny?"

„Všechny, soudruhu Cholovanove."

„Tak vyvolej první skupinu."

Náčelník konvoje má dobrou náladu. A už vyvolává:

„Aiitonov, Artiščev, Archipov..."

Vyvolal padesát abecedně prvních příjmení. Z vyvolaných osob

utvořili skupinu po pěti lidech v řadě. Tři strážní vpředu, tři vzadu

a po dvou strážných se psy po stranách. Jakmile by někdo z odsouzených udělal nemístný úkrok doprava nebo doleva, strážní to okamžitě zhodnotí jako pokus o útěk - a bez varování budou střílet.

A vpřed.

První skupina odpochodovala k lesu. Ostatní sedí. A čekají, až

na ně přijde řada. Kolem nich stojí rovněž strážní. Také se psy.

4.

Při vyvolávání a formování každé skupiny nemají vykonavatelé

co na práci. Vykonavatelé stojí stranou. To není jejich práce.

Jakmile však první skupina zmizela v lese, je konec kuřácké

pauzy. Zahodili cigarety a zadupali je holínkami: vždyť od jednoho

nedopalku můžou vypuknout velké lesní požáry. A vpřed. Dohnat

171

Viktor Suvorov

skupinu. Kolona jde vždycky pomalu. Nikdy není těžké ji dohnat.

Atak ji dohnali.

5.

Zaskřípěla vrata: a dovnitř, dovnitř! Za vraty je lesní mýtina.

Kolem dokola je celá obklopena lesní ohradou o výšce dvou dospělých mužů. Prkna jedno vedle druhého, bez jediné skulinky.

Mýtina je celá udusaná. Jako kdyby ji ušlapaly tisíce nohou nebo

stáda krav - ale přece jenom snad ani jedno, ani druhé. Jako kdyby

sem tuhle někdo nahnal skot po lesní pěšině, chvilku to stádo držel

v ohradě a hnal je zase dál. Nic na té mýtině nezůstalo. Jenom ocelové skříně u živého plotu. Úplně obyčejné skříně. Šedivé. Ve výšce lidské postavy. Přesně jako v šatně jakékoliv továrny. A opravdu

jsou to úplně přesně totožné skříně jako v šatnách. Tady v ohradě

je deset řad těchto skříní. Copak se budou ti lidé před popravou

převlékat? V každé řadě je pět jednotlivých skříněk. Ve výši krku

je každá z nich opatřena otvorem. Přesně tak je tomu v továrně:

jsou to otvory větrací. Dvířka skříněk jsou otevřená. Jedna z nich

teď zaskřípala ve větru: dzinnn... Uvnitř skříněk nejsou ani police,

ani věšáčky. Jinak je to ale úplně totéž jako v továrně „Srp a kladivo".

Strážní ustoupili stranou - a kolona pochoduje do ohrady.

Zavřela se za ní vrata.

„Dávejte pozor, vězňové. Dělejte, co chcete, ale až napočítám

do pěti, pustím do ohrady psy."

Psiska se cukají na vodítkách. Ale ani není zapotřebí je vypouštět: v ohradě mají lidé jedinou možnost, jak se před nimi chránit -

schovat se do skříní.

Ti psi jsou jenom čtyři, a v ohradě je padesát lidí. Ale žádný

z nich se nechce rvát se psem, když hned vedle stojí ocelová skříň.

A tak se všechno vrhlo ke skříním. A je to jako vždycky: pro každého je tam místo, ale tady se do jedné skříňky cpe pět lidí, támhle 172

KONTROLA

dokonce sedm, navzájem si rozbíjejí huby a lámou čelisti... a v jiné

skříňce není nikdo. Hotová tlačenice, hotová rvačka. Kdo je silnější, ten je ve skříňce první. Nakonec si ale každý našel tu svoji.

A zaklapla všechna dvířka. Deset skříní - a v každé pět skříněk.

V každé skříňce jeden člověk. Všech padesát.

„V naší práci je hlavní co? Střílet do zátylků? Kdeže, holčičko,

vůbec ne. Hlavní je všechny rozdělit. Rozčlenit dav na individua.

Vždyť kdyby se společně vzbouřili, jak je zastavíš? Takže aby se

nevzbouřili, musí se to udělat tak, aby každej myslel jenom sám na

sebe. Tyhle skříně vymyslela chytrá hlava. Na náklaďák třítunku

se jich vleze přesně pět. Pak stačí odvézt je kam chceš, a kdekoliv

můžeš postavit popravčí stanoviště. Ohradíš mýtinu, postavíš na ni

ty skříně - a střílej si, jak je libo. A taky se to dobře počítá. Deset

skříní - padesát míst. Dneska máme 417 klientů. Takže to máme

osm plných ohrad a ještě chlup navíc. Hlavní je dostat je dovnitř.

A pak už je vlastně hotovo: střílet do zátylku, to umí i každej pi-

tomec."

To jsou věci. Tohle všechno dokáže lidský rozum a invence.

A jak je to všechno snadné. Kličky ve skříňkách jsou také vymyšleny chytře. Jakmile se dvířka skříňky zabouchnou, tak už tam člověk zůstane uvězněn. Vždyť skříňka se dá otevřít jedině zvenčí.

„Pozor, vězňové! Haleny svlíknout!"

Ve skříni se haleny nesvlékají zrovna snadno. Je to tam opravdu

příšerně těsné. A právě k tomu pak slouží ventilační otvory. Bodáky máme dlouhé a tenké, takže se vlezou do každého otvoru.

A těmi bodáky pak lze píchat neochotné do panděra: „Hni sebou,

hnuse!"

„Pozor, vězňové! Boty zout!"

To je ještě těžší. Ve skříni se nedá ohnout. Tkaničky se dají rozvázat jedině, když člověk skrčí nohu až k bradě. A pomalí jedinci opět dostávají pobídky bodákem. Nejsou to sice smrtelné rány, ale přece

jenom to není nic příjemného, dostat bodákem pobídku mezi žebra.

173

Viktor Suvorov

„Pozor, vězňové! Všichni se otočí čelem ke stěně, ruce za

záda."

A strážci chodí podél skříní: Komu to říkají, hajzle! Hubou ke

zdi! A zase se šťouchá do otvorů bodáky. Ruce dozadu! To je rozkaz!

Svazovač, strýc Vasja si odfrkl - teď přišla jeho chvíle.

Arestant stojí ve skříni, zády ke dvířkám, ruce za zády. Když

se dvířka otevřou, co může dělat proti dvěma bodákům a dvěma

psům? A psi až hvízdají netrpělivostí. Ale psi už nebudou do akce

připuštěni. Svazovač, strýc Vasja, to zvládá i bez nich. Na krku

má svazek ocelového drátu, předem naštípaného na články. Obtočí drát odsouzenému kolem zápěstí a konce drátu zatočí kombinačkami. A může jít k další skříni - tady u té už nemá nic dalšího na práci.

„Prvního ber!"

6.

A už se popravovalo. Ve dvou samostatných proudech.

Cholovanov stojí nad jámou a pálí. Kdosi v šedém stojí hned

vedle něho. Jeden střílí a druhý mu nabíjí pistoli. Pak si vymění

role.

Vedle běží druhý proud. Tam stojí se svým pobočníkem soudruh

Širmanov.

A kluci s děvčaty jim přivádějí svázané odsouzence. Vytáhnou odsouzeného ze skříňky, svázané ruce mu zdvihnou nahoru za zády, aby se mu hlava ocitla pod břichem - a už s ním uhánějí

k jámě. U jámy mu ruce pozvednou ještě výš, aby padl na kolena,

a v ten okamžik Širmanov šikovně - bác ho do zátylku.

V čem je dobré vykonávat rozsudek pistolí? V tom, že z pistole

se střílí kulkami s tupými špicemi. Náboje do pušky (stejně jako do

kulometu) mají konce ostré. Musí přece uletět velkou vzdálenost.

A proráží skrz. Zato tupohlavý náboj do pistole s člověkem trhne:

174

KONTROLA

když proti tobě někdo jde, zarazí ho to, a člověka klečícího na kolenou to odmrští. Kulka z pistole je zkrátka dobrá v tom, že člověka na okraji jámy nejenom zabije, ale ještě s ním přitom smýkne rovnou do díry.

„Soudruhu Širmanove, nechte mě trošku si zastřílet."

„No dobře, tak si střílej."

Veselý harmonikář Váňa Kamarinskij si stoupl na popravčí

místo a dal se do práce. Taktak že mu ostatní stačí přivádět odsouzence! Váňu pak vystřídal Semka Bělokoň. - I ve druhém proudu proběhlo střídání. Přiběhl svazovač, strýc Vasja: každý si chce zastřílet.

7.

Při popravě má každý práce dost. Eskorta přivedla druhou skupinu. A už je zahánějí do skříněk. A haleny sundat, boty zout, hubou ke stěně!

Polepšení vězňové svazují bušlaty do hromádek po deseti a obuv

do hroznů. Tady musí být pořádek: nejdřív svázat boty a holínky

do párů, pak ty páry roztřídit podle čísel - a pak teprve to posva-

zovat a na náklaďák s tím. I haleny nakládají do auta. Jsou rozmanité a většinou dotrhané. Ale hodit se ještě budou. Polepšenci nejsou pitomí, a tak si vlastní haleny svlékají, jako že je jim horko, strčí je do hromady a vyberou si z ní pak nějakou jinou, lepší. A ta

hromada bot? I tam se najdou páry, co nejsou tak dotrhané. A polepšenci si z nich taky rychle vybírají něco pro sebe - a svoje boty hází na hromadu.

Strážní na to nereagují. Takové hovadiny je nezajímají. Hlavní

je, aby pak bylo těch halen a bot správné množství. A když si polep

šenci vymění svoje za cizí, to nemá pro celou záležitost žádný význam. Mají beztak dost těžkou práci, no tak co, jen ať si poslouží.

175

Viktor Suvorov

8.

Na první pohled je to vlastně snadné. Bác, bác. A zase: bác,

bác. Ale žere to hromadu času. Přihnali třetí skupinu. Do skříněk

s nimi. Svléknout, svázat. Postřílet. A už ženou další skupinu. Zahnat je do skříněk - to zabere tak minutu. Ani se svlékáním není moc potíží. Ani se střílením. Ale co zabere nejvíc času, to je to svazování rukou ocelovým drátem. A tak poslal Širmanov další vykonavatele, ať s tím pomůžou. Aby to nemusel pořád dělat jeden člověk, ale tak pět šest lidí najednou. - No, pomohlo to. Teď už to jde mnohem rychleji.

I polepšencům je veseleji. Sotva si vyměnili haleny, už se svléká

další skupina. A hele, tady máme ještě lepší halenečku. A tadyhle ty boty - no nádhera. Mezi čtyřmi stovkami lidí se občas najdou dokonce i dosti nové boty. A haleny - těch je na výběr, že polepšenci nevědí, kam dřív skočit. Takže po páté skupině už mají

všichni polepšenci novoučké haleny a povrzávají novými botami.

Jejich dvanáct. Pravda, jejich práce rozhodně není lehká. Už jen ta

jáma: kdo ji vykopal? No oni. Ale nestačí tu jámu jenom vykopat.

V jámě se taky musí pracovat. Roztahávat mrtvoly po jejích útrobách. A spořádaně je v ní uskladňovat. Po krajích hezky vedle sebe a uprostřed na hromadu. Nastřílejí dvacet lidí - střelba ustane a polepšenci skáčou do jámy. A uskladňují.

Vykonavatelé pracují kvalitně, ale takoví už jsou lidi: hlava prostřelená, a on ještě žije. Pak musí polepšenec hlásit nahoru: Tady sebou jeden šije, dorazte ho. Neboje sami dobíjejí sochorem. I vykonavatelé pomáhají. Po postřílení dvaceti lidí a ještě předtím, než pustí do jámy polepšence k uskladnění, střílejí do hromady těl.

Pro jistotu.

9.

Ve dvě hodiny přivezla teta Máša oběd: Tak co, pracanti, unavení?

Cholovanov se obrací ke svým lidem: Budeme teď obědvat nebo

176

KONTROLA

to nejdřív doděláme? Cholovanov je tvrdý velitel, ale mají dnes

všichni pořádně náročnou práci, a v takových chvílích mají k sobě

lidé blíž. K porozumění jim stačí půl slova a subordinace je zde vyloženě na obtíž. Proto se Cholovanov v takovýchto situacích chová demokraticky: Tak co, chlapi, jak to vidíte?

A jak to vlastně vidět? Ono je to dobře tak i tak. Nebylo by

špatné dokončit práci a pak se najíst. Po práci legraci. Ostatně, té

práce už tolik nezbývá, zůstaly už jenom dvě skupiny a chlup navíc, jenomže na druhé straně se pak ještě musí zahrabat jáma, sestavovat dokument o odvedené práci a tuhle a támhle něco. Takže je to jasné: bude se obědvat.

Hned vedle jámy je na mýtině krásné místo. Rozházeli po trávě

prostěradla jako ubrusy. Teta Máša rozdává pořádné krajíce nadýchaného chleba, hromádky rajčat a okurek - a do ešusů rozlévá boršč. Ale vodky ani hlt. Vodka až potom. Teta Máša je přísná:

„Tak, a umýt ruce! A všichni!"

10.

Znalci dobře vědí, že sny jsou záležitost letmá: často máme dojem, že se nám zdál dlouhý sen, který trval celé hodiny, ale ve skutečnosti trval ten sen jenom několik vteřin. Intenzita mozkové

práce je prostě ve spánku úplně odlišná. Ve spánku prožívá náš mozek svůj vlastní život: může dřímat, ale hned zas může explodovat až obludnými myšlenkovými skoky. Ve spánku může náš mozek mimo naši vůli sestavovat nesmrtelná slovní a zvuková spojení a dělat z nich verše a melodie, ve snu může naše mysl bloudit v milionech slepých uliček uvnitř nekonečných labyrintů, ale může se také bez zaváhání hnát kupředu a vzhůru k objevům, které vyvrátí

a rozvrátí zdánlivě nevyvratitelné pravdy. Ve spánku je náš mozek tisíckrát odvážnější. Je schopen nalézt řešení nerozluštitelných úkolů. A ne nadarmo se občas ocitáme v situaci, kterou jsme už

předtím viděli ve snu.

177

Viktor Suvorov

V okamžiku smrti prý pracuje náš mozek úplně jinak, než v běžném životě. Když dojde k přerušení průtoku krve do mozku, mozek jakoby vybuchne ve svém posledním mohutném impulsu.

A lidé, kteří zázrakem unikli smrti, i když už je smrt měla v drápech, vyprávějí, že v nejposlednějším okamžiku viděli celý svůj život v milionech podrobností. V okamžiku katastrofy se čas jakoby roztahuje, což rozhodně není žádná náhoda. Lokomotivu, která se

na nás řítí, vidíme tak, jako bychom sledovali záběry zpomaleného

filmu. Ve skutečnosti se čas samozřejmě neroztahuje: v posledních

okamžicích, které nám zbývají, prostě dokážeme spatřit a poznat

mnohem víc než v normální situaci.

Nasťa hledí do tváří popravovaných a nadšením a hrůzou se jí

zatajuje dech. V okamžiku, když kulka proráží lidskou hlavu, tvář

zabíjeného vyjadřuje tolik emocí, jako kdyby mohl člověk během

vteřiny uslyšet najednou celé Mozartovo Rekviem nebo přečíst

celý Gogolův plášť.

Každému, co jeho jest. Jeden je v okamžiku smrti přeplněn hněvem, druhý neukojitelnou touhou po pomstě, třetí náhle pochopí sladkost usmíření - a umírá v blaženství... A odpouští svým nepřátelům. V lidech probíhají všemožné pocity, ale Nastě je jasné, že pocity zabíjených nejsou nijak letmé. Pro ně běží čas úplně jinak, než pro ty, kteří dosud zůstávají naživu. Během kratičké vte

řiny, úplně v posledním okamžiku, stihnou zabíjení prožít, pochopit a procítit více, než co stihli předtím za celá dlouhá léta. A možná i víc než za celý život.

11.

Jáma se z jednoho kraje zaplnila skoro až nahoru. Tam také hned

naházeli hlínu.

Dostříleli. Pořádně si zastříleli. Z druhé strany ale jáma ještě

není zasypaná. No nic, to není už nic tak těžkého. Kope se to těžko,

ale zasypat se to dá už v zásadě bez potíží.

178

KONTROLA

Širmanov sepisuje dokument a strýc Vasja sestavuje hlášení

o množství spotřebované munice.

Polepšenci si vybírají poslední haleny a boty. Přímo u skříní.

Cholovanov podepsal dokument. A prstem kývl na psovody. Ti

chápou signály svého nadřízeného bez dalšího vysvětlování. A už

se hnuli i se psy ke skříním.

„Hej, kluci," zavolal Cholovanov na polepšence, „dneska jsme

uspokojili čtyři sta čtyři lidí, ale v plánuje vás čtyři sta sedmnáct.

Vždyť vás do toho plánu zahrnuli taky."

O tom, že nadchází čas, aby se poschovávali do skříní, se vůbec

nezmínil. To musejí přece pochopit sami. Když budou vypuštěni

psi, tak holt se schovat, že ano. - A psi byli právě vypuštěni. Psi samozřejmě taky potřebují praxi. Polepšenci na nic nečekali a urychleně zmizeli ve skřínkách. Psi stihli potrhat jenom tři z nich, a to ještě nijak strašně. - Psi byli odvlečeni stranou.

„Líbí se vám v nových halenách? A nový boty netlačej? Tak

dolů s tím, kluci. Hubama - čelééém vzad! Ruce dozadu! Ve va

šich složkách se píše, že jste nastoupili cestu nápravy, ale podle mě

napraví hrbáče až hrob."

V železných kabinkách se to zmítá a řve. Ale to nic. Rvěte si,

ječte si, tady na zvláštním stanovišti máte úplnou volnost. Jestli

chcete, tak si třeba mňoukejte.

„Teto Mášo, ještě jich máme dvanáct. Nechcete si taky střelit?"

„No to určitě, však usmrcování je vaše práce. Už ať to máte hotový - a pak si přijďte na vodku."

12.

Čím je zajímavá poprava?

Poprava je zajímavá tím, že zavání romantikou. Jako v občanské

válce. Vůně táboráku, vůně střelného prachu... Vojenský plášť je

prachem celý prosycený. A pocit splněné povinnosti hřeje u srdce.

Příjemný pocit...

179

Viktor Suvorov

Zlikvidovali čtyři sta šestnáct lidí, ale v seznamu je jich čtyři sta

sedmnáct. Zbývá ještě jeden. To je ovšem zvláštní případ. To je ten

americký inženýr, ten specialista na odposlouchávání. Toho zastřelil Cholovanov osobně.

A hotovo. A máme večer.

Večer je u Volhy krásně. V močálovité mělčině sebou pleská

cejn. Zpoza řeky se nese píseň. Od vody je slyšet klapot kolesa

parníku. Polínka vzplanula. Rudé a bílé plamínky.

Všichni v mužstvu vykonavatelů mají masové popravy v oblibě.

Vždyť masovky probíhají na čerstvém vzduchu. Když střílejí deset, dvacet nebo třicet klientů v kremelském sklepení, to není žádná romantika. Odpracoval sis svoje - a unavený pak jedeš domů tramvají, spolu se zrovna tak utahanými lidmi.

Ale jak je odsouzených přes stovku, pak se koná poprava v přírodě. Les. Reka. Večer u táboráku. A po výkonu - deci vodky. To je chápáno jako lék. Jako kyseloučký vitamín po injekci. Ovšem deci,

to samozřejmě nestačí. Duše si žádá víc. Každý proto dostane ve

čer po popravách, co hrdlo ráčí.

Všichni za jeden stůl. Za takových večerů se hodnosti neřeší.

Teď jsou všichni spolu, mají k sobě blízko a jsou to kamarádi.

A všichni jsou zpěváci.

Co lidi nejvíc ze všeho stmeluje? Společná práce. Čím je ta práce

těžší, tím je odpovědnější. A tím pevnější vztahy se navazují mezi

těmi, kteří ji provádějí.

Táborák žhne a praská žárem, myriády jisker vzlétají k nebi, ve

sklenicích je kořalka a klobásky jsou tak nádherně vyuzené, že se

ani nedají krájet. Svazovač strýc Vasja vybírá klackem z ohně pe

čené brambory.

A vodka chutná krásně hořce.

180

Kapitola dvanáctá

i.

„Draku, já tomu nerozumím."

„Vysvětlím ti to. Řekněme, Ohnivice, že musíš rozehnat milio-

novej dav. To není nic těžkýho. Stačí vytáhnout z davu kohokoliv - prvního, kdo přijde pod ruku, a začít do něho kopat. A to tak, aby všichni, kdo stojej vedle, viděli všechny podrobnosti. A mlátit ho tak dlouho, dokud nepřestane kňourat. Pak vytáhnout z davu ještě jednoho. A mlátit. A až si pak půjdeme pro třetího, dav se rozuteče. Monolitní odvaha davu se skládá z malých strachů, který dávají jednotlivce dohromady. Úkol teda zní: rozdělit dav na jedince.

Rozdrobit jeho jednotu na ty nejmenší články. Rozděl a panuj. -

Asi takovej úkol má soudruh Stalin. Akorát že on nekontroluje pouliční dav, ale kabinetní dav, dav hulvátů a mizerů, kteří se prodrali k moci. Jestli je soudruh Stalin nebude střílet, sežerou celou společnost a prochlastají všechno její bohatství. K tomu, aby bylo

možný ovládat vládce, soudruh Stalin vytáhne kohokoliv, kdo mu

přijde pod ruku, a kope ho, až ho ukope každýmu před očima."

„Tohle je mně jasný: ty, co se proderou k moci, je zapotřebí střílet, to jsem pochopila už dávno. Ale já nechápu jinou věc: když je toho střílení málo, tak moc v rukou neudržíš... Ale když střílíš až

moc, ztratíš ji taky... Já nechápu, jak najít optimální hladinu teroru."

„Myslím, že to je možný zjistit jedině při každodenní praxi. Vě

řím, že soudruh Stalin intuitivně cítí tu hladinu teroru, která se musí

dosáhnout, i tu hranici, která se přitom nesmí překročit."

181

Viktor Suvorov

„Nezdá se ti, Draku, že teď, v létě 1938, dosáhla čistka nejvyš-

šího bodu, a že je načase to utlumit?"

„Soudruh Stalin to vidí lip."

„Nezdá se ti, že soudruh Stalin už ten kritický bod překročil a že

kdyby se NKVD pokusilo uchvátit moc, nebude se mít soudruh

Stalin prostě o koho opřít?"

„Přeháníš."

„Můžeš říct, že tobě se to tak líbí, ale já jsem jednou seděla

v klášteře a dívala jsem se na telefon."

„No, to je ohromně zajímavý."

„Dívala jsem se na telefon, a přišla mi do hlavy myšlenka, že

nejjednodušší způsob, jak uskutečnit státní převrat, spočívá v odpojení telefonů soudruha Stalina. Bez spojení není velení, a bez velení není moc. Odpojit někoho od systémů spojení - to znamená odpojit ho od moci."

„Odpojit systémy spojení, to vůbec není nic jednoduchýho."

„Teď to není nic jednoduchýho. Teď. Protože teď je jedna metropole a všechny linie spojení se scházejí v Moskvě, ale brzo bude stát náhradní metropole v Žiguli... Jeden vůdce na dvě metropole.

Řekni mi, Draku: počítal soudruh Stalin s nějakým ochranným mechanismem, aby nedovolil spiklencům použít jednu z těch metropolí pro sebe?"

„Na takový otázky neodpovídám."

„Pak se na to zeptám soudruha Stalina."

„Hele, holka, ty riskuješ... Soudruh Stalin zastává funkci generálního tajemníka už šestnáct let. A za všechny ty roky se ho nikdo na nic neptal..."

2.

V Moskvě panuje lepkavé dusno.

V Moskvě je nedýchatelno. Moskva čeká bouři. Moskva žízní

po očistě.

182

KONTROLA

Neobyčejně žhavé vedro se rozklenulo nad Moskvou, proniklo

do všech uliček a spálilo uschlé stromy. Moskevský lid pošlapal

všechnu trávu. Prach bije do tváří.

Ovšem do kanceláře lidového komisaře vnitra a generálního komisaře státní bezpečnosti Nikolaje Ivanovice Ježova nemá vedro přístup. A to na základě starodávného způsobu: od časného rána,

ještě před východem slunce, se musí všechna okna zakrýt těžkými a neprodyšnými závěsy. A to nejen v samotné kanceláři, ale i ve všech chodbách kolem. Skrz tloušťku zdí vedro nepronikne,

ono proniká jen okny. A všechno, co je uvnitř, rozpaluje a taví. Ale

stačí zabarikádovat okna závěsy... Proto se taky ve všech horkých

zemích opatřují všechna okna žebrovitými okenicemi. To aby se

dovnitř nepustily přímé sluneční paprsky. A to je celé tajemství.

Stejné je to i ve vlaku. Nikolaj Ivanovic musel už projet ve vlaku

celou zemi křížem krážem. A recept je tam stejný: když se za veder už nad ránem v celém vagonu zatáhnou závěsy a vagon se tak po celý den ponechá v polostínu, tak se uvnitř nerozpálí. A zachová

se zde chládek.

Říká se, že v Americe vymysleli do okna nějaký stroj. Dovnitř

toho stroje nacpou led a ventilátor pak žene horký vzduch skrz

ten led, vzduch se tím ochlazuje a do místnosti proniká chladivý

proud. Jak led ve stroji taje, voda je potrubím odvedena do kanalizace. Jakmile roztaje úplně všechen led, musí být stroj nacpán další dávkou - a zase se zapne ventilátor. Takový stroj by se měl z Ameriky objednat. No, zatím se to vyřídí těmi závěsy. Jsou zatažené. Jenom v rožcích, kde závěsy nepřiléhají těsně ke zdem, trošku proza

řuje intenzivní světlo.

Nikolaj Ivanovic Ježov se prošel podél stolu. Od jednoho konce

na druhý to dělá takových pět minut... A pět minut zpátky.

Prošel kolem pětimetrového portrétu. A zase zpátky. Na portrétu

je vyobrazen muž v holínkách, v rozhaleném vojenském plášti

a zelené čepici se štítkem.

183

Viktor Suvorov

3.

„Soudruhu Staline, ona vám chce položit otázku."

„Soudruhu Cholovanove, já zastávám funkci generálního tajemníka už šestnáct let, a za ty roky mi nikdo žádné otázky nekladl."

„Ona to ví, soudruhu Staline."

„A přesto...?"

„A přesto..."

„Pozvěte ji."

4.

Lidový komisař spojů SSSR, komisař státní bezpečnosti prvního

stupně Matvěj Berman energicky zasalutoval seržantům státní bezpečnosti. Ti před ním rozevřeli křídla dveří a pozvedli pušky do pozice „na stráž". Toto přivítání má hluboký význam: máme v rukou zbraně, ale vám, drahý a milovaný komisaři státní bezpečnosti prvního stupně, vám nepřekážíme, nezahrazujeme vám cestu, naše

pušky míří k nebi - jako závory, které se před vámi zdvíhají.

Soudruh Berman se na seržanty státní bezpečnosti usmál. I ser

žanti se usmáli. Z tváře jednoho z nich se dalo vyčíst asi tohle:

„Když jste byl náčelníkem GULAGu, chránil jsem vás cestou do

Rajčichinských táborů. Pamatujete si na mě, soudruhu Bermane?"

Druhý má ve tváři následující sdělení: „Když se slavnostně otevíral průplav Moskva-Volha, byl jsem převlečený za polepšeného zloděje a jménem polepšenců jsem vám nesl květiny. Pamatujete si

na mě, soudruhu Bermane?"

A soudruh Berman se usmívá asi v tomto smyslu: „Já si pama-

tuju všechno!"

Seržanti se cítí příjemně. Soudruh Berman odešel z Lidového

komisariátu vnitra do Lidového komisariátu spojů, ale dokonce

i svým zevnějškem zůstal věrný této obrovské budově, jejím žulovým průjezdům a mramorovým schodištím. Soudruh Berman sice přešel na komisariát spojů, ale chodí v čekistické uniformě a na vý-

184

KONTROLA

ložkách nosí čtyři kosočtverce komisaře státní bezpečnosti prvního

stupně. A na tento dům nezapomíná.

Seržanti se cítí velmi příjemně: soudruh Berman byl sice pový

šen a povolán jinam, aleje to, jako by odtud vlastně ani neodešel.

A opravdu - on neodešel. Pod jeho vedením se prostě komisariát

spojů ještě pevněji přimkl k NKVD a stal se nedílnou součástí obrovského a mohutného mechanismu.

Soudruh Berman je zde častým hostem. Ale on tu vlastně ani

není hostem. Tohle je jeho domov a on nikam neodešel. Je to náš

člověk.

Lidový komisař spojů soudruh Berman má dozajista o čem si

promluvit s lidovým komisařem vnitra soudruhem Jezovém. To je

jasná věc. Ale přesto cítí seržanti u dveří, že tato návštěva je jaksi

slavnostně neobyčejná.

Už brzo. Už hodně brzo se něco stane.

Něco velkého a radostného.

5.

„Soudruhu Staline, situace, kdy se v jednom státě ustaví druhá

metropole, mi připadá nebezpečná."

„Soudružko Střelecká, vy chcete říct: jeden vůdce na dvě metropole?"

„Přesně to chci říct, soudruhu Staline."

„A vy mi chcete položit otázku, jestli jsem předem počítal

s ochranným systémem, který by nedovolil spiklencům využít uzly

a systémy tajné metropole za doby mé nepřítomnosti?"

„Přesně na to jsem se vás chtěla zeptat."

„Soudružko Střelecká, já jsem s takovou ochranou počítal. Jmenuje se kontrol-blok."

„Děkuji, soudruhu Staline, já jsem neznala jenom jméno té věci,

všechno ostatní vím."

„Co víte?"

185

Viktor Suvorov

„Kontrol-blok byl objednán v Americe u firmy RVB, to je v Baltimore, stát Maryland. Váží 15-25 kilogramů, základním materiálem je zlato a ocel. Svou složitostí se rovná nebo dokonce převy

šuje nejlepší šifrovací přístroje na světě."

Stalin hleděl dlouho z okna.

Potom jaksi opatrně přistoupil k Nastě a usedl vedle ní. Ruce

položil na stůl, na zelený ubrus. A přímý pohled jí upřel rovnou do

očí. Nasťa je z toho celá vystrašená - ale přece jen ten pohled vydržela.

„Soudružko Střelecká, to, co jste teď řekla, jsem věděl jenom já.

A ještě Cholovanov. Já jsem vám o kontrol-bloku žádné podrobnosti nevyprávěl. A věřím, že ani Cholovanov vám nic neříkal."

„Cholovanov mi nic neříkal. Já jsem žádala o setkání s vámi,

soudruhu Staline, právě proto, že Cholovanov se mnou tento problém odmítl řešit."

„Tak odkud tedy, soudružko Střelecká, znáte ty podrobnosti?"

„Já jsem si to odvodila, soudruhu Staline."

„Soudružko Střelecká, já bych chtěl dostat podrobnější odpověď."

„Promiňte, soudruhu Staline, ale já jsem si představila, že jsem

na vašem místě."

„Tak takhle?"

„Pro případ velké osvobozenecké války je nezbytné mít k dispozici velitelské stanoviště. Podzemní město v Žiguli u Kujbyševa -

to je ta nejlepší varianta. Ale spolu s hlavní i náhradní metropolí

musíte mít nějaký ochranný mechanismus. Pokud bude prostý

a malý, pak nebude těžké ho napodobit nebo něčím nahradit. Pokud bude velký a složitý, pak nebude možné mít jej v kritické situaci neustále při sobě. Optimální řešení tedy je, mít k dispozici něco složitého jako je šifrovací stroj, ale zároveň snadno přenosného,

něco v rozměrech obyčejné aktovky nebo kufříku..."

,A odkud jste zjistila, že kontrol-blok je vyroben ze zlata a oceli?"

186

KONTROLA

„Zlato je nejlepší materiál pro elektrotechnické záležitosti. A tohoto materiálu máte zcela dostatečné množství. Ale unikátní přístroj, vyrobený s minuciézní precizností z měkkého zlata, musí mít velmi pevnou kostru. Napadlo mě, že to bude ocel. Něco jako dva

ocelové pláty, mezi kterými se nachází zlatá náplň."

„A co ta firma RVB v Baltimore?"

„Předpokládala jsem, že takový kousek byl vyprojektován in

ženýry vězněnými u nás v klášteře nebo zahraničními inženýry -

taky u nás v klášteře. Jenže výrobní základna kláštera neumožňuje

zhotovení kontrol-bloku. A takovou záležitost není možné svěřit žádné továrně u nás. O takhle neobvyklé zakázce by se okamžitě

dozvědělo NKVD. Předpokládala jsem, že kontrol-blok musel být

tedy tajně objednán v zahraničí, a to tak, aby výrobce vůbec neznal určení toho agregátu. Nejlepší by bylo objednat takovou věc u velice spolehlivé, ale nevelké firmy. Shromáždila jsem si informace o všech, kdo by na světě mohl takovou objednávku splnit. Na celém světě jsem takových firem našla dost málo - jenom sedm.

Jednu v Japonsku, čtyři v západní Evropě a dvě ve Spojených státech. Bylo logické předpokládat, že objednávku provede osobně Cholovanov. Zbývalo už tedy jen porovnat cíle jeho služebních

cest. Zpovzdálí není lehké Cholovanova sledovat, ale já jsem pracovala vedle něho a řekla jsem si, že kontrola musí být uplatněna i vůči němu. Během posledního roku nebyl ani jednou v Japonsku,

ani v západní Evropě, ale třikrát v Americe. Ze dvou amerických

firem se jedna nachází na západním pobřeží, v Seattle. Cholovanov nebyl na západním pobřeží ani jednou. Další firma, a to právě RVB, se nachází na východním pobřeží, v Baltimore. Přesné informace o tom, kde byl a co dělal, nemám, ale... sestavila jsem dohromady fakta..."

Stalin zvedl sluchátko:

„Cholovanova ke mně."

187

Viktor Suvorov

6.

Lidový komisař vnitra, generální komisař státní bezpečnosti Nikolaj Ivanovic Ježov je ponořen do svých myšlenek. Musí se vrátit k práci, ale ani se mu nechce. Usedl raději za stůl a rozevřel červenou složku. Tak jasná čísla má před sebou! Tak snadné je činit z nich závěry. Armádu zahnal pod chomout. Čím vyšší je postavení

důstojníka, tím pravděpodobnější je, že přijde pod sekyru. A stranu

vyhlazuje úderným tempem.

Na rozkaz Stalina-Gutalina. Povidelníka.

Pozoruhodná statistika. Velká čistka míří proti všem. Ale čím

vyšší je postavení člověka, tím více možností zahučet pod tramvaj

proletářské spravedlnosti se tu naskýtá. Obyčejný sovětský člověk

měl během posledních dvou let možnost ocitnout se pod trestajícím

mečem NKVD s pravděpodobností 5 procent. Malý bezpartijní vedoucí - 7 procent. Člen strany - 44 procent, člen Ústředního výboru strany - 78 procent. Pokud ovšem tuto úměru vyzdvihneme až úplně nahoru... na člověka v rozhaleném vojenském plášti, v holínkách a zelené čepici se štítkem..., pak z té statistiky nutně vyplývá, že se stane obětí NKVD s pravděpodobností stoprocentní.

- Tak mluví statistika. Je jen zapotřebí ji umět používat. No jak

jinak? Generální tajemník strany soudruh Povidelník ničí svou

stranu rukama NKVD. Zničí stranu - a zůstane tu generální tajemník bez strany. O koho se pak opře? Jedině o NKVD. Ale dovolí mu NKVD, aby se o ně opíral? A pokud jde o Lidový komisariát

spojů, ani o něj by se soudruh Stalin raději opírat neměl. Může se

tedy opřít o armádu? V armádě se všichni bojí Ježova. O vládu,

o činitele ve státních strukturách? Ježov je všechny drží v rukavicích z ježčí kůže. - Soudruh Povidelník to holt opravdu přehnal.

Soudruh Povidelník je nahý král.

188

KONTROLA

7.

„Soudružko Střelecká, nemohla byste všechno, co jste mi řekla,

opakovat soudruhu Cholovanovovi?"

„Samozřejmě, mohla. Ale ráda bych řekla něco úplně jiného."

Soudruh Stalin nemá rád lidi, kteří jednají v rozporu s jeho dispozicemi. Ale teď se Stalin usmál. Jenom nelze odhadnout, jestli je ten úsměv vstřícný nebo výhružný. Usmál se zkrátka záhadně:

„No tak nám řekněte něco úplně jiného."

„Soudruhu Staline, mnohé z toho, co odposloucháváme, nemů

žeme rozšifrovat prostě proto, že čekisté ve svých hovorech nenazývají lidi jejich skutečnými jmény, ale přezdívkami, které znají jenom oni."

„Jakými přezdívkami?"

„No, například často mluví o nějakém Povidelníkovi."

„Povidelníka znám. Tahle oni mluví o mně."

Nasťa se dostala do rozpaků:

„A dál mluví o Kluksikovi, o Zikmundovi, o Karlovi, Ljufikovi,

Ganikovi, o Peštovi, Durikovi - no, je jich nespočet. Členská základna čekistů se neustále obměňuje. Ti, kteří se dostanou k nám do kláštera na likvidaci, při výsleších význam těch přezdívek prozradí. Ale ti, co zůstali na svobodě, si rychle vymyslí nové přezdívky, takže my pak zase posloucháme a zase nerozumíme."

„Co navrhujete?"

„Navrhuju podrobit informace o čekistických setkáních statistickému zpracování."

„Tak takhle?"

„Přesně tak, soudruhu Staline. My často nerozumíme, o kom

mluví, nebo to chápeme nějak opačně, ale nikdo nám nezabrání

v analýze časové délky jejich setkání. Oficiálních i neoficiálních.

Když nechápeme jejich rozhovory, pak musíme analyzovat nikoli

jejich smysl, ale jejich statistické parametry. Všichni vedoucí činitelé NKVD z republik a oblastí se čas od času objevují služebně 189

Viktor Suvorov

v Moskvě. Informací o jejich příjezdu a odjezdu máme dostatek.

Známe hotely, ve kterých se ubytovávají, restaurace, které navštěvují, máme dost informací o jejich návštěvách ve vilách a bytech moskevských přátel. To je celá informační řeka. Existují záznamy,

o čem při setkáních mluví... Rozhodla jsem se sestavit grafy návštěv nejvyšších čekistů z provincií v osobních bytech a vilách soudruha Ježova."

Soudruh Stalin neřekl nic, jenom si přisunul židli blíž ke stolu.

Blíž k těm grafům.

„Například soudruh Lavrušin z Gorkého byl v Moskvě za posledních deset měsíců osmnáctkrát. V šestnácti případech bydlel v bytech a vilách soudruha Ježova. Celkový čas, který strávil v oficiálních institucích NKVD, činí 21 hodin a 10 minut. V osobních domech a vilách Ježova strávil 69 hodin a 13 minut. V bytech a vilách jiných vysoce postavených spolupracovníků NKVD - 12 hodin a 43 minut."

„To je opravdu zajímavé. A záznamy máte?"

„Mám. Ale v záznamech není nic zvláštního. Oni chápou, že ve

vilách a v bytech je můžeme odposlouchávat. Ale statistika je zajímavější než rozhovory. Například soudruh Litvin z Leningradu: taky navštěvoval byty a vily soudruha Ježova. Tady je to všechno

shromážděno. A tady - soudruh Nasedkin z Běloruska."

„A kdo seděl u Ježova na návštěvě nejčastěji ze všech?"

„Uspěnskij z Kyjeva."

„Zajímavé," řekl soudruh Stalin. Prošel se po místnosti a zopakoval: „Zajímavé."

8.

Práce se nějak nedaří. Generální komisař státní bezpečnosti

odsunul seznamy a grafy stranou. Podíval se na sebe do zrcadla.

Hvězdy na klopách. Jako maršál. Pravda, maršálové Sovětského

svazu nosí na slavnostní uniformě ještě briliantovou „maršálskou

190

KONTROLA

hvězdu", zatímco generální komisař státní bezpečnosti takovou

hvězdu nemá. Ale proč by nemohl mít dvě hodnosti: generální komisař státní bezpečnosti a maršál Sovětského svazu N. I. Ježov? Je nejvyšší čas se s touto rolí sžít. Ježov zvedl telefon:

„Podle jakého zákoníku se teď řídí Rudá armáda?"

„Soudruhu generální komisaři státní bezpečnosti, Rudá armáda,

stejně jako celý sovětský lid, se řídí podle Trestního zákoníku

z roku 1929-UK-29."

„Cože, oni podle Trestního zákoníku dokonce i bojují?"

Sluchátko na dvě minuty umlklo.

„Soudruhu generální komisaři státní bezpečnosti, máme tady

v celách vojáky. Dovolíte, abychom to zkonzultovali a pak vám

podali hlášení?"

„Dobře," povolil Ježov velkoryse.

Telefon zazvonil po čtyřech minutách:

„Soudruhu generální komisaři státní bezpečnosti, Rudá armáda

se řídí podle Polního řádu z roku 1936 - PU-36."

„Okamžitě jeden exemplář ke mně."

9.

„Soudruhu Staline, neustále odposloucháváme a analyzujeme

prázdné hovory o ničem, ale nikoho nenapadlo pustit se do statistiky. V grafech jsem názorně zobrazila celou dynamiku návštěv v Ježovových bytech a vilách, a zvlášť jsem si vyčlenila dvacet

hlavních návštěvníků."

„Nechte to všechno tady, já se na to podívám."

„To není všechno, soudruhu Staline. Rozhodla jsem se obhlédnout situaci i z druhé strany. Je zajímavé vědět, kdo nejčastěji Ježova doma navštěvuje, ale já jsem se rozhodla sledovat i jména těch šéfu

regionálních orgánů NKVD, kteří u Ježova doma nikdy nebyli."

Soudruh Stalin pohlédl na Cholovanova a neřekl nic. Cholova-

novovi však nemusí nic říkat. Cholovanov mu to vyčetl z tváře.

191

Viktor Suvorov

Tady nemůže být pochyb o smyslu jeho pohledu. A Stalinův pohled pravil: „Ono - tahle holka to dotáhne daleko."

A Cholovanov odpovídá rovněž pohledem: „Snažíme se. Nevybíráme do kontroly jen tak ledaskoho."

Nasťa ty pohledy nevidí. Rozkládá po stole grafy.

10.

Tak už to bývá: nikdo nic neřekne, ale určitá myšlenka přece visí

ve vzduchu. Taková jasná myšlenka, že jim všem přichází do hlavy

úplně sama. A každý se usmívá a je pohroužen do sebe. A každý

vidí i úsměv na rtech ostatních. A chápe, že každý je povzbuzen

právě tou jednou myšlenkou a usmívá se právě nad ní.

A ta myšlenka je velice jednoduchá: strana páchá sebevraždu.

Strana dovolila vyhlazení sama sebe. Vespod proběhl požár jen

lehce, ale vrcholky to vypálilo skoro úplně. I armáda je na kolenou.

A strana se zalyká vlastní krví. A kdo zůstal? Zůstali čekisté. Jediná síla. Soudruh Stalin je vážený soudruh, aleje to generální tajemník strany. A strana už není. Stalin za sebou nemá žádnou sílu.

Zato NKVD...

A seržant státní bezpečnosti se usmívá nad čímsi soukromým,

tajným. A druhý seržant - stejný strážný u stejných obrovských

mnohatunových dveří - se usmívá taky.

11.

„Vychází nám, soudruhu Staline, nepochopitelný obraz. Soudruh

Ježov je velmi pohostinný člověk a má rád společnost. Miluje pitky

a flirty. Za necelé dva roky byli v jeho domě na návštěvě všichni

náčelníci republikových i oblastních správ NKVD. Všechny, koho

neměl v NKVD rád, Ježov popravil. A všichni, kdo zůstali, jsou

jeho přátelé, jeho stoupenci a kamarádi od flašky. V mnoha oblastech a republikách vyměnil Ježov za necelé dva roky dva až tři ná

čelníky NKVD. Staré popravuje, na jejich místa jmenuje nové, zve

192

KONTROLA

je k sobě, hostí je, napájí, krmí, potom je zase sesazuje, popravuje,

jmenuje nové, zve je k sobě, hostí... Ovšem je tu jedna jediná výjimka..."

Stalin zatlačil prsty na stůl tak, že mu zbělely nehty.

„Jediná výjimka: ani v jednom z Ježovových bytů, ani v jedné

z jeho vil nebyl nikdy na návštěvě náčelník kujbyševské..."

„Bočarov."

„Přesně tak, soudruhu Staline: náčelník kujbyševské správy

NKVD, vyšší major státní bezpečnosti Bočarov. A ještě něco. Analýza ukazuje, že Ježov a Bočarov se ani jednou neukázali spolu v žádné restauraci, v žádném divadle, v žádném sanatoriu a v žádném vlaku. Za půl druhého roku popravil Ježov třináct tisíc dvě stě čtyřicet kádrových čekistů. Pokud Ježov nemá Bočarova rád,

tak proč ho nepopravil taky? Proč jmenoval Bočarova do tak významné funkce, když se mu nelíbí?"

Stalin s Cholovanovem si znovu vyměnili pohledy.

„A jak byste to vysvětlila vy, soudružko Střelecká?"

„Soudruhu Staline, to je nevysvětlitelná záhada..."

„Vy se bojíte nazvat věci pravými jmény?" Stalinův pohled náhle nabyl na krutosti.

„Bojím se. Bojím se, protože mám v rukou jenom jeden fakt.

Z toho faktu nechci dělat závěry... Možná že jsou to všechno jenom náhodné shody..."

„V NKVD jsou náhodné shody vyloučené."

„Jestli je to tak, potom tedy je závěr velmi jednoduchý: mezi Jezovém a Bočarovem existuje tajemství, které znají pouze oni dva.

Rozhodli se nahrát to tak, aby to vypadalo, že mezi nimi panují výhradně oficiální vztahy - ale přehnali to. Nikdo by si ničeho nevšiml, ale statistika ukazuje, že mezi Jezovém a jeho podřízenými nikdy nepanují takové výhradně oficiální vztahy."

„Můžete svou myšlenku vyjádřit stručněji?"

„Spiknutí."

193

Kapitola třináctá

l.

Náčelník kujbyševské správy NKVD, vyšší major státní bezpečnosti Bočarov, je sám v podzemním koridoru. V koridoru moci.

Nad ním je sto třicet metrů monolitní skály. Tady v podkovovité

zátočině Volhy, v prostoru Žiguli, bude stát metropole Evropy. Je

tu ovšem otázka: kdo bude v té metropoli vládnout? Stalin-Povi-

delník si sám kope hrob. Povidelník brzo vyhladí svou stranu a zůstane sám. - Po Stalinovi-Povidelníkovi budou tři kandidáti na vládce: Ježov, Frinovskij a Berman. Triumvirát. A ještě on - Bočarov. Ti tri v Moskvě uchvátí moc a veškeré řízení, ale systémy spojení v nedostavěném podzemním městě kontroluje... Bočarov.

Oni tam v Moskvě - to jsou teoretikové, ale on sebral z celého

GULAGu odborníky na vládní spojení. A odborníci mu řekli tohle: jeden vůdce nemůže nechat dvě metropole bez kontroly. Stalin shromažďuje spojovací linie do prostoru Žiguli, takže si musí objednat nějaký ochranný mechanismus, kterým se ty systémy dají

spustit i odpojit.

Bočarov ukázal odborníkům žigulevské tunely, přecpané spojovacími aparaturami. Odborníci si to prohlédli a učinili následující závěr: Tadyhle to místo v pancéřovém plátu. Sem bude Stalin zapojovat elektrotechnický přístroj, který svou složitostí nijak nezaostává za nejlepšími šifrovacími stroji, ale tvarem bude připomínat spíš velkou knihu. Tady ta skulina v pancéřovém plátu: jakmile do

ní strčí ten svůj agregát, všechny státní systémy spojení budou pod

jeho kontrolou. Vytáhne to ven - a podzemní město v prostoru Žiguli nemůže k řízení státu použít nikdo mimo něho.

194

KONTROLA

Nyní už Bočarovovi zbývá jen uvědomit si, kde a u koho si Povidelník tu záležitost objednal... Je úplně samozřejmé, že rozhodně nebyla objednána v naší zemi. - Povidelník má své důvěrníky: tajemník Poskrebyšov, náčelník osobní stráže Vlasik. Ale ty dva Povidelník ze země nikam nepustil a taky je nikam nikdy nepustí. V jiném státě mohl takový kousek objednat jen jediný člověk - Cholovanov.

Takže nelze jinak než Cholovanova trochu sledovat. To není

žádná legrace. Cholovanov se vždycky někde nečekaně ztratí a pak

se zase zničehonic vynoří úplně jinde. Jednou se pořád točí kolem

Povidelníka, jindy zase beze stopy zmizí. Ale Cholovanov má svou

slabinu. Má holt slabost pro ženský. A to dost pořádnou. A ženský

vědí, kdy a kde se objeví.

Mnoho zlata utratil vyšší major státní bezpečnosti Bočarov za

rozmotávání Cholovanovových milostných afér. Vyššího majora

státní bezpečnosti to stálo taky velmi mnoho briliantů. Ale nebylo to nadarmo. Zeny mu pověděly, jak, kde a kdy. Z těch malých střípků pak Bočarov sestavil mozaiku. Všechno v životě záleží na vůli. Všeho můžeme dosáhnout. Pokud projevíme pevnou vůli. A vyšší major státní bezpečnosti projevil houževnatost, kterou u sebe ani sám nečekal. Dnem i nocí samá zatýkání, výslechy, stranické konference, k tomu musí uspokojovat nadřízené, a zase

výslechy, popravy a stranická shromáždění... Ale z tohoto vypětí si Bočarov ukrajuje každou minutu pro tu hlavní práci: z kousíčků a útržků, ze střípků sestavuje harmonogram Cholovanovových cest.

Bočarovovi se nepodařilo osvětlit úplně všechno, ale zjistil toho

dost.

2.

Slunce rozžhavilo žulu Ivanovského náměstí tak, že se taví i kování na podrážkách strážných. Nebylo by divu, kdyby začal kapat 195

Viktor Suvorov

i bronz z ukořistěných Bonapartových kanónů. Stráž je úplně umo

řená. Hlídky trpí. I bodáky jako kdyby jim na slunci měkly.

Před tím vedrem není úniku. Lepkavé vedro prosáklo i do Stalinovy pracovny.

„Pokud jsem to správně pochopil, soudružko Střelecká, tak v celém vedení NKVD je jediný člověk, se kterým se Ježov oficiálně stýká, ale neoficiálně ne."

„Právě tak, soudruhu Staline. A to je Bočarov."

„A co teď prověřit styky Bočarova a zjistit, jestli se Bočarov nevyhýbá neoficiálním kontaktům ještě s někým dalším z nejvyššího vedení NKVD kromě Ježova?"

„Soudruhu Staline, to jsem prověřila."

„Podívejme se!"

„Náčelník kujbyševské správy NKVD, vyšší major státní bezpečnosti Bočarov se kromě Ježova za neoficiálních okolností nikdy nesetkal s náměstkem lidového komisaře NKVD Frinovským a s lidovým komisařem spojů Bermanem. Prostě se jim vyhýbá -

a oni jemu taky."

„Zajímavé."

3.

Podzemní město v prostoru Žiguli nespí. V zátočinách skřípou

důlní vagónky Kdesi zarážejí do země pilíře, a po kilometrech

podzemních tunelů se nese hřmot. Někde se do skal zahryzává Me-

trostroj, někde trestanci odklízejí tisíce tun rezavé suti, kdesi řvou

ventilátory a zachytávají z porubů husté chuchvalce prachu. - Ale

v tunelu K-66 už je ticho, už se tam svítí a vzduch už je tam čistý

a čerstvý. Už probíhá montáž. V nekonečné řadě už jsou tam postaveny šedé skříně, jsou zde nataženy svazky různobarevných kabelů dlouhých celé kilometry, každý o tloušťce zrovna takového snopu, jaký na všesvazové zemědělské výstavě slavnostně a rozhodně zdvihla bronzová kolchoznice nad svou železnou hlavou.

196

KONTROLA

Tunel K-66 je dlouhý pět kilometrů. A všech těch pět kilometrů je zaplněno zvučícími, zpívajícími a cvrlikajícími aparaturami.

Stovky uvězněných inženýrů, podobných kněžím podzemního

chrámu, uvádějí v život tajemství sjednocení milionů systémů do

celistvého systému.

Až bude práce ukončena, zbude už jen zasunout do skuliny

v pancéřovém plátu kontrol-blok...

Už aby byla montáž zařízení v prostoru Ziguli ukončena. Už aby

to bylo.

Zní brukot elektrického sváření a montéři táhnou kabely.

Montéři slíbili, že vše bude hotovo ke dni svátku. K sedmému

listopadu.

4.

„Soudruhu Cholovanove, jestli si naše Ohnivice dokázala sama

odvodit fakt existence kontrol-bloku, jeho funkci, přibližný vzhled

a hmotnost a dokonce i firmu výrobce, pak naprosto není vylou

čeno, že by si to dokázali odvodit i soudruzi v NKVD. Pro ně je to

dokonce jednodušší. To pod jejich vedením se v žigulevských skalách razí tunely, to pod jejich kontrolou se v Ziguli natahují spojovací kabely, to oni mají na starost montáž zařízení a aparatur. Pro ně je velmi jednoduché domyslet si, že jsem jim nedal do rukou

všechno, ale že jsem předem počítal s ochranným mechanismem.

A jestli jim to dojde, pak už se můžou dobrat i všeho ostatního. Já

jako Hérakles čistím Augiášovy chlévy v pevné víře, že mi v tom

nikdo nebude překážet. Prostoru Ziguli jsem zatím nevěnoval moc

pozornosti - podzemní město se teprve staví a klíč k jeho uzlům

a systémům mám v rukou já. Ale teď se ukazuje, že výstavba první

etapy bude ukončena oproti plánu dřív - a že klíč k jejím uzlům

a systémům se může ocitnout v rukou NKVD. Co navrhujete dělat,

soudruhu Cholovanove?"

„Okamžitě zatknout Ježova, Frinovského, Bermana a Bočarova."

197

Viktor Suvorov

„Ne, soudruhu Cholovanove. To udělat nemůžeme. Prostě proto,

že oni mají více sil. Všechny hlavní objekty ve státě, počínaje Kremlem, jsou pod ochranou NKVD, a tudíž pod kontrolou Ježova. Lidový komisariát spojuje pod kontrolou Bermana. Pohraniční vojska jsou pod kontrolou Frinovského. Podzemní město v Žiguli staví trestanci, takže výstavba je opět pod kontrolou NKVD. Jestli

soudruzi z NKVD ukradli i kontrol-blok, pak by vstup do otevřené

rvačky proti nim znamenal asi tolik, jako kdyby se člověk sám postavil Cingischánovi s celou jeho hordou."

„Co tedy dělat, soudruhu Staline?"

„Jsou i jiné možnosti. Soudružko Střelecká, kdo je v systému

NKVD hlavním Ježovovým nepřítelem?"

„Soudruhu Staline, hlavní Ježovův nepřítel je starý čekista,

i když momentálně vlastně formálně čekistou není. Během posledních sedmi let, počínaje dnem 1. listopadu 1931, se nachází v řídící stranické funkci..."

„Berija!"

„Přesně tak, první tajemník ÚV komunistické strany Gruzie, La-

vrentij Pavlovic Berija."

Stalin zvedl sluchátko:

„Předejte mi Ježova. Soudruhu Ježové, Sovětský svaz se skládá

z jedenácti republik. V devíti republikách jsme spolu s vámi odhalili a popravili jejich vedoucí činitele. Zbývají ještě dva: soudruh Chruščov na Ukrajině, to je velice dobrý soudruh, a Berija v Gruzii. My jsme se tu se soudruhy radili, ale nemůžeme dospět k definitivnímu rozhodnutí: popravit Beriju nebo ne? Co si o tom myslíte vy?"

„Popravit," ozvalo se ze sluchátka bez utrácení jediného drahocenného okamžiku na zbytečné rozmýšlení.

„A proč, soudruhu Ježové? Máte na soudruha Beriju materiál?"

„Já mám materiál na všechny."

„I na mě?"

198

KONTROLA

„Hm... Samozřejmě ne, soudruhu Staline. Na vás ne. To jsem se

špatně vyjádřil. Mám materiál na všechny kromě vás."

„To je dobře, soudruhu Ježové. Ihned mi přes kurýra pošlete kopie materiálů na toho darebáka Beriju a také vaše představy o jeho zatčení. Na shledanou, soudruhu Ježové."

5.

„Soudruhu Cholovanove, bez použití telefonu a dalších technických prostředků spojení je nutno ihned a tajně povolat soudruha Beriju z Tbilisi do Moskvy."

„,Stalinská linka' je příliš nápadná. Glavspecremstroj - pokud

ovšem naruší jízdní řády - může dojet do Tbilisi a zpátky za čtyřiadvacet hodin a něco málo navíc."

„To nepůjde. Soudruh Berija je dobrý soudruh, ale já nemám

v úmyslu ukazovat mu svůj systém opravárenských vlaků. To je

moje tajemství, soudruhu Cholovanove, a žádám o jeho uchování."

Cholovanov vypjal hruď. Je mu jasné, že už nasekal tolik chyb,

že je načase postavit ho zátylkem k hlavni pistole. Ale soudruh Stalin teď nemá kdy popravovat Cholovanova. Ani to udělat nemůže.

Každý člověk je mu drahý.

„Uděláme to takhle, soudruhu Cholovanove. Pošlete někoho ze

zvláštních kurýrů do Tbilisi, ať informuje soudruha Beriju osobně,

že musí ihned a nenápadně dorazit do Moskvy."

„Ohnivice."

„Ne, soudruhu Cholovanove. Zase ne. Pro Ohnivici mám závažnější úkol."

„V klášteře máme zvláštních kurýrů dost, soudruhu Staline."

„Tak tam jednoho pošlete. Nenápadně. V převleku. Ať ze sebe

dělá někoho konkrétního. A vy sám, soudruhu Cholovanove, seberte své mužstvo a jeďte do Ameriky. Ať se kontrol-blok nachází v jakémkoli stadiu dokončení, musí se vzít a dovézt ke mně. Pokud

je kontrol-blok ukořistěn..."

„To není možné."

199

Viktor Suvorov

„Všechno je možné, soudruhu Cholovanove. Pokud je kontrol-

blok ukořistěn, informujte mě telegramem. Text: ,Ne. Drak.' To je

všechno. Běžte."

6.

„Soudružko Střelecká, když jsem byl ve vyhnanství v Turuchan-

ském kraji, měl jsem tam dobré heslo: nedělat káču. Vy víte, soudružko Střelecká, co ten výraz znamená?"

„Vím, soudruhu Staline."

Stalin se zastavil. Dlouho mlčky stál a snažil se pochopit, co

právě slyšel.

„Vy víte i tohle, soudružko Střelecká. To je dobře. - Došel na

konec kanceláře. Zastavil se. Chvilku postál. Pak došel zase zpátky

na své místo, opět se zastavil a rozkouřil dýmku.

„Jsme na hraně. Dostat nás do střetu je velmi jednoduché. Spojovací systémy a uzly jsou v jejich rukou, ochrana hlavních objektů je v jejich rukou, kontrol-blok může být v jejich rukou. V NKVD

se rozvíjí spiknutí. A všichni se jich bojí. My známe jenom vrcholek spiknutí. Neznáme jejich sílu a jejich plány. Ale sílu mají. Otevřeně teď proti Ježovovi vystoupit nemůžu, dokud nemám jistotu, že kontrol-blok je v mých rukou nebo že je přinejmenším neutralizován. My nevíme, kdy se oni chystají vystoupit, ale budeme doufat, že před ukončením výstavby první etapy velitelského stanoviště v Žiguli vystoupit nehodlají. První etapa má být hotová na svátek, tedy ke dni 7. listopadu. Když je to tak, máme tedy ještě

čas. Pokud je budeme zatýkat a popravovat, budou se muset v sebeobraně chopit moci. A my je, soudružko Střelecká, budeme nadále zatýkat a popravovat. Oni nemají jiné východisko, ani my nemáme jiné východisko. Posílám vás na riskantní práci. Možná že na smrt. Pojedete za Bočarovem. V jaké roli byste tam chtěla jet?"

„V obyčejné roli zvláštního kurýra ÚV. Budu potřebovat ofici

ální papír s množstvím podrobností, aby někdo nepochopil cíl mé

návštěvy hned naráz. Mně jenom stačí dostat se na zvláštní oddě-

200

KONTROLA

lení kujbyševského NKVD a mít důvod se tam nacházet po dobu

několika dnů."

„Ten papír vám připravím. Nekladu vám žádný úkol. Jednejte

podle okolností. A nebudeme dělat káču, soudružko Střelecká.

Běžte a mějte na paměti, že to zvládneme. Že jim srazíme vaz. Pamatujte si, že vám vždycky pomůžu. Ať se stane cokoliv. Vy jste teď můj člověk. Navždycky. A své lidi já nenechávám ve štychu.

Své lidi zachraňuju. Vždycky."

Odvrátil se tváří k oknu a tiše zopakoval:

„Vždycky."

7.

Amerika prožívá bouřlivé oslavy.

Rusové přeletěli do Ameriky přes severní pól. Jeden mohutný

motor, nádherný dlouhý trup, křídla neuvěřitelného rozpětí a na palubě tři kluci nezlomných povah.

Amerika oslavuje. Déšť papírků zasypává ulice. Otevřený

dlouhý Buick, ověnčený girlandami květin, slavnostně proplouvá

nadšeným davem.

To není nic jednoduchého, přeletět přes pól. To letadlo bylo vyrobeno pouze pro ten jeden rekordní přelet. Žádná konstrukce nevydrží takovou neuvěřitelnou zátěž ještě jednou. Proto rozeberou rudokřídlého krasavce na součásti a odvezou jej na parníku zpět

do Sovětského Ruska. Proto čeká obrovská sovětská nákladní loď

Maxim Gorkij v baltimorském přístavu.

Vstříc dlouhokřídlému sovětskému letadlu přijela sovětská technická delegace, jejímž členem je vynikající polární letec Cholovanov se skupinou profesionálů nejvyšší třídy.

8.

Stalinův tajemník soudruh Poskrebyšov otevřel dveře a hlásí:

„Soudruhu Staline, první tajemník UV komunistické strany Gruzie soudruh Lavrentij Pavlovic Berija se dostavil na váš rozkaz."

201

Viktor Suvorov

„Ať vstoupí. Pojď dál, Lavrentiji, posaď se, příteli. Tak jak to

jde v Gruzii?"

„Zdravím vás, soudruhu Staline. V Gruzii panuje revoluční po

řádek."

„No, to jsem si myslel, že v Gruzii panuje revoluční pořádek.

U nás v Gruzii je vždycky pořádek. Nebo se pletu? - A přitom soudruh Ježov tvrdí, že máš Gruzii v naprostém nepořádku. A že ty sám prý jsi zločinec. Tvrdí, že ses úplně rozložil, pokud jde o morálku a způsob života. Prý máš v Tbilisi harém, a další máš údajně v Suchumi, a ještě jeden malý v Batumi."

„Ale ten je opravdu úplně maličký, soudruhu Staline."

„Soudruh Ježov tvrdí, že kradeš peníze."

„A kdo je nekrade, soudruhu Staline?"

„Tvrdí, že zabíjíš lidi, jak se ti zachce. Říká, že zneužíváš nezletilé. Říká, že v Kutaisi pořádáš po večerech lovy na školačky.

Tvrdí, že se chceš stát maršálem a pověsit si na krk briliantovou

hvězdu. Podívej se, kolik udání na tebe poslal. Tady tohle je o tvé

pohlavní nevázanosti a pohlavních zvrácenostech. Tady o rozkrádání. Tady o tvých nepovolených palácích. Tady je popsaná celá tvoje minulost. - Já ty svinstva ani nechci číst. Vezmi si to, příteli,

a nech si to. A tady je, Lavrentiji, návrh soudruha Ježova. Tohle

přesně s tebou chce udělat. Poslal mi to osobně. S razítkem NKVD

a jeho podpisem. Píše, že zastřelit tě je málo. Jak se ti to líbí?"

9.

„Tak hele, Sýrojedko, tady máš fotku. To je mister Stenton. On

je pánem firmy „Faraón a synové", která najímá americký inženýry

pro Sovětský svaz. A mimoto jsme přes mistera Stentona objednali

v Baltimore u firmy RVB jednu hrozně důležitou věcičku. Existuje

podezření, že mu tu věcičku mírně řečeno kdosi stopil. Musíme si

s misterem Stentonem promluvit, ale tak, aby nikdo nezjistil, že

202

KONTROLA

jsme se s ním viděli. Ke konci pracovního dne postavím všechny

holky, který jsem s sebou přivezl, ke vchodům do jeho firmy. Nesmíme ho ztratit v davu. Navíc postavím hlídky k jeho domu. Musíme mistera podchytit. A až ho podchytí a budou ho monitorovat, já tě v autě vyhodím někde tam, kudy půjde. Ty máš za úkol ohromit ho, vyvést z konceptu a svést ze správné cesty. My tě budeme sledovat. Jakmile ho pak odvedeš někam stranou, tak ho seberem.

Musíš s ním prostě hodit řeč. Jasný?"

„Jasný. Akorát že já vůbec neumím americky."

„Ále. Americky mluvit nemusíš. Hlavně abys nemluvila rusky.

Předej mu svou informaci mimikou. A gestikulací. Tělem, jak se

říká."

„Jasný. A když bude mluvit on?"

„Tak ho poslouchej a usmívej se."

„Jasný."

„To je všechno. Do večera máš volno. K večeru se přitažlivě

oblíkneš a hezky si namaluješ tlamičku. Však ty to umíš dobře.

Běž. - Širmanova ke mně."

10.

„Soudruhu Ježové, zdravím vás. To jsem já, soudruh Stalin."

„Zdravím vás, soudruhu Staline."

„Soudruhu Ježové, my jsme se tady se soudruhy poradili a rozhodli jsme se, že popravit soudruha Beriju je málo."

„Málo, soudruhu Staline."

„Nebudeme ho popravovat. Je zapotřebí ho převychovat a napravit. Doufám, že na Lubjance převychovávat umějí."

„My ho převychováme, soudruhu Staline! My ho obrátíme na

správnou cestu."

„On je tady u mě. Já hned povolám stráž a pošlu ho přímo k vám

na Lubjanku."

„Lubjance už se po tom darebákovi dávno stýská."

203

Viktor Suvorov

„Vy jste mě nepochopil, soudruhu Ježové. My jsme se rozhodli

poslat soudruha Beriju k vám na Lubjanku, ale ne do cely, nýbrž do

kanceláře. Soudruh Berija byl jmenován vaším náměstkem. Vy budete jeho nadřízený - takže se pokuste svého nového podřízeného napravit a převychovat."

11.

Ljuska Sýrojedka kráčí zaklesnutá do podpaží mistera Stentona.

Mister Stenton šeptá Sýrojedce do ucha nepřístojnosti. Ljuska se

směje.

Od zdi se odlepil kdosi v šedém a zacpal misterovi ústa. Vedle

už je i Širmanov. Zatáhli Stentona do domovního vchodu. Ve Washingtonu se vchody zamykají na klíč. Ale Širmanov je profesionál. Když se trochu pohrabe v kapse, najde tam klíče od mnoha domovních vchodů.

Zatáhli tam mistera Stentona tak rychle, jako by nikdy žádný

mister Stenton po washingtonských ulicích nechodil.

Cholovanov mu míří baterkou do očí:

„Dobrý den, mister Stenton. Jak to vypadá s výrobkem, však vy

víte, s jakým?"

„Skvěle, mister Cholovanov."

„Máte to hotové?"

„Úplně v pořádku. Je to hotové."

„A kdy jste to dokončili?"

„Ale asi před týdnem."

Cholovanovovi se ulevilo. Usmál se:

„Ale slibovali jste to tak ke konci roku."

„Přesně tak, slibovali. Ale vy jste zase slíbil, že si připlatíte

za rychlost. Proto jsme si na tom dali záležet a dokončili jsme to

dřív."

„A kde se výrobek nachází teď?"

„Jak kde? Jak to myslíte, kde?"

„Nono, nedivoč. Ptám se, kde je ten výrobek!"

204

KONTROLA

„Vždyť vám byl předán."

„Kdy nám byl předán?"

„No včera přece. Nějaká holka od vás přišla. Taková štíhlounká,

sympatická."

„A hůl s sebou měla?"

„Hůl neměla, ženy s hůlkami nechodí. Ale v kabelce měla od té

hole vršek rukojeti."

„Ten správnej?"

„Přesně ten správný."

„A dokumenty jste zkontroloval?"

„No bez dokumentů by to nešlo, mister Cholovanov! Všechny

dokumenty v úplnosti. A v sejfu mám doklad o převzetí. Na vašem

blanketu."

12.

Vpředu je Volha. Vpředu je železniční most: jedním koncem

se opírá o břeh a druhým mizí za obzorem. Třináct pilířů. Dříve

se mu říkalo Alexandrův most. Teď je to prostě most. Málokdo si

ještě na jeho původní jméno pamatuje. Málokdo si vzpomene, že

stavba Alexandrova mostu byla zahájena roku 1876 a čtyři roky

poté že po něm začaly jezdit vlaky. Tenkrát to byl nejmohutnější

most v Evropě, a byl to symbol ruského kapitalismu, který se nezadržitelně tyčí záři vstříc. I dnes je na ten most impozantní pohled. Až hrůza. I z sedavé Volhy jde hrůza. Kolem nic než step. Už je chladno. Vítr sviští v telegrafních drátech. Rozjezd. Trojkolejná

trať. V říčním srázu nápis, vyvedený z bílých kamenů: „Sláva Stalinovi!" Na vedlejší koleji stojí „Glavspecremstroj-12". A široko daleko nic víc.

Kolem se přehnal rudý expres Kujbyšev-Moskva. Cestující koukají z okýnek na opravárenský vlak, ale nic zajímavého na něm nespatřují.

A to proto, že to zajímavé není venku, ale uvnitř. Uvnitř vagonu,

který není ani poštovní, ani zavazadlový. Tam v tom vagonu ověřuje

205

Viktor Suvorov

Sej Sejič připravenost Ohnivice na splnění odpovědného vládního

úkolu.

„Odsud už půjdeš sama. Tady už je to do Kujbyševa coby kamenem dohodil. Hlavní je, aby nepochopili, odkud ses tam vzala. Ohnivice, my s tebou nemůžeme udržovat žádný spojení. Všechny telefony má v rukou NKVD. A to stejný platí o telegrafu. Běž. Jestli něco zjistíš nebo uděláš, vrať se sem. My tady na rozjezdu stojíme

pravidelně každou sobotu od půlnoci do poledne."

„Seji Sejiči, kilometr 913 je přímo u prostoru Žiguli. Co myslíte, nedojde jim to v NKVD, že tady máme trvalej bod pro krátký i dlouhý zastávky?"

„Musíme doufat, že o tom nevědí."

13.

Ve velkoměstě Washingtonu je v září pořádné vedro. Vřelý vítr

žene první spadané listí po M-Street.

Cholovanov si zapálil, šluknul si, odplivl si a dlouho klel. Vyléval si srdce.

„Sebrali ho. Sebrali kontrol-blok. Jak mě, sakra, ti hajzlové vyslídili? No dobře, aspoň že Ohnivice na to včas přišla. No nic, s touhle možností jsem počítal. A bál jsem se jí. No, ale právě to

se nakonec stalo. Víš, Širmanove, dokonce se mi z toho nějak ulevilo. Takhle se asi cítí odsouzenci k smrti. Rozsudek je vynesen

- a najednou je všechno krásně jedno. Shořeli jsme, Širmanove.

Oba. Všechna moc, veškerá kontrola je teď v rukou Nikolaje Ivanovice Ježova. Se mnou se mazat nebude, a s tebou taky ne. Budeme viset na stejné šibenici."

„Já mám společnost rád."

„Nebudeme brečet. Vrátíme se k práci. Pro takovou situaci jsem

si připravil řešení už v Moskvě. Naše taktika je následující: neukázat Ježovovi, že jsme na to přišli. Proto nemůžeme Stentona zabít: to by byl pro Ježova signál, že jsme dostali podezření a že jsme za-206

KONTROLA

čali bojovat. Ale naživu mistera Stentona nechat taky nemůžeme.

Vždyť se ho můžou kdykoli zeptat, jestlipak se Cholovanov o ten

výrobek nezajímal... A co může Stenton odpovědět? Samozřejmě

odpoví, že se o to Cholovanov zajímal. V takové situaci bude muset Ježov okamžitě vystoupit. A on má evidentně větší sílu. Tak co máme dělat, když nesmíme Stentona ani zabít, ani ho nechat na

živu? Zmizet beze stopy mister Stenton taky nemůže: i to by byl

jasnej signál pro Ježova."

„Tady se nic vymyslet nedá."

„Ne, Širmanove, samozřejmě že dá. Je jenom škoda, že na rozdíl

od evropských metropolí se Washington hned po skončení pracovního dne vyprázdní. Ale to nic. Prostě bude muset mister Stenton umřít sám. Ještě dneska. Přirozenou smrtí. A to před očima desítek svědků."

„Soudruhu Cholovanove, už je večer. Aby mohl dneska někdo

ve Washingtonu umřít před očima desítek svědků, to je možný jedině na nádraží. To není možný, soudruhu Cholovanove."

„Širmanove!"

„Zde."

„Dej se do toho."

207

Kapitola čtrnáctá

1.

Vyšší major státní bezpečnosti Bočarov před sebou rozložil papír. Je to velmi závažný dokument: „Proletáři všech zemí, spojte se! Ústřední výbor VKS(b)."

Bočarov sjel drze pohledem rovnou dolů: nepodepsal to sám Povidelník? Ne, on to nepodepsal. Malenkov to byl. No, ani to rozhodně není málo. A co se tam tedy píše? Tohle:

„Přísně tajné. Velmi závažné. Vyššímu majoru státní bezpečnosti

Bočarovovi osobně. Po přečtení dokument vrátit držiteli k okamžitému zničení."

„A průkaz totožnosti máte?"

„Mám." Nasťa podává Bočarovovi hedvábný šátek s razítkem

ÚV a nesmývatelným podpisem soudruha Stalina.

Sotva se Bočarov zaradoval, že v dopisu není podepsán Stalin -

a hele, tady už jeho podpis máme. No nic. Co se tam píše dál, v tom

dopisu?

„Do kujbyševské správy NKVD se posílá zvláštní kurýr

ÚV VKS(b) Anastázie Střelecká, dále Ohnivice. Cíl: prodělat trénink podle speciálního programu, s nímž je obeznámena. Základní směry: zdokonalit se ve španělštině, parašutistická příprava, orientace v terénu a způsoby přežití, dlouhé pěší pochody, střelba, sambo. V době pobytu v kujbyševském NKVD zajistit pro Ohnivici všechno nezbytné pro život a pro úspěšné zvládnutí programu.

Podle jejích požadavků jí dát k dispozici letadlo a padáky pro

provádění zkušebních seskoků do jakéhokoli prostoru podle její

208

KONTROLA

volby v mezích státních hranic SSSR. Proces přípravy nekontrolovat a nevměšovat se do něho. Jakmile o to požádá, zajistit Ohnivici spojení s Moskvou po uzavřených vládních linkách. Na vás se

klade osobní odpovědnost za bezpečnost Ohnivice a utajení jejího

pobytu v kujbyševském NKVD. Společně s ní vypracovat pravděpodobnou legendu a neodchylně sejí držet. Mimo vás nesmí nikdo znát skutečné cíle služební cesty. Obzvlášť zdůrazňuji, že Ohnivice je podřízena pouze Ústřednímu výboru. Nepokládat Ohnivici žádné otázky. Na otázky mohu odpovědět pouze já. Malenkov,

Moskva, Kreml, 1. září 1938."

Vyšší major státní bezpečnosti si dopis přečetl - a pohlédl na

Nasťu: Co to poslali za ptáčka? A proč? Tu tlamičku zná z novin.

Samotnému Stalinovi předávala květiny. Pro takovou práci nevybírají jen tak každého. Na druhé straně je ta její tvářička hlou-poučká. Že by Povidelník něco vyčenichal? No to sotva: kdyby

něco opravdu vyčmuchal, neposlal by sem takovou husu. Ta to má

napsáno na hubě, že je pitomá. I když nafoukaná. Ten dopis samozřejmě nějaký tajný význam skrývá, ale napsané je to tak, aby nikdo nepochopil, co přesněji zajímá. A vůbec, třeba je to úplně nejobyčejnější revizorka. Poslali ji sem, aby prostě cosi vyčmuchala.

Ale to nevypadá pravděpodobně. Na kontrolu by přece poslali někoho solidnějšího...

Vyšší major státní bezpečnosti se usmál:

„Uctivě vás vítám, Ohnivice, v kujbyševské správě NKVD."

2.

Z centra města, ze sídla oblastní správy trvá cesta do zvláštního

prostoru tři hodiny. Opustili město a jedou lesem podél železniční

přípojky. Až se zastavili před zelenou bránou. Vpravo pevné oplocení omotané ostnatým drátem. Vlevo zrovna tak pevné oplocení.

A zase ostnatý drát. Před plotem příkop. To aby se plot nedal prorazit náklaďákem. V příkopu je pichlavé křoví rovněž omotáno 209

Viktor Suvorov

ostnatým drátem. Před branou - strašné nápisy. A hned vedle -

ještě jedna vrata. Pro vlaky

Křídla vrat se rozevřela, propustila vůz „Emku" a zase se sama

zavřela. Mechanizace. Jako u soudruha Stalina v tajné podzemní

stanici metra. A zase jízda lesem. A zase podél železniční přípojky.

Zářijové sluníčko rozehřálo borový les. Všude voní smůla.

Konečně se za kopečkem zaleskla Volha. Nedozírný prostor.

Lesní dálavy. Na druhé straně se táhnou srázy kraje Žiguli. Na řece

hvízdá bílý parník sirénou - jako by na někoho povykoval.

Vůz zatočil k obrovskému chrámu na kopci. Už dávno je opuštěný, zvonice je poškozená šrapnely ještě z dob občanské války a všude okolo rostou pichlavé keře. Ale velikost si stále uchovává.

No jo, dřív se umělo stavět. A taky dovedli lidé vybírat pro chrámy

správná místa.

„Napravo stojí dům oddechu NKVD a vily členů vedení.

U Volhy se nachází říční stanice. Nalevo stojí dětské městečko.

Dříve to byla kolonie pro sirotky. Dnes je to tábor španělských

dětí. A támhle je naše železniční stanice, výcvikové středisko jednotek NKVD, střelnice a prostor, kde střílíme nepřátele. A to jsou všechny naše pozoruhodnosti."

Nasťa poslouchá vyprávění vyššího majora státní bezpečnosti,

ale zná to všechno už předem. V klášteře leží celá složka materiálů

o kujbyševském zvláštním prostoru. Ve složce je všechno: přesná

plocha prostoru, délka perimetru i systém ochrany. Dobře si to tu

zařídili. A Volha je hned vedle. Nikdo nepovolaný se do prostoru

nedostane, ani odtud neuteče. Jedna železniční vrata, vedle vrata

pro automobily a ještě branka s výstupem na pláž a říční stanici.

A sedmdvacet kilometrů pevné palisády pod neustálou kontrolou

a ostrahou.

Vyšší major státní bezpečnosti to neříká, ale Nasťa to ví: v příkopech pod ostnatým drátem jsou uschovány protipěchotní miny.

A kolem palisád běhá plno vlkodavů.

210

KONTROLA

3.

Večer je u domu oddechu NKVD veselo. Vysoký hezký mladík

trýzní harmoniku. Smích. Tanec.

„To je naše nová soudružka Nasťa. Poslali ji z centra."

4.

Ráno se Nasťa obléká do tmavých šatů a jde do lesa. Ve zvláštním prostoru jsou rozsáhlé lesy. Čekisté si směle uřízli kousek území na břehu Volhy. A mají tu všechno, co potřebují. Tak je to

zavedeno: velký dům NKVD stojí vždy v centru města. Aby jej

všichni viděli. A báli se. A za městem je dům oddychu, skladiště,

výcvikové středisko a popraviště. Kdyby se ve městě něco stalo,

kdyby tam došlo k živelné pohromě, k nepokojům nebo dokonce

ke vzpouře, NKVD neztrácí kontrolu. Nebude pak ovládat situaci

z centra města, ale z nějakého malebného lesa.

Zvláštní prostor je jakási tajná záložní metropole dané oblasti.

A právě v souladu s touto logikou staví soudruh Stalin tajnou

metropoli i pro celý Sovětský svaz. A zároveň pro celou Evropu.

I pro celou Asii. Právě tam, v prostoru Žiguli. Na druhé straně

Volhy. Soudruh Stalin je chytrý člověk: hned vedle kázal zahájit

grandiózní výstavbu Kujbyševské vodní elektrárny - největší na

světě. Na jedné straně potřebuje metropole Evropy množství energie. Na druhé straně slouží výstavba elektrárny mimo jiné i k maskování výstavby podzemního města. Všichni vědí, že tu probíhá velká výstavba přehrady. Táboruje kolem dokola tolik, že v Kujby-

ševu mají bílé noci jako v Leningradu. Je tu totiž tolik zakázaných

zón - a v těch zónách se tolik svítí -, že celá oblast je po nocích ozá

řena rozptýleným světlem. I noviny se v tom světle dají číst. Tak

tedy: do Kujbyševa přijíždějí celé vlaky trestanců, ale všichni vědí,

že to je kvůli výstavbě elektrárny. Vykládka strojů a zařízení je ur

čena samozřejmě také pro výstavbu elektrárny. Tisíce tun oceli a betonu sem proudí: no jistě, na výstavbu elektrárny. O elektrárně vědí 211

Viktor Suvorov

všichni. Málokdo však ví o podzemním městě. Hledíš na srázy kraje

Ziguli a nic podezřelého tam nevidíš. Všechno je skryto. Ostatně i kolem zvláštního prostoru NKVD se dá chodit celá léta a nic jiného tam není k vidění než zelená palisáda s ostnatým drátem. A štěkají tam

psi. Co je za tou palisádou? Kdoví! U nás je vůbec všechno tajné.

5.

Čekisté hledí na Ohnivici. Chápou. Zahraniční ruksak. Boty

na tlustých podrážkách. Luger u pasu. Ta si zaslouží pozornost

a úctu. Bočarov zakázal, aby se o ní mluvilo a aby jí byly pokládány otázky. Vždyť je to nakonec jasné i bez otázek - diverzantka.

V táboře španělských dětí si brousí cizí hatmatilku - zdokonaluje

se v jazyce. Všechno je jasné, otázky jsou k ničemu: poslali ji sem,

aby se tu cvičila na výkon spravedlnosti nad generálem Francem.

Což je potřebná věc.

Nasťa prošla celý zvláštní prostor. Nic zajímavého. A taky nic

podezřelého: les, v lese železniční stanice, masové hroby, střelnice,

opuštěný chrám, dům oddechu, španělské děti, skladiště. Dnes Nasťa narazila na popravčí pěšinu. Je vyšlapaná mezi stanicí a hroby.

Na cestičce je ohrada. Nasťa šiji prohlédla prázdnou - plot o výšce

dvou dospělých mužů, prkna líc na líc, ale vrata dokořán. V ohradě

deset skříní. Každá o pěti skříňkách. Skříně jsou rozmístěny do

podkovy. Aleje evidentní, že ohrada nezahálí. Lidová cestička k ní

nezarostla travou. Tráva je udusaná, jako by tu každou noc chodila

k vodě celá stáda slonů.

6.

Nasťa běhá po lesích. Sem a tam. Jestlipak ji nesledují? Ne, nesledují. Udělá v lese ostrou kličku stranou a pak v tichosti čeká bez hnutí. Ne, nesleduje ji nikdo. Utéct odsud beztak nemůže. A v lesích nic zajímavého nenajde. Vyšší major státní bezpečnosti Boča-212

KONTROLA

rov je klidný a neprojevuje žádnou nervozitu. Věří si. A pochech-

tává se pro sebe.

7.

Každý den probíhá ve zvláštním prostoru střelba. Buď se trénují

na střelnici, nebo střílejí lidi. Nebo nejspíš oboje naráz. Pracovní

síla v žigulevských tunelech se rychle opotřebovává. Takže ji posílají ve vlacích sem. Do zvláštního prostoru. Nasťa viděla, jak se vlaky plazí skrz bránu zvláštního prostoru ke stanici.

Vlaky sem pouštějí pozdě večer. Na stanici stojí do úsvitu. A stanici, ohradu i odsouzence obkličují na úsvitu stráže.

8.

Harmonikář roztáhl měch a zahřměla píseň:

Jak nás obklopila bouře...

A ostatní se hned přidali:

Skrz dým usmívaly se nám v ústrety

její oči blankytné.

Obyčejní lidé. Romantici. Skromní hrdinové. Dělají důležitou práci. Střílejí nepřátele. Čím víc jich postřílejí, tím dřív přijde světlá budoucnost. Jejich nenápadná hrdinská práce - to je boj za

štěstí všeho lidstva. Za mír na zemi.

Pěkný večer. V létě tu ve zvláštním prostoru žijí rodiny vedoucích

činitelů NKVD jako v sanatoriu. I oblastní vedení je tu na rekreaci: tajemníci oblastního výboru, prokurátor, soudruzi z oblastního výkonného výboru. S rodinami. Každý večer se celá ta společnost schází na mýtině u řeky. Vaří se rybí polévka, vaří se raci. Studené pivo se čepuje přímo ze sudu. Je to místní značka: „Žigulevské pivo".

Manželky čekistů Nasťu hned přijaly do svého kruhu. Jakoby nic.

Bočarov zakázal jakékoli klepy kolem Nasti. Tak se kolem ní

neklepe. Tady jsou zvláštní ženy. Chápou, že když člověk plácne

něco nevhodného...

213

Viktor Suvorov

Takže raději nic neplácají. Ale vědí, že tu holku poslal soudruh

Stalin, aby se tu připravovala pro atentát na samotného Franca.

Nebo na Trockého. Ne, na Trockého samozřejmě ne. Vždyť se

prý učí španělštinu - takže je to proti Francovi. Trockij ovšem žije

v Mexiku. Kdyby se učila mexicky, pak by to bylo jasné...

Manželky stranických činitelů se tedy dorozumívají jen očima:

No, támhleta okatá. A která to je? No tamta přece. Jo tahle? To je

ta, co...? Ale že vybrali pro takovou práci tuhle hubenou? Vždyť

generál Franco je tlustej. Zvládne to ta holka? Pffff...

Ohnivice se ohřála u stohu slámy, poslouchá hovory kolem

a usmívá se čemusi jen tak pro sebe. Modravé žigulevské útesy za

Volhou sebou cukly, černé nebe se měkce otřáslo - a letí Ohnivice

do nádherné země, do země budoucnosti, kde budou lidé poctiví

a hodní, dokonce ještě poctivější a hodnější než dnes...

9.

Nasťa dospěla k závěru, že tady žádné spiknutí neprobíhá. Spiknutí není a hotovo. Ona prostě hledá spiklenecké nitky a chce je najít - a kdo hledá, najde. Vždycky. To známe i z písniček. Ale

ve zvláštním prostoru kujbyševské správy NKVD žádné spiknutí

není. Takoví hodní a poctiví lidé přece nemůžou kout spiknutí proti

moci dělníků a rolníků, proti soudruhu Stalinovi, který lidovou

moc chrání před vetřelci a lumpy.

Bočarov si k ní přisedl.

„Tak jak to jde s tréninkem?"

„Dobře."

„Nepotřebuješ s něčím pomoct?"

„Ne, díky."

„A víš, Ohnivice, včera tě viděli u ohrady."

„Já vím."

„Ty samozřejmě nemůžeš vědět, proč v té ohradě stojej ty skříně.

My ale máme takový pravidlo: když ty skříně uvidí někdo nepovo-

214

KONTROLA

lanej, nebude žít dlouho. Takový skříně může člověk vidět jenom

jednou v životě a hned potom musí umřít."

„A co vy a vaši lidi?"

„Na mě a na mý lidi se to nevztahuje. My jsme zasvěcení. My

tajemství skříní známe. My s těma skříněma pracujem. Je to, abych

tak řek, náš výrobní nástroj. Proto se nás to pravidlo nemůže týkat.

Ale ten, komu to tajemství nebylo svěřený, ten umírá hned potom,

co takovou skříň uvidí."

Bočarov má ve tváři zlý výraz. I v očích. V přírodě prý existují

černé brilianty, a on má oči přesně takové: černé, studené, lesklé.

Takovýma očima by se dalo řezat sklo. Hotový čert. Už ten pohled

dokáže člověka povalit na zem. Nasťa si představila, že se u Boča-

rova ocitla coby klient u výslechu v mučírně. Zatřásla se.

I Bočarovův tón je zlý. Mluví o čemsi, ale v jeho slovech je sly

šet otevřená hrozba: „Přišla jsi k nám do zvláštního prostoru s důležitým dokumentem. Ale už odsud nevyjdeš. A dokumenty ti nepomůžou. Takže si běhej po lesích, dělej ze sebe diverzantku, čmuchej, ale stejně nic nevyčmucháš."

Nasťa se na Bočarova usmála okouzlujícím úsměvem:

„Soudruhu vyšší majore státní bezpečnosti, já jsem taky zasvěcená. Já jsem zrovna takovej vykonavatel jako vy. Já vím, k čemu jsou ty skříně. Sama jsem s nima pracovala. Ne teda při svazování,

ale při výkonu. Technika je u nás všude standardní: do té úžlabiny,

kde se krk spojuje s lebkou..."

Nasťa chtěla ještě dodat: „Tady u vás čekisti střílejí lidi, a my

u nás střílíme čekisty." Ale nic takového nedodala. Jenom obdarovala Bočarova dalším paprsčitým úsměvem.

Vyšší major státní bezpečnosti se vzdálil. Nadává sám sobě.

Chtěl tu holku vylekat tak, aby z ní vyrazil všechnu touhu vyčmu-

chávat tajemství NKVD. Ale ona se nelekla.

Každého je potřeba dusit na potkání pohledem, gestem a činem.

Vždycky. A to také vyšší major státní bezpečnosti dělá. Dusí. Zkusil

215

Viktor Suvorov

to i proti Stalinově revizorce, ale tady se spálil. A řekl si sám pro

sebe: jedna-nula. Pro ni. A není to tak naivní holka, jak se na první

pohled zdá.

Bočarov se vzdálil - a Nasťa se ujistila: je tu spiknutí.

10.

Podzim. Šustivě padá listí. Nasťa kráčí lesem. Jde a směje se

sama sobě. Do zvláštního prostoru ji pustili na základě dokumentu - ale co dál? Vedle Bočarova se dá chodit rok, ale stejně se člověk nic nedozví. A třeba i deset let. V domě oddechu NKVD je

záložní velitelské stanoviště oblastní správy. Je tu spojovací uzel,

jsou tu sejfy. Ale spojovací uzel je strážen, dveře jsou tam ze železa, na oknech mříže, a spojaři tam pracují nonstop. A Bočarov samozřejmě není tak hloupý, aby o pracovních prostorech prozradil něco navíc.

Kdepak je teď asi Drak? Vrátil se z Ameriky? A s jakými výsledky?

Ovšem - jeho výsledky tam nemůžou být nijak veselé. Kdyby

byl v Americe získal kontrol-blok a šťastně se vrátil, pak by soudruh

Stalin Nasťu ze zvláštního prostoru okamžitě odvolal. Vždyť už by

tu neměla co dělat. Soudruh Stalin by zvedl vládní sluchátko a řekl

by: Pošlete mi mou Ohnivici zpátky, její praxe je skončena. A Bočarov by ji pustil. Pokud není spiknutí, jakpak by se mohl nějaký Bočarov odvážit neuposlechnout Stalina a nesplnit jeho rozkaz?

Ale spiknutí existuje. A proto neodvolali Ohnivici ze zvláštního

prostoru kujbyševské správy NKVD. A co ona tady může udělat?

Nemůže tady udělat nic. Běhá po lesích. Bočarov chápe, že sem

byla poslána, aby něco vyčmuchala, ale že jí to nevyjde.

Nasťa si promyslela alternativy a rozhodla se nepropadat panice

a nedělat káču. Jestli spiknutí existuje, jestli je kontrol-blok ukraden, pak je buď v Moskvě, nebo přímo někde tady kolem. Dokonce 216

KONTROLA

je pravděpodobnější, že je někde tady: vždyť kontrol-blok je určen

právě pro Žiguli.

Jestli spiknutí existuje, pak muselo být nějak připraveno. Musely probíhat intenzivní kontakty mezi účastníky. Ale kde?

Záhada: pokud musí Bočarov promluvit se svými lidmi o něčem

nepovoleném, tak kde to vlastně dělá?

Krátký rozhovor může proběhnout v lese. Ve zvláštním prostoru

je lesů dost. No, ale pokud by to měl být rozhovor s pitím, prota

žený na celou noc, tak kde?

Přitom spiknutí se přece nerodí jenom tak někde v lese, ani tam

neuzrává. Spiknutí, máme-li věřit psychologii Perzejeva, začíná od

vzájemné důvěry mezi jeho účastníky. Spiknutí začíná za domácích, důvěrných podmínek. Kde to je? No určitě ne ve služební kanceláři. Ale ani v bytě. Vždyť byty čekistů jsou odposlouchávány, a oni to vědí. Tak kde tedy? Někde v lese u Moskvy, v útulném domečku. Nebo v lese u Žiguli. Taky v útulném domečku.

Jestli se tedy u Žiguli rozhoduje o osudu státu a světa, pak se musejí spiklenci scházet zde. A nejednou.

Kde ale?

Nasťa prolezla všechny lesy. V lesích zvláštního prostoru ale

žádný útulný domek nenašla. Není tam. Mají tu vlastní železniční

stanici, ohradu, hroby pod mladými jedličkami, hroby pod desetiletými jedlemi, mají tu dům oddechu a tábor španělských dětí...

Stop. Proč ne v tom táboře? Kdyby byla Nasťa náčelníkem kuj-

byševské správy NKVD, proč by neuspořádala pro své přátele hostinu a zábavu v dětském táboře? Kuchyň tam mají. I postele. Takže v případě únavy by bylo kde se vyspat.

Uspořádala by Nasťa hostinu v táboře španělských dětí?

Ne. Neuspořádala. Tam jsou lehoučké domky. Tam bude

všechno slyšet. A to se ještě kamarádi opijou a budou mluvit moc

nahlas. Hudba bude řvát. A vedle je stráž a obsluhující personál.

217

Viktor Suvorov

A hned bude všude plno nepříjemných řečí. I ženy velitelů jsou

tam blízko.

Nejlepší by to bylo v budově s neprostupnými zdmi. A trochu

stranou od domu oddechu. A od stráží i od personálu.

Ale ve zvláštním prostoru taková budova není.

Jak není?! - Je!

11.

A to nejvíc na očích. Na nejvýš postaveném místě. Na kopci nad

Volhou. Přímo uprostřed zvláštního prostoru. Chrám. Je na něj vidět i z parníků na Volze. I z lesa. Ční nad vrcholky stromů. Proč vlastně ne v něm? Proč neuspořádat tajné zasedání na tom nejzřetelnějším místě, tam, kde je nikdo nebude hledat?

Nasťa leze k chrámu skrz lískoví a maliní. Podrápala si tvář

i ruce od ostrých bodlin.

Tady je. Krasavec.

Kolem dokola nikde nikdo. Po deset let nestál u chrámu žádný

člověk. Mezi žulovými kvádry bují vysoká tráva. Všechny cestičky

kolem zarostly. Když není nablízku člověk, příroda si rychle bere,

co jí patří. Přes železná křídla vrat je překřížena ocelová závora. Je

tam přivařená napevno. Už dávno. Ocelová tyč stejně jako vrata

jsou dávno rozežrány rzí. Mezi stupni schodiště se dávno rozrostly

keře divokých růží a opletly vrata odzdola až nahoru. Ke zdem se

nedá přiblížit: všechno kolem zarostlo. Už dávno. Okna byla rozbita ještě za občanské války. Zůstaly ovšem ozdobné rámy a mříže.

Pro ostnaté rostliny je to stejné jako zahradnické pergoly, takže

všechno zarostlo i tam nahoře. Zevnitř jsou okna zazděna cihlami.

Chrám byl stavěn na celá staletí. A pak komunisté zevnitř zazdili

okna - taky na celá staletí. A jediná vrata zavařili ocelí. A teprve

pak opletla matka příroda všechno od základů po střechu divokými

růžemi. Jako v pohádce bratří Grimmů. Deset, ba patnáct let tu nikdo nebyl. Tráva je nedotčená a keře nejsou polámané.

218

KONTROLA

Jenomže Nasťu nikdo neobalamutí. Ona už je přesvědčená, že

uvnitř cosi je. Tedy ne jen tak cosi, ale právě to hlavní. To, kvůli

čemu ji sem poslal soudruh Stalin.

Ohnivici nespletou nedotčené keře a tráva. Ani rez na vratech.

Všechno je tu cítit opuštěností. Ale není to všechno tak jasné, jak to

vypadá na první pohled. Proč v tom chrámu nezřídili klub? Nebo

sportovní halu? A když nebyl využit, proč jej tedy nevyhodili do

vzduchu? Opuštěné budovy mívají často zazděná okna, aby dovnitř nelozil každý, koho to napadne. To by bylo v pořádku. Ale tady přece nebylo nutné plýtvat silami, cementem a cihlami: okna

jsou přece beztak zamřížovaná. Tak proč je ještě zazdívali? A když

už se do toho pustili, klidně se to dalo udělat způsobem cihla sem,

cihla tam, a úplně nakřivo a našikmo. Ale ta okna jsou zazděna

s velkou pečlivostí. Proč?

Uvnitř něco je. Ale bez odpovědi tu zůstaly dvě otázky: jak se

Bočarov dostane dovnitř? - A jak se tam dostane Nasťa?

S Bočarovem je to jednoduché. Někdo před ním prokopal do

chrámu podzemní chodbu. A zazdil okna a zabarikádoval dveře.

Podzemní chodba - to nic není. Jestli tady po řadu let popravují

lidi, měli levné pracovní síly dost a dost. A nejen kopáčů, ale i in

ženýrů. Nakonec se to dalo kopat i otevřeně - stejně se tu pořád

všude kope do země. Nikomu by tudíž nebylo nic divné. A pak se

účastníci výstavby nahnali do ohrady. Aby nikde nic neprozradili.

Vzhledem k tomu, že vrata i okna byla zabarikádována už dávno,

byla jistě dávno proražena i ta podzemní chodba. Udělali to už

předchůdci. Možná se sem sjíždějí čekisté k tajným poradám z celého Svazu. A jestli je jeden konec podzemní chodby v chrámu, pak by bylo nejlepší vyvést druhý konec do vyšetřovací budovy. Čekisté jdou jakoby vyšetřovat. Se svými spolubojovníky. Odcházejí za pět řad ostnatého drátu. Za železné dveře. Na celou noc. A nikdo nebude mít žádné podezření. Dokonce ani jejich manželky ne.

A z vyšetřovací budovy do chrámu se dá natáhnout telefonní kabel.

219

Viktor Suvorov

Kdyby něco - já jsem tady. I k moskevskému vládnímu telefonu

se sem dá protáhnout prodlužovací kabel. Kdykoli, ve dne v noci,

je tedy možné odpovědět Moskvě bodrým tónem: Ano, jsem na

místě, má bdělost nepolevuje.

V této otázce je tedy úplně jasno. Možná je to v detailech maličko jinak, ale to hlavní je nepochybné: dovnitř vede podzemní chodba.

Ale jak se do zazděného chrámu dostane Nasťa?

12.

Prolezla to kolem dokola a učinila si závěr.

Ze severní strany je pod zdí méně rostlinstva. Něco jako malá

mýtinka. Ze všech stran obklopená šeříky. Tři metry nad zemí je

tam ve zdi parapet o šířce police ve vlakovém kupé a nad ním ční

okno. Je zapotřebí se tady rozběhnout, běžet dva metry po svislé

zdi a chytit se mříže. A pak po mříži jako po žebříku pořád nahoru.

Tam, kde okno končí, je celá kružba utvořená z cihlových štuků.

Po těch štukách se dá došplhat do rohu. Podél všech střech ční

římsa. Jak tu římsu přelézt? Ale snadno. Od střechy se kolem římsy

obtáčí okapová roura. Celá prorezavělá. Ale úchytky, které rouru

drží, jsou pevně na svých místech. Takže po těch úchytkách se dá

vyšplhat přes římsu. A na střechu. Střecha se sklání dolů v kaskádách. Kde končí spodní kaskáda, tam je úpatí střední, a kde končí střední, tam začíná horní. Jenom nesklouznout. Jenom se nepropadnout střechou - nosníky a krovy už mohly prohnít. A hlavně, aby se někdo ze země nepodíval nahoru.

Takže po těch střechách se dá vylézt až ke zvonici. Zvonice ční

k nebesům. Ale je čeho se tu chytit. Zvonice je opatřena cihlovou štukaturou a úzkými, vysokými okny. I zde jsou okna vymlácena, ale rámy a mříže zůstaly. A zase po mřížích jako po žebříku.

A úplně u vrcholku je otvor od nevelkého dělostřeleckého šrap-

nelu. To tehdy evidentně rudí pálili z druhé strany Volhy, od Ziguli.

220

KONTROLA

Když člověk neví, kam by vystřelil, tak holt do zvonice. Srapnel

tenkrát prorazil zeď, ale nevybuchl.

Ten průstřel není nijak velký. Člověk se tudy neprotáhne, leda

tak kočka. Ale Nasťa, jak víme, není žádná sádelnice. Mimoto mů

žou být u okrajů průstřelu uvolněné cihly. Pak by stačilo jich tak

deset vytáhnout - a třeba tudy člověk i proleze.

Ovšem další potíž: vytáhneš ze zdi cihlu - a kam s ní? Hodit ji

dolů, aby sebou třískla o železnou střechu?

13.

Nasťa se přichystala jakoby na obyčejný trénink. Černý přiléhavý oděv, maska, anglické koloniální boty, skoro prázdný ruksak, dvě výsadkářské šňůry, baterku, nůž, pistoli, paklíče, čutora s vodou a výsadkářský příděl jídla. Za domem sebrala kus železa coby páčidlo na uvolňování cihel. A do ruksaku s ním. Co ještě? Ještě

rukavice. A dárky pro psy.

Vychází z hlavní budovy.

Bočarov jí jde vstříc. Je hodný a laskavý. Nasťa ví, že Bočarov musí vždy setrvávat několik dnů v centrální budově NKVD

ve městě Kujbyšev, a dalších pár dní pak může trávit ve zvláštním

prostoru. Ale teď sedí Bočarov tady a nikam nejezdí. Tvrdí, že je

prý mnoho poprav a tohle a támhle. Jako kdyby snad bez něho neměl kdo střílet.

Bočarov zvlídněl. Možná ucítil důstojného protivníka. Usmál se

na Nasťu. Kremelská instrukce žádá nepokládat otázky, a tak se

Bočarov optá jen tak obecně, ba nejobecněji:

„Tak co?"

„Nic," usmívá se Nasťa,, jdu se cvičit v rozvědce."

221

Kapitola patnáctá

i.

Bubny rozehrály smělou melodii, do níž se rozvibrovaly

housle:

Oitvej, okurčičky mé,

ach, má raj-čát-ka,

Stalin Kirova zabil

na chodbě zkrát-ka.

Mladá žena v dlouhých šatech se lehce a volně točila v kruhu.

Nastě je jasné, že je to profesionální tanečnice. A vůbec se jí netočí hlava. Taje určitě od parašutistek. A tělo jí víří jako káča. Na jednom místě. Vypadá to, jako by ta žena ani nepřešlapovala nohama. A nikam to s ní nesmýká. A dlouhá sukně sejí rozevírá jako padák. Nebo ani ne jako padák, ale jako květ pampelišky. Padák

tvoří kopuli, ale ta sukně se v kroužení rozlétla do celistvé plochy,

čímž obnažila štíhlé, dobře tvarované nohy v černých punčochách.

Ta žena se bez ustání točí a usmívá se záhadným úsměvem. Ona se

nepodřizuje hudbě: to hudba se podřizuje jí. Ajaký má Bočarov orchestr! To je něco! Jenom deset hudebníků. Housle, bubny, balalajky a kytary. Nasťa se do hudby zaposlouchala a nechala se jí do

čista okouzlit.

Najednou však orchestr přešel plynule k jiné melodii - a udeřil

takový kankán, jaký lze vidět jedině na zahnívajícím Západě. Slovník cizích slov charakterizuje ten tanec následovně: „francouzský estrádní tanec s neslušnými pohyby těla". A šest holek začalo vyhazovat nohy nahoru. Tak tady se soustřeďují talenty! Sál se zapl

ňuje hosty. Ke stropu se nesou proužky kouře z papiros. Šum, hluk,

222

KONTROLA

veselí. Číšníci nalévají vodku. Na kujbyševskou správu NKVD prý

měli z Moskvy poslat na zkoušku bednu s jakousi nejnovější vodkou. Ale pořád nic neposílají. Proto se hosté spokojují se svou oblíbenou Loveckou.

Hosté vstupují do sálu z podzemí. Přesně tak, jak to Nasťa předpokládala. Ona sama sleduje to všeobecné veselí z balkonu. -

Když se člověk spustí vnitřkem zvonice dolů, rozhodně se nedostane přímo do sálu. To proto, že shora padaly každou chvíli cihly a kamenné kvádry z točitého schodiště až dolů. Železná vrata ke

schodišti byla uzavřena - a časem už jsou zcela zavalena padajícími úlomky schodů. Už je to hromada let - ale po celou dobu se nikdo nesnažil ty dveře otevřít. K čemu taky. - Nasťa se tedy ještě

ve dne vyškrábala po vnější zdi až na zvonici, prolezla úzkým oknem a sešplhala pak po rozbitém vývrtkovém schodišti na balkon.

A dál už to nejde. Dál už je to zavalené. - Přes den byl kostel pustý

a temný: okna jsou zazděná, takže několik málo paprsků vpadá dovnitř jedině skrz průstřel ve střeše.

Oči přivykly šeru a Nasťa se rozhlédla. Po zavalení dveří na

schodiště tady na balkoně nikdo nebyl. Všechno se topí v prachu.

Všude, kam Nasťa šlápla, zanechá stopy. Ale tady na temném balkoně ji nikdo nenajde, nikdo ji tam nespatří.

Pak Nasťa znehybněla. Kvečeru totiž vstoupili do sálu sluhové,

rozžali množství svíček a rozsvítili barevné žárovky. Pozdě večer

se pak sál zaplnil lidmi - a začala veselá zábava.

Nasťa sleduje tu zábavu shora. Jenom aby nekýchla od toho prachu. A srdíčko jí tluče: vždyť než se vyšplhala jako mravenec po zdech chrámu, trvalo to celé hodiny! Co jestli ji přitom někdo uviděl? Stačilo, jestli šijí všiml jediný člověk...

2.

Nasťa si myslela, že kostely jsou dobré jako sportovní haly nebo

jako obilné sýpky. Teď se ovšem ukazuje, že jsou vhodné i jako ilegální zábavní podniky.

223

Viktor Suvorov

Hlavní je, že stěny mají neprostupnou tloušťku. Tlumí tudíž

zvuky a nedají jim odletět daleko. Svou úlohu zde hraje i výška

chrámu - vzduch je čistý a čerstvý. Cigaretový kouř letí ke stropu -

a strop je ovšem pořádně vysoko.

Vnitřek chrámu skýtá jedinečný prostor pro tanec i pro hrací

stoly. A je tu dost místa pro kontakt s chichotajícími se dívkami.

Panuje tu veselí jako v parku okresního města Konotop - jen s tím

rozdílem, že se účastníci zábavy ještě neperou.

A uprostřed sálu se hraje vysoká hra. Cinkají tu Mikulášovy,

Alexandrovy i Leninovy ruble-červonce. A šustí bankovky, které

tu cirkulují v celých svazečcích. Naše drahé modré s proletářem

a rudoarmějcem. Ale i zahraniční - zeleňoučké s pamětihodnostmi

Washingtonu a s moudrými prezidenty. Hraje se ostošest, dívky

tančí, housle kvílejí a kouří se odtud nahoru jako z komína.

3.

Sál se zaplňuje. Hleďme, kdopak je tohle? No to je přece první

tajemník oblastního výboru strany. A předseda oblastního výkonného výboru. Svým manželkám řekli, že spolu s Bočarovem rozmotávají ve vyšetřovací budově pavučinu kontrarevoluce - a tady je máme. U stolů. I oblastní prokurátor je zde. Přišel sem zkontrolovat, jak se dodržují zákony.

I soudruh Sarkisov se tady objevil. Ten bydlí v Moskvě. Nasťa

si dobře pamatuje jeho funkci: je náčelníkem stavebního oddělení

NKVD. Zde se nachází na dlouhodobé služební cestě - řídí výstavbu podzemního města.

A tamhle je náměstek lidového komisaře spojů, soudruh Proko-

fjev. Ten je zde rovněž na dlouhodobé služebce. Pod jeho kontrolou jsou v podzemním městě naplňovány kilometry tunelů kabely aparaturního spojení.

Nasťa se domnívala, že čím tvrdší je teror, tím musí být méně

ilegálních zábavních podniků. Ale ono je to zrovna obráceně. Hos-

224

KONTROLA

tina v době moru. Lidé se radují. Spěšně si užívají života i se všemi

jeho slastmi. Holky už tančí ten kankán popáté. To je podívaná!

Nasťa se na balkoně schovává za sloupem. A všechno vidí

a všechno slyší. Akustika v chrámu je taková, že zvuky, létající

zdola nahoru, neslábnou a nedeformují se. Všechny rebelantské

rozhovory jsou tak hlasitě slyšet, že si Nasťa připadá, jako by seděla hned vedle Bočarova a mastila s ním karty. Nasťa ale nemá zájem naslouchat rebelantským rozhovorům. Nasťa poslouchá

hlavně tu hudbu - a to jí úplně stačí. Ta hudba jí vzrušila srdce.

Ach, ty jeptiško jedna, podívej se, jaký život plyne kolem tebe.

Jak krásně hrajou! Je to čekistický brloh, ale podobá se to sváteční

hostině carského pluku jízdní gardy. Kdyby tak mohla Nasťa slézt

dolů. Ona by jim ukázala kankán.

Kdyby se mohla spustit do sálu a říct Bočarovovi: vezmi mě

s sebou do toho spiknutí, já miluju riskantní dobrodružství. Já ti

povím všechna Stalinova tajemství, jenom mě nech, ať si zatan

čím.

Nasťa teď uviděla Bočarova v jiném světle. Černý cikán, smolné

kudrny. Mrská zlýma a divokýma očima. Lační po moci. Jestli

tihle uchopí moc, pak Bočarov zaškrtí Ježova, Frinovského i Ber-

mana. Škoda, že to holt život takhle zařídil: buď zakousne Stalin

Bočarova, nebo Bočarov Stalina. Vždyť za jiných okolností mohl

být Bočarov věrnou oporou Stalinovy moci. Och, je ho škoda. Takový hřebec - ještě čistokrevnější než Cholovanov. Holky se před ním dočista točí. I před jeho hosty. To jsou taky chlapi jako růže.

Všichni jsou mladí, všichni jsou to Stalinovi vyzdviženci.

Není lehké odpoutat se od té hudby. Ale Nasťa se přece jen odpoutá a snaží se zachytit hovory.

Mluví se jenom o kartách a o ženských.

„Jednadvacet - šťastný číslo."

No, tohle se dá zrovna chápat dvojím způsobem. V přímém smyslu

jako šťastné číslo pro karbaníka. To z jedné strany. Ale význam to má

225

Viktor Suvorov

i z druhé strany: za měsíc, 7. listopadu 1938, se bude slavit jedenadvacáté výročí Října. Všechno nasvědčuje tomu, že právě v den onoho svátku se tihle chlapi chopí moci. Předtím to udělat nemů

žou: v prostoru Ziguli ještě není dokončena montáž.

„Dobrý to tady máš, Sašo Bočarove."

„Dobrý to bude sedmýho listopadu. To se teprve pobavíme. To

se bude tančit kankán na hudbu symfonickýho orchestru."

4.

Nasťa sedí v úkrytu - a náhle ji osvítí nápad.

Všechno je úplně jednoduché: jestli může Bočarov pořádat tady

v kostele orgie, jestli může tady v kostele mluvit o čem chce, jestli

tady může prohrávat a vyhrávat miliony, znamená to, že to tady považuje za svůj spolehlivý úkryt, za naprosto bezpečné a chráněné místo. Takže... Takže pak právě tady podle všeho schovává nejdů-

ležitější věci a dokumenty.

Kostelní skrýše... Kolik toho Nasťa slyšela o kostelních skrý

ších! Pod mnohatunovými kamennými kvádry podlahy... V tlustých zdech... V kamenném výklenku hlubokého sklepení... V podzemní chodbě, která vede k rodovým hrobkám... K hrobům...

Nebo... Nebo leží ty dokumenty na nejviditelnějším místě, kde si

jich nikdo nevšimne...

5.

Rozlučkový valčík „Amurské vlny".

Hudba se odmlčela ve čtyři hodiny nad ránem. Přesněji ve čtyři

hodiny a jedenáct minut. Zhasli svíčky. Vypnuli žárovky.

Teprve teď si Nasťa uvědomila, že už dvě noci nespala.

Nasťa je v kostele sama. Z klenby na ni hledí tvář. A obrovské,

strašlivé oči. Pronikají jí přímo do duše.

Nasťa zná tajemství, jak malovat ikonu či plakát, aby se oči

vždycky dívaly přímo na diváka. Ať se hneš kamkoli, strašlivé

226

KONTROLA

oči na tebe pořád hledí. Je to, pravda, velmi jednoduché: tvář i oči

se musí namalovat symetricky, bez žádného odvrácení hlavy nalevo ani napravo. A panenky v očích se musí umístit přesně doprostřed. - A to je celé. Pak se na tebe budou ty oči dívat, kamkoli si stoupneš. V dávných časech se z toho lidé mohli i zbláznit.

Nasťa zatím neblázní. Ví, že náboženství je opium pro lid. Ví to,

ale nahoru, na tu tvář s obrovskýma očima, se raději nedívá. Přece

jenom je to hrůzostrašné.

6.

Nasťa ovázala kamenný sloup padákovou šňůrou a spustila se -

jako bourec morušový na své pavučině - z balkonu dolů do sálu.

Rozhlédla se. Chrám je to obrovský... Co je tady nejvíc na

očích? Tady stál oltář. Není tu nic. A co vedle? Vedle je nevelká

místnost. Celá je zavalená sutí. Jak sem kdysi udeřil šrapnel, zeď

sice neproboural, ale uvnitř se tím pobořilo ledacos. A nikdo už to

neodklidil. Leží to tu tak, jak to spadlo. A zpod hromady sutin na

ni vykukuje rožek obrovského rezavého sejfu.

V tom sejfu se určitě schraňovaly církevní cennosti.

Nasťa si tam posvítila baterkou. Rezavý sejf. Leží na boku. Už

od revoluce. A je zavřený.

Proč je zavřený? No přece proto, že jej zavřeli jeho hospodáři,

klíče vzali s sebou a utekli. Je něco takového možné? Ale je, jistěže je. Jenomže jakmile by soudruzi komunisté objevili opuštěný, zamčený sejf, určitě by jej vypáčili. A sejf by tady teď ležel s vylámanými stěnami.

Kdyby si člověk dovedl prese všechno představit, že za celá ta

léta se komunisté nepokusili ten opuštěný sejf vypáčit, tak by jej

v žádném případě nenechal jen tak ležet... Bočarov. Z toho vyplývá, že pokud nebyl sejf vypáčen, musel jej sem položit právě Bočarov. A jestli je zamčený, pak ho zamkl Bočarov.

Bočarov mohl někde bez obtíží najít starý sejf i s klíčky, vyrobený

v Putilovské továrně. Pak už jen stačilo strčit ten sejf nenápadně pod

227

Viktor Suvorov

hromady suti. Lepší skrýš by nikdo nevymyslel. Do tohoto kostela

smějí vstoupit jedině Bočarov a jeho přátelé, a ti ještě pouze po

jeho svolení. Nepovolaný se sem nedostane. A i kdyby se sem dostal, těžko by věnoval pozornost rezavému sejfu, který tu leží opuštěn a každému na očích.

A i kdyby si jej někdo všiml, neotevře jej.

Opravdu je to monstrózní sejf. Nasťa ještě takový neviděla.

7.

Pozorně si sejf prohlédla.

Je celý rezavý, ale klíčová dírka není rezavá ani trochu. Je úplně

čistá. A namazaná zbrojířským olejem. Dokonce je ten olej cítit.

Nasťa si vzpomněla na příhodu z dětství: brouzdali s otcem po

lese, našli mýtinu u železniční přípojky a rozhodli se, že dál už nepůjdou, že už nebudou sbírat houby, že si prostě jenom tak sednou na sluníčko a budou chytat motýly. K večeru se vrátili domů. -

A Nasťa tehdy řekla otci:

„Víš, tady vedle je tajná vojenská továrna."

Otec souhlasil:

„To je pravda, je tady tajná vojenská továrna. Ale jak ty to

víš?"

„Ale jednoduše," odpověděla Nasťa, „vždyť jsme celej den proseděli u železniční přípojky a neprojel po ní ani jeden vlak."

„No a co?"

„No přece... ty koleje se úplně leskly. Takže ta přípojka se pou

žívá - ale j enom v noci..."

„No ale to přece nemusí být vojenská továrna. Co když je civilní?"

„A proč by ve dne nejezdili a čekali až na noc?"

„A co když je tam třeba jenom nějaká vojenská jednotka?"

„Vojenská jednotka nemusí léta letoucí každou noc něco někam

vozit. Vždyť jsme tady byli vloni - a koleje se leskly taky."

228

KONTROLA

„Dobře," nevzdával se otec, „třeba je tam opravdu továrna, ale

proč myslíš, že je hned tady někde vedle?"

„Protože to není magistrální trať. Na magistrami trati by se jezdilo.

Ale tahle trať je slepá. A jak daleko se může táhnout slepá kolej?"

A tenkrát jí otec poprvé řekl:

„Ty budeš, Anastázie, špionka. Velká."

Tady je to vlastně stejné: sejf je zdánlivě opuštěn, vyhozen, jenomže jej někdo pravidelně otevírá a zavírá. Okraje klíčové dírky jsou lesklé jako tenkrát ty oslnivě blýskavé kolejnice. V tomhle

zámku se klíč točí hodně často. I masivní ocelové panty, na nichž

sedí dvířka sejfu, jsou promazané. Do žlábků se přilepil prach -

tam, kde nedávno stékal olej. A je to úplně jasné: Bočarov drží

v tom sejfu cosi velmi důležitého. A není to nikterak spojeno s jeho

oficiální činností. Oficiální utajené dokumenty se totiž schraňují

v oficiálních kancelářích a v oficiálních sejfech.

Nasťa sedí u sejfu a vůbec se necítí jako velká špionka. Všechno

je jí jasné - jenomže jak ten sejf otevřít?

8.

Nasťa vrtí v klíčové dírce drátky, hřebíčky i vlásenkami. Nic.

V říjnu se rozednívá pozdě. V kostele je tma, vždyť okna jsou

zazděná. Jenom po podlaze se táhne úzký proužek světla. To sem

pronikl paprsek skrz průlom ve střeše. Tak to bude poledne.

Nasťa pochopila, že se s tím sejfem trápí už moc dlouho, ale ne

a ne jej otevřít. Ne a ne. A Nasťa chápe - nikoli logicky, nýbrž ženskou intuicí chápe, že právě tohle je ten sejf, že právě on obsahuje to, co sama tolik potřebuje, co potřebuje Cholovanov a co potřebuje soudruh Stalin...

Ale Nastě je tak nějak až líto ten sejf otevírat. Zdá sejí, že to je

stejné, jako by měla obracet naruby čísi duši. - Medvěd. Strašlivý

a nepřístupný. Ale přitom vlastně politováníhodný. Nasťa ten obrovský rezavý sejf objala: 229

Viktor Suvorov

„Ty můj medvídku! Já tě miluju. Miluju tě, ty medvěde železnej,

pitoměj. V tobě je můj život, ty mizero. Ale čert tě vem, i s tím, co

máš uvnitř. Nech si to. Nech si to, lakoto železná. Já tě miluju jenom tak. A budu tě milovat až do smrti. A jestli se toho dožiju, tak jednou přijedu a odvezu si tě navždycky s sebou. Očistím tě a obarvím. A budu tě milovat. I teď tě miluju. Jako Stalina. Jako..."

Nasťa to chtěla doříct, ale nedořekla, koho že to miluje. Prostě

si jen vzpomněla na jednoho velkého člověka. Člověka v červené

hedvábné košili. Tehdy se před lidmi vztyčil obrovský jako... jako

sejf z Putilovské továrny. A stejně tak mohutný. A stejně tak nepřístupný. .. Ano, jako sejf z Putilovské továrny.

Nasťa se od sejfu odvrátila. Přitiskla se k němu zády. Sedí - a je

jí líto sebe samé. Proč není v životě štěstí? Když si vzpomene na

všechno zlé, co sejí přihodilo, je jí do pláče. A ona taky pláče. Podruhé v životě. Je to život na nic. Nasťa sedí a špinavou rukou si rozmazává slzy po tvářích. Nikdo ji nepotřebuje, nikdo ji nemá rád.

Je na světě zbytečně... To není Ohnivice, je to ubohá lištička.

V klášteře si o ní povídají klepy... Jenomže ty klepy nemají reálný

základ... Nic mezi nimi není a nikdy nebylo...

...Ten velikán tehdy na pódium nevyšel, ale vzlétl. A ona stála

stranou a pořád čekala, kdy ji zavolá: Nasťó, no ukaž se lidem! -

Tenkrát byl takový krásný. A tak ho měli všichni rádi. A ona nejvíc

ze všech. Víc, než oni všichni dohromady.

...On ji zavolal, ať se ukáže lidem. Ale ona nešla k lidem, ona

letěla k němu.

Když ji lidi ve slévačské dílně uviděli, šíleli. Ale to proto, že ona

tenkrát zevnitř celá zářila. Snad se z ní musely přímo sypat jiskry.

To zářila láskou. Jiskřila láskou.

Nasťa objala nepřístupný sejf jako svou jedinou a nedělitelnou

lásku.

„Ty můj medvídku. Miluju tě. A nic od tebe nečekám. V nic nedoufám. Seš železnej vůl."

230

KONTROLA

A prásk mu jednu pěstí.

Někdy se láska vyjadřuje i takto. Pěstí. Aby to milovanou bytost zabolelo. A ještě je jedno vyjádření lásky. To nejvyšší: odejít od milované bytosti. Navždy. Nechat ji. Skončit to s ní. Aby se pak

na ni dalo vzpomínat celý život. S hořkostí a bolestí.

Odejít. Rozhodla se odejít.

Do večera má času dost. Ale ona jde pryč, aby ji to samotnou

bolelo.

Ajeho.

Popotáhla vlásenkou k sobě. Ne, nejde to.

Doleva-doprava. A uvnitř sejfu - cvak.

231

Kapitola šestnáctá

i.

Uvnitř sejfu to cvaklo.

Ohnivice nevěří.

Ona ani nechtěla, aby se otevřel. A věděla, že se neotevře. Ani už

se o to nesnažila. Pochopila, že je to nemožné. Smířila se s tím...

Aon...

Aon cvakl.

Teď už jenom vzít za kliku.

Chytla za kliku - a hned ji zase pustila. Jako kdyby se dotkla

rozpáleného železa. Něco jí totiž došlo: sejf přece leží na boku,

takže když vezme za kliku, dveře se samy vyvalí jako sklápěcí police. A jestli ty dveře neváží tunu, tak půl tuny určitě. Takže by ji zamáčkly jako mouchu. A udělá to randál na celé okolí. Jak ten sejf

otevřít bez randálu? Ten, kdo jej otevírá, to určitě nějak musí umět

zařídit.

Vedle jsou mezi hromadami sutě naházeny suché pražce. Kde

se tam vzala ta suť, to je samozřejmě jasné: to je od toho šrapnelu,

to jsou ulétlé kusy zdiva, které se zhroutily dovnitř do chrámu. Ale

kdo sem přitáhl ty pražce? A proč? Určitě tady nejsou jen tak pro

nic za nic.

Nasťa podložila dva pražce pod dveře sejfu. A vzala za kliku. -

Dveře se s tlumeným zasténáním odvalily, ale ne moc: zarazily se

o ty pražce.

Teď ty špalky o trochu odsunovat. A tím se budou dveře pomaličku rozevírat...

232

KONTROLA

2.

Takhle otevíral hrabě Monte Christo svou truhlici.

Zatřpytilo se to do očí.

Sejf je přeplněný. Je přeplněný mincemi, řády a ingoty.

Ohnivice není vůči dávným medailím a řádům lhostejná. Co je

tohle? To je důstojnický Řád svatého Jiří. Druhého stupně. A tohle? To je taky důstojnický Jiří, jenže na něm není zobrazen svatý Jiří zabíjející draka, nýbrž orlíček. Řád s orlickém byl určen pro

jinověrce. Jeho hodnota se ani nedá vyčíslit. A tady je Vladimír

s meči, s meči uprostřed. A další Vladimír s meči, ale tentokrát

jsou meče umístěny na horním rameni kříže. A ještě jeden Vladimír, bez mečů - prostě zlatý kříž pod červenou glazurou. A Stanislav s korunou. A další Stanislav, ale bez koruny, s meči. A tady je jeden Stanislav bez koruny i bez mečů. A ještě jeden. U většiny

Stanislavových řádů mají orlíčci křídla nahoru, ale občas se najde

i varianta s křídly dolů. A Annušky jsou tady. Anna na krk. S meči.

Anna bez mečů, k zavěšení na krk. Anna prvního stupně na stuze,

Anna na hruď, Anna čtvrtého stupně - ta se nosila na zbraních.

Pane bože, kolik zajatých důstojníků muselo být shromážděno, aby

z toho vznikla takováhle sbírka? Celý pluk. Pluk důstojníků. Určitě

ne míň. A hleďme - Alexandr Něvskij v briliantech. - Dřív věděli,

jak dělat řády a medaile. Leninův řád je nádherný, ale důstojnický

Georgij je hezčí. A důstojnější. A jsou tu i kříže pro vojsko. Stříbro

a zlato. Kolik zlata!

Nasťa úplně zapomněla, kde a proč se právě nachází.

Ten sejf je bezedný. Mince. Celé hromady mincí. Netřeba přehánět, ale je to hotová jeskyně pokladů, ve které se ocitl Alibaba.

A korále, náušnice a náhrdelníky. To je také kořist z popravčích

sklepů. Ingoty, perly. - Nasťa Ohnivice si přitom vzpomněla, že

jestli ona je Alibaba v kouzelné jeskyni, pak musí být někde velmi

blízko taky čtyřicet loupežníků. No nic. Zapomeňme na safíry a rubíny. Musíme myslet na to hlavní.

233

Viktor Suvorov

Je tady to hlavní?

Je. Je to tu.

Sejf leží na boku, takže v něm jednotlivé police neslouží jako

police, nýbrž jako dělící přihrádky. A tady stojí právě to, co hledala: ocelová aktovka s ostrými rohy.

Nasťa ji ještě neotevřela, ale přesto je jí jasné, že je to právě to,

co potřebuje. To, co potřebuje Stalin. To, co potřebuje i Bočarov.

To je kontrol-blok. To je klíč ke všem spojovacím systémům Sovětského svazu. Aktovka je to pořádně těžká. Po straně pod kličkou je úplně obyčejná přezka. Člověku je až líto, jak je neprecizní. Je

tam prostě proto, aby se veřeje neotevíraly. Taková přezka vzbudí

v člověku přímo zklamání.

Ohnivice položila ocelový kufřík na podlahu, rozepnula přezku

a zdvihla stříšku.

3.

Uvnitř je černý aksamit. Přesně jako v pouzdru pro briliantový

náhrdelník. Ovšem namísto briliantového náhrdelníku jsou uvnitř

dvě poniklované ocelové desky s množstvím otvorů. Mezi deskami

probíhá neuvěřitelný propletenec zlatých drátků a všelijakých maličkostí: směs elektrotechniky a šperkařského umění. Ocelové desky jsou evidentně určeny k tomu, aby nebyly elektrotechnické

útroby přístroje za žádných okolností poškozeny. Dokonce i na pohled - nehledě na veškerou klenotnickou jemnost vnitřního zařízení - působí ta věc dojmem nezničitelnosti a neprostupnosti. Jak se Cholovanovovi mohlo podařit o něco takového přijít? Jak dokázal Bočarov Cholovanova vyslídit a tu věc mu ukrást?

Teď ale není čas řešit tyhle hlavolamy. Kontrol-blok zpátky do

ocelové aktovky - a aktovku do ruksaku.

Co to tady Bočarov ještě má? Ještě tam má celé hrsti briliantů,

perel, neopracovaných diamantů a ingoty bílého kovu. Je to stříbro nebo platina? Platina. Ale to všechno není vůbec zajímavé. Co 234

KONTROLA

dál? Ještě složky. Složky, zapečetěné ve velkých obálkách z hrubého šedého papíru. Na obálkách jsou razítka. Na jedné obálce je nápis „Drak" a portréty Cholovanova, nakreslené tužkou. Někdo

tady docela dobře kreslí. Ohnivice si váží všech, kdo dobře ovládají svou ruku. Člověk musí umět kreslit. A psát verše.

4.

„Povidelníka" do ruksaku. A co dělat s ostatními obálkami? Pře

číst. Zapamatovat si přečtené. Zničit obsah.

Ohnivice sedí a čte.

Najednou se před Nasťou rozevřel tajný život Cholovanova,

v úzkých kruzích široce známého pod přezdívkou Drak. Nasťa

čte - a nestačí se divit: Tak takovej ty seš!

5.

Úplně se setmělo. Rozsvítila baterku. A čte při baterce. Na

Draka je těch dokumentů hodně. I stenogramy jeho odposloucha-

ných hovorů. A jakési dokumenty. Na Stalina je jen jedna složka.

To proto, že Stalina moc sledovat nelze. Stalin je neustále za kremelskými zdmi. Stalin je neustále ve svých vilových pevnostech.

Proto je na Stalina jenom jedna složka. Možná že něco, co pochází

ještě z předrevolučních časů. Složka s nápisem „Povidelník" ji nezajímá. Je zapečetěna pečetí kujbyševské správy NKVD - a ať si takhle pod pečetí zůstane. Soudruha Stalina není třeba kontrolovat.

Soudruh Stalin se nachází mimo jakékoli podezření. Ale Drak - ten

musí být pod kontrolou.

Nasťa strhává pečeti z obálek, otevírá složky a hladově čte.

Drak létá po světě. Tam mu čerpali palivo do letadla. Tamhle mu

letadlo opravovali. Tady byl na návštěvě a tady na koncertě. A pak

má hromadu soutěží. A ženský kolem něho, a ženský. Celé gir-

landy. Celé hrozny. A fotografie: Cholovanov na dovolené... Cholovanov v kruhu... Cholovanov na Jaltě. Cholovanov v Suchumi.

235

Viktor Suvorov

Cholovanov v Metropolu. A hleďme, i sebe tu Nasťa našla. Tady

bere na snímku kytici té šťabajzně a na tváři má napsáno: „Dej sem

ten pugét, děvko, nebo tě zastřelím." A tady je v záběru i Cholovanov. Nebo tuhle: Nasťa v bílé zástěrce se stříbrným podnosem, zpoza kulis... A tady je Nasťa nadýchaná jako polárník. A Cholovanov vedle ní. Tady je Nasťa v bílém žulovém paláci, ve svých pokojích. Svléká se. No to je ostuda. Kvalita fotografií je jedinečná.

Všechno je vidět. A Cholovanov ve druhém křídle paláce. I jeho

fotografie je zde. Také se svléká. Také se paří ve finské sauně. Také

plave v bazénu. Tak on měl vlastní bazén a vlastní saunu.

Kdyby byl té noci přišel k Nastě, tak by ho hnala.

Ale on nepřišel.

6.

Hlasy.

Proklálo ji to skrz naskrz. Kde to vlastně je? Rozhlédla se. Je

v kostele. Proč tu sedí s baterkou? Protože den skončil a padl soumrak. A Nasťa se nechala příliš zaujmout. Den je pryč. Přišla noc.

A v noci bude tady v kostele zase veselice až do rána.

Otevírají dveře. Jdou.

A Nasťa se rozhodla zavřít dveře sejfu sochorem. Aby otevřené

dveře nebily do očí. - Nejde to. Přisunula pražec, aby aspoň dobyté

nitro sejfu nezářilo svými brilianty na dálku. Jo, takhle by to šlo, to

stačí. A mezi sloupy - jako stín. A ve stínu ke své šňůře. A oni už

jsou tady. A už rozsvěcují svíčky.

Nasťa leze po stropě vzhůru. Vzhůru. A v sále je čím dál větší

světlo. Dole už světlo svíček rozehnalo tmu, ale na chóru a pod kopulí je ještě pořád tma. Nasťa šplhá tam nahoru do tmy po šňůře jako pavouček po své pavučince. Vklouzla na balkon a odvázala

šňůru. Znehybněla. Neviděli ji? Nezaslechli něco?

Ne. Ti lidé jsou dole v pološeru zaměstnáni svou prací. Prostírají stoly.

236

KONTROLA

Nasťa se krade po schodech na vrchol zvonice, leze skrz průstřel

k cihlovým štukám, opatrně po nich slézá dolů na střechu - a tam

už je to docela snadné. Škoda jen, že má na sobě víc nákladu než

velbloud z filmu Džulbars.

Co dělat s těmi složkami? Všech třináct jich daleko neunese. Na

zádech má přece v ruksaku ještě kontrol-blok. To je šestnáct kilogramů, a tlačí to na záda jako minomet.

7.

Kontrol-blok s sebou ponese, ale těch složek se musí zbavit.

Jednu - tu, která je na Stalina - schovat. Ostatní spálit. Kam ale tu

Stalinovu složku schovat? A kde ty ostatní pálit? Ohnivice běží tichounce lesíkem jako liška s ukradenou slepicí.

Kam tedy s tou složkou na Stalina? Zahrabat ji do hrobu? Jak ji

potom najde? A co když ona ji schová a Bočarov ji najde? Musí ji

schovat tak, aby ji nenašli. - Nasťa si přitom hází pod nohy nafta-

lín, naftalín - a tabák. Aby pak psi kýchali.

Ze šeříkového křoví vidí Ohnivice, co se děje, a celým nitrem to

prožívá: tichá panika ve zvláštním prostoru NKVD. Ještě nikdo nestřílí, ještě nikdo netroubí na poplach, nikdo nevyžvaní na zvony.

Ale poplach už panuje. Pochopitelně: ničemové z tajných sedánků

viděli v suti každou noc obrovský rezavý, opuštěný sejf. A zvykli

si na něj. To je lidská psychologie: když leží každému na očích, tak

rezavý a opuštěný, pak je tedy určitě prázdný. Kdysi ho kdosi zavřel - tak tam leží zavřený. Dnes však, když vstoupili ničemové podzemní chodbou do kostela a pustili se do své navyklé práce, náhle je oslepil otevřený sejf, z něhož září brilianty. Že by si z toho otevřeného sejfu něco vzali, to by si nedovolili. Znají sílu Bočarovova hněvu. Uháněli k Bočarovovi, informovali ho o situaci a padli přitom na kolena: My za nic nemůžeme...

Do zvláštního prostoru NKVD proniká noc - a panika vzrůstá

čím dál víc.

237

Viktor Suvorov

8.

Vydala se na mýtinu k ohradě. Skříně v podkovovitém oblouku

podél plotu. A vrata do ohrady nejsou zavřena. Nikdo tu teď přece

není. A ohrada se nachází na území zvláštního prostoru. Není proč

ji hlídat, stejně jako není proč hlídat prázdný barák nebo zamykat

prázdnou celu. Nasťa se rozhlédla - a do ohrady. Koho by napadlo

hledat ji tady?

Popravčí ohrada je podupána jako ohrady pro skot v masokombinátu. Tady ji budou pejsci hledat těžko. Tady jsou smíšeny pachy tisíců lidí.

Kterou skříň vybrat? První zprava. Podloží je tady pískové. Nasťa vyhrabává rukama písek zpod železné skříně. Podhrabává se jako liška pod kurník.

Hotovo. Zapečetěnou obálku s materiály na Stalina strčila do

jamky pod železnou skříň. A jamku opět přikryla pískem.

A rozsypává kolem tabák. Koho pak napadne, že zrovna tady...

Ale ona sama to najde rychle. Dokonce i kdyby ty skříně odvezli,

ještě nejmíň rok bude místo, na němž stály, dlouho patrné.

9.

A teď co s těmi dalšími dvanácti? Rozdělat oheň? Je tu plno jam.

Rozdělat v jámě oheň. To by nikdo z vodorovného směru pohledu

neuviděl. A nestojí to tolik času. A pak - pryč.

Ale jak se dostat ven ze zvláštního prostoru? Vždyť to nejde.

Ani za běžné situace to nejde. A teď - teď jsou stráže všude zesíleny, teď jsou všichni na nohou... Dostat se dovnitř s dokumentem od Ústředního výboru v kapse, to bylo snadné - ale jak teď ven?

Ne nadarmo říkal soudruh Stalin, že ji posílá na smrt. Pro Bočarova

nebude nic těžkého ulovit ji tady ve zvadlých lesích, pak ji strčit

do letadla a shodit dolů s padákem, na kterém budou šikovně zasu-

kované šňůry. A hlásit do Moskvy: Je to smutné, ale zahynula. Nakonec, ani by nic do Moskvy hlásit nemusel. Pro Bočarova je teď 238

KONTROLA

všechno hop nebo trop. Teď by neměl čas hlásit cosi do Moskvy,

teď musí brát pod kontrolu spojení... A uchvátit moc.

Nasťa přitiskla kontrol-blok k hrudi jako milovanou bytost: nedám.

10.

Její myšlenky tlučou jako přesný chronometr: u-teč, u-teč, u-teč.

Ale jak? No, tak, jak se do zóny vchází, tak je taky nutno z ní vyjít. Zítra se koná ve zvláštním prostoru NKVD výkon trestů. Tak to dnes nahnali do zóny vlak z dobytčáků...

Zvláštní prostor je obrovský. Mají tu všechno. Dokonce i tu železniční stanici. Je celá zalitá světlem reflektorů. Lokomotiva supí.

Sedm nákladních vagonů. Od reflektorů se line oslepující světlo,

téměř modré. Patroly se psy všude kolem.

Hlavní pozornost věnují vagonům. Sem na stanici se ještě panika nepřivalila.

Nasťa vstoupila na koleje a poklidně kráčí k lokomotivě. Je to

pitomost, ale co si má člověk vymyslet jiného. Stráže sledují vagony, nikoli lokomotivu. Sledují keře kolem vagonů, ale ne otevřený železniční svršek.

A jí stačí až k lokomotivě tak dvě minuty cesty.

Klidně tam dokráčela. Vylezla po žebříku do kabiny. Těžký ruksak postavila na podlahu. A cvakla závěrem pistole:

„Jménem soudruha Stalina..."

11.

Jsou tři. Jeden s lopatou. Druhý s francouzákem. Třetí bez lopaty i bez klíče. Ale tlapy má jako kleště. Popadne tě do těch kleští a vyhodí tě z vagonu ven. A v kabině je těsno. Nasťa má v ruce pistoli, ale oni stojí tak nějak kolem ní. Je dobré krýt se jménem soudruha Stalina. Nebýt ovšem toho, že po Rusku běhá plno takových, co se kryjí cizími jmény.

239

Viktor Suvorov

„Jménem soudruha Stalina..." - a dochází jí dech.

A oni slyší, že jí dochází dech. Ta holka je nervózní. A nervozita,

to je příznak nedůvěry v sebe.

„Nařizuju! Neřvat. Nedělat hlasitý zvuky. Pustit páru. Okamžitě

jedeme. Kam jedeme? Jedeme dopředu. Složky z téhle tašky spálit.

Špatnej pohyb a odprásknu vás ke všem čertům."

Co dělat? Topič hodil lopatu s uhlím do kotle jaksi nechtě a jakoby lenivě.

„Nabírej toho víc, hajzle. Zarej hloub a házej dál! Dál to házej.

Jinak ti zaplombuju kebuli."

Druhý hází do kotle složku s nápisem „Drak". A ještě jednu.

„Rychlejc."

Vhodil do ohně další složku. I uhlí letí do kotle. A ještě. A další

pár složek.

A ten třetí, ten hlavní z nich, se usmívá nad svými tlapami-kleš-

těmi. Zlým úšklebkem.

„A to máš opravdovou pistoli?" a už natahuje k její zbrani ty

tlapy. A Nasťa ještě střílet nemůže. Lokomotiva ještě stojí. Ještě

pořád. - Jenomže: co má dělat jiného? Lehce tedy stiskla spoušť

a pistole štěkla. Hlavnímu maníkovi to propálilo rameno. Ohnivice

mu nemířila na hruď, aby to nebyla smrtelná rána.

Kulka Lugeru má dobrou zadržovací schopnost. A odmršťovací.

Hlavní maník byl odvržen na stranu, těžce usedl a vyvalil se z kabiny.

„Vpřed!"

Druhý maník zahodil klíč, chopil se pák, zatáhl za ty správné -

a vrhl páru do válců. Kola se protočila. Vlak sebou trhnul. Třeskly

nárazníky, a ten třesk se valí od prvního vagonu až k poslednímu.

Lokomotiva vydechla se zasvištěním tunu páry a opět jakoby

vzdechla, a znovu s hlukem vydechla. Soupravou to opět trhlo

a znovu se převalil třesk nárazníků až ke konci vlaku. A vlak se pomaličku rozjel.

240

KONTROLA

Do budky lokomotivy nakukuje rudá tlama. Chlap stojí na zemi,

vidět je jenom tu tlamu - a bodák. Tlama je v úrovni Nastiných nohou. Ale chytil se madel a leze výš:

„Kam jedeš? Kam jedeš? Tady máš bejt!"

Bylo by možné chytit se rukama za stropní držadla a nohou vyhodit rudou tlamu ze záběru. Jenomže během zlomku vteřiny Nasťa pochopí, že chopit se rukama držadel je ztráta času. Chytit se rukama za držadla - to navíc znamená pustit pistoli, pak si přitáhnout koleno k bradě a drtivě udeřit nohou dolů. K tomu všemu je zapotřebí času. A ona čas nemá. A není v kabině sama.

To všechno nechápe rozumem, nýbrž vnitřním pocitem. A proto

jí to probíhá obráceně: nejdřív plní, co si usmyslela, pak dospěje

k rozhodnutí - a nakonec uvažuje... Jakmile rudotlamec s bodákem popolezl za podpory bočních držadel do kabiny, Nasťa - aniž na něho hledí a nespouštěje oči z topiče a strojvůdce - zdvihla Luger a stiskla spoušť. Zarachotil výstřel, nábojnici to vyhodilo ze zásobníku, nábojnice zazvonila po železné podlaze kabiny a zmizela tam mezi kousky uhlí a smetím. - Teprve pak Nasťa pochopila, že

jedině správné řešení je... střílet. Střílet bez řečí a přímo do tlam.

Mezi oči.

Bez míření.

12.

Pomocník strojvůdce s topičem si okamžitě uvědomili, že tohle

není žádná sranda: a už se lopata jenom míhá a uhlí létá do kotle

tak, jako kdyby tu makal samotný soudruh Stachanov. Výdechy lokomotivy jsou častější a častější. Uch-uch, a zase uch-uch. A pak uch-uch-uch. Jede se čím dál rychleji. Složek v tašce je čím dál

míň. A už vletěla - spolu s uhlím - do kotle i ta poslední.

Na lokomotivě panuje revoluční pořádek. Lokomotiva se žene

kupředu. Nasťa ví, že vpředu je cesta zatarasena železnými vraty.

A u vrat stojí stráž s kulometem a se psy. Ale to ji zatím tolik

241

Viktor Suvorov

nazatěžuje. Za tendrem lokomotivy je vagon. Ne obyčejný, ale

s brzdnou plošinkou. To je teď ta hlavní potíž. Protože na brzdné

plošince stojí hlídka. Ani ten strážný teď nechápe situaci rozumem,

ale vnitřním instinktem. Tak to má být.

A tak to je. Takže z brzdné plošinky už vykukuje další červený

ksicht přes tendr s uhlím: Kam se to řítíme mimo jízdní řád, a co

je to za střelbu?

Ksicht vykoukl a hned zase zmizel. Jenom bodák trčí. Nasťa

čeká na hromadě uhlí. Ksicht vykoukl znovu. A Nasťa - bubumm!

Ksicht zmizel. A puška s bodákem prudce odlétla do černé noci.

Ale vždyť on tam není sám. Musí tam být dva. Ohnivice tam

mrskla kusem uhlí. Sama skočila na hromadu a vypálila na plo

šinku dvakrát za sebou: bubumm, bubumm.

A už nad ní sviští lopata.

Nasťa uskočila z místa, na kterém právě stála, uklouzla a padá.

A při pádu napřahuje pistoli a střílí. Na strašného maníka s lopatou. Topič zařval. Ze všech stran se střílí. Topič se na ni navalil.

Krev mu stříká z krku.

Ohnivice se vymanila zpod zabitého topiče. Zasadila mu jedinou

kulku do obličeje - ale on má v šíji celou desítku průstřelů...

A to už se lokomotiva vřítila do vrat.

Kdyby Nasťa stihla vstát, při úderu by ji setrvačnost vrhla kupředu a mrštila by ji na páky, trubky, manometry a na rozžhavený kotel.

Ale Nasťa vstát nestihla, takže ji to v okamžiku nárazu hodilo do

uhlí. Nasťa na okamžik ztratila vědomí a neslyšela tudíž ani hřmot,

ani skřípot. Její tělo očekávalo pád do bezedná, ale vlak se na kolejích udržel. Ohnivice otevřela oči: jako na novém světě. Teď musí nově ohodnotit celou situaci. Stihla ji uchopit naráz a nestačila ji

ani vyjádřit slovy. Lokomotiva drkotá po kolejích - takže je jasné,

že prolomila vrata a nevykolejila přitom. Cosi skřípe. To vláčí lokomotiva po zemi kusy rozvrácených vrat a kusy ostnatého drátu.

242

KONTROLA

Nasťa je živá. To je taky jasné. Z hromady uhlí střílela po strážných na brzdné plošince. Vtom se po ní topič ohnal lopatou. A zabil by ji. Ale Nasťa mu vystřelila do tváře. A v tu chvíli strážní u brány prostříleli celou kabinu lokomotivy kulkami tak, že proděravěli naráz pomocného strojvůdce i topiče. Topič na Nasťu upadl, a tím ji před kulkami zaštítil.

Tma. Vlak se řítí do temnoty. Do mlhy. To je taky jasné: kusy

vrat rozbily lokomotivě reflektor i světla. Jenom kotel osvětluje

vnitřek kabiny bílým světlem.

13.

Je sama v kabině lokomotivy. Lokomotiva se rozdivočelá. Energicky vydechuje jako sprintér na dlouhé trati. Za jakou páku zatáhnout? Za tuhle? Jsou to strašné páky: jak zatáhneš za nesprávnou, kotel vybuchne. Stejně už jsou všechny ručičky na přístrojích na

doraz. A rychlost je vyšší a vyšší. A rytmus kol se až podezřele podobá tanci smrti u lidojedů kmene Tumbu-jumbu.

Nic není vidět. Jenom je slyšet, jak nějací lidé utíkají po střechách. Ohnivice se vzpamatovala. Měla dva plné zásobníky. Dva po osmi kulkách. Šestnáct patron. Kolik jí zbylo? Kolik strážných

je na brzdných plošinkách? A kam teď běží? A je ten vlak prázdný?

Nebo je plný trestanců? Jasně, je plný. Večer vehnali vlak do popravčí zóny. Ve čtyři ráno to chtěli vyložit. A ve skupinách po padesáti to chtěli hnát ke skříním. Jasně, vlak je plný. Ostatně by jej nehlídali, kdyby byl prázdný.

Je to úplně jasné: ve vlaku jsou odsouzenci k smrti. Jsou to stavitelé podzemního města v Žiguli. Opotřebovaní stavitelé.

Vlak se žene do mlhy a jakoby se zlehka pohupuje. A Nasťa jako

by slyšela řev příboje.

Vlak se houpe stále silněji. Je to cítit dokonce i na lokomotivě.

Ze strany na stranu. Ze strany na stranu. A řev: uchch. Zhoupne se

doleva: uchch. Doprava: uchch.

243

Viktor Suvorov

Anna Ivanovna, inteligentní učitelka, která si odkroutila plnou

lhůtu, kdysi vyprávěla, že existuje jeden způsob, jak se vyhnout

popravě. Když lidé chápou, že je vezou na smrt, a když je vezou

nikoli ve stolypinech, ale v dobytčácích, pak je šance uniknout. Ne

ovšem pro všechny.

Všichni, kdo jsou nacpaní v nákladním vagonu, se rozběhnou

a navalí se na jednu stěnu: uchch. A zase se rozběhnou a vrhnou se

na druhou zeď: uchch. A řvou píseň: „My umřem!" Její nápěv zní:

„Uchch!!"

Ty nárazy doleva a doprava nemají na vagon nejprve žádný vliv:

houpou s ním ostatně lidé vyhublí a zesláblí, zatímco vagon váží

mnoho tun. Jenomže lidské vytrvalosti se pokořují dokonce i mno-

hatunové vagony. I lokomotivy. Vagon se pomalu začíná kymácet.

Vpravo. Vlevo. Vpravo: uchch! Vlevo: uchch! A čím se jede rychleji, tím to jde lip.

Když ten rytmus zaregistrují strážní, je pro ně nejlepší z těch

brzdných plošinek co nejrychleji seskákat. Tady už ničemu nepo-

můžeš: pokud totiž ten rytmus zaregistrovaly hlídky, pak jej zaregistrovali i trestanci v ostatních vagonech. A přidají se. Patos sebevražedného vysvobození se přenáší po uzavřených vagonech jako po Bickfordově šňůře. A po celém vlaku už řvou tu píseň: „My

umřem!" A ve všech vagonech se vrhají na stěny v jednotném póry vu, v jednotném rytmu.

Před smrtí přichází k člověku osvobození. Člověku ještě několik

minut života zbývá, ale on chápe, že už je vlastně mrtev, že už se

smrti nevyhne, že tu bude každou chvíli... A právě v ten okamžik

se člověk osvobozuje. Přestane mít strach. Už se nemá čeho bát!

A ta svoboda nespočívá v tom, že možná si některý z nich nesrazí vaz, nýbrž v tom, že ti lidé už se nebojí smrti - a vůbec se už nebojí ničeho.

Stačí jen zbavit se toho lepkavého a ničemného strachu ze

smrti - a člověk je svobodný. Jestli se nebojí smrti, tak už nemá

strach z ničeho.

244

KONTROLA

A proč se vlastně bát smrti? Vždyť je to prašť jako uhoď, všichni

zhebneme. Ale teprve před smrtí lidem dochází, že se celý život

báli zbytečně. Kdyby se toho strachu zbavili dávno, žilo by se jim

úplně jinak...

Vlak úpí a úpí. Rozhoupává se: vpravo, vlevo, vpravo, vlevo...

Uchch, uchch, uchch...

Nasťa pochopila, že to je právě ten hluk, právě tohle smrtící rozhoupávání. Jen málokdo vyvázne z takové katastrofy živý. Možná že vůbec nikdo. Kdoví, pod jaký sráz to s vlakem řízne. Kdoví, na

jaké skály vagony narazí nebo v jaké řece se utopí. A smrt si sebere

všechny naráz... Ale do té doby triumfuje v uzavřených vagonech

svoboda. Zatím lidé řvou a vrhají se ode zdi ke zdi v sebevražedném veselí, v předsmrtném nadšení. A rytmus je stále intenzivnější -jako šamanův tanec. Je stále rychlejší a rychlejší. A strážní na střechách už na Nasťu nestřílí. Nemají na ni kdy. Lip jsou na

tom ti, kteří zůstali na brzdných plošinkách: ti aspoň můžou skočit

z menší výšky. Ale co mají dělat ti, kteří vylezli na střechy?

ANastě je dobře. I ona se nachází v sebevražedném rytmu. Jí je

taky veselo. Ti lidé ve vagonech nemají jak se dostat ven. Dveře

jsou zamčené a na oknech jsou mříže. Ale ona má možnost vysko

čit. - Jenomže sejí nechce vytrhávat z toho rytmu: Uchch! Uchch!

Vpravo. Vlevo. Vpravo. Vlevo.

V kterémkoliv okamžiku může dojít k rezonanci, ke shodě amplitud - a všichni uděláme veletoč. A poletíme k smrti.

Ohnivici vyvstala v hlavě poslední myšlenka: má hodit kontrol-

blok do kotle? Jestli to udělá, kontakty se roztaví a vznikne slitina

zlata a oceli. Nikdo jej nebude moci použít - a ať si s tím pak poradí sami, jak umějí. A ať si sami dělí moc, jak dokážou.

A ještě jedna myšlenka: Proč já vlastně neskáču, když můžu?

Vytkne si to: příliš se, Ohnivice, necháváš unášet smrtí. Kontrol-blok se dá zachránit. Můžeš ho dopravit k soudruhu Stalinovi a vysloužit si další Leninův řád... nebo kulku do zátylku.

245

Viktor Suvorov

Není pro ni lehké vytrhávat se ze sebevražedného rytmu. Je to

zrovna tak těžké, jako navždycky opustit dobré přátele.

Kdyby tak uměla snížit rychlost lokomotivy.

Nasťa zatáhla za jednu páku, za druhou - ale nic z toho není.

Takže - po schůdcích dolů.

A to už se lokomotiva rozhoupává v jednotném rytmu. Ne s takovou amplitudou jako vagony, ale už brzo se bude kolébat přesně jako ony.

Ruksak na ramena, ruce za hlavu - a dolů na násep.

Všechno se na ni obořilo naráz: ostré kameny, Luger u pasu,

kontrol-blok za zády, větve zlých stromů i svištění větru. Jako vý-

sadkářka a sambistka dobře ví, že se musí stočit jako balon - seskupit se. Borci charakterizují tuto polohu slovy: aby nic netrčelo.

Apodle toho se Ohnivice zařídila. Letí do tmy, stočená do klubíčka. A už má ústa plná horké krve. A Nasťa se valí pod násep a nad sebou vidí černý strašlivý vlak. Vlak burácí ocelí a lidskými

výkřiky.

A Nasťa nedokáže rozeznat, jestli letí střemhlav pod násep sama,

nebo jestli se tam společně s ní řítí i lokomotiva s vagony, se řvoucími lidmi...

Nedokáže.

246

Kapitola sedmnáctá

i.

Neexistuje strašnější bolest, než bolest z návratu k životu...

Nasťa leží čelem k zemi. Celá, až do poslední buňky, je utkána

z bolesti a přeplněna radostným očekáváním osvobodivé smrti. Už

už k ní smrt přistoupí, letmo se jí dotkne, políbí ji - a Nasťa se na

ni usměje tichým úsměvem. A smrt si ji vezme s sebou.

Tohle sladké očekávání je jí známé: padák sebou trhne nad hlavou - a tady už je země. A... čekáš...

Ale tenkrát smrt nepřišla. A neobjevila se ani dnes. Místo příchodu smrti se vrací život. - A to je to nejstrašnější.

Tak to bývá v životě národa: tisíc let se dere nahoru, nahoru, nahoru. A nakonec toho má dost, škrábat se nahoru, lámat si nehty a popadat dech. Unavil se. A zastavil se na místě. Jenže nahoře se

lze udržet jedině za neustálého drápání se nahoru. Národ se zastavil, a klouže dolů. Klouže dolů - a už se dolů přímo řítí. A je to tak příjemné, řítit se dolů, žádné napětí, nic není nutno dělat - letíš,

vzduch je čerstvý, nemusí se přemýšlet, není třeba dělat si žádné

starosti. A každý vidí, že ten národ je v pohybu. Se zrychlením. Až

to sviští v uších.

Potom úder při dopadu.

Pro některé národy bývá ten dopad smrtelný.

A ty národy pak zmizí. Ale některé nezahynou, neztratí se. A obludná bolest, bolest horší než smrt, přeplňuje tělo i duši národa.

A přichází vědomí: ruce i nohy jsou zlomeny, možná že i záda

247

Viktor Suvorov

a šíje, všechno plave v krvi, všechno je prosyceno bolestí. A ta bolest je mučivá. A jsou slyšet hlasy: Jak krásně se padalo! A existuje přitom možnost ten pád prodloužit: kolem jsou samé propasti, a tamhle pod skalní římsou se rozléhá bezedné prázdno - jenom

tam zahučet... Bolest je nesnesitelná. Znovu se plahočit nahoru?

Tisíc let? A ta propast tak přitahuje...

Je strašlivé vracet se do života a do jeho těla. Raději by se nevracela. Hlava třeští břinkáním zvonů, litinová kladiva drtí páteř na prášek. Nasťa pohnula rukou a vykřikla. Proklela život, do něhož ji zlý osud vrací. A rozhodla se, že nebude života nikdy litovat. Nebude jí líto ani vlastního, ani cizího života. A rozhodla se, že uvítá smrt pokorným úsměvem, ať už k ní přijde teď nebo později, a ať už bude jakákoli: v psích zubech nebo v pilinách poprav

čího sklepení.

Raději dřív. Raději hned teď.

A smrt se prochází tak blízko - ale Nasťu nezpozorovala. Kdesi

hned vedle proletěl podvozkem vzhůru celý vlak. Tak tam teď smrt

hoduje. Kdesi blízko se ženou čekisté se psy a dorážejí ty, kteří

se vyhrabávají zpod roztřískaných vagonů. Ale oni hledají v prvé

řadě Nasťu. Vlastně ani tak Nasťu samotnou, jako kontrol-blok.

Oni nemají představu, proč vlastně. Dostali to rozkazem. Nařídil

jim to Bočarov. Získat kontrol-blok - to je pro Bočarova otázka života a smrti. Odříznout Stalina od spojení, to znamená odpojit ho od moci. Odříznou ho od spojení - a budou vydávat rozkazy Stalinovým jménem...

Nasťa nechápe, proč smrt nejde. Copak je pro Bočarova tak

těžké dovtípit se, že Nasťa mohla vyskočit dřív a teď leží někde

vedle náspu? Copak je to tak těžké, najít ji - a zabít ji?

Úplné ticho. Nasťa si povolala smrt. A smrt odpověděla vytím

smečky čekistických psů. Odpověděla přímo z náspu.

Ale nepřišla k ní.

248

KONTROLA

2.

Vyšší major státní bezpečnosti Bočarov je krutý a strašlivý.

Kdyby mu na zátylku rostla srst, byla by teď naježená jako kartáč.

Jeho pohled není přímý, ale jakoby trochu skosený, jako by se po

řád nějak ohlížel dozadu: vypadá to, že se vzápětí bez vytí a řevu

zakousne zuby do hrdla komusi neviditelnému za svými zády. Je

v něm právě ta nehybnost, která je typická pro psa v nejposledněj-

ším okamžiku před divokým skokem, v okamžiku, kdy pes stojí

a neví se, kam hledí, a neví se, nad čím psí hlava právě přemýšlí.

3.

Nasťa neví, jak dlouho ležela bez hnutí. Možná minutu. Možná

hodinu. Možná den. Její mozek pracuje jasně a přesně. Jako

vždycky. Ale čas neregistruje. Čas prostě neexistuje. Přesněji ře

čeno, Nasťa existuje mimo čas. Nedá se říct, že žije. Nežije, jen

bloudí mezi bolestí a věčností.

Opět proklela život a přísahala si, že nebude života litovat, až ji

budou zabíjet. Nikdy jí nepřišlo do hlavy, že by se dalo umřít tiše

a klidně. Věděla, že ji třísknou sekerou. Věděla, že ji naberou na

nůž. Věděla, že ji jednou střelí do zátylku. Jiné možnosti si představit nedokázala. To byla nejzazší hranice, za kterou její představivost dál nešla. A v tom se cítila jako mladší sestra Stalina. Ani on nemohl umřít sám. Ve spánku vídala Nasťa zcela přesně ksicht teroristy, který střílí na soudruha Stalina, nebo ruku nejbližšího přítele, který mu sype do sklenice s vodou jedovatý prášek...

Jasně chápe, proč k ní smrt nepřichází: od kamenného náspu

ji to mrštilo k lesnímu jezeru, takže tělo neleží na ostrých kamenech, nýbrž na měkké a chladně vlhké půdě. Natáhla ruku a spustila dlaň do čisté vody. Nabrala ji trochu do dlaně. Ponořila do vody tvář. Zvedla hlavu. Napila se. Kde je kontrol-blok? Tady. Za

zády. V ruksaku. Nepolámal se? No, copak taková věc se dá po-

249

Viktor Suvorov

lámat? Takovou železnou skříň by mohli klidně shazovat i z letadla. A možná jí dokonce zachránila život - tím, že jí svým pancí

řem chránila záda.

Nasťa se pokusila vstát. Nepodařilo se. Začala se tedy plazit.

Vlezla do vody. Říjnová voda ji spálila jako kopřiva. Ale Nasťa

má v tomhle dobrý výcvik. Ve vodě je lip. Ledový obklad. Začala

plavat. Ponořila se celá pod hladinu, aby si osvěžila hlavu. Vyno

řila se.

Jezero je mělké. Jenom po prsa, po krk. Pod nohama bahno nebo

kořeny. Na březích roste rákosí. Na náspech pročesávají strážní

v rojnici prostor. Opět se psy.

Velký černý pes se zastavil tam, kde Nasťa docela nedávno le

žela. Začal čenichat. Vykročil kupředu. Zastavil se. Rozhlédl se

a vrátil se zpět. Znovu čenichá. Přítmí. Nasťa neví, jestli je přítmí proto, že se stmívá, nebo proto, že se rozednívá. Pes se rozběhl dál.

4.

Bočarovovi podřízení se uklízejí stranou. Snaží se mu nejít na

oči. Vždyť by je zastřelil. Zastřelil by je, protože teď někoho zastřelit musí.

Někdo mu však musí podat hlášení.

Jdou.

5.

Nejjednodušší věda ze všech je taktika. Stačí představit si sám

sebe na místě protivníka a dobrat se toho, jaké tahy od nás očekává. A jednat právě opačně. Udělat, co nečeká. A to je celá taktika. - Nastě je dost zle. Musí se nějak odpoutat od soustředění na bolest. Musí o něčem přemýšlet. A tak Nasťa přemýšlí o Bočarovovi. Představila si, že je na jeho místě.

250

KONTROLA

6.

Bočarov poslouchá hlášení: strojvůdce lokomotivy je raněn, ale

žije. Hlásil, že na lokomotivu vylezla holka v kalhotách, s pistolí

a zahraničním ruksakem. V kotli pálila složky. Kolik složek? Deset

patnáct. A střílela, děvka, po všem, co se hnulo. Zuřila. Oči měla

jako vědma.

7.

Nasťa vidí jedinou záchranu: dostat se ke Stalinovi.

Bočarov však nyní postaví na všechny silnice hlídky. I do všech

vesnic. A na všech nádražích a ve všech přístavech. Bočarov obvolá všechny poštovní, telegrafní a telefonní stanice. Nasťa nemá možnost se spojit se Stalinem. Vysílačku nemá. A je jasné, kdo má

v rukou telefon, telegraf a vůbec všechny systémy.

8.

Dále Bočarovovi hlásili, že po proražení vrat ujel vlak devět kilometrů, načež vykolejil. Příčina katastrofy není známa. V místě katastrofy je poškozen železniční svršek, ale to není příčina katastrofy: vlak nevykolejil kvůli poškození kolejí, nýbrž došlo k poškození

kolejí v důsledku toho, že vlak vykolejil a zřítil se z náspu. Poškozený železniční svršek tedy není příčinou, nýbrž důsledkem katastrofy. Příčinu katastrofy se zatím zjistit nepodařilo. Zpod trosek bylo vytaženo sto dvaatřicet znetvořených těl. Našlo se tělo ženy?

Ne, tělo ženy se nenašlo. Ale pátrání pokračuje. Pod troskami jsou

zjevně ještě další těla. V prostoru katastrofy bylo nalezeno a doraženo devatenáct raněných. Předpokládá se, že nejméně čtyřiceti trestancům se s lehkými úrazy a oděrkami podařilo utéct do různých stran. Pátrání a pronásledování bylo již zorganizováno.

Bočarov naslouchá hlášení mlčky. Kostel prohledal sám. Sejf byl

odemčen. Ne vypáčen, ale odemčen. A to zcela čistě. Profesionalis-

mus za hranicemi myslitelného. Bočarov viděl za svůj život hodně

251

Viktor Suvorov

otevřených či vypečených sejfů, ale s takhle čistou prací se ještě

nesetkal. V souvislosti se svými povinnostmi zná vyšší major státní

bezpečnosti Bočarov nejlepší medvědáře v zemi. Zná jejich rukopis. Všechny je probral v paměti. Ne, dnes v Sovětském svazu takový mistr neexistuje. Za to dá krk, že v posledních deseti patnácti letech nikdo ve Svazu neotevřel žádného medvěda tak čistě. Tohle

samozřejmě nemohla zvládnout Ohnivice. To musel udělat profesionál nejvyšší třídy. Ale kde se tam vzal? Všichni medvědáři ze staré klasické školy už jsou pryč. Vymřeli jako dinosauři. Přesněji

byli vyhlazeni jako vlci v Německu, jako hranostajové na Rusi.

V budoucnosti se znovu obrodí. Ale v daném okamžiku, v říjnu

1938, jsou zlikvidováni - byť tedy dočasně. Takže se zdá, jako

kdyby se velký medvědář vynořil z minulosti, odemkl sejf a znovu

zmizel v zašlých časech.

Povidelník je sám starý kriminálník. S kolegy vykradl banku

v Tiflisu. Celá Evropa byla v úžasu, když soudruh Stalin vylupo-

val banky. Do čeho se pustí, to se mu daří. Pokud jde o mistrovství v otevírání sejfů, k tomu není Stalin rozhodně lhostejný. Že by si Povidelník pro takovýhle případ kdesi držel medvědáře nejvyšší třídy? Ale jak se ten medvědář dostal do zvláštního prostoru?

A kam zmizel? Kdysi působil na Rusi legendární Sevasťjan, ale ten

už dávno není. Ten zmizel už za občanské války. Ano, jedině tenhle

Sevasťjan by dokázal odvést takovouhle práci. Jinak nikdo.

Ovšem beztak by to byl trochu divný Sevasťjan. V sejfu zůstala nedotčena sbírka řádů, sbírka briliantů, hromady mincí, ingotů i kusů ryzího zlata. Sevasťjan by si určitě strčil do kapsy aspoň hrst briliantů...

Ale zmizelo to hlavní. Zmizely složky na Povidelníka i na Draka.

Zmizel kontrol-blok. Bez toho nemůže mít Bočarov radost ani ze

sedmadvacetikarátového modrého briliantu.

Bočarov skřípe zuby.

252

KONTROLA

9.

Ohnivice se rozhlíží a přemýšlí. Podél kolejí nevede žádná cesta.

A vůbec tady kolem dokola žádné cesty nejsou. Auta se sem nedostanou. Náhradní lokomotivu nemají. A pěšky je to sem deset kilometrů: to není zrovna málo. Prohledat celou trať od zvláštního prostoru až k místu nehody není žádná legrace. Nasťa může ležet pod troskami roztřískaného vlaku. Mohla shořet. Ale mohla taky seskočit. A mohla to udělat hned poté, co lokomotiva prorazila vrata zvláštního prostoru.

Les a bažiny. Mohla utéct daleko, mohla ukrást koně, bicykl,

auto, mohla se dostat k hlavní železniční magistrále a naskočit

na projíždějící vlak. Mimoto Bočarov ví, že ať je Nasťa jakákoli,

v prvé řadě je to diverzantka: její oděv i obuv jsou prosyceny prostředky proti čichové rekognoskaci. Člověk ten pach nezachytí, ale pro psa je to jako kdyby dostal do nosu jednu kladivem.

Když si tedy člověk představí, že je na Bočarovově místě, vidí,

že jeho úkol není vůbec jednoduchý. Navíc mohli v rozbitém vlaku

přežít někteří trestanci. Pokud přežili, rozutekli se. Kolik jich je,

není známo. Mohou v širokém okolí krást potraviny, oblečení,

koně, auta a zbraně. Mohou útočit na lidi. Za chvíli začnou k Bo

čarovovi proudit hlášení z oblastí - a jak se má potom rozhodnout,

kam vrhat síly pronásledovatelů?

10.

Bočarov sedí a přemýšlí. Strojvůdce tvrdí, že byla na lokomotivě sama. A kde je ten medvědář, který odemkl sejf? A čert ho vem, medvědáře. - Měla s sebou složky a v ruksaku přinesla něco

těžkého. Do lesa ale předtím odcházela s úplně lehkým ruksakem.

Takže všechny síly se musí soustředit výhradně na pátrání po té

holce. Kam může asi jít? Může jít na východ. Odněkud z Uralu

si pak může zavolat letadlo - a oni pro ni přiletí. Může jít i na západ. Ale na západě je Volha. A Volhu je nutno přeplavat. V říjnu 253

Viktor Suvorov

ovšem aby pohledal takového blba, který by chtěl plavat ve Volze.

A všechna kotviště, všechny přístavy a všechny lodě jsou už pod

kontrolou. Most přes Volhu je tady jenom jeden. Ten železniční.

Most je pod plnou kontrolou tak jako tak. Ne, přes most nepřejde.

Pak stojí ještě železniční most u Uljanovska. To je ale sto padesát

kilometrů vzhůru proti proudu. A další železniční most u Sara-

tova. A to je tři sta kilometrů dolů po proudu. Ale všechny mosty

jsou pod kontrolou. Přes železniční most se přejít nedá a vlakem

se přes něj taky nikdo nedostane. Všechny vlaky se prohledávají.

Bočarov ovšem kdysi tak na půl ucha slyšel, že prý má Povidelník k dispozici jakýsi systém železniční dopravy. Po celé zemi prý jezdí nějaké divné vlaky podle tajných jízdních řádů. Jestli je Ohnivice do tohoto tajemství zasvěcena, jestli ví o nějakém pravidelném stanovišti a zná, kdy se tam Stalinův vlak zastavuje, pak ji odtud v klidu vyzvednou a odvezou.

Má tedy vzít pod kontrolu všechna rozjezdová stání? To by nebylo špatné. Ale tahle země je příliš veliká...

11.

Nasťa sedí a přemýšlí. Bočarov mohl zavolat Ježovovi. Pak je

celé NKVD zmobilizováno proti ní. A pod kontrolou už můžou být

všechny stanice a všechna letiště. A všechny telefonní a telegrafní

stanice čekají, kde se Nasťa objeví. A pak už ji nepustí. Chytnou ji,

jakmile se pokusí odněkud telefonovat nebo odeslat telegram. Na

druhé straně Volhy, na rozjezdu u 913. kilometru stojí každou sobotu od půlnoci do poledne opravárenský vlak Glavspecremstroj.

Jak se ale dostane přes Volhu? Soudruh Stalin má mnoho vlaků-fan-

tomů, a ty vlaky jezdí pravidelně. V zemi existuje mnoho tajných

míst, kde se zastavují. Ale Nasťa byla zasvěcena jenom do nevelkého fragmentu tohoto tajemství: ona zná jen ten jeden rozjezd.

A ten je za řekou.

Na pravém břehu...

254

KONTROLA

12.

V kujbyševské správě NKVD byl vyhlášen bojový poplach.

Operační situace: v oblasti zvláštního prostoru NKVD škůdci

záměrně poškodili železniční trať. Na poškozeném úseku trati vykolejil zvláštní vlak s nebezpečnými zločinci, převáženými k výkonu trestu. Nejméně čtyřiceti zločincům se podařilo ukrýt. Je mezi nimi obzvlášť nebezpečná medvědářka Ohnivice - účastnice

mnoha zvěrských masových vražd. Popis: věk - 19; výška - 157;

tělesná stavba - souměrná, sportovní, určitý nedostatek hmotnosti;

nos rovný; oči velké, modré; obličej oválný; vlasy rusé, husté; sestřih krátký; má na sobě mužské šaty černé barvy, sportovně-turis-tického typu; obuv - černé vysoké kožené boty zvláštního tvaru

na tlustých podrážkách, vzor podrážky a podpatku plně odpovídá

vzoru podrážky sovětské armádní boty důstojnického sboru; má

u sebe batoh zahraniční výroby; je vyzbrojena pistolí systému Luger Parabellum-08 a německým loveckým nožem Solingen; je velice nebezpečná. Při setkání zlikvidovat na místě. Okamžitě hlásit.

13.

A co má teď náčelník kujbyševské správy NKVD, vyšší major

státní bezpečnosti Bočarov, hlásit do Moskvy soudruhu Ježovovi?

Má hlásit, že Povidelník něco vyčenichal a poslal holku na rozvědku? Nahlásíš něco takového Ježovovi, ten se vyleká a poběží prosit Povidelníka za odpuštění.

Nebo mu má nahlásit, že té holce se podařilo vyšmuchat kontrol-blok a že ho ukradla?

Nebo že by Ježovovi podal hlášení, že vlak s odsouzenými

k smrti už parkoval ve zvláštním prostoru, ale že ho ta holka unesla

ven a vlak vykolejil, přičemž polovina odsouzených se rozutekla?

To je všechno prašť jako uhoď. Ne. Musí se zahájit převrat. Okamžitě. A Ježovovi pošle šifrovanou zprávu: Vlak s odsouzenými 255

Viktor Suvorov

tragicky vykolejil cestou do zvláštního prostoru, ve vlaku se nacházela obzvlášť nebezpečná...

14.

„Náčelníkům správ NKVD: jaroslavské, kostromské, gorkov-

ské, saratovské, penzenské, stalingradské, permské, kirovské...

...oči velké, modré, obličej oválný... zlikvidovat... Ježov."

15.

Soudruh Stalin probírá souhrn o moskevských fámách. Všude

se mluví o jednom: na Sibiři se objevila banda. Čtyřicet lidí. Samí

vrazi. Všichni odsouzeni k smrti. Střílejí na potkání. Banda se jmenuje „Pták smrti". Vede ji holka nevídané krásy. Oči velké, modré.

Ta banda se probíjí k Moskvě, ale NKVD nespí: všechny mosty

přes Volhu jsou zablokované, všechny lodě jsou pod kontrolou, na

každém kotvišti je stráž, v každém přístavu jsou hlídky se psy.

Soudruh Stalin zvedl sluchátko:

„Soudruhu Ježové, co je to s vámi, vy nedokážete zneškodnit

jednu bandu?"

„Soudruhu Staline, celá NKVD je na nohou, i armáda. Určitě je

najdeme a zlikvidujeme na místě. Ohledně velitelky jsou vydány

zvláštní rozkazy. Zničíme je, soudruhu Staline."

16.

Nasťa plave v inkoustové černi. Hrůza. Říká se, že štiky ve

Volze jsou horší než žraloci. Dva metry dlouhé. Kolik potřebuje

dostat taková štika denně do žaludku! Ukousne si něčí nohu -

a má večeři. A taky se povídá o sumcích lidojedech. Ti leží v hlubokých dírách. V noci vyplouvají k povrchu a chytají plavce. Ti sumci bývají pětimetroví a váží na tři sta kilogramů. A dál jsou ve

Volze největší sladkovodní ryby - vyzy. Ty jsou taky pět metrů

dlouhé, ale neváží tři sta kilo, nýbrž celou tunu. Ty vyzy žijí sto

256

KONTROLA

let i déle. A hodně žerou... Ovšem s tím rozdílem, že neukousnou

jednu nohu, ale rovnou obě dvě.

17.

Vyšší major státní bezpečnosti Bočarov si nadává: vítězství už

měl na dosah ruky! Měl tu holku prostě vzít s sebou hned první ve

čer. Vzít ji s sebou. Vždyť je to taková urostlá a půvabná dívka!

Kde ještě na Rusi takovou najdeš? Je jako dělaná pro tanec, je pro

tanec rozená. A taneční instinkt v sobě potlačuje. Měl ji vzít s sebou - a ona by se neudržela. A tancovala by. A zapomněla by na všechny své zvláštní úkoly. A řekla by mu, proč ji sem soudruh

Stalin poslal. Ale Bočarov ji s sebou nevzal. A teď je ta holka pryč.

Zmizela i s kontrol-blokem a se složkami na Povidelníka a na

Draka. Jak ji mohlo napadnout, kde se to všechno schraňuje? Jak

dokázala odemknout sejf? A kdy? - Je pryč. Propadla se do země.

Nebo... do vody.

Vtom dostal Bočarov hlášení: rybáři vyzvedli z vody batoh neobyčejné konstrukce. Na batohu, jehož cena je jistě vyšší než cena rybářské loďky, jsou nepřátelská písmena. Personál zvláštního prostoru ten batoh poznal. S takovým batohem nepřátelského vzezření se v těchto končinách objevila jedině Ohnivice.

A Bočarov pochopil: byla nastolena rovnováha sil. Ona se utopila. Kontrol-blok plave hůř než sekera. Sekera je ocelová, ale v tom blokuje také zlato - těžký kov. Stalin nedokáže vzít pod svou kontrolu systém spojení, ale Bočarov taky ne. Hra pokračuje.

18.

Nasťa cítí, jak se jí přímo pod tělem vine vousatý sumec. Nasťa

pracuje rukama. Zatím ji neparalyzuje chlad - je vytrénovaná. Jo,

kdyby ji někdo ocelovou mříží oddělil zezdola od těch strašných

ryb, potom by bylo všechno v pořádku. Nebo kdyby měla dlouhé

tenké ťapky jako vodoměrka, aby se mohla klouzat po vodě a ne-

257

Viktor Suvorov

propadala se do ní. Ohnivice plave. Drží se klády. Tu kládu si našla

proto, aby ji kontrol-blok nestahoval pod hladinu. Nasťa neztrácí

směr. Směr si určila k bílé bóji. Bóje před ní svítí jako navigační

hvězda. Plán je prostý: dopluje k bóji a bude čekat na karavanu. Po

Volze plují karavany jedna za druhou: vlečná loď a šest až osm nákladních člunů v závěsu. Karavana pluje pomalu proti proudu. Obzvlášť když je naložená. Naložené karavany mají nízko posazenou palubu. Musí ve tmě zjistit, jestli je naložená nebo ne. Když jsou

čluny prázdné, na palubu se nevyškrábeš: budeš se tam vzpouzet

tak dlouho, dokud se na tebe další člun nenavalí. Musí se doplout

až k té poslední.

V teorii to všechno vypadá snadno. Jenomže ve tmě není nic vidět. Nasťa doufá, že se sveze. Víc už nedoufá v nic. Dělá přesně to, co od ní nečekají. Plán: vyplout v noci na volžskou plavební

dráhu, zaklínit se za člun a dostat se takových dvě stě kilometrů

proti proudu, tam se znovu ponořit do vody a přeplavat na pravý

břeh. Potom jít po pravém břehu podél Volhy dolů. K Alexandrovu

mostu. K 913. kilometru.

19.

Dolů po proudu proplul osobní parník. Hudba burácí. Nad volž-

skými vlnami zní „Amurské vlny". Ale paluby jsou prázdné. I kajuty jsou nejspíš napůl prázdné. Končí sezóna. Nasťa sedí na bóji.

Zakymácela se na vlnách. Proti proudu přesupěla karavana. Vlečná

loď a šest člunů. Nasťa se k nim vydala, doplula daleko do plavební

dráhy, ale brzo se vrátila. Zápach benzínu se táhne na kilometr od

člunů. To vezou nějaké ropné svinstvo z Baku přes Kaspické moře

do Astrachaně, a potom po Volze na sever, na sever, na sever. Na

ropných člunech nemá cenu se plavit: není tam kde se schovat.

Proplul další osobní parník. Tentokrát nahoru proti proudu. Taky

s hudbou: na něm se hraje „Slovanečka". Osobní parník nedohoníš, i když pluje proti proudu.

258

KONTROLA

A tady už šlapou kolesa vlečné lodi. A to v potřebném směru.

Nasťa sklouzla z bóje do vody a plave na volnou vodu. Buksir

pluje proti proudu pomalu, ale i ona musí plavat až doprostřed

plavební dráhy. Vlny s ní komíhají. Prší vodní tříšť. Bez kapek.

Kdyby tam tak stihla doplavat dřív, než karavana propluje kolem.

Nemá ale cenu, aby se hnala kupředu: to by se dostala do koles.

A kolesa se točí jako blázen. A ve vodě není úplně jasné, jestli už

je daleko nebo ještě ne. Zdá se jí, jako kdyby už plavala celé dny,

ale když se ohlédne, vidí, že je kousíček od bóje, jako kdyby se od

ní právě odrazila...

Měla štěstí. Vůbec se říká, že dobrý člověk má vždycky štěstí.

A copak Nasťa není dobrý člověk? Zachytila se hrubého okraje

paluby, napřímila se a vyšvihla se nahoru. Hned vedle paluby se

z vody vynořila velká ryba a cvakla tlamou. A ocasem plácla do

vody jako veslem.

20.

Čím je člun naložen? Čluny s astrachaňskými melouny už tudy

pluly. V září. Tohle, jak se ukazuje, je karavana s obilím. Šest člunů

v párech. Nic lepšího se nemohlo stát. Donská pšenice míří do sta-

lingradských sil, a odtud nahoru po Volze na sever, na sever, na

sever. Po průplavech a řekách až do Moskvy, do Pitěru, do Murmanská a Archangelska. Hory obilí, přikryté plachtami. Ohnivice nakoukla pod plachtu. Dusné vedro. Tady mezi horami obilí musí

být nějaké úžlabinky. Přesně tak. Jsou tu. Ze všech stran pšenice,

shora celtovina, skoro jako plátěná střecha, co se tyčí nad vůdci za

letecké přehlídky.

Nejdřív ze všeho Nasťa usušila pistoli. Ráda by ji vyčistila zevnitř, ale nemá čím. Oděv má napuštěn kilogramy vody. Vyždímala oblečení a rozložila je na obilí pod stanem. Vylila vodu z bot a znovu šije obula. Ať jí uschnou na nohou. Jinak se svraští a pak

je na nohy nenatáhneš. Nasťa si uhrabala postel. Hrabe, ale zrní

259

Viktor Suvorov

je horké, rozpálené sluncem. Ještě nevydalo své teplo severskému

podzimu. Lehla si a protáhla se. A taky se tím zrním přikryla. Celá

se třese. Zuby jí cvakají jako mladé štice. Vlečná loď táhne šest

člunů, kolesa jí klapou ve vodě a vlny bijí o boky. Na stan lehce

prší. Ohnivice ne a ne se zahřát. Vítr sílí a vlny dorážejí na boky

mohutněji. Ale stejně je príma, že to stihla. Za hodinu se možná na

Volze zvednou takové vlny, že by nedoplula ani k té bóji, a spustí

se takový déšť, že by neuviděla ani žádné lodní světlo. Měla štěstí.

Taky to mohl být člun s cihlami. Nebo s kolejnicemi. V obilí je jí

určitě lip. Déšť pomalu slábne.

Ráda by věděla, co si teď o ní asi myslí Bočarov? Že poplave

v říjnové noci přes Volhu, aby se chytla proplouvajícího parníku

a cestovala s ním na sever? To Bočarova určitě nenapadne. A Nasťa se pro sebe usmála: Jsi dobrá, Ohnivice.

21.

Zdálo se jí o popravách. A taky ve spaní přemýšlela: kdo bude

odpovídat za popravy? Budou za ně odpovídat kati? A je ona sama

kat? Je to zvláštní: ve snu přemýšlí o lidech, vykonávajících rozsudky, jako o katech. To je ale nesprávný termín. I ve snu to chápala, že je nesprávný. Ne kat, ale vykonavatel... To u nich, u nepřátel, tam mají katy. Ale u nás je to čestná a romantická profese: vykonavatel.

Nasťa chápala, že spí, chápala, že ve spánku lidský mozek pracuje, ale myšlenky že se pletou, a proto používají - namísto termínu přesného a jasně srozumitelného - termín nejasný, rozost

řený a urážlivý.

Tak co: je ona sama katem? Ve snu jí to připadá legrační. Jaký

ona je kat? Kat pracuje pravidelně. Ale ona přece při té záležitosti

vlastně jenom poletovala kolem. Před Bočarovem se ovšem holedbala tak seriózně: já všechno znám, já jsem taky vykonavatel. Až je 260

KONTROLA

jí z toho hanba. Bočarov postřílel za svůj život celé egyptské pyramidy lidí, a Nasťa... že prý ona je vykonavatel... Jistě, ráda by se tou věcí zabývala seriózně, ale přece jen to nevidí jako svůj osud.

V klášteře probíhají popravy jen velmi zřídka, střílí se tam málo.

Takže ona nemá za co osobně odpovídat.

A ti ostatní? Skuteční kati? Ponesou odpovědnost?

To ovšem předpokládá otázku: a za co mají odpovídat? Copak

oni si vymysleli světovou revoluci, sociální spravedlnost a likvidaci tříd, bez níž nemůže být spravedlnost nastolena? - Takže kati nemají za co odpovídat. Oni prostě plnili rozkaz.

Mají tedy nést odpovědnost ti, kteří světovou revoluci a sociální

spravedlnost vymysleli? I když jsou už po smrti?

Ale ti přece už vůbec nemají za co odpovídat. Oni osobně nikoho nezabili.

A Nastiň mozek, navyklý formulovat myšlenky, vytvořil přesnou formulaci: „Teoretikové mají čisté ruce, vykonavatelé mají čisté svědomí."

Na tu formulaci pak okamžitě zase zapomněla. Její mozek prostě nalezl potřebné ospravedlnění, dostavilo se uspokojení - a už se jí o popravách nezdálo.

22.

Tělo usnulo. Mozek neusnul. Mozek pracuje dál. Jenže mozek spícího člověka je svobodný. Je zbaven okovů. Čluny se houpají na volžské vlně. Déšť tluče do plachty jako tanková kolona do dlažby.

23.

Světlo. Vyhlédla zpod celty. Chlad. Sychravo. Kolesa vlečné lodi

šlapou vodu, jako když postilion zpívá táhlou píseň. Chladné vlny

se rozlévají v Nástine těle a dočista ji prolamují. Tělo jí přímo hoří.

261

Viktor Suvorov

Ráno. Nalevo od lodi musí být Ziguli. Ale Ziguli nikde. Nalevo od

lodi jsou houštiny a srázy. Vlečná loď s čluny ale přece nemohla

uplavat tak daleko. A co když Nasťa neprospala jen zbytek noci,

nýbrž ještě i celý den a celou noc?

Že by onemocněla?

262

Kapitola osmnáctá

i.

Opatrně se spustila z paluby. Nohy do vody. V říjnu je voda

v matce Volze teplá. Dokud neztvrdla do ledu, tak je samozřejmě

teplá.

Nastě se jenom zdálo, že voda zasyčela.

Zdálo sejí, že jí už beztak dost horké tělo ještě zalili vroucí vodou.

Minutu plavala. Přidržovala se přitom pokrouceného dřevěného

okraje paluby Pak se pustila. Zhoupla se na vlnách. Člun proplul

kolem a sunul se pomalu dál. A Nasťa Ohnivice plavala k pravému

břehu. K těm srázům. K sesuvům. K houštinám. K truchlivým polím.

2.

Pocítila pod nohama mělčinu a stanula na ní. Dlouho se brodila

ke břehu. Konečně vylezla ven. A rozhodla se: Kontrol-blok s sebou dál nést nemůže. Neunesla by ho. Je to příliš velká tíha. Taktak že s ním doplavala až sem. A kdyby ji s ním chytli, pak bude se všemi zle.

Už když plavala ke břehu, povšimla si vraku nákladního člunu.

Kolem dokola nikde nikdo. Skelet člunu je zaražen do země a zpola

zasypán pískem. Boky lodě jsou prosmoleny tak, že nikdy nemů

žou shnít. Ten rozbitý člun tady musí ležet už nejmíň čtyřicet let.

263

Viktor Suvorov

Tak to si tady ještě tak čtyřicet let poleží. To bude orientační bod.

A snadno se dá popsat: na pravém břehu Volhy, kousek proti proudu

od Ziguli, pod písečným srázem, na srázu rostou dvě břízky. Kdo

to bude potřebovat najít, ten to najde. I kdyby musel nakonec převrátit naruby všechny rozbité čluny na pravém břehu Volhy.

Ohnivice vytáhla z ruksaku šňůru, ponořila se pod kýl, uvázala

konec šňůry ke zbytkům kormidla, vynořila se, na druhý konec

šňůry přivázala dvojitým uzlem kontrol-blok a mrskla s ním dál do

vody. Blok tam sebou plácl jako volžský sumec lidojed.

A teď na cestu. Zkontrolovala, co má v ruksaku. Má tam suchý potravinový příděl diverzanta. Ušklíbla se: výsadkář, vyzbrojený suchou stravou, je prakticky nesmrtelný. Vzpomněla si: den v lese, noc a den v kostele, dále kdovíkolik času u železničního

náspu a pak ve člunu, a přitom vůbec necítí hlad. Pozoruhodné.

A teď musí rozpočítat svou zásobu potravin pro nejbližší dny. To

je ovšem rovnice o mnoha neznámých. Netuší, kolik času prospala v nákladním člunu, takže neví, jak to má daleko k rozjezdu na 913. kilometru. Ale i když na ten 913. kilometr dorazí, pak neví,

kolik dní tam bude čekat. Glavspecremstroj stojí na 913. kilometru

v sobotu, ale jaký je dnes den, to se neví.

Dejme tomu, že k 913. kilometru dorazí za tři dny, ale jak dlouho

tam bude čekat? Možná tam přijde a Glavspecremstroj tam zrovna

bude. To je jedna situace. A je ještě jiná možnost: přijde na 913. kilometr, ale opravárenský vlak nikde. Třeba právě ujel. Pak bude Nasťa muset čekat celý týden. Potom by si musela rozdělit stravu

úplně jinak. V tomto úkolu je jedinou známou veličinou množství

potravy. Má k dispozici dvě stogramové tabulky čokolády švýcarské firmy Nestlé, dvě dvousetgramové masové konzervy, konzervu kondenzovaného mléka, konzervu kanadského lososa o váze 212 gramů, dvacetigramový sáček kávy - taky Nestlé -, pět nevlh-noucích zápalek a dvě tablety suchého lihu. Maso v konzervě se

dá jíst tak jak je, ale dá se taky ohřát na ohni od lihové tablety bez

264

KONTROLA

toho, aby se musel rozdělávat oheň. I káva se na tom dá uvařit.

Nasťa si představila, jak bude v ešusu vřít káva. Popadne ešus

do obou rukou a bude pít... A bude si přitom zahřívat ruce a spalovat rty. Pocítila tu vůni - a náhle se pro ni vůně kávy stala nesnesitelná. Sáček ještě není otevřen a ještě ničím nevoní, ale ona si představila, jak to bude... příšerné.

Bez rozmýšlení hodila sáček do Volhy. A maso? Maso taky do

vody. I kondenzované mléko. Konzervu s lososem taky: ryba chce

plavat. Zbývá čokoláda. Ta voní skoro i přes obal. A když ji rozbalí? To bude hrůza. - Do Volhy s čokoládou.

A teď co s ostatními věcmi. Shodit všechno, co nepotřebuje. Zahodit ruksak. Do vody s ním. Plav si. Třeba dopluješ až k Bočarovovi. Mohla ten ruksak naplnit pískem a potopit, ale taková myšlenka jí do horoucí hlavy nepřišla.

Sirky už nepotřebuje, ani lihové tablety. Ty ovšem hrozně páchnou. A sirky ještě víc. Pistole na boku. V zásobníku zůstalo sedm nábojů. Druhý zásobník je prázdný. Najít patrony k Lugeru v povolžské stepi - to se nezdá zrovna moc pravděpodobné. Prázdný

zásobník proto daruje Volze. - Jak hnusně ta pistole smrdí. Toho

si dřív nikdy nevšimla. A přitom z ní jde tolik pachů: zápach kovu,

plastové boky rukojeti páchnou po svém, pak zbrojní olej a prach

v hlavni, nevyčištěný po střelbě na lokomotivě. Jak to, že dřív

všechny tyhle pachy vůbec nevnímala? Ale Luger zatím zahodit

nemůže. Jak to s ním vydrží?

3.

Dřív měla navyklé vlastní tempo: jeden maratón - krátký odpo

činek, druhý maratón - dlouhý odpočinek, další maratón a krátký

odpočinek, a pak ještě jeden a dlouhý odpočinek. Krátký odpočinek - to je hodina. Dlouhý odpočinek je pět hodin spánku.

Ale to byly jiné časy a jiné podmínky. Maratonci to mají snadné:

oni běhají po cestách, ale Nasťa se prodírá neschůdným terénem:

265

Viktor Suvorov

řídký les, ostnaté křoví, bažiny, žahavé ostřice. Jedna věc je běhat po

cestách a silnicích, a jiné je to přes oranici, písek, bláto, srázy a rokliny, přes lískoví a husté maliní, přes kameny, trsy trávy a vývraty.

A navíc musí hledat orientaci, obcházet překážky, schovávat se a ne-

přijít nikomu na oči. A jak má k tomu všemu počítat kilometry? Za

standard si určila padesát tisíc párů kroků coby jeden maratón. A šla.

A dala si podmínku: pokud se v počítání poplete, začne počítat zase

od začátku. Udělá tedy lépe, když se v počítání nesplete.

Jde.

Jestli se nachází někde mezi Kázaní a Uljanovskem, pak teče

Volha nalevo od ní skoro ze severu na jih. Po celou dobu musí

mít Volhu po levé straně. Dvacet až padesát kilometrů na západ od

Volhy teče rovnoběžně s ní řeka Svij aga. Jenomže opačným směrem - od jihu k severu. Mapu si Nasťa dovede představit výborně.

Jednou na zkoušce ze zeměpisu odpověděla na tři otázky a jednu

doplňkovou: „Jmenujte přítoky Volhy." Odpověděla tehdy: „Já

vám to nakreslím." Vzala křídu a shora dolů udělala na tabuli vlnitou čáru ve tvaru otazníku. Úplně nahoře udělala tečku: to je vesnice Volgověrchovje. Nadmořská výška 228 metrů. Tady jsou jezera Stěrž, Vsjelug, Pěno, Volgo, tady teče ze Seligeru Seližarovka, tady se vlévá Mologa, Šeksna, Kostroma, Unža a tady Tvěrca. A, zapomněla: tady je řeka Vazuza: z vody Vazuzy se dělá vodka. Tady se do Vazuzy vlévá Gžať, a u Zubcova se samotná Vazuza vlévá do

Volhy. Tady se vlévá Lama do Šoši a Šoša do Volhy, tudy protéká

Dubna, Medvědica, Kašinka... Učitelé nevěděli, že Volha má tolik

přítoků. A už jsou u řeky Kamy. Má zakreslit její přítoky? Ne? Tak

tedy Nasťa jmenuje vesničky zprava i zleva, a zase: zprava a zleva.

A města. A hloubku vody a průtok v prostoru každého města. -

A v jakém roce byl tak velký průtok? - No, tenhle byl rekordní: na

jaře 1927. Ale jestli chcete, Nasťa určí průtok v prostoru jakéhokoli

povolžského města za jakýkoli rok, samozřejmě pokud byl zaznamenán. A rychlost průtoku v plavební dráze.

266

KONTROLA

Starý učitel dlouho hleděl na Nástinu kresbu. Pak se obrátil ke

zkušební komisi: „Ale vždyť vy jste nepochopili to hlavní. Ona zakresluje všechny zátočiny řek naprosto správně, podívejte se na mapu: tady se Vazuza vine trochu doprava, a tady trochu doleva.

Vždyť ona kreslí ty záhyby po paměti, ale přesně tak, jak jsou zakreslené na mapě..."

To už je dávno. Učitelé nedokázali pochopit, odkud má Nasťa

takové znalosti. Ale nebyly v tom žádné čáry: jednou zapomněl

soused u nich v bytě nějakou potrhanou knížku bez obalu. Bylo

tam všechno o Volze. Nasťa zrovna neměla co číst. A teď dostala

do ruky geografický popis Volhy. Přečetla všech 232 stran, a pak

si to všechno zapamatovala i s přílohami, tabulkami a schématy,

se všemi mapami, se všemi městy a vesnicemi podél volžských

břehů...

Teď se ukazuje, že žádná znalost není zbytečná. Teď si podle zákrutů volžského břehu určila své stanoviště a pomyslně si mohla vypočítat svou trasu.

A šla.

Šla s jistotou, že nemůže zabloudit.

4.

Ruce i tvář má podrápané od bodláků, tkaničky má servané,

takže je snazší vytáhnout nohu z boty než botu z bláta. Den a noc.

A další den a noc. Slunce připomíná paprsek hyperboloidu inženýra Garina. Je tak strašný, že neoslepuje, ale přímo propaluje oči.

Už prvního dne si utrhla okraj bundy a oči si s ním zavázala. Nechala si pro ně jen malé otvory. Ale přesto jí to oči propaluje jako elektrická pájka. A bolí ji hlava. A tělo, celé z vaty, jí hoří.

Ale ona jde. A slunce řádí jako strážný v popravčí zóně. V říjnu

slunce ještě nikdy tak nežhnulo. Řečeno otevřeně, ani v srpnu ne.

Proto se Nasťa snaží pochodovat v noci. A ve dne jenom když má

před sebou les. Když les není, odpočívá, aby pak mohla jít celou

noc bez zastávek.

267

Viktor Suvorov

A další den. A další noc. Nasťa se prodírá lískovými větvemi.

Klopýtá křovím. Rozhlédne se: ta hora, kterou prošla ráno, je večer

ještě stále vidět. Zdá se, že za posledních deset hodin ušla sto kilometrů a že na to vydala sílu za tisíc kilometrů... Ale ve skutečnosti neurazila víc než takových deset kiláků.

Ohnivice ví, že musí neustále odvádět své myšlenky od cesty.

Nohy ať ji nesou, oči ať se rozhlížejí, ale mozek musí myslet na

něco úplně jiného. Na co? Na život. Brodí se křovím a usmívá se

svým myšlenkám.

Jde a jde. Vzpomíná na celý svůj život. A najednou jí bleskne

hlavou objev. Úplně jednoduchý. Prožila věci zlé i dobré. Ale

vždyť ona má vlastně na výběr: může svůj život učinit šťastným

nebo nešťastným. To je tak snadné jako vybrat si film ve vládním

hotelu - vyber si co chceš: drama, komedii, tragédii, frašku, dobrodružný film a vůbec co tě napadne. No, a teď ten objev: když si vybere z paměti všechno dobré, tak jí vznikne dobrý život. A když

si vybavuje všechno špatné, má špatný život. Jen na nás závisí, co

z minulosti si naše paměť vybírá. Když se ti zachce proměnit svůj

život v triumf, vyber si z paměti okamžiky velkých úspěchů. Chceš

v životě štěstí - vzpomínej na šťastné okamžiky. Každý má na co

vzpomínat. Jak si člověk sám pro sebe zformuje svou minulost, takovou ji bude mít. Můžeš si svůj život podle vlastního přání proměnit na co chceš: na dobrodružství nebo na hrdinskou epopej. Ale pokud je tak snadné učinit minulý život šťastným, proč neproměnit

i budoucnost v jeden jasný výbuch štěstí? K tomu stačí zavrhnout

záporné emoce. Na špatné věci prostě nemyslet. A všechno půjde

dobře. Je jenom třeba věřit, že všechno půjde dobře. Jen je zapotřebí oprostit se od zlých vzpomínek. Stačí jen nešpinit si duši po-mstychtivými tužbami, zlé vzpomínky je třeba dusit. Zlé se lidem

musí odpouštět. Musí se na zlé zapomínat. Nasťa se směje sama

sobě: kolika lidem sama odpustila? Kolika lidem odpustit chce?

268

KONTROLA

5.

Šťastná Nasťa se prodírá křovím. Nezapomíná přitom počítat

kroky. Jenom je každý krok obtížnější. Pamatuje si počet kroků

v každém z odpochodovaných maratónů, jenomže si nepamatuje, kolik maratónů už má za sebou, nevzpomíná si, kolik dnů už pochoduje. Popletly se jí dny a noci. Rozpraskaly jí rty, kůži na

tváři má už úplně tenoučkou. Lícní kosti sejí rýsují jako v hororu.

I žebra na hrudi. Hlad ji netrýzní. Ani žízeň ji nemučí. Nasťa se

tomu diví. Kolik energie ji stálo to prodírání se skrz lískoví a maliní, kolik kilometrů už prošla! Měla by už mít pořádný hlad. Ale nemá. No, vždyť je to dobře. Nasťa cítí, že je každým dnem lehčí

a lehčí. Skoro už nic neváží. Naskýtá se zde ovšem otázka: když se

energie vyčerpává a nijak se nedoplňuje, tak co ji donese až k 913.

kilometru?

Rozhodla se, že... hrdost.

6.

Prodírá se.

Na jih. Na jih. Na jih.

Jde křovím. Uvadlými lesíky. Jde stepí. Když se někdo objeví na

obzoru, lehne na zem.

Kroky už Nasťa nepočítá. Rozhodla se, že půjde bez zastávek.

Jít, jít, jít. Hlava jí třeští nevyspáním. Ví, že jakmile se zastaví,

usne.

Proto se nezastavuje.

7.

Prodírá se.

Vidí před sebou halucinaci, zabírající půl světa. Most. Jedním

koncem se opírá o břeh. Druhým o obzor. Rozjezdové stanoviště

v poušti. To je 913. kilometr. Na srázu se bělá nápis „Sláva Stalinovi!" Koleje v podzimní halucinaci. Sluníčko žhne a koleje plují 269

Viktor Suvorov

u obzoru. A vlak na těch plovoucích kolejích se třese a komíhá. Vytoužený vlak. Glavspecremstroj. Stojí tu každou sobotu. Do poledne.

Kde jsou? Kde jsou soboty? Nasťa dávno ztratila orientaci ve

dnech. A čas taky nezná. Už dávno někde ťukla s hodinkami a ty

sejí zastavily. Už dávno je zahodila, aby jí netlačily na ruku a aby

s sebou nevlekla zbytečnou přítěž. A Luger už taky dávno zahodila. Ďáblovo železo. Pořád jí narážel na bok a ve Volze ji stahoval ke dnu. K čertu s ním, s železem. Zahodila jej, a teď sejí kráčí lip.

Už dávno se ho zbavila. S ním by takovou cestu neušla. Ani za nic

by to s ním nezvládla.

Nahmatala si místo na boku, kde jí ten Luger visel. A užasla:

on tam visí pořád, potvora železná. - Pořád ho chtěla zahodit, ale

ruce k tomu nenašly sílu. Jak mohla s takovou tíhou ujít tolik kilometrů? Sama sobě se diví. Ale hodinky nemá určitě. Podle sluníčka se asi blíží poledne. Škoda: hodiny se dají podle slunce ur

čovat snadno, ale minuty moc ne. A jestli má věřit slunci, tak se

Glavspecremstroj každou chvíli potichu pohne a rozjede se. A pojede. Tenhle vlak se rozjíždí rychle. Rychle ho to unáší za obzor.

Čert ho vem. Jaká škoda? Nasťa chápe, že to stejně není skutečný

most a skutečný rozjezd. A skutečný vlak. Nemohla přece při své

nemoci a v takovémhle domláceném stavu dojít až k magistrále.

Nemohla. To je nad lidské síly. A nemohla přece dojít k rozjezdu

zrovna v době, kdy tam Glavspecremstroj stojí. Nemohla. To jen

tak touží k té magistrále dojít. Touží po tom, aby tam ten vlak na

šla. Touží po tom, vlézt do vagonu a spát. Bez probuzení. Spát navždy. A ať jí sundají boty. Už nikdy nebude chodit v botách.

8.

Klopýtá.

Musí se dát dohromady. Musí kráčet tak, aby o sebe boty navzájem neškobrtaly. Neškobrtaly. Neškobrtaly. Je docela dobře možné, 270

KONTROLA

že most a rozjezd vůbec nejsou halucinace. Možná že tam opravdu

dorazila. A možná má opravdu to štěstí, že přišla právě, když tady

ten vlak stojí. V sobotu před polednem. A třeba poslal soudruh Stalin ten vlak s rozkazem, aby tu čekal, čekal a čekal. Na ni. Aby čekal, dokud ptáček nepřiletí. Ale to se nemohlo stát. Ten vlak má přece hromadu jiné práce. I ostatní takové vlaky mají moc práce.

Je to přece obrovská země, a je nutno ji celou kontrolovat. Možná

že je dnes sobota. Jenomže je tady jedna potíž: jestli se dokodrcá až

k vlaku, bude mít dost sil, aby se vydrápala nahoru po schůdcích?

Nebude. Co má potom dělat? Bušit pěstí na dveře. Ale bude mít

sílu k tomu bušení? Uslyší ji někdo? Ručeji zeslábly. Jo, kdysi dokázala dát mistru Nikanorovi přes hubu. Teď jí ruce visí jako křídla raněnému ptákovi. K smíchu: Ohnivice u konce s dechem. Možná

by teď měla ten Luger zahodit? Hned to půjde lip, hned bude lehčí

o celou tunu. Když k vlaku doklopýtá pozdě, upadne u kolejí, pospí si deset minut, vrátí se do pole a Luger zase najde. Další soboty se už stejně nedočká. To sejí ten Luger bude zrovna hodit. Aby se

s ním střelila. - A jestli doklopýtá až k vlaku a stihne do něj vlézt,

řekne jim, aby seběhli do pole a aby tam Luger sebrali. Ale teď to

bez něj bude lehčí. Lehčí. Úplně lehké.

9.

Leckdo má zato, že Stalinova moc bylo to nejstrašnější, co mohlo

Rusko potkat. A mnozí odsoudí mou hrdinku, Nástěnku Ohnivici,

za to, že střílí lidi bez kouska duševního pohnutí.

Popravy jsem nepopsal do detailů - a výslechy jsem vypustil

úplně. Je ovšem jasné i bez popisů, že při výsleších nepůsobila Ohnivice jen v úloze pozorovatele, a o to míň při popravách.

Výslech a poprava - to je práce. A Nasťa při výsleších i popravách pracovala. S jistotou a klidem.

A vkládala do své práce všechno.

To proto, že nepovažovala Stalinovu moc za nejhorší alternativu.

271

Viktor Suvorov

V klášteře mohla Nasťa zcela volně číst třebas Trockého, Bu-

charina či Radka. Tam to nebylo zakázané. Dokonce se to doporučovalo. A visely tam i fotografie vůdců, kteří se stali nepřáteli.

Nasťa se často dívala na Trockého. Dívala se jeho portrétu do očí.

Ale jednou se mu podívala na ruce. Velká fotografie, klidná tvář,

volné držení těla, ruce na břiše. A na rukou - manikúra. Nehty

soudruha Trockého jsou dlouhé a pěstěné jako nehty stárnoucí

dvorní krasavice.

Ty nehty Nastě kupodivu nedaly pokoj. Z nějakého důvodu je

začala nenávidět. Soudruh Trockij navrhoval zlikvidovat rodinu

a soukromí. Navrhoval, aby byli všichni zorganizováni do pracovních armád. Soudruh Trockij ovšem nedodal, kdo bude těm armádám velet. Pěstěné prsty soudruha Trockého spolu s dlouhými vyleštěnými a nalakovanými nehty ovšem nikterak nešly dohromady s onou ideou pracovních armád. - Anebo s ní šly dohromady až

příliš. Nasťa prostě zavřela oči - a představila si, co je to pracovní

armáda...

Soudruh Stalin má rovněž pracovní armády. Mají stručný a prostý název - GULAG. Soudruh Stalin má ovšem v pracovních armádách velmi málo lidí. Určitě ne víc než deset procent obyvatelstva. Ale soudruh Trockij navrhoval, aby v nich byli všichni.

Soudruh Stalin má pracovní armády pouze pro převýchovu. Každý

má tedy alespoň možnost chovat v sobě naději, že se odtud jednou

vrátí. Ale soudruh Trockij počítal s tím, že tam budou všichni a navždy. Bez jakékoliv naděje... A soudruh Stalin si nebarví nehty červeným lakem...

Takže když se Nastě někdy dostali do rukou trockisté, vyslýchala je s obzvláštní vášní a střílela je s obzvláštní láskou.

Mívala také co do činění s bucharinovci. Soudruh Bucharin byl

romantikem revoluce. Navrhoval vypěstovat novou odrůdu lidí.

Cestou poprav. Zabíjet špatné, aby zůstali jen ti dobří. Velkolepá

272

KONTROLA

myšlenka. Jenomže kdosi bude muset rozhodovat o tom, koho zastřelit a koho ušetřit. A hned tu máme třídu lidí s absolutní mocí...

A když byl romantik Bucharin zastřelen, stalo se tak přece v souladu s jeho vlastní ideou. On se pochopitelně považoval za dobrého - ale dokaž to, že jsi dobrý...

Nasťa věděla, co bude, pokud se chopí moci soudruh Zinověv,

který považoval za pevné pouze ty struktury, „pod kterými teče

krev proudem". Tak se také soudruh Zinověv vyjadřoval, a to ve

řejně a tiskem.

A zatímco Stalin bojoval proti všelijakým Radkům a Kameně-

vům, nad Ruskem se tiše zdvihl děsivý stín vrtošivého, zbabělého,

samolibého, zhýčkaného, zvráceného a extrémně krutého pána

jménem Tuchačevskij. A spolu s Tuchačevským se tyčil nevzdělaný Jakir, který zalil zemi řekami krve nevinných. V každé oblasti, kterou komunisté v občanské válce obsadili, určoval Jakir procento pokojného obyvatelstva, které podléhalo vyhlazení.

A bylo ještě mnoho takovýchto mužů.

Zachránit Rusko - tedy nepustit k moci Tuchačevského - byl

Stalin schopen jedině tehdy, když se opřel o Ježova. V boji proti

Tuchačevskému musel Stalin vydat Ježovovi téměř absolutní moc.

A soudruhu Ježovovi se z toho zatočila hlava. A Ježov sám zatou

žil po jejím plném uchopení. Mohl to udělat. A co by se s Ruskem

stalo pak?

Nasťa chápala, že Rusko má štěstí. Chápala, že Stalinova moc

není tou nejhorší variantou. Bez této moci by miliony šakalů, vyvr

žených revolucí na výsluní, roztrhaly zemi na cáry.

Ohnivice chápala, že by mohlo být hůř.

Zastávala skromnou a nenápadnou funkci - a stejně jako tisíce

jiných dělala v této funkci všechno, co bylo v jejích silách, ba víc,

ve jménu toho, aby se nedopustila horší alternativa.

Optimisté se domnívají, že život je boj dobra se zlem. Jí se život

nejevil tak růžově. Věděla, že život je boj zla s ještě větším zlem.

273

Viktor Suvorov

10.

Halucinace na obzoru nemizí. I ten Glavspecremstroj tam stojí

jako jasný obrázek. A tak si řekla, že musí dojít až přímo k halucinaci. A umřít. Za chůze.

Jde. Železniční rozjezd je cítit uhlím. Pražce jsou cítit svým

vlastním zápachem. Napouštějí je nějakou čertovinou, aby nehnily. Ty železniční pachy cítí Nasťa už zdaleka. Proč ne, že ano, jenomže od toho ostrého pachu sejí přímo rozskakuje hlava.

Jde. Nasťa jde a chápe, že to vůbec není halucinace. To je vlak.

Je to Glavspecremstroj. A ne jen tak ledasjaký, ale právě ten její.

Opravárenský vlak číslo 12. To je poznat už zdálky. Pitomci si

myslí, že vagony stejného typu jsou všechny stejné. Ale kdeže.

Když se člověk podívá pořádně, každý má svou individualitu.

Nasťa klopýtá tak, že až padá na kolena. Ale vždyť si přece

řekla, že musí nohy klást před sebe tak, aby o sebe boty neškobrtaly. Aby neškobrtaly. A že musí dělat jenom kratičké krůčky, ne dlouhé. Ale nejde to.

Klopýtá a chápe, že vyšší major Bočarov mohl postavit u železničního rozjezdu skrytou hlídku. Mohl. Ale ona klopýtá, už se neschovává, nemá už sílu se schovávat, klopýtá z posledních sil, vrá-

vorá - a oni každou chvilku vyskočí. A chytnou ji přímo u vlaku.

Klopýtá a neschovává se: snad šijí ti z vlaku všimnou? - Nevšimnou. Ale Bočarovovi tygři v záloze ji samozřejmě vidí - a vyskočí... Ani střelit po nich nebude mít čím. Měla u boku Luger se sedmi náboji. Ale Nasťa Luger zahodila. Teď nemá z čeho střílet.

Kdyby ho ještě měla, tak by teď vypálila ránu do vzduchu, ve vlaku

by ji uslyšeli a zachránili by ji...

Slunce stojí vysoko. Poledne. Cholovanov říkal: od půlnoci do

poledne. Jo, je to smutný a zlý osud: kdyby sem Nasťa byla dorazila včera o půlnoci, tak by měla dvanáct hodin na to, aby se do-plahočila od lesa k rozjezdu. To by stihla. Ale takhle... takhle jí ten

vlak ujede. A vrátí se za týden. A Nasťa nemůže celý týden přežít.

274

KONTROLA

Jde a mává rukama. Jde a křičí: „Neodjíždějte!" křičí. Křičí

a směje se. Křičí - a vidí, že to nejde. Je to směšné: došlo jí, že má

úplně spečené a popraskané rty a že je ani nedokáže rozevřít. To se

jí jenom zdá, že křičí, ale ve vyschlém krku sejí žádný křik nerodí.

- Nikdo ji nevidí. Nasťa jde jako kavkazský zajatec. Ten běžel přes

pole ke svým a volal: „Kamarádi! Kamarádi!" Jenomže kamarádi

ho neslyšeli, a z lesa vyjeli na koních rudobradí... Tak Nasťa kráčí

ke svým zrovna tak. Pravda, zatím nikdo nevyjel na koni z lesa, ale

vlak může každým okamžikem ujet. Kdykoliv. - Jde a pláče. Cítí

strašlivou lítost. Kdyby přišla o hodinu pozdě, tak by to tak smutné

nebylo. Ale když jde o pitomé minuty, je to člověku strašně líto.

Nasťa už je, pravda, příšerně vyhublá - jako lunt. Takže i když

se třeba někdo díval jejím směrem, mohl skrz ni spatřit jen pole

stepní trávy. A u vlaku stojí strážný. A ten strážný ji nevidí. Strážný

bývá pozorný v noci. Ale tenhle se postavil k vagonu, otočil se

zády k podzimnímu sluníčku a hřeje se na něm. Kdo by se sem

mohl blížit z pole? Nikdo.

Nasťa jde a chodidla jí hoří plamenem. Tak hoří, jako kdyby

kráčela po uhlí. Natáhla ruku a chytla se držadla vagonu. Klika

je teplá, vyhřátá od slunce. Pravé koleno na stupátko. A celým tělem kupředu. Teď zdvihnout levou nohu - a kolenem na stupátko.

Teď musí pravou nohu na stupátku vztyčit. A teď levou. Oranžové

kruhy v očích. Nemůže se zdvíhat na nohou, nohy už neposlouchají, musí se vytahovat za ruce, kterými objímá držadlo. Pravou nohu na druhý schůdek. Teď celým tělem vpřed. Teď levou nohu

vytáhnout na druhý schůdek. Nejde to. To je děs. Vlak sebou nějak trhá. Jak sebou cukne, Nasťa se svalí do pelyňku při trati - a nikdo ji neuvidí. A vlak ujede bez ní, a nikdo neřekne soudruhu Stalinovi, že skoro došla. Že nedokázala vystoupat už jen na poslední schůdky. Nikdo neřekne soudruhu Stalinovi, že schovala složku

s dokomenty pod popravčí skříní. Nikdo mu neřekne, že kontrol-

blok leží ve Volze, přivázaný šňůrou ke kýlu rozbitého dřevěného

275

Viktor Suvorov

člunu. No nic. Nohu nahoru. Tak. Noha došlápla na schůdek a cítí,

jak jí od toho schůdku projela ohnivá bolest. Teď pravou nohu na

třetí schůdek. A před sebou má otevřené dveře.

Teď šijí všiml strážný:

„Kam lezeš, potvoro! Stůj! Dolů lez! Budu střílet!"

A cvak! - cvakl závěr pušky.

Ale Nasťa už je i levou nohou ve vagonu. Oběma rukama se zachytává stěn. Krok dopředu. A ještě jeden krok. Chodbička. Celá se kolébá, jako by plavala. Támhle na konci je Cholovanov. A Sej Sejič.

Ohnivice se na ně usmála a přitiskla se zády ke stěně.

A usnula.

11.

Vyššímu majorovi státní bezpečnosti Bočarovovi klesla hlava na

ruce za stolem. Za rohem číhal spánek. A jakmile se hlava dotkla

teplé ruky, spánek vylétl zpoza rohu jako metropolitní expres a rozdrtil, roztrhal a rozmetal cáry toho, co ještě před okamžikem reprezentoval vyšší major státní bezpečnosti.

Během sedmi dnů spal vyšší major státní bezpečnosti všehovšudy

jedenáct hodin a třicet čtyři minuty.

Ta holka zmizela. Zmizela. Celý levý břeh Volhy prohledali od Ja-

roslavli až po Astrachaň. Všechny mosty jsou pod kontrolou, všechny

přístavy, všechny lodě. A na pravý břeh utéct nemohla. Nemohla.

Takže se utopila. Takže zahynula.

Hra pokračuje. Ale vyšší major státní bezpečnosti teď musí spát.

Potřebuje dvě hodiny spánku. Okamžitě. Bočarov spustil hlavu na

ruce a usnul tím spánkem, který nás na čas odtrhává od života, který

bije obuškem do zátylku a vymlátí z hlavy všechny vzpomínky

a úvahy, spánkem ohlupujícím, jako po vypití odvaru z lysohlávek,

spánkem, ze kterého se pak člověk musí vytrhnout jako ze zubaté

krokodýlí tlamy. A po probuzení z takového spánku se člověk ptá:

Kdo jsem?

276

KONTROLA

12.

Nasťa klouže zády po stěně dolů.

Ale o tom už neví, to už nevnímá.

Cholovanov k ní běží. Běží i Sej Sejič. Slyší jejich kroky, a vidí

sny. Vrhly se na ni sny, které nedosnila cestou, na nákladním člunu

s obilím, na popravčím stanovišti NKVD, v klášteře, v parašutis-

tickém klubu, v železné skříňce a v obrovském bytě. Sny na ni nalehly jako tisícitunový zával, a ona je viděla všechny najednou. Viděla sny nekonečné i bleskové, veselé i smutné, strašlivé i legrační.

Zdály sejí květiny a vlny, zdál sejí soudruh Stalin i soudruh Ježov.

Zdál sejí major Těrentij Pěresypkin, který se na Lidovém komisa-

riátu spojů dostal do křížku se všemocným komisařem spojů, bývalým šéfem GULAGu a náměstkem komisaře NKVD - s komisa

řem státní bezpečnosti prvního stupně Matvějem Bermanem. Zdála

sejí první vyučovací hodina v první třídě a první poprava, zdáli se

jí rytíři a hrady, meče, šavle a revolvery. Zdál sejí raněný rotmistr

tělesné gardy kyrysnického pluku a nádherná pistole Lahti, která je

lehká a právě tak do ruky. Zdála sejí božská melodie „Amurských

vln", zdály se jí krásné dámy v bílých róbách s krásnými důstojníky pluku jízdní gardy.

Cholovanov proběhl po chodbičce sotva deset metrů - a ona už

viděla rýžová pole a na nich lidi, cedrové lesy a pustý ostrov, a hluboké skelné zelenavé vody. A v těch vodách se Nasťa topila.

Sej Sejič ji chvatně rozepnul a rychleji prohledal, jestli s sebou

nemá něco důležitého. Ale nemá u sebe nic. Vůbec nic. Kombinézu má dotrhanou, boty rozbité a tkaničky přetrhané. Na širokém zaprášeném řemenu jí visí pouzdro s Lugerem, nabitým sedmi náboji.

Cholovanov ji chytil za ruce. Otevřela oči. A zase je zavřela.

Teď všechny sny rázem odplynuly a zůstal jeden jediný, hluboký

a jasný: topí se. Propadá se hluboko do průzračné vody. Už se utopila. A tělo jí klouže skrz vodní masu do bezedné hlubiny. A zelená 277

voda modrá a modrá voda černá. A ona se pomalu propadá dolů,

dolů, dolů.

Hlouběji.

Hlouběji.

Hlouběji.

278

Kapitola devatenáctá

1.

„Všechno jasný," řekl Cholovanov, „pustíme se, Seji Sejiči, do

práce. Sundejte jí boty." Vrhl se k telefonu a zařval na strojvůdce:

„Jeď! Kam? Rovnou do Moskvy, na stanici Kremelská."

Opravárenský vlak sebou trhl a už jel.

Ajel.

Velmi rychle nabírá rychlost. Cholovanov přikazuje vládní linkou zrušení jízdních řádů, aby mohl „Glavspecremstroj-12" letět po „modré vlně".

Za oknem se začaly míhat telegrafní sloupy. A míhají se častěji

a častěji. Sej Sejič nese Ohnivici v náručí do volného kupé. Usnula

nějakým podezřelým spánkem. Vyčerpala své síly až úplně do dna.

Duševní i fyzické. Vyčerpala všechny síly a nemá už vůli k životu.

Usnula, nic neřekla, ale zdálo se, že se při tom usínání loučí. Ve

tváři měla výraz, který sděloval: víc už nic nepotřebuju. Dostihla

jsem vás a hotovo. A konec. A dejte mi pokoj. Její spánek je spánkem hasnoucím. Tak umírá kotě - vypadá to, že prostě usíná, ale usíná ne jenom tak, nýbrž navždycky. A tady to vypadá stejně, ani

Ohnivice už se neprobudí. Nikdy. - To nemůže Sej Sejič připustit. Tu holku musí ke Stalinovi přivézt živou a osobně mu ji předat.

Cholovanovi se to mluví - sundej jí boty. Ale jak? Tkaničky má

úplně roztrhané a svázané uzlíky. A kde mají konce, to nikdo neví.

Sej Sejič vytáhl zámořský nožík. Takový obtloustlý, s červenými

boky a bílým křížkem. Švýcarský důstojnický. Nejlepší na světě.

279

Viktor Suvorov

Daroval mu ho jeden jeho známý. Špion. Tam ve Švýcarsku nedělají nic než hodinky a nože. A ještě tam počítají peníze. Ovšem, když už je počítají, vždycky přitom pamatují na to, aby z toho taky

něco měli. Nadhodnota. A když už dělají hodinky, tak je dělají tak,

aby se po staletí nezastavily. A když už vyrábějí nožík, starají se

přitom o to, aby se jim nelámala čepel. V tom nožíku je osmapa-

desát nástrojů: vývrtka, vidlička, sídlo, pilníček, nůžtičky - a ještě

plno dalších podivuhodných věciček, k jejichž účelu může člověk

těžko co říct, pokud si nepřečte příbalový letáček s instrukcemi.

Sej Sejič vysunul nejtenčí a nejostřejší čepel a tkaničky s ní pře

řezal. Zatáhl botou směrem k sobě a Nasťa zasténala. Musí být

opatrnější. Ty boty sejí totiž jakoby přivařily k chodidlům. Stáhl jí

pravou botu. Teď ponožky. Jenomže ona už žádné ponožky nemá.

Zbyly z nich jenom rozervané hadry. Nohy jsou do krve rozedřené,

domlácené, a ty hadříky se k nim taky přivařily. To se musí rozmo

čit, jinak se to nedá odlepit ani seškrábat.

„Ta hoří jako martinská pec v metalurgickým městě Magnito-

gorsk."

Namočit hadřík a otřít jí obličej.

Ohnivice se zmítá v horečce a sténá. Volá soudruha Stalina. Sej

Sejič se dotkl jejích rtů navlhčeným hadříkem a ona se k tomu studenému hadříku přitiskla. A je, pitomci, vždyť jí zapomněli dát napít.

„Honem, soudruhu Cholovanove, přineste vodu, ale s ledem."

Ohnivice chtivě pije, až se zalyká.

„Honem, soudruhu Cholovanove, holku musíme svlíknout a telegrafujte do Moskvy, ať čeká u vlaku doktor, profesor."

2.

Cholovanov se potýká s potíží, co má hlásit Stalinovi.

Splnila Ohnivice úkol nebo ne? Kontrol-blok s sebou nepřinesla,

ale co z toho vyplývá? Zničila ho? Nebo ho vůbec nenašla? Pokud

zůstal kontrol-blok v rukou Ježova a jeho party, pak nezbývá než

280

KONTROLA

položit karty na stůl: hraje prohraná. Jestli ho zničila, došlo k rovnováze: Ježov nemůže uchvátit kontrolu nad systémy spojení, ale Stalin taky ne. V takové situaci se dá prohrát, ale i vyhrát. A mohlo

by dojít i k lepší alternativě: získala kontrol-blok, ale bála se ho nést s sebou a někde ho schovala. To by bylo téměř vítězství: stačilo

by přivést ji k vědomí a zeptat se, kam kontrol-blok schovala...

Kdyby nesplnila úkol, třeba jen zčásti, Ohnivice by k tomu vlaku

nedošla. Nedá se doufat v to nejlepší, ale zdá se, že aspoň minimum splnila.

3.

Glavspecremstroj se řítí po trati a všechny ostatní vlaky odhání

z cesty. Řítí se - a všechny semafory před ním svítí jenom modrým

světlem. Expresní vlaky z Chabarovská a Vladivostoku trčí na přípojkách, uvolňují cestu.

Glavspecremstroj se řítí kupředu a před ním a za ním se rozléhá fáma až do Vladivostoku: trockisté podminovali trať a vyhodili do vzduchu vládní vlak, naštěstí prázdný - bez soudruha Stalina. K místu katastrofy se sjíždějí opravárenské vlaky z celého Svazu. Expresní rychlostí. A ruší všechny jízdní řády. To by nedělali jen tak.

4.

Noc nad Moskvou.

Stalin je sám.

Přišla vládní telegrafní zpráva. Zašifrovaná osobní Stalinovou

šifrou na tři kaskády. Tajemník soudruh Poskrebyšov rozšifroval

dvě první kaskády, předal Stalinovi papír a zmizel. Stalin je opět

sám. Vytáhl ze sejfu šifrovací blok a rozebral text. Výsledná zpráva

zní: „BLOK NEUTRALIZOVÁN TEČKA DRAK TEČKA."

Stalin odtrhl použitý list šifrovacího bloku a přiložil k němu

sirku. Papír v šifrovacích blocích má tu výhodu, že se svou podsta-

281

Viktor Suvorov

tou blíží celulózním výbušným látkám: vzplane s lehkým prsknu-

tím, okamžitě shoří, téměř vybuchne - a nezanechá žádný popel.

Papír šifrovacích bloků hoří tak rychle, že ani nespálí prsty: ššššš -

a je po papíru.

Cholovanov jedná správně, když posílá stručná sdělení. Dlouhé

zprávy se rozšifrovávají třeba hodinu. A kdoví kdo právě teď kontroluje kanály spojení. Hlášení ovšem znamená, že ani Ježov, ani Frinovskij, ani Bočarov, ani Berman nemohou vzít pod kontrolu veškeré

spojení celé země. Ale to nemůže ani on, Stalin. Rovnováha sil.

Stalin se ušklíbl veselým ďábelským úsměvem.

5.

Glavspecremstroj se řítí kupředu a zvláštní průvodčí Sej Sejič se

snaží nakrmit Ohnivici.

„Tak, soudruhu Cholovanove, držte jí hlavu. Nebo nám holka

před Moskvou zdechne. Z toho plahočení z ní doslova zůstala jenom kostra. Nic víc, tuk žádnej. Horší než baletka. To by se člověk styděl ji soudruhu Stalinovi ukázat. A my na ni s kuřecím bujónem.

Nechce. Vrtí tlamičkou. Není při vědomí, ale stejně vrtí hubou.

Tělo to prostě nechce přijímat. A kaviár jí dáváme. Ten by jí klouzal do krku hezky. A je to výživný. Zas vrtí hubou. Tak ji, soudruhu Cholovanove, držte pevnějc. Pevnějc. Aby se nevrtěla. Tak. Kaviá-

rek jí dáme. No prosím. Chutná. Aještě. Tak. Vona kouše! Heleďte,

kouše. Jak vobyčejný kotě."

6.

Dlouhý černý Lincoln s objemnými boky a zelenavými skly

tlustými na tři palce zaskřípal pneumatikami před mohutným žulovým vchodem. Vystoupil z něj muž v holínkách, v šedém rozhaleném vojenském plášti a zelené čepici se štítkem, vyběhl po schodech a opřel se do mnohatunových dveří, které se mu nehlučně a plavně podřídily.

282

KONTROLA

Dveře mají otvírat seržanti státní bezpečnosti, ale ve čtyři hodiny

ráno, za chladné říjnové noci, se první seržant spolehl na druhého

a obráceně. A oba si řekli: Ať si soudruh ty dveře otevře sám. Je

temná noc, kdy vážené osobnosti z budovy odcházejí: nechodí dovnitř. Tenhle návštěvník tím pádem asi nebude nejváženější. Takže to necháme na něho. Ani ten plášť, co má ten soudruh na sobě, není

tento... Prostě, vážené osobnosti v takových pláštích nechodí.

Celkem vzato to vyšlo tak, že si musel noční návštěvník sám

otevřít.

Chlad noci vtrhl do vyhřátého mramorového vestibulu. Dva

hlídkující seržanti před návštěvníkem zkřížili bodáky a neznámo

odkud se vynořivší růžový poručík státní bezpečnosti (s distinkč-

ními znaky kapitána) ostře napřáhl ruku: „Odkud jdete, soudruhu?

Vaši propustku!"

Návštěvník pomalu stočil hlavu doleva a pohlédl seržantovi do

očí. Tomu cukla puška v rukou. Puška s dlouhým tenkým bodákem. Špice bodáku se podobá tenoučké citlivé střelce přesného přístroje. A právě ta špice sebou cukla. Zpozorovat to mohl jedině ten, kdo stojí hned vedle a kdo by tu špici pozorně sledoval. Ale kdo by

mohl ve čtyři hodiny nad ránem stát vedle serženta státní bezpečnosti a sledovat špici jeho bodáku? Takže historikové mají ohledně této události nejednotný názor: Jedni dokazují, že se ta špička pohnula, a druzí, že nepohnula. Já osobně se přikláním k názoru, že sebou přece jenom cukla. Ale sotva znatelně.

Ať už tomu bylo jakkoliv, ať už sebou bodák cukl nebo necukl,

každopádně vzápětí uhnul a otevřel návštěvníkovi cestu. Muž v plášti

pak pootočil hlavu doprava a pohlédl do očí druhému seržantovi.

A druhý bodák sebou cukl. Úplně neznatelně. A taky uhnul.

Poté pohlédl muž ve vojenském plášti do očí poručíkovi. Poručík zrozpačitěl. Sklopil oči. Pak zabrousil pohledem k velkým nástěnným hodinám a snažil se zapamatovat si čas. Ručičky ukazovaly 3 hodiny a 56 minut. Poručík nevěděl, proč by si teď měl 283

Viktor Suvorov

zapamatovat, kolik je hodin. To byla jenom sebeobranná reakce

mozku. Poručík bytostně pochopil, že to je ON. Ale vědomí potřebuje čas, aby se smířilo s novinkou, která má tak drtivou sílu. Naše psychika je ustrojena tak, že v situacích, vyznačujících se krajní

ostrostí a dramatičností, dochází k brzdící reakci mozku, která neumožňuje, aby se naprosto nová skutečnost okamžitě a strašným úderem rozšířila po celém těle. Mozek si nepřeje přijímat takovou novinku rychle a naráz - a tak ji změkčuje tisícem protestů: To není možné! Nikdy! To je prostě neuvěřitelné. Proč v noci? Proč

bez upozornění? Proč bez ochrany? Proč auto ihned ujelo a nečeká

dole? To tady zůstal jenom tak sám? Proč přijelo jenom to jedno

auto? Proč nemá s sebou doprovod? On přece nikdy nechodí sám.

Tím méně v noci. To není on! Ta podoba nesedí. Na portrétech

vypadá úplně jinak. A co když je to prostě dvojník? Namaskovali

dvojníka a teď kontrolují bdělost...

Tíživý pohled zrentgenoval poručíka státní bezpečnosti skrz naskrz a rozpáral mu vnitřnosti, jako když rolnické vidle rozpáraly vnitřnosti Bonapartovu vojákovi. Takový pohled na sobě ten poručík pocítil jen jednou: v zoologické zahradě ve čtvrti Krasnaja Presnja se na něho takhle díval dvanáctimetrový brazilský hroznýš

z amazonských pralesů. Ale tenkrát bylo mezi poručíkem a hroznýšem tlusté sklo.

Teď tu žádné sklo nebylo.

Poručík zavrávoral, ale setrval ve vertikální poloze: ten pohled

ho totiž sice odmršťoval, ale zároveň ho i přitahoval k sobě. Síly se

vyrovnaly, takže poručík nepadal ani dopředu, ani dozadu. Ten pohled způsobil, že poručíkovy nohy byly zničehonic lehoučké, břicho ztratilo hmotnost, hruď se provzdušnila, v mozku se mu rozezněly zvonečky, do těla mu udeřilo sto milionů jehel a kolem dokola to zašumělo. A vtom se narušila rovnováha mohutných sil,

které poručíka zároveň odmršťovaly a přitahovaly. Magnetická

síla pohledu převážila nad silou odmršťující - a poručík se pohnul

284

KONTROLA

vstříc žlutým očím. Strop odsvištěl dozadu a podlaha udeřila poručíka do obličeje. Měl štěstí: neudeřila ho lesklým mramorem, ale tlustým a měkkým kobercem. Právě v ten okamžik se jeho pochybnosti rozptýlily. Poručík státní bezpečnosti pochopil, že tohle není dvojník.

Ti dva s bodáky se napřímili jako struny a přestali dýchat, ba

i mrkat. Jako hadí ocas prolétla hlavou seržanta nalevo myšlenka

pomoci upadnuvšímu poručíkovi, ale seržant si jenom olízl uschlé

rty a okamžitě na tu myšlenku zapomněl - jakož i na všechny

ostatní myšlenky.

Návštěvník pohlédl na tělo u svých nohou s překvapeným zájmem a opatrně je překročil:

„To máme ve státní bezpečnosti něžné poručíky."

7.

Glavspecremstroj se řítí kupředu, hřmí pod ním mosty, kola buší

na bodácích, Cholovanov pije vodku. Cholovanov má širokou náturu. Hodně vodky se do ní vleze. A neopije se. V sedmém kupé se Ohnivice směje z horečky. A volá Stalina. Komu se směje? Co

chce Stalinovi hlásit? Odnesla snad dokumenty na Cholovanova?

Určitě. Odnesla. Jinak by se nesmála. Teď dostane všechny ty dokumenty Stalin. Všechno, co čekisté na Cholovanova sebrali za dvacet let... A bylo co sbírat... Měl by se od ní dozvědět, kam ty

materiály na Cholovanova schovala. A pak ji přidusit. A i kdyby se

to nedozvěděl - nevadí, přidusit. Teď to nebude moc těžké, stačilo

by ucpat jí ústa dlaní... A žádný doktor nikdy nic nepozná. A Stalin

o nic nepřijde. Stalinovi ohlásí: tak a tak, před smrtí řekla, že prý

našla a spálila složku na Stalina... A kontrol-blok hodila do řeky.

A Cholovanov se rozhodl...

8.

Na bílém mramorovém schodišti vystoupal muž ve vojenském

plášti po širokém rudém koberci k bustě Dzeržinského, kde další

285

Viktor Suvorov

pár strážných hlučně srazil podpatky a s obzvláštní pečlivostí provedl důrazný pozdrav zbraní: pušky s bodáky ostře dopředu, zrovna tak ostře dozadu a doprava. A znehybněli. Muž si je pedantsky prohlédl, a pak pochvalně kývl: aspoň nějaký pořádek tady v domě mají. A na širokém schodišti zahnul doprava. Oba strážní mrskli

puškami doleva k hrudi, odmrštili je prudce dopředu a prudce dozadu. A udeřili pažbami o zem. A znehybněli.

Muž v plášti se otočil a pohlédl na ty dva dole u dveří. Stáli nehybně jako mramorové sochy. A poručík pořád leží na koberci s rukama rozhozenýma do stran. A zatím se taky nehýbá. Návštěvník pokrčil rameny, jako kdyby udiveně opakoval: „To máme ve státní

bezpečnosti něžné poručíky."

A jako tlaková vlna, kácející zdi a dveře a drtící lidi napadrt', se

po chodbách, kancelářích a sálech té obrovské budovy nese zvěst:

„ON." A v závěsu za první drtivou vlnou se řítí druhá: „JE TU." Od archivních a popravčích sklepů, od podzemních kotelen a krematorií přes zvonivé telegrafní sály, přes pracovny vedoucích činitelů, přes mučírny a samotky, přes bufety a restaurace, přes nesčetné výtahy a schodiště až po vyhlídkové terásky na střeše se prohnaly dvě úderné vlny, které se slily do jediného ohlušujícího zvuku, který

pak prolétl znovu po všech chodbách a schodištích: „ON JE TU."

Rozklapaly se dveře pracoven. Rozdrnčely se telefony. Rozběhli

se poslíčci. Strážní na schodištích nasadili vzhled tvrdé rozhodnosti. Dohlížitelé ve vězeňských koridorech si utáhli opasky, které měli vzhledem k nočnímu času poněkud povolené, zapnuli si horní

knoflíky na límcích, rozepnuté z téhož důvodu. Noční vyšetřovatelé i vyšetřovaní zvlídněli. Spící směny strážných ve spánku zasupěly, cosi zamumlaly, zpozorněly a vypjaly se v plné připravenosti probudit se a uhánět na rozkaz: Stráááž! Do zbraně!!!

Dva ospalí milicionáři na Dzeržinského náměstí ohromeně sledovali velkolepé divadlo: v obrovském domě, v němž dosud svítilo nanejvýš třicet čtyřicet oken, se začaly tam i onde rozsvěcovat další

286

KONTROLA

okna - jedno tuhle, druhé támhle, tady jedno, tady celá skupina

a tady celé patro. A další. A další... A teď už svítí úplně všechno.

A po bulvárech a třídách, po širokých ulicích i křivých uličkách, po zaplivaných náměstích a rozbitých chrámech, po spících domech a bdících nádražích se od oné budovy, od onoho náměstí

jako ozvěna vzdáleného kataklysmatu přehnala neviditelná a neslyšitelná, ale drtivá tlaková vlna: něco se děje.

Něco vážného.

A nepochopitelného.

9.

Noční návštěvník otevřel dveře do ohromující pracovny. Před

ním visí pětimetrový portrét: muž v holínkách, v rozhaleném vojenském plášti a zelené čepici se štítkem. Návštěvník si prohlédl svůj portrét a přistoupil ke knihovně. Nic zajímavého: Marx, Engels, Lenin, Stalin. Všechny knihy jsou tlusté, ale mezi nimi je také jedna tenká. Copak to je? Je to „Polní řád Rudé armády, 1936 -

PU-36". Hleďme, tak tohle čte lidový komisař vnitra soudruh Je

žov. I když - on to nečte: listy ještě nejsou rozřezány.

Návštěvník si na sobě nechal plášť a usedl do křesla lidového

komisaře. Čepici si odložil na zelené sukno. Pracovní stůl lidového

komisaře vnitra tak trochu připomíná fotbalové hřiště: jednak svou

barvou - a jednak svými rozměry.

Muž v plášti nikdy nečetl knihy od začátku. Otevíral je na libovolné stránce a četl, dokud se mu to líbilo. I teď rozřezal lesklým stříbrným nožem náhodně vybraný list, přečetl si první, co mu při

šlo na oči, ušklíbl se, ze stříbrného držáku v podobě fotbalového

míče vzal tlustou červenou tužku se zlatými hranami, zlatým profilem Spasské věže a zrovna tak zlatým starobyle vyvedeným nápisem Kreml, a tučnou čarou podtrhl v knize šestý článek: „Nečekanost má omračující důsledky."

287

Viktor Suvorov

10.

Glavspecremstroj se řítí kupředu a zvláštní průvodčí Sej Sejič se

stará o Ohnivici jako o malou nerozumnou holčičku. Hlavně srazit horečku. Ale ono to nejde. I když ji balí do studených a vlhkých ručníků, i když jí klade na tváře led. Holt sejí nadarmo neříká Ohnivice. No, aspoň že pije vodu. Aspoň polyká ten kaviár. I když jenom maličko. Kaviár vzbuzuje v útrobách žízeň. Chce pít ještě víc.

To je dobře, když něco chce. Když nic nechce, to je potom zle.

Sej Sejič napájí Ohnivici pramenitou vodou a přitom přemýšlí.

Cože se Cholovanov pustil do chlastání? To mu není podobný. Kolik let s ním křižovali celou zemi sem a tam. Ženský - to jo. Pro ženský má soudruh Cholovanov slabost. Nedá se udržet. Ale chlastat? To Sej Sejič ještě neviděl. Chtěl Citrónku, Pepřovku, a tadyhle poslali tu novou, experimentální. Stoličnaja se to jmenuje. Pět flašek na zkoušku. Tak on to teda vyzkoušel: všech pět vychlem-tal. Ale jídlo jeho tělo nebere. Už to tak vypadá, že mu taky bude

muset držet hlavu a krmit ho jeseteřím kaviárem ze stříbrné lžičky.

To pije z radosti? Takhle se z radosti nepije. Ale proč pít kvůli ně

čemu jinému? Vždyť tu holku zachránili. A holka veze hlášení obzvláštní důležitosti soudruhu Stalinovi. No to je dobrý, ne? Co se na tom Cholovanovovi nelíbí?

Sej Sejič nechápe dvorské vrtochy. Jenom se mu zdá, že Cholovanov má z Ohnivice radost, ale zároveň se jí snad bojí. Jako kdyby se v něm svářily dva city. Proto chlastá. A Sej Sejič se rozhodl...

11.

Muž v plášti zvedl sluchátko.

Sluchátko okamžitě obživlo:

„Operační služba. Vyšší major státní bezpečnosti Sněgirjev."

„Kdo z vedení NKVD je teď na místě?"

„Jenom náměstek lidového komisaře, soudruh Berija."

288

KONTROLA

„To je dobrý pracovník! Převychoval se. Překoval se. Nerušte

ho. Ať soudruh Berija pracuje. A soudruha Ježova se všemi jeho

náměstky ihned zavolejte ke mně."

„Už ho volám."

„A komisaře spojů soudruha Bermana."

„Rozkaz!" zařvalo to ze sluchátka tak silně, až se Stalin zašklebil.

12.

Noc nad světem. Glavspecremstroj se řítí kupředu a prořezává

tmu reflektorem. Moskva se blíží.

Cholovanov přestal pít.

Prázdné lahve složil na cinkající hromádku do bedny. To aby se

nekutálely po podlaze. Pečlivý soudruh. Umyl se, učesal, a zaseje

to svěží chlapík - jako by vůbec nepil. A jak se sluší na pilota, uvázal si na krk bílý hedvábný šátek. Šátkem se dá dusit dobře. Šátkem udusili cara Pavla. Pravda, za Pavlových časů ještě nebyli piloti, a tudíž nebyly ani bílé hedvábné šátky. Proto tehdy nezbylo než udusit Pavla stříbrným šátkem, důstojnickým, gardovým. Ale

bílým hedvábným šátkem pilota je to lepší. Hedvábný je měkčí.

A nezanechá stopy. To je vyzkoušeno.

13.

Na protivníka je zapotřebí udeřit v neděli ve čtyři ráno.

Když spadlo napětí těžkého týdne. Když si strážní trochu povolili řemeny. Když si hlídky potají rozepnuly knoflíky na límci.

Když se službukonající důstojník sladce protáhl a telefonicky ohlásil, že noc proběhla bez zvláštních událostí. Když ztichly bulváry i náměstí. Když jsou milicionáři na Dzeržinského náměstí mírně

ospalí v očekávání konce své směny. Když důstojníci, kteří odevzdali směnu, zahodili karty a dopili poslední sklenky. Když ná

čelník oddělení konečně dokončil kvartální výčet, o půlnoci infor-

289

moval svou sekretářku, kyprou dámičku Marii Ivanovnu, že už se

to nemusí znovu přepisovat, doprovodil ji domů a pak u ní přenocoval, protože už nejezdí trolejbusy A když poslední modrý trolejbus sebral po noční Moskvě své

cestující a dojel na smyčku, tak právě tehdy se musí jednat.

A nechť pak drnčí telefony jako zjednané. A ať uhánějí poslíčci,

ať se ženou zdivočelí kurýři. Ať se probouzejí sotva usnuvší lidoví

komisaři a jejich náměstci. Ať si s klením natahují holínky. Ať se

zadýchají telefonisté a službukonající důstojníci. Ať zmítají se horlivostí a běží o závod.

Ať klopýtají.

„Haló. Haló! To je soudruh Ježov? To není soudruh Ježov? A nepovíte mi, kde je? V ÚV? Tam jsme volali. Na ÚV není. V Lefortovu na výslechu? Tam jsme volali. V Lefortovu na výslechu

není. V Suchanovu na výslechu? Není v Suchanovu na výslechu.

Na Lubjance? No, co si ze mě děláte prdel? Odkud vám asi volám? Tady není. U milenky? Není u milenky. U dobrýho přítele?

Aha, tak takhle. Haló, není u vás soudruh Ježov? Co? Vzbuďte ho!

Co? A já jsem řekl, vzbuďte ho! Haló, soudruha Bermana. Soudruh Berman tam není? Taky u dobrýho přítele? A kde? Neřeknete mi? Haló. Vzbuďte ho! Soudruh Frinovskij? To jste vy, soudruhu Frinovskij? Ano. Okamžitě. Okamžitě, soudruhu Frinovskij.

Ne. Tanky náměstí neobklíčily. Ne. Vojsko taky ne. Je sám. Bez

ochranky. Jo, bez ochranky. Opakuju: je sám. V pracovně soudruha

Ježova. Ano. Čeká.

290

Kapitola dvacátá

i.

„Dovolíte, soudruhu Staline?"

„Pojďte dál."

„Náměstek lidového komisaře vnitra, komandarm prvního

stupně Frinovskij na váš roz..."

„Posaďte se, posaďte se."

Soudruh Stalin je hodný a laskavý. A sám se nikterak nemůže

odtrhnout od té knížečky - ještě řádek si přečte, a ještě jeden.

A něco si tam podtrhne. Na pohled vypadá ta knížečka jako Polní

řád 1926, UK-26. Jenomže je pěkně červená.

2.

Cholovanov vyhlédl do chodbičky. Nikdo. A kdo by tu byl?

Vždyť jsou jenom tři na celý vagon, na celý svět: Ohnivice se ve

svém kupé směje z horečky a Sej Sejič ve své komůrce spí. Však

se za tu cestu nezastavil a nezamhouřil oči.

Lesklé holínky si Cholovanov neobul. K čemu by mu byl v poetickém tichu jejich skřípot? Má na nohou ponožky z anglické vlny.

Dodává je londýnský obchod Harrots speciálně pro polární letce.

Dobré ponožky to jsou. Nedělají žádný hluk a rozhodně neskří-

pou. I koberec je príma. Ale tak príma, jako kdyby byl vymyšlen

právě pro takovouhle práci... Cholovanov našlapuje po koberci

jako sněžný levhart: měkoučce. Skoro jako Stalin.

291

Viktor Suvorov

3.

Stalin odložil Polní řád a usmál se na Frinovského.

„Nečetl jste to?"

„Nečetl, soudruhu Staline."

„Jen si to vezměte, a určitě si to přečtěte. Přiznávám, že jsem to

sám nikdy nečetl, ale teď se mi ta knížečka dostala do ruky. A je

to ohromně zajímavé. A současné. Zakončujeme teď očistu státu.

Vnitřní nepřátele jsme skoro všechny zlikvidovali. Zbylo pár mizerů, ale myje pobijeme. To hlavní už se udělalo. Vy jste na poli likvidace vnitřních nepřátel odvedl dobrou práci. Budete jmenován do nové funkce. A záležitost likvidace vnitřních nepřátel už zakon

číme sami. Teď už to není to hlavní. Teď jsou na řadě nepřátelé

vnější. Proto byste se měl tuhle knížečku naučit nazpaměť. Jenom

ji nezapomeňte vrátit soudruhu Ježovovi, já jsem šiji tady vzal bez

dovolení. Soudruh Ježov musí znát Polní řád taky do všech detailů.

Nadchází nová etapa. Příští rok 1939 bude rokem války. My do

ní samozřejmě hned nepolezeme. Ale vnější nepřátelé - to je teď

hlavní úkol. My jsme se, soudruhu Frinovský, se soudruhy poradili a rozhodli jsme se přemístit vás na rozhodující úsek. S pový

šením. Rozhodli jsme se jmenovat vás lidovým komisařem válečného loďstva."

„Soudruhu Staline, já jsem nikdy nebyl na válečné lodi."

„No, tak si tam pobudete."

„To nezvládnu, soudruhu Staline."

„Zvládnete. Já vaše schopnosti znám."

Službukonající důstojník zaťukal na dveře a v pozoru hlásil:

„Dostavil se lidový komisař spojů soudruh Berman."

„Ať vstoupí. A vy, soudruhu Frinovský, pojedete k Pacifickému

loďstvu, seznámíte se s jeho strukturou a zavedete tam pořádek.

Ale zatýkat už není třeba. Nepřátel už jsme nalovili dost. Některé

dokonce budeme muset pustit. Na prověrku Pacifického loďstva

máte tři týdny. Potom budete mít za úkol prověřit stav Severního

loďstva, Baltského a Černomořského."

292

KONTROLA

„Odjedu k Pacifickému loďstvu ještě dnes."

„Ne, ne. Tahle záležitost spěchá. Expresní rychlík jede do Vladivostoku dvanáct dní. Raději vám dám svoje letadlo „Stalinská linka". Poveze vás můj osobní pilot soudruh Cholovanov. On tady

teď, pravda, není. Nachází se v Žiguli. Představte si to, nějací ni

čemové chtěli vzít do svých rukou systémy spojení na nedostavěném podzemním velitelském stanovišti v Žiguli, a systémy spojení v Moskvě chtěli uchvátit nebo prostě odpojit. Ale já mám pro tento případ své vlastní systémy kontroly. Já mám pro takovou situaci zvláštní skupinu lidí, kteří umějí analyzovat akce pravděpodobného nepřítele, přijímat správná rozhodnutí a plnit je rychle a chladnokrevně. Poslal jsem do Žiguli svého člověka. Pracovala

jako kouzelnice."

„Pracovala?"

„Pracovala," potvrdil Stalin a usmál se. - Mám k dispozici

chytré lidi i mimo Cholovanova. Cholovanov tam byl, ale nehrál

tam vůbec hlavní roli. Promiňte, soudruhu Frinovskij, trochu jsem

se zapovídal. Prostě oslavuju vítězství - a proto trochu moc žvaním. Hlavní je, soudruhu Frinovskij, držet situaci pod kontrolou a mít dobré pomocníky, kteří dokážou pracovat hlavou a zbytečně

nežvaní. Vraťme se k věci: Cholovanov se může objevit velmi

brzo. Bude lépe, když ani nepojedete domů, ale počkáte na Cholovanova v hotelu Moskva, abyste si odpočinul před dalekou cestou. V hotelu, v západním křídle, probíhají opravy. Ale hlásili mi, že dva luxusní apartmány už jsou hotové. V jednom z nich tedy po

čkáte. Nařídil jsem odpojit odtud všechny telefony, aby vás nikdo

zbytečně nerušil. Váš život má teď pro mě i pro celou zemi zvláštní

význam, proto vám dám zcela zvláštního tělesného strážce. Soudruha Širmanova. Je to profesionál nejvyšší třídy. A jeho mužstvo má stejnou kvalitu. Širmanov nedávno vystupoval v Americe.

Svým uměním udivil dokonce i Cholovanova. Bohužel se o hrdinských činech tohoto muže nedá nic říct. Možná že za padasát let ho 293

Viktor Suvorov

nějaký bulvární spisovatel zařadí do svého románu. Ale do podrobností se stejně nepustí...

4.

Dveře v kupé Ohnivice jsou pootevřeny. To je dobře. Aby bylo

míň hluku. A v kupé je tma. I v chodbičce je tma. Dokonce i modré

lampy jsou vypnuty, aby dívku nerušilo světlo.

Cholovanov vkročil do kupé.

Naklonil se Ohnivici nad šíji.

Spí. Ve spánku se odkopala. Spí poplašeným a mučivým spánkem.

Cholovanov si pravou rukou stáhl z býčí šíje šátek. A přistoupil

k Ohnivici blíž.

A z temného kouta se ozval hlas:

„Nevzbuďte ji, soudruhu Cholovanove. Sotva usnula, hol

čička."

5.

„Vstupte, soudruhu Bermane. Dobré ráno. Jmenovali jsme vás

lidovým komisařem spojů, ale vy jste přece starý čekista, vy jste

byl náčelníkem GULAGu a náměstkem lidového komisaře vnitra.

Mně se velice líbí, že chodíte nadále v čekistické uniformě. Neztratil jste čekistické grify?"

„Snažím se je v sobě zachovat, soudruhu Staline."

„Doufám, že v Lidovém komisariátu spojů jste zverboval

všechny nejbližší podřízené do své čekistické sítě."

„Přesně tak, soudruhu Staline, všechny."

„Když jsem na vás čekal, nařídil jsem, aby přinesli agenturní

hlášení na všechny vaše nejbližší podřízené. Podívejte, kolik je to

materiálu. Celá hora. Odvedl jste dobrou práci. Skutečně jste naverboval všechny. Jenom... Jenom jsem nenašel agenturní materiál na majora Těrentije Pěresypkina. Loni absolvoval Vojenskou 294

KONTROLA

elektrotechnickou akademii a byl jmenován do vašeho komisari

átu. Kde je materiál na něho?"

Dokonce i při nevýrazném světle lampy bylo vidět, že Berman

pobledl ve tváři:

„Soudruhu Staline, Pěresypkin je jenom pěšák. Má teprve kolem třiceti."

„Třicet čtyři."

, Je to jen major... a já... já ho do své sítě ještě nestihl naverbovat."

„Nařídil jsem, aby ho sem povolali. Vstupte, majore Pěresypkine."

6.

Cholovanov sebou trhl.

„To jste vy, Sej Sejiči?"

„A kdo jinej? Až přijedem, požádám soudruha Stalina bez obav

o mimořádný volno. Pořádně jsem se s ní napiplal. Oko jsem nezamhouřil. Sám nejím, nepiju, pořád jenom krmím tohle vyžle."

„Ale to si, Seji Sejiči, nedáte ani panáka? Já vám hned donesu."

„Ve službě nesmím. Až předám v Moskvě službu. Takže si o mě

nedělejte starost. Radši si běžte lehnout, soudruhu Cholovanove. Já

už na ni dám pozor."

A šetrně bere Cholovanova za rameno a směruje ho ven z kupé.

Cholovanov je kus chlapa. Ale ani Sejič není žádná lehká váha. Za

oknem se přeřítil světlem zalitý peron. Její světlo blesklo po chodbičce a po všech kovových detailech. Cholovanov je pilot. Je vytrénován k tomu, aby dokázal za pětinu vteřiny zachytit všechny změny situace. A co teď zachytil, byl ještě jeden kovový detail -

na Sejičově hrudi se blýskla nádherná pistole Lahti. V kontrole si

svou zbraň vybírá každý sám. Cholovanov nevěděl, že Sej Sejič

má stejný vkus jako on. Vybral si dobře, čert aby ho vzal.

„No tak já si půjdu lehnout, Seji Sejiči."

„Spěte, soudruhu Cholovanove. Ať se vám zdají šťastné sny."

295

Viktor Suvorov

7.

„Soudruhu Staline, major Pěresypkin na váš roz.

„Soudruhu Pěresypkine, příští rok 1939 bude rokem války. Chci

prověřit bezpečnost uzlů, linií a systémů vládního, státního, administrativního, diplomatického a vojenského spojení. Za tím účelem jsem rozhodl zahájit bez jakéhokoliv předchozího upozornění válečnou hru. Představte si, že lidový komisař spojů soudruh Berman se nachází na delší dovolené a všichni jeho nejbližší podřízení rovněž. A teď jste dostal informaci, že v Lidovém komisariátu spojů existuje spiknutí, že nějaké zrůdy lidského rodu plánují uchvátit

uzly spojení nebo paralyzovat práci základních systémů spojení

v Moskvě. Představte si, že já se nemám o koho jiného opřít. Veškerou naději že vkládám do vás, majore. Okamžitě musíte zajistit bezpečnost. Co byste udělal?"

„Provedl bych přelití krve."

„Aha, dobře. A co tím přelitím myslíte?"

„Zavolal bych lidovému komisaři obrany Vorošilovovi a požádal

bych ho, aby mi dal k dispozici sedm spojovacích praporů z Moskevského vojenského okruhu, 5. těžkou tankovou brigádu a dva pěší pluky z 1. moskevské proletářské pěší divize. S těmito silami

bych vzal základní spojovací uzly pod svou ochranu a zajistil bych

nedotknutelnost hlavních objektů. V zásadě se dají všechny spojovací systémy přeměnit na vojenský režim během několika hodin.

Vojenští operátoři budou samozřejmě ze začátku řadu věcí plést,

ale spojení nějak fungovat bude, a spiklenci se prostě nebudou

mít o koho opřít: všichni lidé budou noví, neznámí, všichni budou

v pohotovosti a budou plnit výhradně ty rozkazy, které budou vycházet přímo od vás, soudruhu Staline."

Stalin se obrátil k Bermanovi:

„No, nevymyslel to ten major špatně!"

„Uhm," souhlasil Berman. A povolil si límeček u krku, jako

kdyby ho ten límeček přímo dusil. Jako kdyby se ten límec s vel-

296

KONTROLA

kými kosočtverci s červenou glazurou na výložkách proměnil

v okovaný psí obojek.

A Stalin odpověděl Pěresypkinovi:

„Dobře, soudruhu Pěresypkine. Hned zavolám soudruhu Voro-

šilovovi a on vyčlení síly, které požadujete. Hra začíná okamžitě.

Vyhlaste v Lidovém komisariátu spojů mimořádný stav a jednejte

bez jakýchkoli konvencí. Soudruh Berman se mnou pojede do nej-

bližší vily a bude hrát úlohu ničemy a spiklence. Já vás pak rozsoudím. Z mé vily se bude soudruh Berman snažit vzít do rukou spojovací uzly a systémy, nebo se pokusí úplně je odpojit. Vaším

úkolem, majore Pěresypkine, bude zajistit nepřetržité a přesné fungování spojovacích systémů. Podíváme se, co se podaří soudruhu Bermanovi."

„Soudruhu Staline, a co když někdo doopravdy poleze na spojovací systémy?"

„Hrajeme načisto, soudruhu majore. Když tam někdo poleze,

tak ho zastřelte, chyťte, potlačte za pomoci tanků. Čemu vás učili

v akademii?"

Pěresypkin se usmál.

„Čemu se usmíváte?"

„Konečně pořádná práce."

„Mně se, soudruhu majore, taky líbí pořádná práce. Neselžete?"

„Neselžu."

„Když tedy hrajeme opravdovou hru bez legrace, tak víte co?

Mně tady o vás soudruh Berman vyprávěl všelicos dobrého, říkal,

že jste velký člověk a že se před vámi otevírají široké služební perspektivy. Soudruh Berman zná vaši osobní situaci do nej menších detailů. Mám pravdu, soudruhu Bermane?"

„Uhm," potvrdil Berman.

„Obecně vzato: my jsme se tady se soudruhem Bermanem poradili a rozhodli jsme se jmenovat vás pro začátek do hodnosti plu-297

Viktor Suvorov

kovníka, aby tady nic nevypadalo jako obyčejná hra - aby bylo

všechno opravdové. Tady jsou vaše distinkční znaky." - Stalin opatrně vytáhl z náprsní kapsy šustící zapečetěnou obálku, otevřel ji a předal Pěresypkinovi výložky plukovníka spojovacích jednotek.

„Sloužím Sovětskému svazu."

„Běžte, plukovníku. Jednejte. Veškerému nejvyššímu vedení Lidového komisariátu spojů poskytnout mým jménem delší dovolenou a nepouštět je do komisariátu. V době manévrů jste podřízen jen mně osobně a plníte výhradně mé rozkazy. A navždycky: jste

podřízen jenom mně a plníte pouze mé rozkazy. A pokud se nějaká

zrůda lidského rodu pokusí verbovat vás do své sítě - zastřelit."

8.

Stalin zvedl sluchátko:

„Tak kde je ten soudruh Ježov?"

„Soudruhu Staline, soudruh Ježov trochu... jak bych to... no

zkrátka je maličko opilý."

„A budili jste ho?"

„Půl hodiny ho nemůžeme vzbudit..."

„Dobře. Tak ho nebuďte. Odvezte ho spícího do hotelu

Moskva."

„Splníme."

„A až se probudí, řekněte mu, že ho pozdravuje jistý soudruh

Povidelník a chtěl si s ním popovídat v neodkladné záležitosti..."

9.

Budík řinčí nad uchem tak, že by ho vyšší major státní bezpečnosti nejraději zastřelil. Ale Bočarov ten budík zastřelit nemůže prostě proto, že se nemůže probudit.

Důstojník ve službě mu třese ramenem:

„Soudruhu vyšší majore státní... soudruhu vyšší majore státní..."

Bočarov slyší jenom ta první čtyři slova - a usíná. A zase slyší

čtyři slova. A zase usíná...

298

KONTROLA

Důstojník namočil ve studené vodě kapesník a otírá s ním Bo

čarovovi obličej:

„Soudruhu majore státní bezpečnosti, Moskva."

Bočarov hleděl dlouho na telefony a snažil se zjistit, kam mezi

ty telefony nainstalovali budík. Potom pochopil, že odporné řin

čení nemusí vydávat jen budík, ale i telefon. Když mu to došlo,

zbývalo už jen určit, které sluchátko má zvednout...

Podíval se na hodinky. Sedm hodin třináct minut. V Moskvě je

teď šest třináct. A telefon řádí. Bočarov pochopil: to není kremelský telefon. To není Stalin. To řádí telefon z Lubjanky. To je lepší.

S Lubjankou se domluvím vždycky.

Zvedl sluchátko a uslyšel Stalinův hlas.

10.

Glavspecremstroj se řítí kupředu i s Ohnivicí. A mosty hřmí

a hřmí. Není jim konce. Jeden dlouhatánský most hřmotí a pak zas

utichne - a Ohnivice letí v rachotícím vlaku a směje se. A znovu

přejíždí Glavspecremstroj přes hřmotný most, a řítí se a hřmí

a sviští. A reflektorem prořezává tmu. Reflektor řeže do očí s nesnesitelnou bolestí. Ohnivice si před tím pronikavým světlem cloní rukou oči. A Cholovanov stojí vedle ní a chce jí zakrýt oči svým bílým hedvábným šátkem. Aby ji to neoslepovalo. Jo, Cholovanove, jo - zakryj mi oči šátkem. Ty vůbec nejsi Cholovanov. Ty jsi Drak.

To je legrace. A Sej Sejič v koutě: Bububu. Sej Sejič nedovolí Cholovanovovi, aby jí zakryl oči šátkem. To je ale zlý člověk, ten Sej Sejič. A směšný. Chachacha. To je nám všem veselo. Vy jste, Seji

Sejiči, hrozně směšný člověk.

Ale kde je soudruh Stalin?

11.

„Soudruhu Bočarove, to jsem já, Povidelník."

„Já jsem vás poznal, soudruhu Staline. Jaký Povidelník? Vy nejste žádný Povidelník. Zdravím vás, soudruhu Staline."

299

Viktor Suvorov

„Dobré ráno, soudruhu Bočarove. Ruším vás takhle brzo -

a jedná se o tohle: dostal jsem informace, že jste se mimo službu

nikdy nesetkal se soudruhem Jezovém. No, tak my jsme se tady se

soudruhy poradili a rozhodli jsme se, že vás oba pozveme na návštěvu."

„Děkuji, soudruhu Staline."

„Mimoto jste se mimo službu nikdy nesetkal se soudruhy Ber-

manem a Frinovským. Když jsem se tohle dozvěděl, celou noc

jsem nespal - srdce mě za vás bolí. Pořád jsem přemýšlel, jak vás

všechny dát dohromady pod jednu střechu. Do jedné společnosti.

Se soudruhy Jezovém, Bermanem a Frinovským není problém. Oni

už se všichni připravují na veselou hostinu. Můžete jim volat na

domácí i služební čísla - neodpovědí. Oni už jsou mými hosty. Jenom vy, soudruhu Bočarove, tady chybíte. Tak honem přijeďte."

„Soudruhu Staline, expresní Kujbyšev-Moskva odjel před hodinou, další jede až zítra."

„Já vím, soudruhu Bočarove. Proto jsem nařídil zrušit jízdní řád,

expresní rychlík Kujbyšev-Moskva zastavit a vrátit. Za třiadvacet minut bude u vás v Kujbyševu. U prvního nástupiště. Objednal jsem pro vás kupé v luxusním vagonu. Náčelník stanice na vás čeká s jízdenkou. A náčelníkovi kujbyševské milice jsem nařídil,

aby pro vás vyčlenil automobil a blokoval veškerou dopravu ve

městě v úseku od správy NKVD až na nádraží. Máte nejvyšší čas

přijet na naši veselici."

„Rozumím, soudruhu Staline. Aleje důvod k veselí?"

„Důvod je, soudruhu Bočarove. Tam u vás ve zvláštním prostoru byla na praxi jistá Ohnivice. A ta splnila svůj úkol. Proměnila se tam u vás v zóně v opravdovou rozvědčici. Jsem si jist, že Hitler takovou nemá. No, takže my jsme se tady se soudruhy poradili a rozhodli jsme se, že musíme tuhle Ohnivici něčím vyznamenat. Jenom jsme se ještě nerozhodli, čím přesně. Právě vám se naskýtá možnost slavnostně dát Ohnivici to vyznamenání jménem

300

KONTROLA

soudruhů z kujbyševské správy NKVD. Mimoto, soudruhu Bočarove, máme o čem si s vámi popovídat..."

12.

Kdosi se naklonil nad Ohnivici a velmi laskavě k ní promlouvá:

„Kde je kontrol-blok? Kde je materiál na Povidelníka?"

„Ne," směje se Ohnivice, „to řeknu jenom soudruhu Stalinovi."

„No, já jsem soudruh Stalin."

„Ne," směje se Ohnivice, „ty nejsi Stalin. Stalina znám."

„Věř mi - já jsem Stalin."

Případněji to úžasně legrační. Směje se až k slzám. Její vedro

a všechno je jí směšné: „Nevěřím ti, vousáči. Co ty jsi hergot za

Stalina?"

Stalin vzal její horkou dlaň do svých rukou: „Věř mi."

301

Kapitola dvacátá první

i.

„Soudruhu Staline, věda v tomto případě nemůže nic zaručit."

„Nic?"

„Nic, soudruhu Staline."

„Vy ale máte vědu - bez záruk..."

„Soudruhu Staline, jedná se zde o téměř zcela výjimečný případ. Všechno je spojeno s pamětí. Každý člověk má dobrou paměť. Ale obyčejný člověk využívá méně než setinu svých pamě

ťových schopností. Mezi obyčejnými lidmi se najdou takoví, kteří

dokážou své schopnosti použít z celé poloviny, ze tří čtvrtin nebo

ještě více, ale potom se obzory rozšiřují a paměťové schopnosti se

prudce zvyšují. Čím více je využíváme, tím více si dokážeme zapamatovat. Ovšem to platí o obyčejných lidech. Ale mezi obyčejnými lidmi se občas najdou fenomenální výjimky. V každém milionu lidí jsou tři až čtyři lidé s pamětí skutečně vynikající. Ale ani to není všechno. Mezi sedmdesáti až osmdesáti miliony lidí se

může najít jeden člověk s takovou pamětí, která prostě vůbec nemá

žádné hranice."

„Vy jste nedokázali najít hranice její paměti?"

„Když začala pracovat v klášteře, snažili jsme se určit hranice

její paměti - a nepodařilo se nám to. Ne proto, že bychom špatně

pracovali. Ty hranice nedokáže najít nikdo. Neexistují. Je to krajně

vzácný případ. Možná že je jediná taková v celé zemi. Možná existuje ještě jeden takový člověk. Ale třetí takový člověk u nás v celé obrovské zemi podle teorie pravděpodobnosti být nemůže. Lidé

302

KONTROLA

s takovou pamětí existovali v předchozích generacích a možná se

objeví i v generacích budoucích. A jedině u takových vpravdě výjimečných osobností, které mají paměť bez hranic, může propuknout podivná nemoc. Jejich vnímání se někdy působením fyzického a nervového vypětí vyostřuje do extrému. Tikání hodin vnímá tahle dívka jako údery kladivem o kovadlinu přímo u ucha. I nej-slabší světlo vnímá jako čistě fyzický úder. Cítí vůni květin v sousedním domě. Myji držíme v naprosto temné místnosti při absolutní zvukové izolaci. Hladověla proto, že ji vůně jakéhokoli jídla dusila a drtila. Je naděje, že ta nemoc sama odezní. Jsou tu nadějné

příznaky. Nepřichází k vědomí, ale horečku se podařilo srazit. Daří

se nám ji krmit, a její fyzická vyčerpanost už nehrozí smrtí. Přinesli jsme jí do místnosti květiny a nebolelo ji to. Ale vnímání zvuku a světla..."

„A věda je bezmocná?"

„S lidmi s takovou pamětí se světová věda setkala dosud jen

velmi vzácně. Případy, které světová věda zná, se dají spočítat na

prstech. A k takovéto nemoci dochází jen ve spojení s těmito výjimečně vzácnými případy."

„Ale sovětská věda převyšuje veškerou světovou vědu bur-

žoazní!"

„Správně, soudruhu Staline, ale ani sovětská věda tuto zvláštní

nemoc neprostudovala, dokonce nemá ta nemoc ani jméno, nemluvě o rozpracování léčebných metod."

„A co bude dělat sovětská věda, kdybych tímhletím onemocněl já?"

2.

Probudila se ve velké bílé místnosti. Okna jsou otevřena doko

řán, takže v místnosti je chladno. Za oknem burácí moře. Je přikrytá těžkou měkkou peřinou - a proto je jí teplo. Vedle postele stojí noční stolek. Na stolku leží medaile. Její řád. Ale ona je slabá

303

Viktor Suvorov

a vidí neostře. Ten řád sejí dočista rozdvojuje. Zdá se, že tam leží

dva úplně stejné řády. Natáhla ruku a pohnula prsty. Vzala řád do

ruky a přiblížila si jej k očím. Jeden řád má v ruce, ale jeho dvojník zůstal ležet na stolku. Natáhla tedy ruku a vzala druhý řád.

A dlouho na něj hleděla. Tak přece jenom jsou dva. Dva Leninovy

řády.

Spustila nohy na podlahu a usedla. Zachumlala se do peřiny

jako do kožichu.

Copak je asi za oknem? Opatrně vstala. Trochu si postála.

A znovu usedla. K oknu nedojde. Točí sejí hlava. Lehla si.

Které moře to tam šplouchá? Balt? Ne, to není Balt. Za oknem

se mihla palmová větev. Takže je to jih. Takže Černé moře. Proč je

ale chladno? No, asi už je zima.

Do místnosti pohlédla sestra s bílým čepečkem. Lekla se, užasla

a odběhla.

A už hlučí na chodbě hlasy. Blíží se sem evidentně celá tlupa

lidí. Množství nohou, a všechny v té jedné chodbě. A všechny ty

nohy jsou hnány netrpělivostí.

Dveře se otevřely. Ve dveřích stojí obtloustlý profesor obrovské postavy. Celý v bílém. A celá jeho suita je rovněž v bílém. Na zlatém řetízku má profesor cvikr. Přiblížil si jej k očím a dlouho si

Nasťu prohlížel, aniž překročil práh. A celá jeho suita si prohlíží

Nasťu zpoza profesorových zad, ramen i boků.

Profesor se usmál.

A všichni se usmáli. Profesor vkročil dovnitř. A všichni taky

vkročili dovnitř. Profesor přistoupil blíž a usedl na kraj postele.

A všichni tu postel obstoupili v půlkruhu.

„No prosím, náš ptáček obživl. Jak se cítíte?"

Nasťa na něho jen kývla: dobrý je to.

„To je zázrak. Ukažte jazyk. Tak. Dobře. Řekněte á. Dobře. Oči?

Dobře. Za týden budeme vstávat."

Suita odpověděla lehkým souhlasným šumem.

Profesor se otočil ke komusi za svými zády:

304

KONTROLA

„Naše sovětská věda opravdu převyšuje všechny vědy zahraniční. Pošlete telegram soudruhu Stalinovi."

3.

Za týden vstala. A sama dokráčela k oknu.

A za další týden se procházela po pustém břehu, oblečená do

letní kožené bundy. Daleko, daleko nad horami se každý den zdvíhá

velké letadlo a s řevem motorů odlétá brousit nad mořem. Lékaři

a sestry z toho nemají rozum: prostě je to letadlo, akorát že velké.

Ale Nasťa se už od dětství pídila po všech leteckých novinkách

jako náruživý lovec. Teď zalovila v paměti - a má jasno: to je samozřejmě typ TB-7. Nepřítel lidu Tupolev a nepřítel lidu Petlja-kov zkonstruovali nejlepší strategický bombardér na světě. Je nejvyšší čas vyzkoušet jej. Popřemýšlela, kdo by mohl působit jako zkušební pilot na TB-7. Podle všeho jí nejspíš vychází Vodopjanov.

Bude se muset zeptat znalců. Cholovanova. Kdepak je?

Nad Ruskem zuří březnová zima, ale tady na krymských březích

není ani sníh, ani mráz. Je tu jen větrno a chladno. Ale počasí je tu

vždycky letní. A proto probíhají právě zde po celý rok zkoušky nových letadel a výsadkových kluzáků. A proto také jsou nejlepší piloti cvičeni právě na Krymu. Je tu tolik letišť, že Krym se dá pova

žovat nikoli prostě za shromaždiště mnoha letištních ploch, nýbrž

přímo za obrovskou, nepotopitelnou letadlovou loď. Když se člověk podívá na východ, za obzorem tuší existenci velkého letiště.

Na severovýchodě další. Na severu jsou hned dvě. A na západě

se v dálce každý den objevují maličké tečky v nebi. To se nějaké

holky cvičí k další letecké přehlídce. Udivují svět skupinovými seskoky s opožděným otevřením padáku. Nejsou ale cvičeny jen pro přehlídku. Ty skupiny odvážných dívek, které se valí z nebe a kterým se padák otevře až dvě stě metrů nad zemí, mají ještě jiné ur

čení. A včera tam přistálo lesklé letadlo. Že by to byla „Stalinská

linka"? Usmála se.

305

Viktor Suvorov

4.

Zachumlaná Nasťa sedí na břehu. Hází do vody kamínky. Racci

řičí. Moře buší o břehy. Za zády jí zachrastily kamínky. Ohlédla se.

Zastínila si oči rukou. V oslepujících slunečních paprscích stojí obrovský muž. Do tváře mu není vidět. Vidět je jenom kožený plášť a holínky jasnější než slunce.

„Ahoj Drakóne."

Chytil ji za ruce a zatočil s ní divoce kolem sebe.

„Ahoj Ohnivice."

„Pusť mě, blbečku, dokonce i sovětským výsadkářům se občas

točí hlava."

Opatrněji spustil na zem.

„Tak jakje?"

„Dobře, Draku. Povídej."

„Co ti mám povídat?"

„Všechno. Já nevím nic."

„Všechno je to jednoduchý. Bylo spiknutí. Bylo. Skutečný spiknutí. Měli v rukou všechny systémy spojení a nedostavěný velitelský stanoviště v Žiguli. Odtud se dalo všechno řídit zrovna tak jako z Moskvy. A v Moskvě měli taky hromadu věcí v rukou. I v provinciích. Na soudruha Stalina měli něco pořádně závažnýho. Tak závažnýho, že ho mohli na plénu ÚV strany úplně legálně z ně

čeho usvědčit a sesadit. Mohli zatknout, koho chtěli, a dělali si, co

chtěli. Měli už v rukou skoro úplně neomezenou moc. A měli kontrol-blok - klíč ke všem vládním, státním, vojenským, diplomatickým i ostatním systémům spojení. Vzpoura byla potlačena. Dřív, než stihla vypuknout. Bočarova jsem zatkl já. Touhle rukou jsem

mu oznamoval rozsudek. Touhle pistolí jsem ho mlátil do držky.

Rukojetí. Lahti má právě tu výhodu, že je tak těžkej. To je jako

když zmlátíš chlapa kladivem. Jenom se musí dávat pozor, aby ho

to nezabilo. Bočarov byl dobrej chlap. Škoda. No ale co naděláš -

306

KONTROLA

už má po srandě. - Ježov byl odvolanej z funkce lidovýho komisaře vnitra, ale ještě je zatím komisařem vodní dopravy."

„A proč?"

„Nespěchej. Všechno má svůj čas. Soudruh Stalin chápe strategii i taktiku třídního boje lip než my. Pamatuj, co ti říkám: za dva tři měsíce soudruh Ježov zmizí. A nikdo už si na něho nevzpomene."

„A lidovým komisařem vnitra je teď Berija?"

„Máš dobrej odhad."

„A co je s Frinovským?"

„Frinovskýho jmenovali komisařem válečnýho loďstva."

„Ale dyť on přece..."

„To je sice povýšení, ale u nás se takovýmu povýšení říká ,vykopnout balon na půdu'. Frinovskij musel být poslanej co nejdál od Moskvy, museli ho odtrhnout od kořenů. Proletěl se po Svazu

od Moskvy až do nejvzdálenějších okrajů země, od jižních hor až

k severním mořím. Teď už nelítá. Byl sesazenej a zatčenej."

„A Berman?"

„Soudruh Stalin uspořádal manévry a žádal, aby Berman jakýmkoliv způsobem uchvátil nebo neutralizoval systémy spojení v Moskvě. Berman ten úkol nezvládl, tak ho soudruh Stalin odvolal z funkce komisaře spojů. Kolem Novýho roku ho zatkli, soudili a už ho popravili."

„Kdo teď bude komisařem spojů?"

„Zatím nikoho nejmenovali, ale spoje řídí Pěresypkin."

„Ten major Pěresypkin, co se hádal s Bermanem?"

„Právě ten plukovník Pěresypkin. Pamatuj, co ti říkám: soudruh

Stalin ho jmenuje komisařem spojů."

„Plukovníka lidovým komisařem?"

„A copak u nás se to takhle nedělá? Do patřičné hodnosti ho soudruh Stalin povýší. Jenom se poradí se soudruhy... Svoje lidi soudruh Stalin ve štychu nenechává."

307

Viktor Suvorov

„Našel soudruh Stalin tu složku?"

„Našel."

„A kontrol-blok?"

„Za co myslíš, že jsi dostala druhej řád?"

„A ty složky na tebe jsem spálila v kotli lokomotivy."

„Já vím. Ale nejdřív sis všechno zapamatovala, a pak jsi to řekla

Stalinovi."

„To je blbost."

„Ale není. Všechno sis zapamatovala a všechno jsi mu nahlásila."

„Já jsem žvanila z bezvědomí a on si to zapisoval?"

„No, to ne. On má samozřejmě zápisník. Aještě má hnědej sešit,

do kterýho si zapisuje kdoví co. Nikomu ho neukazuje. Ale tentokrát si nic nezapisoval ani do zápisníku, ani do toho sešitu. On se v klidu obejde bez sešitu i bez zápisníku. On má totiž takovou paměť jako ty. Možná jste v celé zemi jenom dva takoví. Ty jsi mu vyprávěla obsah stránky za stránkou - a on seděl a poslouchal. Informace se přehrávaly jako z magnetofonu na magnetofon. Tuhle mě soudruh Stalin pozval, abych si tě taky poslechl."

„Promiň mi to, Draku. To bylo v horečce."

„On ti za to osobně poděkuje. Ale mně to nakonec nijak neuškodilo. Čím víc toho o mně ví, tím snadněji mě může kontrolovat.

A tím víc mi může důvěřovat."

„To mi bylo jasný. Proto jsem si všechno zapamatovala...

A proto jsem mu to řekla."

„Víš, co pro tebe soudruh Stalin udělal?"

„Nevím."

„Nařídil, abys dostala ten sejf, co v něm Bočarov držel kontrol-

blok, jako dárek."

„A kde je teď?"

„Vyčistili ho, nabarvili a odvezli do Žiguli. V podzemním městě

máš k dispozici osobní aparatury. A tam postavili i ten sejf. Tys

308

KONTROLA

v horečce mluvila o tom sejfu jako o živým člověku a žádala jsi

soudruha Stalina, aby ti ho daroval. Soudruh Stalin je hodnej člověk. Okamžitě nařídil, aby tvoje přání splnili. No, to není samozřejmě všechno. Tím, že jsi získala kontrol-blok, zachránila jsi nás všechny. Nejen on je ti vděčnej, ale i já osobně. Řekni si, co chceš,

abych pro tebe udělal."

5.

Řekni si, co chceš.

Ale co ona vlastně chce?

Nasťa se probudila uprostřed noci. Za oknem zuří moře, vítr

trýzní palmové větve, na střeše rachotí železo, ale ona je ohromena

především tou otázkou: co vlastně chce v tomhle životě? Nad tím

přece nikdy nepřemýšlela. Vždyť ona nic nepotřebuje. Peníze nepotřebuje. K čemu jí budou peníze? Byt taky nepotřebuje. Šťasten je ten, kdo se nebojí, že všechno ztratí. A ten, kdo nemá co ztratit,

ten se nebojí ničeho. Ona nemá co ztratit, všechen její majetek se

vleze do jednoho vojenského ruksaku. Vyznamenání? Vždyť má už

dva řády. A to zrovna ty nejvyšší. Dobrou pistoli? Dobrá pistole, to

je Lahti. Ale pro ni je moc těžká. A když ne Lahti, tak Luger. No -

a ten má tady u ruky.

Řekni si, co chceš.

Cholovanov sežene, co bude Nasťa chtít. A udělá cokoliv.

V krajním případě - pokud by to bylo nad jeho síly - řekne Stalinovi. A soudruh Stalin? Ten už...

Tak co tedy potřebuje? K úplnému štěstí?

Dokonce ji to rozveselilo. Stovky milionů lidí dnem i nocí o ně

čem sní, po něčem touží. Všichni něco chtějí. Ať má člověk cokoliv, vždycky pro něho touha předbíhá skutečnost, a vždycky chce něco dalšího. Každý student vojenské akademie chce být poručíkem. Ale jakmile je poručíkem, hned by chtěl být nadporučíkem.

Každý kapitán chce být majorem a každý major zase plukovníkem.

309

Viktor Suvorov

Každý, kdo má sto tisíc dolarů, sní o milionu, a každý, kdo má milion, touží po deseti milionech. Ale Nasťa po ničem toužit nemusí.

Jí teď úplně stačí říct: Chci. Stačí, když řekne, co konkrétně chce.

Chceš se stát hrdinou? Dobře, zítra bude ve všech novinách sdělení: „Za splnění odpovědného vládního úkolu, za mužnost, odvahu a hrdinství..." Může si vyžádat hodnost velitele brigády - „kom-briga": kombrig Streleckaja, kosočtverce na výložkách. Američani

tomu říkají brigádní generál, ale u nás nemáme generály, u nás je

to kombrig. Tentýž kosočtverec může označovat vyššího majora

státní bezpečnosti Anastázii Střeleckou. - A taky by mohla říct:

Jsem unavená, soudruhu Staline, chci se dát dohromady, chci vilu

v Rio de Janeiro, s velkým bazénem, s výhledem na oceán, nechci

dlouhé černé vozy, chci dlouhé bílé vozy a otevřený účet v Credite

Suisse... Žvanit nebudu, vždycky můžete ve světovém tisku publikovat patřičné snímky... Chci žít tiše, klidně a užívat si života, nic víc. - Dovolil by jí to Stalin? Dovolil. Vždyť ona mu zachránila

celé impérium, a zachránila mu moc - moc nejsilnějšího a nejbo-

hatšího člověka ve dvacátém století... Soudruh Stalin jí může dát

všechno, kromě nesmrtelnosti. Není to za téhle situace málo, žádat

jenom otevřený účet a vilu z mramoru? O co má žádat, když může

dostat VŠECHNO?

V dávném dětství četla Nasťa Ostrov pokladů: prožívají se tam

nesčetná dobrodružství - a na konci získají hrdinové nevyčerpatelné poklady. Tenkrát si Nasťa položila otázku, proč Robert Louis Stevenson v té knížce nepokračoval. A odpověděla si: proto, že

dál už by to nebylo zajímavé. Od té doby si všímala, že všechny

zajímavé knihy a filmy pojednávají o tom, jak lidé něco hledají

a o něco se snaží. A jakmile to našli, je konec filmu i knihy. Dál už

to není zajímavé. Nasťu to překvapilo, a tak se soustředila na své

oblíbené knihy, které četla ještě před Ostrovem pokladů. Ale vždyť

tam je to úplně stejné: Ivan carevič (nebo hloupý Honza) hledá

zlatá jablka, ptáka Ohniváka, Vasilisu Nádhernou (nebo Moudrou).

310

KONTROLA

To všechno je ohromně zajímavé. Ale jakmile našel, co hledal, tak

je pohádce taky konec. Dál už to není zajímavé.

Z toho vyplývá, že lidé žijí šťastný a zajímavý život jenom do

té doby, dokud jim něco chybí, dokud po něčem touží, dokud se za

něčím ženou a něco hledají.

Ale může vůbec v životě nastat takový moment, kdy dostaneme

všechno, za čím se ženeme, a kdy jsme připraveni zvolat „Zastav

se, okamžiku, jsi překrásný" - a dát duši ďáblu? A jestli žije v soudruhu Stalinovi ďábel - copak mu už svou duši nevydala? A co když takový okamžik štěstí, který nic nepřekoná, už v jejím životě

proběhl?

Proběhl.

Takový okamžik štěstí už samozřejmě prožila. A ne jeden. Kdyby

se tak dal celý život sešít jen z takových okamžiků... Z okamžiků

vládnutí mocí. Absolutní a neomezenou mocí. Nic jiného nepotřebuje. Nepotřebuje kosočtverce na výložkách. Nepotřebuje zlatou hvězdu hrdiny. Nepotřebuje slávu a pocty. Nepotřebuje mramorovou vilu a dlouhé bílé automobily, nebotřebuje bezedný účet. Ona zůstane skromným, nenápadným šroubkem moci.

Moc!

Teprve teď Nasťa pochopila, proč si Stalin nevěší na krk briliantové

hvězdy. Normální člověk má dům, rodinu, záliby a tužby. A Stalin

nemá nic. Nic kromě moci. Může mít každou ženu, kterou chce,

ale vedle sebe takové ženy nemá. Může se ověsit všemi možnými

řády, ale on žádné nenosí. On nic nepotřebuje: on má MOC. Moc

nad lidmi, moc nad životem a smrtí všech. Jeho moc je nekonečná,

neomezená, jeho moc je bez hranic.

A Nasťa se s touto mocí svezla. A užívala šijí.

Kněží ve starověkém Egyptě věděli, jak žít. Všechno bylo u nich

podřízeno službě moci. Nasťa bude klidná a chladná kněžka absolutní

moci. Ona nepotřebuje byty a šperky, nepotřebuje auta a peníze.

Lidé, kteří se vyzdvihují k moci, většinou vůbec nechápou její

chuť. Oni se derou k moci kvůli slávě, kvůli bohatství, poctám

a životnímu pohodlí. Směřují k moci v naději, že na sebe pověsí

311

Viktor Suvorov

stužky a hvězdy, že si zavedou harémy, postaví si paláce a zkrášlí

se nádhernými šperky. Takoví lidé se na vrcholcích moci dlouho

neudrží. Robespierre prohrál proto, že začal toužit po slávě a po

poctách. Začal toužit po čistě vnějších a zcela vedlejších projevech moci.

Jen málo lidí směřuje k moci kvůli moci samotné, protože dovedou ocenit její chuť bez příměsí. Nasťa zná jen jediného člověka na světě, který pochopil chuť moci až do konce. Chodí v holínkách,

ve vojenském plášti a v zelené čepici se štítkem. Nepotřebuje ředit

moc řády a tituly. Pije ji neředěnou.

Ohnivice se obrátila na horkém polštáři a pochopila, že ke štěstí

nepotřebuje nic. Ona je šťastná.

6.

Probíhala zvláštní jarní poprava.

Pěšinky v lese u Moskvy se prodchly jarem. I popravčí jáma už

není zimní, už je jarní, a jarem bujně dýchá. Miluji pozdní před-

jaří u Moskvy. Miluji počínající oblevu na lesních pěšinách. Miluji sněženky, které už v lesích kolem Moskvy nebudu nikdy trhat.

A Nasťa Ohnivice jich před začátkem popravy natrhala celou kytici.

Lokomotiva Glavspecremstroje přivlekla pět vězeňských vagonů. V každém vagonu jsou tri kupé pro stráž, jedno kupé jako samotka a šest kupé pro nepřátele lidu. V každém kupé je jich dvanáct. To je dvaasedmdesát nepřátel lidu najeden vagon. V pěti vagonech je jich tedy tři sta šedesát. Místy jsou ovšem kupé mírně přeplněna. A v samotkách ještě sedí rozběsnění nepřátelé. No, celkem to dělá čtyři sta padesát čtyři. A osm mužů, kteří se dali cestou nápravy a teď budou sbírat boty a uskladňovat těla v jámě. Ti nepřijeli tím vlakem - ti byli přivezeni v antonu. Z Taganky. Po skon

čení práce budou taky... tento. Takže - čtyři sta šedesát šest.

Naše pětiletky nabírají tempo. Všude se projevuje zlepšení.

V prvé řadě pokud jde o popravy. Ještě nedávno - tak před třemi

měsíci - hnali skupiny odsouzenců po lese. Teď už to není zapo-

312

KONTROLA

třebí. Proces výkonu trestu zjednodušuje motorizace. Cholova-

novovi pro tyto účely poslali autobus značky ZIM. To je „Závod

imeni Molotova" - Molotovovy závody. Dobrý autobus. Leskne se

a voní čerstvou barvou. Spodní část je hnědá. Horní je modrá. Estetika. Harmonie. Nádhera.

Do autobusu se nastupuje zadem. Šofér zamanevruje hezky

kolmo ke dveřím vagonu, otevře se jedno kupé, nepřátelé se vysadí do autobusu, otevře se druhé kupé, naloží se taky do autobusu a hurá ke skříním. Aby se to nemotalo sem a tam.

A do skříní!

Vazači, pevněji vázat! Tak jim ruce sešněrovat drátem, aby se

pak už skoro ani nemuselo střílet. Aby vyli bolestí!

Cholovanov stojí na kopečku. Vycenil zuby v úsměvu. Takhle

se usmívají strážní psi. Botu si postavil na pařez. Líbejte, zkurvy-

syni!

Líbají.

Cholovanov je špičkou boty zlehka šťouchá do čelisti: Ah,

fretko... S lehkým opovržením.

Teď je čas pro odplatu, soudruzi ježovci.

Ježovci jdou na popravu pokorně. S vymlácenými zuby, s potrhanými tvářemi, s rozdrcenými prsty. Ježovci vyskakují z autobusu, mhouří oči do sluníčka, usmívají se - odvykli slunečnímu svitu -, spěchají: hlavně rychle, hlavně aby popravu nezrušili.

Mnozí ani nevěří, že se té smrti dožili. V lese řádí jaro, ale oni za

ty tři měsíce úplně zapomněli, co je to jaro. Zapomněli, že existují dny a že ve dne svítí slunce. Zapomněli svá jména. Pamatují si jenom jediné: že v životě přichází také smrt. Smrt, která jim dá

klid. Smrt, která je zbaví všech starostí. Smrt vytoužená a nedostižná jako sen. Právě o ní snili v lidojedských sklepeních. A teď, ve sladké naději v rychlou a lehkou smrt, teď se navzájem pošťuchují, teď spěchají.

K jámě.

313

Viktor Suvorov

7.

Všichni jsou unavení. Utahaní.

Poprava je únavná práce.

Kdosi v šedém dokončuje v keřích nástěnné noviny. Noviny se

jmenují „Stalinský střelec". A titulek zní: „Unavení, ale spokojení..."

Ten kdosi v šedém by se chtěl stát spisovatelem. Literární talent

se v něm probouzí jako sopka Krakatoa. Soudruh Stalin si z něho

možná dělá legraci, ale co když se poradí se soudruhy a jmenuje ho

velkým spisovatelem? Klasikem socialistického realismu...

Zatím však muž v šedém zažívá tvůrčí muka. Musí popsat popravu v nástěnných novinách, ale tak, aby vlastní lidé jasně chápali, o co jde, jenže nezasvěcení z toho nesmějí vyčíst nic: „Oddílu, kterému velí soudruh Širmanov, svěřilo vedení výkon..."

A opravdu to není lehká práce. Zdálo by se - co je to za problém:

čtyři sta lidí, a pak uskladnit těla. Ale jen si to zkuste. Jenom kolik

doprovodných akcí je nutno kolem toho zvládnout.

A na konci ještě postřílet ty, kteří nastoupili cestu nápravy.

S nimi je kříž. Oni chtějí žít. Oni řvou. Oni sebou cukají. Oni takové důsledky neočekávali.

Ale postříleli je taky.

A vtom dopadla na krk Ohnivice smyčka z kytarové struny. Hodili jí tu smyčku na záda a utáhli ji. Vědí, že je to sambistka. Tak aby se to obešlo bez divočení.

Ohnivice lapá po dechu, sápe se rukama po té struně, ale nemůže na ni dosáhnout. A obrovská Cholovanovova pěst ji pacifi-kovala drtivým úderem. Nasťa zůstala na té pěsti viset. Širmanov

popadl Nasťu za vlasy a Cholovanov do ní mlátil jako do hadrového panáka.

Bolest nepřichází hned. Cholovanov mlátí - obličej jí lítá ze

strany na stranu. Mlátí ji - a ničema Širmanov utahuje strunu, aby

sebou Nasťa nemrskala.

314

KONTROLA

To, čemu se říkalo Nasťa, hodili do mokrého písku. Cholovanov

jí zdvihl hlavu za vlasy:

„Vzpomeň si, holka, co jsi za sebou nechala. Za jednoho pochopa je nejvyšší trest samozřejmostí. A ty jsi jich ve vlaku kolik postřílela? A vlak s trestancema jsi pustila na svobodu. Souhlasím, bylo to kvůli záchraně sovětské moci. Ale kdo řekl, že když se té moci slouží, ona to oplácí vděčností? Zapamatuj si do smrti,

že moc je vždycky nevděčná. Ty jsi té moci prokázala službu. Ale

jakou cenu má služba, která už byla prokázaná? Žádnou. Naopak,

holčičko, ty toho moc víš, a proto jsi nebezpečná. A proto se od

tebe moc osvobozuje. Je to starej zákon: odejdi na smrt, ale při odchodu se musíš zlomit. Já ti daruju lehkou smrt. Já jsem hodnej. Ty mě znáš. Na shledanou. Sejdeme se v pekle. Do ráje nás, Ohnivice,

ani jednoho nepustěj. A teď... teď mi polib holínku."

315

Epilog

Otevřela oči.

Celý svět kolem ní je bílý.

Co to je?

To je bílý strop.

Páchne to špitálem.

Je jí dobře. Tak dobře, že by chtěla o tom všem, o všem vyprávět. Ale nemá slov. Místo toho jen vzdychla. Vydala jen jakýsi nejasný zvuk. Bylo to jako útržek písně z okna projíždějícího vlaku.

A tichounce přicházejí vzpomínky: výsadkářská sekce, seskoky,

Stalinova vila, Glavspecremstroj, klášter v nekonečném lese, Stalinská linka, Alexandrův most, popravy, popravy, opět Glavspecremstroj, a zase popravy - a její vlastní poprava. Divné. Kde to vlastně je?

Nemůže pohnout hlavou. Máji celou obvázanou. A oči se můžou

dívat jenom přímo před sebe - a vidí strop. Když oči pozdvihne

výš, nevidí jen strop, ale i zeď za zády. Barva? To se nedá tak hned

říct, jaká je to barva. Měkká. Uspávající. A veselá. Vpravo je taky

zeď. Taky veselé barvy. Vlevo - květiny. Hodně květin. Gladioly.

Všech barev naráz. Kde se dají v Moskvě takhle brzo na jaře sehnat gladioly? V oranžériích kremelského zahradnictví. A když sklopí oči dolů, vidí bílé obinadlo. Není jen vidět, je i cítit, dokonce i chutnat se to dá. Má ho až u úst. Trochu křupe, když se stisknou rty, ale je cítit mořem. A trochu taky horkou žehličkou.

Ale pach žehličky nepřekonal ten pach moře.

Když se podívá o trochu dál, vidí pokrývku z velbloudí srsti.

Důmyslný vzor. Jasné barvy. A pak dolní opěradlo postele.

316

KONTROLA

Dál už nemá sílu se rozhlížet. Raději zavřít oči. Chce se jí pít.

Klidně a tiše pronesla: „Pít." Možná to ani nepronesla, třeba to

slovo jenom naznačila rty. Ale pochopili ji.

Rtů sejí dotkla hadička. Stačí jí jeden maličký lok. Voda nepopsatelné chuti. Jako ve Stalinově vile. Oči má zavřené, ale už nespí. Opět vidí kořeny borovic v bílém písku popravčí jámy. Vzpomíná si na ten pach. Pach jámy. Pach teplých těl. Proč tu není pach teplých těl? Proč jsou tady jiné pachy? Poplašně začala kolem sebe

čenichat jako liška, která se dostala do nepochopitelné situace.

Kde to je? Otevřela oči. Strop. Ten už zná. Teď oči nahoru, jako

kdyby zvrátila hlavu dozadu. Tam musí být zeď. Správně, zeď.

A vpravo taky musí být zeď. Je tam. A nalevo květiny. Přesně tak

- nalevo jsou květiny. Oči dolů - obinadlo, pokrývka, opěradlo postele. A hned vedle je tvář milosrdné sestry. A sklenice s hadičkou.

Komunisté přejmenovali milosrdnou sestru na zdravotní sestru. To

je ovšem hrozně přízemní: zdravotní sestra. A jak to dřív krásně

znělo: milosrdná sestra. Sestra milosrdenství. A proč se Nasťa nestala milosrdnou sestrou? Jak je to krásné: šedivé dlouhé šaty, bílý límec a velký červený kříž na hrudi. A rotmistr tělesné gardy kyrysnického pluku, raněný v boji... Raněný do hlavy... Nasťa mu ji

opatrně zavazuje... I když, sama má hlavu, kdo ví proč, zafačovanou. To není kyrysnický rotmistr, to ona sama leží v posteli. To nad ní se sklonila milosrdná sestra a usmívá se sotva znatelným úsměvem. Usmívá se a odchází. Tiše za sebou zavírá dveře. U dveří je křeslo na kolečkách. V křesle sedí Cholovanov. V nemocničním pyžamu. To je ale zvláštní spojení: drak v pyžamu. Nohu má v sádře. Drak si zlomil nohu. Drak na zlomené noze. Nesmíte tolik

běhat po lesích, soudruhu Draku, pak si nezlomíte nohu.

U křesla stojí opřené dvě berly. Drak se usmívá.

„Ahoj Ohnivice."

„Ahoj Draku," zašeptala úplně potichu.

„Jak se ti spalo?"

Jenom zavřela oči, aby naznačila, že sejí spalo dobře.

317

Viktor Suvorov

„To já jsem tě popravoval. Tys mi polámala nohu, ale zastřelit

jsem tě stejně musel. Nikomu ze svých kluků jsem to nesvěřil: musel jsem střelit vedle tvýho spánku tak, abys měla naprosto jasnej pocit popravy, ale zároveň tak, abych ti nepoškodil sluchový nervy.

Sehnuli tě nad jámou, a kluci mě vzali do náručí, donesli mě tam -

a já jsem střelil. Tys ztratila vědomí. A slítla jsi do jámy. Tak je

to skoro se všemi, kterým zahrajou falešnou popravu. No, není to

tak zlý - není to taková výška, a jáma je měkká. Ve křoví jsme dr

želi profesora Perzejeva. Ten tě okamžitě uspal. A potom ti dali injekce. Aby z tebe všechno zlý zmizelo ve spánku. Spala jsi dlouho.

Mnoho dní. Všichni jsme se báli, že se ti vrátí ta zvláštní nemoc. Ta

s tím zostřením vjemů. Nevrátila se."

Slabě se usmála.

„Dobře jsi mě drapla za tu nohu. Teď budu skákat po chodbách

jako zajíc. Nevím, kdy mě zase pustěj k letní práci. Tam při popravě

jsem se pořád bál, že kvůli té bolesti nedokážu střelit správně. Už

tady v nemocnici, ty jsi spala, a profesor Perzejev ti pořád cinkal

kolem uší ladičkama. Zkoušel, jestli reaguješ. Uklidnil nás: reaguješ. No slyšíš mě dobře, ne?"

Zavřela oči a zaseje otevřela: slyším dobře.

„Ty máš, Ohnivice, před sebou celej život tohohle typu - ty kontroluješ, a tebe kontrolujou. Ve výrobním procesu, jak se říká. Ale sérii intenzivních prověrek už máš za sebou. Teď tě budou prově

řovat jenom vzácně, a bez dramatických efektů. Jenom od případu

k případu. Hlavní kontrolou jsi prošla. Člověk se dá prověřit jedině

v praktické práci. My jsme tě prověřili při skutečné práci. A výsledky jsou hodně nadějný. Umíš pracovat sama, umíš analyzovat, umíš přijímat správný rozhodnutí a plnit je, nebojíš se krve ani smrti. Nepolíbila jsi holínku... To se všem líbilo. Před tebou dospěla jenom jedna holka až do tohodle stadia prověrky - až k popravě. A taky nepolíbila holínku. Pravda, nekousala. Nevydržela tu nejposlednější zkoušku: vystřelil jsem jí u spánku - a ona umřela.

Puklo jí srdce. Takový se pro nás nehoděj. Tvoje srdce to vydrželo.

318

KONTROLA

Takový v kontrole potřebuj em. Ty se nám hodíš, holka. Máme před

sebou plno společné práce. Kontrola - to je nekonečná práce. A teď

zavři oči. A zapomeň na všechno špatný. Štěstí - to je schopnost

zapomínat na to špatný. Ať se ti zdají šťastný sny."

Nastě je dobře. Chápe, že možná je série intenzivních prověrek

zakončena, ona že je zachráněna. Prostě se probudila na několik

sladkých okamžiků v krásném pokoji kremelského sanatoria, uviděla vedle sebe svého Draka, uklidnila se, znovu usíná. A zítra se probudí...

...Jenže.

Jenže ono to možná všechno skončilo úplně jinak.

Možná je celý náš život jenom série intenzivních prověrek.

Možná nás všechny někdo kontroluje - a zjišťuje, za co každý z nás

a my všichni dohromady stojíme. A prověrky jsou permanentní.

Od prvního křiku až do posledního výdechu. A možná že pro Nasťu je série intenzivních prověrek, známá pod jménem život, završena. Možná že ten pokoj kremelské nemocnice, květiny, milosrdná sestra a Drak v pyžamu - že to všechno se jí jenom zdálo právě v okamžiku, kdy jí kulka prolétla do lebky. Znalci tvrdí, že

zabíjený mozek pracuje úplně jinak než ten, který může dál žít.

Možná že zvláštní kurýr Ústředního výboru VKS(b) Anastázie Andrej evna Střelecká, agenturní pseudonym Ohnivice, byla na rozkaz soudruha Stalina popravena bez rozsudku dne 12. dubna 1939

ve zvláštním prostoru zvláštní skupiny kontroly; rozsudek vykonal

Drak. Možná, že v posledním okamžiku uviděla Ohnivice v bleskovém snu jasně a přesně, že je zachráněna a Draka že má po boku.

Možná ho spatřila jako dobrého člověka prostě proto, že ho tak

chtěla vidět vždycky.

Je jí veselo. A vůbec nemá strach. Nechce vědět, jestli umírá

v hromadě teplých těl nebo jen usíná mezi přáteli a květinami.

Vůbec ji nezajímá, jestli byla zabita na rozkaz soudruha Stalina

nebo zachráněna na rozkaz soudruha Stalina. Kde je Cholova-

319

Viktor Suvorov

nov? Všichni mu říkali Drak. I ona mu tak říkala. Ale vždyť on

se jmenuje Alexandr. Saša. Sašeňka. Kde je? Možná jí teď stojí za

zády... Možná právě vytáhl zásobník z rukojeti pistole, trhl závěrem, utáhl pojistku a schovává svůj Lahti, prosycený střelným prachem, do pouzdra. Nebo snad sedí ten velký a silný muž vedle ní, u její postele. Možná, že Nasťa usíná v blaženosti, něžný Drak jí

upravil přikrývku, přiložil prst ke rtům a zadržel na prahu tlustého

profesora v bílém: „Tiše, profesore Perzejeve, nevzbuďte ji, právě

usnula."

Nasťu by zajímalo, jestli se ještě někdy probudí. A jestli ano, tak

kde. - Na druhé straně, k čemu by to potřebovala vědět? Copak to

není všechno jedno? - Je to jedno. Prostě chce na všechno zapomenout. Nezadržitelněji to táhne do pohádkové země, do nekonečného klouzavého letu.

Kdesi daleko, daleko v kouzelném lese nad skotačivým potůčkem se tyčí skála. Na skále křišťálový zámek - a na nejvyšší věži drsný šedivý dědek. Nasťa ho zná. To je Sevasťjan. Sevasťjan medvědář. Ale teď už není medvědářem. Už není potetován modrými

obrázky. Už je nekonečně starý a nekonečně mladý. Vítr pročesává

jeho dlouhý hustý vous, bílý jako strop pokoje v kremelské nemocnici. Zezadu se zaleskl sluneční paprsek, a Nastě se zdálo, že jeho hlava je obklopena zlatou září. Zdvihl ruku nad hlavu a volá, co si

musí každý zapamatovat. Nasťa slyší jeho slova a pamatuje si je.

Nad začarovaným lesem, nad stříbrným jezerem, nad květinami,

jaké neexistují, hřmí jeho hlas: „Miluj! To ti říkám trojnásob! Miluj!"

A Nasťa se chce usmát, ale tak, aby nikdo nepřišel na to, jak je

šťastná. A chce se jí pronést závěť, ale tak, aby její tajemství nikdo nepoznal. A Nasťa se usmívá úplně neznatelně, jenom koutkem úst, a šeptá tak, aby ji nikdo neslyšel: „Miluji."

Newport, Gwent, 1981

Viktor Suvorov

K O N T R O L A

Z ruského originálu přeložil Bruno Solařík.

Obálku a grafickou úpravu navrhl Jiří Pánek.

Vydalo nakladatelství NAŠE VOJSKO, s. r. o., jako svou 6906. publikaci.

(NAŠE VOJSKO, s. r. o., Mašovická 202/8, 142 00 Praha 4,

tel./fax: 224 313 071, e-mail: info@nasevojsko.com. ) Jazyková redakce Mgr. Miroslava Fidlerová.

Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín.

Praha 2008.

Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována nebo kopírována

v podobí mechanické, elektronické anebo šířena jakýmkoliv jiným

informačním systémem bez předcházejícího souhlasu držitelů

autorských práv.

ISBN 978-80-206-0988-5