Obsah

PRVNÍ ČÁST

V BASE

ZPÁTKY Z KOMUNISMU

RISK

VŽDY PŘIPRAVEN!

DIVADLO

DRUHÁ ČÁST

OPERACE „DNĚPR“

OPERACE „MOST“

ŠKOLENÍ

PÁNI UMĚLCI

MÍŠA

TŘETÍ ČÁST

CESTA K VRCHNÍMU VELITELI

NOVÉ IDEJE

ROZHODNUTÍ

DUROVOVA CESTA

SKLÁDACÍ BOMBARDÉR

ČTVRTÁ ČÁST

PŘÍPRAVY

OSVOBODITELÉ

NA HRANIČNÍ ČÁŘE

BÍLÉ PRUHY

INVAZE

BANKÉŘ

KONTRAREVOLUCE

ÚLET

SBOHEM, OSVOBODITELÉ

FORMA A OBSAH

NAŠE RODNÁ ZEM

DOVĚTEK

Viktor Suvorov

MŮJ ŽIVOT

V SOVĚTSKÉ ARMÁDĚ

Z OSVOBODITELE DEZERTÉREM

PŘEDMLUVA

JAK JSEM SE STAL OSVOBODITELEM

Strana je kormidelník náš… populární písnička

Generální tajemník strany vydal rozhodnutí: zemědělská produkce se musí prudce zvýšit. I zadumala se celičká země, jak tohoto vznešeného cíle nejlépe docílit. Dumal tajemník našeho oblastního stranického výboru, dumali jeho rádci, konzultanti i odborní poradci.

Po pravdě řečeno to byl směšně lehký úkol. Klima našeho regionu se podobá francouzskému – dostatek slunce, tepla i vody. I půda je u nás znamenitá – černozem až do hloubky jednoho metru, žírná, že by se dala mazat na chleba. Techniků a odborníků máme též nepočítané. Smůla jen, že lidé nemají zájem o práci, protože rolník bude za svou práci odměněn vždy stejně, a může se snažit, jak chce. To přece nejde, aby práce rolníků byla odměňována podle výsledků. Jen si to představte. Takový přičinlivý sedlák si najednou zbohatne, a z nemakačenků aby zůstali chudáci! A už je tu rozkol, mezi lid se vkrádá nerovnost. To všechno by přece odporovalo ideálům socialismu.

Tak se tedy první tajemník oblastního výboru strany se všemi svými rádci společně zamysleli, jak zvýšit zemědělské výnosy, aniž by byl narušen princip společné materiální rovnosti. Tu jim svitlo. Požadovaného růstu lze dosáhnout pomocí umělých hnojiv!

I byla v místní chemičce svolána převeliká schůze. Tisíce lidí se jí účastnily, a k tomu dechovka, proslovy, plakáty a prapory. Všichni jako jeden muž provolávali hesla, aplaudovali, zpívali vlastenecké písně. Po schůzi byla v chemickém kombinátě vyhlášena kampaň za úsporu surovin a energie. Kampaň probíhala celou zimu, a na jaře, v den Leninových narozenin, se v závodě hlásili všichni dělníci a po celý den pilně pracovali, bez nároku na mzdu, aby nashromážděné suroviny zpracovali. Za ten jediný den pak vyrobili několik tisíc tun kapalného dusíkatého hnojiva. V souladu s usnesením ze schůze se rozhodli podělit tímto hnojivem všechna zemědělská družstva v okolí, a to zcela zdarma.

Byl to skutečný svátek pracujícího lidu. Do závodu se osobně dostavili korespondenti nejen z místního a republikového tisku, ale rovněž i z ústředních novin. Večer pak přinesl zprávy o tomto pozoruhodném svátku i všesvazový rozhlas a programy centrální televize. Iniciativu našich dělníků-chemiků oficiálně ocenil i Ústřední výbor strany a apeloval na všechny ostatní chemické závody v celé zemi, aby rovněž vyhlásily soutěž za úsporu surovin, které později mohou býti využity, zcela zdarma, místními družstvy. Nechť vzkvétá naše vlast! Nechť vzkvétá jako jarní zahrada!

Když skončil ten slavný den, začal znovu každodenní pracovní koloběh. Druhý den ráno zatelefonoval ředitel chemičky na oblastní výbor a oznámil, že pokud si družstva během následujících dvaceti čtyř hodin hnojivo, které jim bezplatně nabízí, neodvezou, zastaví se v závodě výroba; všechny nádrže přetékaly nadbytečným hnojivem a nebylo kam ukládat běžnou produkci.

Následovala série naléhavých hovorů mezi oblastním výborem a okresními výbory a posléze všemi družstvy. Každé z padesáti oblastních družstev si musí okamžitě převzít sto padesát tun hnojiva nabízeného kombinátem. Zpráva o tom, že naše družstvo bylo obdarováno takovým množstvím hnojiva, a to zcela zdarma, našeho předsedu nijak nenadchla. Naše zemědělské družstvo totiž vlastnilo sedmnáct nákladních automobilů, pouze tři z nich však měly nádrže. V jedné se vozilo mléko, v druhé voda a ve třetí benzín. Nádrže, které jsme používali na mléko a vodu, jsme ovšem na hnojivo použít nemohli. Zbývala tedy jediná, ta na benzín. Automobil byl už starý a notně ojetý. Nádrž měla kapacitu jednu a půl tuny kapaliny. Z našeho družstva do města to bylo sedmdesát tři kilometry; s ohledem na stav silnice to znamenalo pět hodin cesty tam a pět hodin zpátky. Řidičem cisterny jsem byl já.

„Tak podívej,“ řekl předseda, „když nebudeš dvacet čtyři hodiny spát, když se ti nevybije baterka, když se ti chladič nerozteče horkem, když se ti nerozpadne převodovka a když neuvázneš s autem v bahně, tak uděláš za dvacet čtyři hodiny dvě jízdy a dovezeš tři tuny toho pitomého hnojiva. Ale ty musíš vykonat ne dvě, ale sto jízd!“ „Dobrá,“ řekl jsem.

„To není všechno,“ pokračoval. „Máme málo benzínu. Dám ti samozřejmě benzín na tři jízdy, ale zbývajících devadesát sedm dělej, co umíš. Když to nepůjde jinak, budeš muset tu zatracenou káru tlačit sám!“

„Dobrá,“ řekl jsem.

„Jsi naší jedinou nadějí. Když nedokážeš projet trasu stokrát, je konec s mým předsedováním, to snad víš.“

To jsem věděl. A také jsem věděl, že i když jsme našeho předsedu nijak zvlášť nemilovali, vůbec netoužím po tom, aby ho vyměnili. „Nějaké dotazy?“

„Ano. I když pojedu stokrát – bez benzínu – kam mám to hnojivo dát?“

Předseda se neklidně rozhlédl po prostranném dvoře a poškrábal se na zátylku. Kam s ním? Co se sto padesáti tunami jedovaté, smradlavé břečky? Ke vší smůle má Lenin narozeniny v dubnu, kdežto pole se hnojí až v červnu. Kam jen s tím hnojivem do června?

„Podívej,“ řekl, „zbytečné o tom nežvaň. Vydej se do města co nejdřív. Stejný problém mají ve všech družstvech. Někoho třeba osvítí chytrá myšlenka. Prostě se dívej, co dělají ostatní, a dělej to také tak. Tak do toho! A dokud nebudeš hotov, tak se nevracej.“

Vzdychl jsem si, plivl si do dlaní jak boxer před zápasem, naskočil do svého rozhrkaného náklaďáku a přes hrboly, díry a ohromné kaluže, které jarní sluníčko ještě nestačilo vysušit, jsem vyrazil k městu. Venku před chemickým kombinátem stála dlouhá řada nákladních automobilů nejrůznějších typů, velikostí a barev. Fronta ale postupovala rychle. Po chvíli jsem si všiml, že auta, která byla naplněna před chviličkou, se hned vracejí zpátky a znovu se řadí do fronty. Každý z těchto vozů by určité potřeboval mnoho hodin k tomu, aby dopravil svůj drahocenný náklad na místo určení a opět se vrátil. A přesto se do fronty stavěly už po pár minutách. Pak přišla řada na mě. Nádrž se rychle plnila smrdutou tekutinou a chlápek, který tu měl službu, si poznamenal do seznamu, že můj rodný kolchoz právě obdržel první várku – jednu a půl tuny hnojiva. Vyjel jsem ze vrat závodu a sledoval skupinu naplněných automobilů. Všechny jako na povel uhnuly ze silnice a sjížděly po strmém svahu ke břehům Dněpru. Udělal jsem totéž. V minutce vyprázdnily své nádrže. Udělal jsem totéž. Po hladké hladině veliké řeky, kolébky ruské civilizace, se zvolna šířila obrovská, jedovatá, žlutá, páchnoucí skvrna.

Jakmile sem vyprázdnil nádrž, zamířil jsem opět k závodu a ve prospěch našeho kolchozu byla odfajfkována další jedenapůltunová dávka hnojiva. A tak to šlo dál, stále dokola, za velikého hlomozu a chvatu. Desítky aut, stovky jízd, tisíce tun! Tolik ryb jsem nikdy v životě neviděl. A nikdy bych nevěřil, že v Dněpru tolik ryb vůbec je. Hladina řeky byla pokryta leklými těly štik, pražem a dalších ryb. A auta stále přijížděla, v nekonečném proudu. A každý řidič věděl, že když se nám nepodaří gigantické zásobníky toho obrovského kombinátu vyprázdnit, jeho chod se bude zvolna zastavovat – a za tento zločin ponese odpovědnost i náš nebohý předseda.

V poledne se znenadání objevila policie. Celá oblast byla obklíčena kordonem: všichni jsme byli zadrženi. Objevili se i zástupci kombinátu a pak se, v černé volze, dostavil mladý poradce z oblastního výboru. Se znechuceným výrazem chvíli ohledával místo činu. K nosu si tiskl bílý kapesníček; puch byl nesnesitelný. Po krátkém rozhovoru se zástupci chemičky a s jedním zadrženým řidičem nasedl zpátky do auta a odjel. Po něm zmizela i policie a představitelé kombinátu. Nám bylo nařízeno pokračovat v práci. Když se osobně, přímo na místě obeznámil se situací a pochopil, jak je celá věc složitá, usoudil zástupce, že naše řešení je to nejlepší.

A jaké jiné řešení jsme měli hledat? Darovat nadbytečnou produkci státu? Ale kde by vzal stát prostory pro to obrovské množství kapaliny? Kolchozy také neměly hnojivo kde skladovat, ani je neměly čím převážet. Má se to zapsat jako pracovní kvóta? Ale co v takovém případě s dosud nezpracovanými surovinami, které se do kombinátu valily nekonečným proudem? Kdyby tato produkce byla považována za součást pracovní kvóty, inspektoři by samozřejmě vytušili, že něco není v pořádku, a hned by se začali zajímat, odkud se tato nadměrná produkce bere. A pak by začalo vyslýchání, a tak dále. Bylo tedy lepší nechat věci tak, jak jsou.

K večeru jsme byli se vším hotovi. Každý naposledy nabral tekutý náklad, tentokrát však k řece nejel nikdo. Všichni se vydali do svých kolchozů. Do Moskvy pak šlo hlášení, že vše pokračuje dle plánu a že letošní sklizeň bude díky prvnímu tajemníkovi oblastního výboru rekordní. V Moskvě nemeškali a promptně poslali prvnímu tajemníkovi a všem dělníkům oblasti blahopřejný telegram. Tak takhle to bylo.

S tou půldruhou tunou hnojiva jsem pozdě v noci přijel do kolchozu a nahlásil předsedovi, že jsem úkol splnil v termínu. Poděkoval mi, do detailů však nezacházel. Všechno mu bylo jasné hned od začátku. Už dávno si zvykl, že kdykoliv komunistická strana nastolí úkol, končí to nevyhnutelně tak, že by na to každý nejraději zapomněl.

„Kam mám dát tu jednu a půl tuny?“ zeptal jsem se. „Nech si to! Když bude potřeba, budu mít rekordní sklizeň i bez hnojiva.“ A bylo. Tak jsem tedy vylil obsah cisterny na svůj soukromý pozemeček. Jak se ukázalo, byla to neodpustitelná chyba. Na ten můj maličký kousek půdy bylo hnojiva příliš mnoho, a nadto jsem je použil v nevhodnou dobu. V květnu, kdy už na sousedních zahrádkách všechno bujně rašilo, moje zela prázdnotou. Byl jsem zděšen. Co budu v zimě jíst? Na vojnu jsem měl narukovat až na jaře; jak jen do té doby přežiji? Peníze, které dostanu za práci v kolchoze, stěží vystačí na dva měsíce velmi skromného živobytí. Jedinou nadějí rolníka je jeho vlastní políčko jako dlaň. A když na něm nic neroste – co potom? Teď jsem rychle musel něco vymyslet. Jenže co? Z kolchozu jsem utéci nemohl. V socialismu rolník neměl nárok na pas, přestože ostatní měli alespoň interní pasy. Kvůli tomuto jednoduchému opatření nesměli lidé z venkova bydlet ve městě, nesměli si vzít děvče z města, dokonce se ani nemohli ubytovat v hotelu. Cestování letadlem bylo rovněž zapovězeno. Kdo tě pustí na palubu bez pasu? Co když jsi zločinec? Nemyslete, to není kapřic sovětských komunistů, to je životní nutnost. Chcete-li zavést mezi lid nějaké země materiální rovnost, pak jsou taková opatření nutná. Jakmile dosáhnete toho, že jsou si všichni rovni, bude to mít za následek masovou migraci z venkova do města, kde je omezená pracovní doba, kde se nemusí ve dnech volna a ve svátek pracovat a v létě si může vzít člověk dovolenou. Jenže když se všichni rolníci odstěhují do měst, zajde celá idea univerzální rovnosti na úbytě. A abyste zabránili takovému stavu věcí, budete nuceni zase se vrátit k volnému trhu čili ke kapitalismu, anebo udržet venkovany ve vesnicích násilím, pomocí ostnatého drátu, hlídacích psů, hrozeb a zavedením zvláštní legislativy proti venkovanům.

Byl jsem přesvědčeným zastáncem materiální rovnosti všeho lidstva a byl jsem smířen s tím, že strávím celý život bez interního pasu, což znamenalo nikdy neletět v letadle, nikdy nebydlet v hotelu a nevzít si děvče z města. Odměnou nám ovšem bude rovnost. Nebude žádné vykořisťování člověka člověkem! Nebude bohatých, ani chudých!

Jenže to zatrolené hnojivo, které mi zničilo úrodu, znamenalo konec mým plánům. To mě donutilo pomýšlet na jiný způsob života. Neměl jsem moc na výběr: buď skončím ve vězení, kde je jídlo zadarmo, nebo se mohu stát důstojníkem, a budu mít jídlo také zadarmo. Jelikož není nijak těžké dostat se do vězení, rozhodl jsem se využít této možnosti až tehdy, když se mi nepodaří stát se důstojníkem. A to, jak se ukázalo, nebylo právě lehké!

Abych se mohl stát důstojníkem, musel jsem se stát občanem své vlasti, jinými slovy nějak získat pas. Říká se, že v Sovětské svazu je získání pasu pro cestu do ciziny tak obtížné, že to trvá třeba i celý život. Ale ještě těžší je získat interní pas v případě, že na něj nemáte nárok. Pokud už máte interní pas a snažíte se získat takový, který vám umožní vyjet do zahraničí, je zákon teoreticky na vaší straně. Můžete protestovat, zahájit hladovku nebo psát dopisy Brežněvovi. Nakonec, vytrváte-li, možná budete mít úspěch. Ale jak získat interní pas, jestliže podle zákona na něj nárok nemáte? Když jste jen sovětským rolníkem, když je zákon proti vám a když žijete na venkově, ale nejste považováni za občana této země? Když nemáte žádnou možnost obrany? Když jste byli zrozeni prostě jen k práci, pouze jako nedílná částečka rolnické pracovní síly, co pak uděláte? Co může člověk udělat, když dokonce není ani právní jednotkou, zrovna jako kůň nebo prase, které také nemá právo na interní pas (nemluvě o pasu do zahraničí) a kterému je rovněž tak zapovězeno bydlet v hotelu nebo létat v letadle? Takže v podstatě jsem byl člověkem bez zákona, stejně jako ostatní sovětští rolníci. A přesto, navzdory všemu, se mi podařilo pas získat. Je to moc dlouhá historie a připomínám si ji jen nerad. Byl jsem nucen vydírat předsedu kolchozu, klamat předsedu našeho vesnického sovětu, podplácet tajemníka vesnického sovětu i zaměstnance vojenské správy. Nebylo jiné cesty.

A po tom všem můj pas ještě stále nebyl docela legální. Každým okamžikem mohlo vyjít najevo, že ačkoliv jsem se narodil sovětským rodičům, jejichž předkové během staletí nikdy nepřekročili hranici státu ani neměli jakékoliv styky s cizinci, nelegálně jsem si přivlastnil jméno občana Sovětském svazu. Proto jsem si urychleně musel vyměnit svůj pololegální pas za jiný, úředně vydaný dokument znějící na mé jméno. A abych toho dosáhl, vstoupil jsem do Charkovské akademie tankových vojsk. Za svůj pas jsem pak dostal zbrusu novou, rudou „vojenskou knížku“. Nikdo na světě už mě nemohl poslat zpátky do kolchozu. Ze Sovětské armády není cesty zpátky.

Ještě jako frekventant jsem se zúčastnil některých dosud nejrozsáhlejších vojenských cvičení sovětských jednotek na cvičištích Sovětské armády, z nichž mnohá by co do rozlohy mohla pojmout několik suverénních států. A tak jsem měl příležitost zevnitř pozorovat dění v nejslavnějších sovětských divizích, jako byla kupříkladu 120. Rogačevského gardová motostřelecká divize, 2. tamanská a 41. berlínská gardová divize. A už tehdy mnou otřáslo zjištění, že každá z nich vede dvojí život: jeden na odiv světu, kdežto zevnitř vypadala realita naprosto jinak.

V roce 1967 jsem se měl stát důstojníkem. Sloužil jsem u 287. novograd-volyňské výcvikové motostřelecké divize Kyjevského vojenského okruhu. V době událostí v Československu jsem velel motostřelecké rotě u 24. samarsko-uljanovské železné motostřelecké divize. Později jsem sloužil ve štábu Leningradského vojenského okruhu a v diverzních skupinách a po absolvování akademie jsem sloužil na 10. správě generálního štábu.

Po dobu své služby ve štábu jsem byl účastníkem mnoha významných vojenských cvičení, například se 3. údernou armádou Skupiny sovětských vojsk v Německu.

Události, o kterých budu vyprávět, začínají ve chvíli, kdy jsem jako posluchač charkovské školy přijel spolu se skupinou soudruhů do Kyjeva, abych předal bojové vybavení do Kyjevského učiliště tankových vojsk. Předávání se protáhlo na několik dní, a abychom se náhodou nenudili, zaměstnávali nás studiem a službou na kontrolních stanovištích a strážnicích.

Po probdělé noci se mohl každý člen strážního týmu prospat, aniž by se svlékl, v malé místnosti vedle strážnice. Můj příběh začíná ve chvíli, kdy jsem spal.

PRVNÍ ČÁST

STRÁŽNICE KYJEVSKÉHO UČILIŠTĚ TANKOVÝCH VOJSK

25. BŘEZEN 1966

V BASE

„Hej, vojáku!“

 „Co je?“

„Jaký co je? Vstávej, do prdele, jdeme k raportu!“

Loktem jsem si zakryl oči před oslepujícím sluncem a snažil se ještě oddálit okamžik probuzení. „Měl jsem službu celou noc, a podle předpisu mám nárok na tři hodiny spánku…“

„Ty máš nárok akorát na prd! Vstávej, povídám, že jdeme všichni k raportu.“

Zpráva o našem zatčení na mě neudělala nijak zvláštní dojem. Uvědomoval jsem si jediné: hodina a půl spánku, která měla být kompenzací za probdělou noc, byla nenávratně ztracena. Posadil jsem se na tvrdé pryčně a pěstí si protíral oči. Hlava mi třeštila nevyspáním. Zívl jsem, protáhl se, až klouby zapraštěly, zhluboka jsem se nadechl, abych zahnal poslední zbytky spánku, a zakroutil hlavou, abych uvolnil ztuhlý krk.

„Kolik nám napařili?“

„Tobě pět – tys měl štěstí, Viktore. Ale Šaška a já jsme vyfásli deset dní a Víťa, seržant, dostal celejch patnáct!“

Chudáci seržanti, jak bídný je jejich život! Dostaneš pět rublů navíc, ale o co tě připraví, stojí za pětadvacet.

„Kde mám samopal?“ vyhrkl jsem.

„Všechno je zpátky na velitelství roty – samopaly, pásy i bajonety. Staršina donese za chvilku výstroj a stravenky, pak se vykoupem, ostříhaj nás a jdem.“

V hlavní místnosti vrátnice už frekventanti z prvního turnusu, kteří byli odvoláni od obvyklého zaměstnání, přebírali dokumentaci a dávali dohromady evidenci. Jejich seržant byl velmi chápavý člověk a naslouchal nám s věcným výrazem, pokyvuje účastně hlavou.

„Já ho vůbec nespustil z očí. Hned jsem zařval na kluky, bránu otevřeli okamžitě a jen na něm viseli očima. A teď tohle: vždyť jsem sakra nic neprovedl, a on mi napařil patnáct, a kluci dostali po deseti.“ „Dobrá, Koljo, co dělat, musíš se s tím smířit!“

Po nás přišli ostatní mládenci z hlídky, pak nás všechny ostříhali a následovala studená koupel.

Čistota „přijímací místnosti“ vojenské věznice kyjevské posádky byla přímo oslnivá.

„Soudruhu nadporučíku, gardový důstojnický kadet Suvorov se hlásí v posádkové věznici.“

„Kolik?“

„Pět dní vězení.“

„Za co?“

„Do prdele,“ blesklo mi hlavou. „Za co já tu vlastně jsem? Proč mám sedět?“

Nadporučík s neobyčejně širokým obličejem a malými chodidly se do mě zavrtával olověným pohledem

svých drobných oček.

„Za co?“ zeptal se ještě jednou.

„Nevím.“

„Kdo vás poslal do vězení?“

„Nevím.“

„Tak to brzo poznáte,“ přislíbil nadporučík. „Další.“

Nastoupil náš staršina.

„Soudruhu nadporučíku, gardový seržant Makejev…“

„Kolik?“ uťal ho otlemenec.

„Patnáct dní.“

„Od koho?“

„Zástupce velitele vojenského okruhu, generálplukovník Čiž.“

„Za co?“

„Hlídáme školní vrátnici.“

„Ahá,“ usmál se chápavě nadporučík.

Samozřejmě že věděl – ostatně věděli o tom ve všech třech armádách okruhu – o tomto obyčeji generálplukovníka Čiže: pozavírat hlídku ve službě na vrátnici. Obvykle se do basy odebrali vždycky jen ti, kteří právě byli na stráži; ovšem generálplukovník tak činil při každé návštěvě školy, pluku, praporu, divize, kdekoliv na cvičišti, na střelnici. Činil tak vždy a všude. Kdykoliv procházel vrátnicí, poslal do vězení všechny, kteří měli zrovna službu, a vyměřil jim vždy standardní tresty. Patnáct dní velitel skupiny, deset dní každému ve službě a pět tomu, kdo právě odpočíval a čekal na vystřídání. Tak to šlo už dlouhá léta. Ve všech třech armádách i ve zvláštních jednotkách, vojenských institucích a ostatních organizacích, všude chovali podezření, že si snad chce zástupce velitele vynutit nějakou zvláštní uvítací ceremonii, což předpisy neumožňovaly. Co po nás ve skutečnosti chtěl, se však za celá ta léta, kdy zastával svůj post, nikomu nepodařilo odhalit.

Na prahu „přijímací místnosti“ se objevili dva zle se tvářící svobodníci. Příjem byl oficiálně zahájen.

„Deset sekund... SVLÉKNOUT!“

Holínky, opasky, čepice, pláště, všechno v okamžení letělo dolů. Stáli jsme teď před otlemencem dočista nazí.

„Čelem vzad! Předklon! Nohy od sebe!“

V tomto okamžiku provedl nadporučík Sovětské armády průzkum našich řití. V base je zakázáno kouřit, a tak se silní kuřáci někdy pokoušejí propašovat v konečníku kousky cigaret zabalené do papírku. Tenhle fígl nadřízení dobře znají a nemilosrdně jej potírají.

Mezitím svobodníci vykonali krátkou, leč důkladnou prohlídku našeho šatstva a bot valících se po podlaze.

„Patnáct sekund... OBLÉKNOUT!“

Když se stane, že vás zavřou ne ve městě, ale v jednotce, nebo když jste zrovna ve vojenské škole, jste dobře připraveni, máte nachystané potravinové lístky a jste vykoupaní, snažte se vyšetřit pět minut a vyměňte si s někým boty za větší. Každý, kdo ví, co vás čeká, vám ochotně svoje přenechá a na váš návrat bude čekat trpělivě, i když v těch menších botách bude trpět o něco více. Větší boty jsou v base totiž přímo spása. Když se vám budou špatně obouvat, bude těch několik vteřin, které máte při rozkazu „obléknout“ nebo „svléknout“, málo, a z pěti dnů basy se lehce může stát deset, nebo dokonce patnáct.

„Dokumenty na stůl!“

„Svobodníku, posbírejte opasky!“

V base žádný vězeň nesmí mít opasek, aby jej snad náhodou nenapadlo spáchat sebevraždu. Ovšem z minulosti kyjevské basy se traduje historka o jistém iniciativním a vynalézavém chlapíkovi, který to dokázal i přes toto opatření, dokonce v samovazbě, kde nebylo nic než lavice přišroubovaná k podlaze. To si utrhl lem košile a udělal krátký, tenký, ale hodně pevný provaz. A to všechno dokázal pod téměř neustálým dozorem stráže, která hlídá na chodbách dnem i nocí. Pak si uvázal malou oprátku, přivázal konec k noze lavice, z té se skulil, takže se smyčka utáhla. Nakonec se dokázal přes všechny nesnáze uškrtit.

„Peníze... hodinky?“

„Žádné.“

Nikdo si do basy takové drahocennosti nebere, seberou je, a vrátí staré a rozbité. A stěžovat si není kde!

„Výložky a odznaky?“

„A co chceš sakra dělat s odznaky gardistů? Chystáš se na maškarní?“

„Soudruhu svobodníku, my jsme posluchači Charkovské akademie tankových vojsk.“

„A proč se hergot válíte v Kyjevě?“

„Předávali jsme výstroj do kyjevkého učiliště. Předávání výstroje se pozdrželo, a tak abychom nezaháleli, přidělili nám různé úkoly – někdo v kuchyni, někdo na kontrolním stanovišti a naši skupinu poslali do vrátnice.“

„Svobodník Alexejev?“

„Zde.“

„Nejdříve ze všeho pošlete tyhle gardisty na dřevo.“

„Provedu, soudruhu nadporučíku.“

Přes vyasfaltovaný, nepochopitelně čistý dvůr nás zavedli na další uzavřený dvorek s vysokánskou cihlovou zdí kolem. Byl jsem šokován oslnivou čistotou a pořádkem.

Nařezaná polena byla srovnána tak precizně, že jejich konce tvořily dokonale svislou stěnu. Každé poleno se muselo uříznout ve standardní délce, jež činila přesně dvacet osm centimetrů, a chyba jednoho nebo dvou centimetrů byla přísně trestána. Všechna ta polena měla přijít do kamen, a taková přesnost byla tedy naprosto k ničemu, jenže pořádek musí být.

Klády, které jsme teď měli nařezat se stejnou přesností, sem přinesli už včera či předevčírem, ale nebyly jen tak naházeny na hromadu. Kdosi je sem složil s nesmírnou láskou, dokonce bych řekl s uměleckým mistrovstvím. Nejprve je roztřídil podle tloušťky tak, že nejsilnější klády byly vespod a nejslabší na samém vršku. Ale ten, kdo tuto pyramidu navršil, měl určitě i vytříbený umělecký vkus, neboť bral v úvahu i odstín dřeva. Na pravém kraji se ocitlo dřevo nejtmavší barvy a odstín pak plynule přecházel až k úplně světlým kusům na druhé straně. A teď bylo na nás, abychom toto umělecké dílo zmarnili, nařezali dřevo na standardní délku a znovu navršili z polen hranici.

Také tady, na tomto dvoře, leží jakýsi pařez i se všemi kořeny. Těžko si představit, co to mohlo být za strom, neboť to, co jsme tu viděli, přesahovalo veškeré naše chápání. Pod touto fantastickou změtí mohutných provazců a uzlů jste si mohli představit absolutně cokoliv. Kořeny se proplétaly tak složitě, že takový div ani nemohl být pouhým dílem přírody. Ale přes své komplikované tvary vyvolávající dojem obrovského klubka hadů si zachovával tento kolos značnou pevnost, a jak se dalo soudit podle stop po pile, hodně starých i zcela čerstvých, jimiž byly kořeny tisíckrát poznamenány, ležel tu ten špalek s největší pravděpodobností víc než desítku let.

Každý, kdo ne tak docela pochopil, kde se to vlastně ocitl, a projevoval nadále jistou neposlušnost, dostal za úkol „nařezat trochu dřeva“, tedy uříznout kus právě tohoto neobyčejného špalku. Za hodinu se někdo z nadřízených přijde podívat, jak dílo pokračuje, a zatváří se překvapeně: jak to, že práce dosud není hotova? Bezprostředně nato následuje trest. Tímto mimořádným úkolem je pověřen vždy jen jediný člověk, nikdy ne dva. Tomuto jedinému muži pak dají dlouhou, pružnou, ovšem naprosto tupou pilu, se kterou lze pracovat jen ve dvou.

Právě když jsme přišli, nějaký černovlasý voják se tu pokoušel, bezvýsledně, alespoň o jediný řez. Po dvaceti minutách jej poslali pryč a obvinili z ulejváctví. A pak, podle toho, jakou mají šéfové právě náladu, je posouzeno chování nebohého dřevorubce – od ulejváctví a porušení kázně (když se je pokouší přesvědčit, že úkol je nesplnitelný) až po hospodářskou sabotáž a odmítání uposlechnutí rozkazu. Po takovém obvinění si velitel basy nebo jeho zástupce mohou s chudákem dělat, co se jim zamane. Ten špalek je odsouzen ještě k dlouhému životu. Myslím, vlastně jsem si tím jist, že leží na stejném místě dodnes. Snad právě teď se jej nějaký nešťastník snaží rozřezat; kouše se do rtu, v očích slzy, ve tváři výraz čirého zoufalství... a čas běží.

Jakmile jsme začali řezat polena na standardních dvacet osm centimetrů, zjistili jsme další velmi pozoruhodnou skutečnost. Hodlali jsme nejprve dříví nařezat, pak srovnat polena podle velikosti a barvy a nakonec zamést piliny.

„Ach, kdepak, takhle to nepůjde. Tady musí být pořádek stále!“

A tak jakmile jsme uřízli jediné poleno, jali jsme se rukama sbírat všechny piliny do nejposlednějšího smítka. Žádné koště tu nebylo. A sotvaže jsme uřízli druhé poleno, úklid se opakoval, a tak stále dokola.

Mezitím strážní z basy vodili jednoho zoufalce po druhém, aby si řízl do toho jedinečného špalku. „Co takhle nařezat nějaké dříví, kamaráde?“

K sedmé hodině začalo být na vězeňském dvoře čím dál rušněji. Postupně se sjížděla nákladní auta s vězni, kteří celý ten mrazivý den pracovali na jiných úkolech. Někteří nosili tankové pásy v opravnách tanků, další vykládali bedničky s dělostřeleckými náboji. Všichni byli promrzlí, vyhladovělí a k smrti vyčerpaní. A přesto se hned po příjezdu ozval rozkaz k nástupu, protože po práci, bez jakékoliv přestávky, byl na pořadu dne tříhodinový výcvik. I my dostali rozkaz k nástupu. Právě od tohoto okamžiku se nám začala odpočítávat doba vězení – celý den, který jsme si do této chvíle odpracovali, byl ztracen.

V kyjevské base znají jen dva druhy výcviku – dril a taktiku. Nezmiňuji se zde o politickém školení, protože to se nekoná každý den, ale jen dvakrát týdně po dvou hodinách, a ne večer, ale ráno, než se jde do práce. O tom později, teď se budu věnovat drilu a taktice. Dril trvá jednu a půl hodiny a je naprosto zničující. Přibližně sto vězňů pochoduje v jednom šiku po obvodu dvora. Nekráčejí normálně, řítí se kupředu a za pochodu vyhazují nohy do neuvěřitelné výše. Na dvoře není kromě vězňů nikdo – žádní nadřízení, žádná stráž – dvůr se přesto otřásá jejich mocnými kroky. Jen někdy se z přístřešku vynoří nerudný svobodník:

„Hej, ty!... S těma velkýma ušima. Ne, ty ne – ty. Viděl jsi ten film Obyčejný fašismus? Tam se pochoduje! Tak se to má dělat! A že bys nedokázal, holoubku, taky tak báječně pochodovat jak ve filmu? Víš co? Pojď si to zkusit na místě.“

Ten s velkýma ušima jde doprostřed dvora a pochoduje na místě, kolena vyhazuje až k hrudi. Ostatní, kteří dupou stále dokola, znásobí své úsilí. Věc se má totiž tak: vyasfaltovaná plocha dvora je uprostřed mírně prohloubená; za tento bizarní výmysl můžeme poděkovat osobní iniciativě soudruha Grečka z doby, kdy byl ještě obyčejným náčelníkem Kyjevského vojenského okruhu. Jeho nápad je prostě geniální. Za deště, nebo když taje sníh, se uprostřed dvora vždycky udělá velká louže. Ba i v létě, když neprší, sem vodu napouštějí pod záminkou, že je třeba dvůr spláchnout. Nu a ti, kteří se ocitnou uprostřed, jsou nuceni pochodovat přímo v té louži. Když je tam tak pět chlapů najednou, jsou mokří až za ušima nejen oni, ale voda se pod jejich nohama rozstřikuje a smáčí všechny, kteří pochodují kolem dokola. V base není jak se usušit, protože se topí jen ve dne, když jsou vězni v práci, a navečer, když se vracejí z plnění svých úkolů, jsou už kamna studená, a jiné topení tu není. Také já jsem si „Grečkův lavor“ vyzkoušel, bylo to v březnu, když ve dne tál sníh a v noci mráz zalézal pod nehty.

Dril probíhá každý den bez ohledu na počasí a teplotu, stejně jako všechna ostatní „opatření“. Půldruhé hodiny drilu při naší standardní rychlosti šedesáti kroků za minutu činí celkem 5 400 kroků, přičemž nohy létají do maximální výše a nárty jsou našponované k prasknutí. Nikdo netouží po tom, aby ho poslali doprostřed. Proto se také drilu říká „individuální výcvik“ – po něm následuje „kolektivní výcvik“ čili taktika.

Taktika, na rozdíl od drilu, se nezakládá na strachu člověka jakožto jednotlivce, ale na socialistickém soupeření kolektivu jako celku, a proto je také mnohem více vyčerpávající než dril. Veškerá taktika je redukována na jedinou taktickou dovednost – plazení ve stylu plastun* – to je způsob, kdy hlava a celé tělo je co nejblíže u země, v našem případě u asfaltu. Ruce a nohy se musejí pohybovat s maximální hbitostí a celé tělo se mrská jako ještěrka. Takže teď je to plazení. Každá cela se stává pěchotním družstvem.

„Orientační bod – bříza! Družstvo, směr orientační bod, plastun! VPŘED!“

Stopky se zastaví až v okamžiku, kdy k bříze dorazí poslední muž z družstva, a ukáže-li se čas, kterého družstvo dosáhlo, neuspokojivý, pak tento opozdilec dostane v noci nakládačku, protože v socialistickém světě jen výprask je zárukou svědomitého přístupu.

„No, čas jste měli docela dobrý.“ A členové družstva, celí uválení, zbrocení potem a sotva popadající dech, si vydechnou úlevou. „Ale vaše rychlost nebude brána v úvahu, jelikož tady ten fešák neustále vystrkoval prdel a zkoušel lézt po čtyřech, místo aby se plazil.“ Fešák si může být jist, že to večer schytá, neboť nechal ve štychu celý kolektiv socialistické soutěže.

„Tak, zkusíme si to ještě jednou. Družstvo, k výchozímu bodu – a pohyb.“ „POHYB! Orientační bod bříza. Družstvo, směr orientační bod, PLASTUN – VPŘED!“ „A jejeje!. Tentokrát jste byli pomalejší! No dobrá, nevadí, však my vás naučíme!“ Na konci každého cvičení provede náčelník basy nebo jeho zástupce hodnocení. Nejprve cele, která byla nejhorší, sdělí jméno muže, kvůli kterému teď musí podstoupit další zkoušku, načež následuje rozkaz: „Orientační bod – dub.“

„Dub“ znamená, že se musejí proplazit přímo středem dvora, skrz ledovou vodu, přes onu vodní překážku vymyšlenou tak geniálním a bystrým vůdcem. Na vynálezy byl hlavička, soudruh Grečko, škoda že jej nakonec skosila ta zákeřná choroba!

Jídlo je v Sovětské armádě horší než strava vojáků kdekoliv na celém světě. A tak, první den v base, po dni stráveném o hladu a mrazu, po nepředstavitelné zátěži, voják, byť uvyklý strádání, nedokáže překonat odpor k tomu, čemu se v base říká „večeře“. Prvního večera se toho, co tu nazývají jídlem, nemůže ani dotknout. Zatím ani nechápe, že musí jíst nikoliv z vlastního ešusu, vlastně z psí misky, ale ze společného kastrolu, který obsahuje nějakou břečku jen vzdáleně zavánějící po polévce. A zatímco svádí boj mezi hladem a ošklivostí, šlehne stručný rozkaz: „Vztyk! Seřaďte se venku!“ Po žalostné epizodě zvané večeře teď nastává večerní prohlídka.

Od stropu zalévá mrazivou chodbu nažloutlé světlo lamp. Vězni stojí vyrovnáni v řadě, nic se ani nepohne. Tohle je večerní prohlídka. Všichni čekají na onen rozkaz. Po rychlém zjištění prezence je konečně rozkaz vydán.

„Deset sekund... SVLÉKNOUT!“

Páni! Ta rychlost je k neuvěření! Je to úžasné. Opravdu, deset vteřin stačí, aby se stovka chlapů svlékla do naha. Je pravda, ve skutečnosti se každý na tento rozkaz potají důkladně připravil, každý už si tajně rozepnul knoflíček na rukávu, takže bude muset zápasit už jen s jedním, až povel zazní. I na blůze jsou knoflíky zapnuté jen naoko – stačí jen zatáhnout, aby lehce vyklouzly z dírek. Zkušenost je moc důležitá a každý voják zná takových triků desítky.

„První řada tři kroky vpřed, TEĎ! Druhá řada, ČELEM VZAD!“

Obě řady teď hledí do stěn chodby. Všichni jsou nazí. Je průvan, po betonové podlaze se prohánějí sněhové vločky.

A zatímco se svobodníci neurvale přehrabují v našich kalhotách, blůzách i špinavých spodkách, takže to vypadá jak na sovětské celnici, kapitán Marjanov, náčelník věznice, či jeho zástupce nadporučík Kiriček vykonávají posvátný rituál: inspekci našich řitních otvorů. To je velmi odpovědný úkol. Možná že někdo při práci venku našel hřebík a pronesl jej ve své řiti až sem, a v noci, až bude ležet na dřevěné pryčně, schválně vykrvácí. Ve dne jej hlídá stráž, ale v noci, ačkoliv cely permanentně zalévá oslepující světlo, stále existuje nebezpečí; co když si někdo schoval v konečníku cigaretu a dá si v noci tajně čouda? Operace, jako je tato, si žádá výjimečnou zručnost, a jak vidno, obyčejní svobodníci na to nestačí. Nechť se raději přehrabují v našem špinavém prádle. Pokud jde o tuto speciální operaci, k té je způsobilý jedině důstojník Sovětské armády.

„Patnáct sekund... OBLÉKNOUT!“

Všichni vězni odcházejí do cel. Na řadě je teď „individuální zaměstnání“. Vojenská basa není obyčejné vězení. V base není místo pro parašu*. To je veliký rozdíl mezi vojenskou basou a civilní věznicí. Ve věznici mají nadřízení dost času na to, aby mohli na trestané náležité působit. Ve vojenské base na to mají představení jen omezenou dobu, a tak se přirozeně snaží maximálně „obohatit program“ využitím některých, nebo vlastně všech tělesných potřeb člověka „k výchovným účelům“. Trénink tělesných potřeb je tak povýšen na úroveň vzdělávacího prostředku a uskutečňuje se pod bdělým dohledem vedení.

Když se tedy vězni zabydlí ve svých celách, eskorta a zbytek vedení, někdy i se samým velitelem věznice, zaujmou svá postavení a procedura začíná. Zalomozí zámky, do cely vchází svobodník a dva příslušníci eskorty. Vězni se seřadí v pozoru jako při přehlídce. Svobodník pak umouněnými prsty ledabyle dloubne do hrudi prvního vězně: „Odchod!“

Vězeň zběsile vyrazí chodbami a utíká nahoru po schodech. V každém rohu pak stojí další člen eskorty a řve:

„Makej!“

„Makej!“

„Makej!“

Ale vězné není třeba pobízet, je si dobře vědom, že ho každým okamžikem mohou pod záminkou nedostatečné rychlosti vrátit zpátky, a to dokonce i v okamžiku, kdy už už dosáhl kýžených dveří. „Vypadá to, holenku, že se ti ani moc nechce. No tak – čelem vzad. Zpátky do cely!“ Ale to už sem pádí další vězeň, žene se do schodů a zase ze schodů a už je v trapu. Jakmile je svobodník s jednou celou hotov, zamkne dveře a jde k dalším. Často se stává, že svobodník „zapomene“ vyslat na toaletu jednoho nebo dva vězně, a někdy může dokonce „přeskočit“ i celou celu. Nicméně nikdy se nenajde nikdo, kdo by si stěžoval. Všechno, co se tu děje, žádným způsobem neporušuje sovětské zákony.

Ujišťuji vás, že v žádné sovětské vojenské věznici není nikdy překročeno jediné písmenko zákona. Vezměte si například „individuální zaměstnání“. Ta nejdemokratičtější ústava na světě – Sovětská ústava – zajišťuje všem občanům právo na práci. Nu, a kde jinde než v base můžeš uspokojit toto právo, co hrdlo ráčí? Nebo třeba právo na vzdělání. Ať chceš nebo ne, musíš tři hodiny denně věnovat drilu a taktice, a k tomu je ještě dvakrát týdně politické školení. Copak to není vzdělávání? Nebo kupříkladu právo na odpočinek. Každý den tě vozí do práce i z práce, využij tohoto času k odpočinku, nebo si odpočiň v noci na těch holých pryčnách, až do budíčku v půl šesté ráno – jestli tě ovšem nezavřeli právě v noci v souladu s předpisy ohledně práva na práci. Jenomže o cvičení tělesných potřeb není v ústavě či v jiném zákoně ani zmínka. Takže ne aby tě napadlo dožadovat se něčeho, co přesahuje rámec práva garantovaného ústavou! Nebo se snad chceš protivit našemu sovětskému právnímu řádu? „Hotovo – eskorta ke mně!“

Nakonec, dávno po „individuálním zaměstnání“, nastává chvíle, o které vězni snili celičký den od prvního okamžiku, kdy se probudili – večerka!

Znovu lomozí zámky, znovu se ve světnici objeví svobodník s eskortou. Všichni vězni stojí v pozoru, zatímco velitel cely podává všemocnému hlášení, že cela je připravena na večerku. Pak zazní téměř neslyšný rozkaz vyslovený nepatrným pohybem rtů, který si lze skutečně vykládat jakkoliv. Ale vězňové dobře rozumějí. Za zády, asi tak metr za sebou, máme dřevěné pryčny. Po tomto rozkazu, který spíš odzíráme než slyšíme, nás deset, tak jak tu stojíme zády ke společným kavalcům, provede fenomenální kousek – jedním skokem vzad se vrhneme na pryčny. Není čas ani prostor nějak se nachystat nebo si pomáhat rukama: všichni stojíme v jedné řadě, těsně jeden vedle druhého, a z této polohy provedeme skok vzad do naprosté nejistoty. Kdo sakra může vědět, o co si rozbije hlavu? O hranu kavalce, když skočíme málo, nebo o cihlovou zeď, když to přeženeme, nebo to budou žebra, lokty a lebka nejbližšího souseda? Kromě toho – to bylo ze všeho nejnepříjemnější – je naprosto nemožné prudce se obrátit obličejem k holým prknům, a tudíž i nemožné zmírnit náraz, vždy prudký a náhlý. Je slyšet údery rozbíjených hlav, potlačované výkřiky, ale každý strne v pozici, ve které na kavalec dopadl. Cítím příšernou bolest v rameni a koleno bolí přímo nesnesitelně. Hlava přece jen nepukla – to je dobře. Mrtvolné ticho náhle přeruší hluk z vedlejší cely, znamení, že sousední cela prochází stejným výcvikem.

„Vztyk!“ Rozkaz je vysloven nesmírně klidným hlasem. Všichni na cele okamžitě přejdou z horizontální polohy do vertikální. Ještě dříve než je rozkaz vyřčen, stojíme všichni v pozoru, seřazeni, připraveni splnit jakýkoliv stranický či vládní rozkaz. Jak se zdá, zavinil to ten tlusťoch v letecké uniformě. Takový ten úředníček ze štábu, taková spodina, ale my mu ukážeme, až bude noc. Však my ho naučíme, jak se plní rozkazy! „Večerka!“

Znovu je slyšet zvuk otloukaných těl a tlumené úpění. V okamžiku, kdy se deset těl dotkne kavalců, opět celá cela strne. Jaká hanba! Ten tlustý ouřada se nestrefil! Podařil se mu strašlivý skok, ale jeho tělo je na vojáka příliš tělnaté. Jak dlouhý tak široký dopadl na postranice a znehybněl, vise přes okraj palandy. Jeho tvář je obrazem hrůzy a utrpení. „Ty prase tlustý, za tohle v noci zaplatíš. To nejhorší tě teprve čeká.“ Nohy tlusťocha počnou pomalu sjíždět níž a níž, stále blíž k cihlové podlaze. Sebere poslední špetku síly, aby se pokusil přenést váhu těla na prkna. Svobodník trpělivě vyčkává. Tlusťoch, brunátný v obličeji, vypne krk i celé tělo ve snaze nenápadně zvednout nohy. Na okamžik se zdá, že jeho trup, vyšponovaný jako pravítko, přece jen vyváží visící nohy, ale v dalším okamžiku začnou nohy znovu klouzat dolů, až se chodidla nakonec lehce dotýkají podlahy.

„Vztyk. Copak, panáčku! Tobě se nechce spinkat? Dostali jste rozkaz k večerce, všichni ostatní leží jako normální lidi, a ty evidentně nemáš na spánek ani pomyšlení. Teď zas musí všichni kvůli tobě trénovat. No dobrá. Znovu! Já vám brzo najdu nějakou zábavu. Večerka!“

Rozkaz je vydán tiše a náhle, počítá s tím, že teď nedáváme pozor, ale my už tyhle fígle dobře známe. Na tohle nás nenachytáte. Devět mužů provede šílený skok, rána, a veškerý pohyb ustrne. Zámek cvakne a já okamžitě usínám s tváří položenou na nehoblovaných prknech, tisíci těl mých předchůdců ohlazených. V base se člověku nic nezdá, spánek znamená naprosté zapomnění, organismus úplné vypne. Celou noc na cele svítí oslepující světlo. Holé pryčny s mezerami na tři prsty, je zima. Na přikrytí máme jen plášť, a není dovoleno si jej dávat pod hlavu. Plášť je vlhký, nohy také. Hlad se ještě nedostavil, však jsme tu teprve první den.

Vojenská basa není věznice. Ve vězení najdete kolektiv různých charakterů, ale pořád je to kolektiv. Dále, ve vězení najdete lidi, kteří se vzbouřili, i když třeba jen jednou, proti zákonům, proti společnosti, proti režimu. V base naleznete jen ustrašené vojáčky a mezi nimi frekventanty důstojnické školy. A kadeti jsou lidé, kteří se stali členy tohoto společenského seskupení zcela zbaveného všech práv úplně dobrovolně: budoucí důstojníci Sovětské armády. Můžete si s nimi dělat, co chcete. Každý, kdo byl tady v base a s kým jsem měl příležitost později hovořit o tom, co jsem tu zažil, je se mnou zajedno – podmínky v kterékoliv z tisíců sovětských vojenských věznic by mohly být ještě krutější, aniž by hrozilo sebemenší riziko organizovaného odporu ze strany vězňů, především ve velkých městech, kde většinu vězňů tvoří kadeti.

Uprostřed noci jsem se probudil, nikoliv chladem, ani kvůli nesnesitelnému puchu devíti špinavých těl namačkaných v malé nevětrané cele. Ne, vzbudila mě nepřekonatelná touha navštívit toaletu. To se stává, když je zima. Vzhůru už byla půlka cely, poskakovali po místnosti a optimisté špehýrkou tichounkým hláskem volali na eskortu a žadonili, aby se slitovala a pustila je na záchod. V base není žádná paraša. To není civilní věznice, ale vojenské zařízení. Tohle místo navštěvují největší hlavouni, a aby se jim tu líbilo, parašu tu nemají.

Teoreticky by eskorta (jak již samo jméno napovídá) mohla v noci občas vězně na záchod doprovodit. To by však úplně podkopalo výchovný účinek takového důležitého opatření, jako je „individuální zaměstnání“. Právě proto je každý pokus některých liberálních strážců (kadeti, kteří se mění každý den)  podvolit se naléhavým prosbám vězně přísně potírán. Ovšem v celách s vyšetřovanými, obviněnými nebo odsouzenými je to docela jiné; ti dostanou doprovod na požádání. Dokonce i těm v samovazbě, jejichž postavení je mnohem horší, je někdy dovoleno jít během noci, snad proto, že to bývají psychopati odhodlaní k jakémukoliv činu; obecně však, pokud jde o obyčejné smrtelníky, ti jsou na tom opravdu zle.

V noci je nikdy na záchod nepustí, a eskorta dobře ví, že nikdo si ze strachu ze společného trestu nedovolí ulevit si uvnitř cely.

Vtom cvakla těžká petlice, což značilo buď nepochopitelnou přízeň někoho z eskorty, nebo jeho hněv a následné kroky. Všichni ti, kteří tu před chviličkou poskakovali, okamžitě skočili neslyšně jako kočky na palandy a předstírali spánek. Do cely však šoupli jen toho tlustého ouřadu, který musel v noci po „zaměstnání“ čistit latríny. Dveře se za ním s třeskotem zabouchly. Tlusťoch byl úplně vyčerpaný a oči měl zarudlé nevyspáním. Slzy na krajíčku a ducaté tváře se mu chvěly. Se sténáním vylezl na pryčnu, spočinul umouněnou tváří na tvrdých prknech a v tu ránu byl v limbu.

Mezitím cela znovu ožila a já i ostatní jsme zase začali netrpělivě přešlapovat. „Smrad ze štábu!“ utrousil černovlasý voják od ženistů. „Na hajzlu se vychcal, a teď si klidně chrní. Dobytek tlustej, vůbec nebyl na řadě, a teď je na tom líp než všichni ostatní.“ Nejtoužebnějším přáním všech, kteří už byli vzhůru, bylo spát, protože jen spánek může uchovat zbývající síly. Ale jediný, kdo v této chvíli spal, byl tenhleten, a v nás stále více rostla nenávist. Vysoký ženista uchopil svůj plášť a zakryl spícímu tlouštíkovi hlavu. Všichni se nahrneme k němu, já skočím na palandu a kopnu ho do břicha jako do kopacího míče. Naprosto neschopný křiku jen tlumeně zakňučí. Hluk, který jsme způsobili, přivolal strážce, jeho kroky se zvolna blíží ke dveřím cely. Nezúčastněné oko zjišťuje, co se děje, a kroky se pomalu s nezájmem vzdalují. Strážcem je rovněž frekventant, náš souvěrec, a nejspíš sám ví, jaké to je, být v base. Chápe nás, je na naší straně. Snad by mu ani nebylo proti mysli vstoupit do cely a přiložit nohu k dílu – to však není dovoleno, eskorta se musí zdržet násilí. Je to zakázáno.

Touhle dobou bude tak pět hodin ráno. Do budíčku zbývá ještě asi třicet minut. To je ten nejhorší čas. Ach, už to dál nevydržím! V tuto chvíli možná i na ostatních celách dostávají nakládačku všichni ti, kteří se špatně zachovali při taktickém výcviku, v práci nebo při večerní kontrole.

Nikdy v životě jsem tak rychle neutíkal jako při prvním ranním „individuálním zaměstnání“ v base. Stěny, podlahy, schody a tváře naší eskorty se jen míhaly kolem a v hlavě mi zněla jediná myšlenka: „Kéž bych dorazil včas!“ Nic jiného mě nemohlo od této myšlenky odvrátit, ani důvěrně známá tvář, ani ty černé výložky tankového vojska, které se hnaly proti mně. Až později po návratu na celu, když jsem popadl dech, mi došlo, že jsem se při úprku na záchod minul se známým, byl to posluchač, který nás vystřídal na vrátnici po našem odchodu do basy. To mohlo znamenat pouze jediné: generálplukovník Vladimír Filipovič Čiž, zástupce velitele vojenského okruhu, znovu zaúřadoval – tentokrát při odchodu ze školy. Poslal do basy i ty, kteří nastoupili po nás. Generálplukovník byl fakt tvrďas, a lze jen velmi litovat, že ho zajímalo jen jedno a nic jiného – přivítání připravené jen a jen pro něho.

*Plastuny – v minulosti kozácké pěší prapory složené z chudých Kozáků, kteří si nemohli dovolit koupit koně. Ti byli proslulí tím, že se uměli plazit jako indiáni. Slovo plastun je odvozenina od plast, což znamená „vrstva“.

*Původně dívčí jméno, takto nádoba sloužící v noci jako společná latrína.

ZPÁTKY Z KOMUNISMU

Ze všech těch miliard lidí obývajících naši hříšnou planetu jsem já jeden z mála, kdo byl v opravdovém komunismu, a bohudíky jsem se živ a zdráv vrátil, abych mohl vyprávět svůj příběh. Přihodilo se to tak:

V base při ranním rozdílení úkolů svobodník Alexejev učinil toto stručné prohlášení, prstem dloubaje do našich umaštěných blůz:

„Vy, vy a vy – projekt č. 8,“ což znamenalo továrnu na tanky – nakládat opotřebované tankové pásy, naprosto vyčerpávající práce s absolutně nesplnitelnými normami.

„Vy, vy a těch deset – projekt č. 27.“ Tedy nádraží, vykládání vagónů s dělostřeleckými granáty – to bylo ještě horší.

Eskorta si okamžitě vyzvedla své vězně a naložila je na náklaďák.

„Vy, vy, vy a tamti – projekt č. 110.“ To bylo nejhorší ze všeho – čištění ohromných nádrží v ropné rafinérii. Tam člověk nasál takový pach nafty, petroleje a dalších smradů, že už pak nedokázal ani jíst, ani spát. Na převlečení se nic nefasovalo a nikdo nečekal, že si budete prát. Ale jak to vypadá, pro dnešek jsme z toho vyvázli.

Svobodník přistoupil k nám.

Tak, kam půjdeme dnes my?

„Vy, vy a tamti tři – projekt č. 12.“

Kam to bude?

Eskorta nás vzala stranou, zapsala si naše jména a dala nám obvyklých deset vteřin, abychom se dostali do džípu. Mrštně jako chrti jsme naskákali pod plachtu nového gazu.

Zatímco si strážce zapisoval naše jména, drcnul jsem loktem do útlého kadeta s dělostřeleckými výložkami. Měl z nás všech očividně nejvíc zkušeností; když uslyšel číslo 12, viditelně se otřásl. „Kam to má být?“

„Do komunismu, k samé Saltyčiše,“* zašeptal, a jedním dechem květnatě zaklel.

I já jsem zaláteřil, každý přece ví, že na světě není nic horšího než komunismus. Už jsem toho o komunismu a o Saltyčiše slyšel hodně, ale nevěděl jsem, že právě tomu říkají projekt číslo 12. Náš vojenský doprovod zarachotil samopalem a vyhoupl se do vozu. Gaz se rozkašlal, pro jistotu sebou párkrát škubl a pak už jsme vyrazili po rovné předrevoluční silnici vstříc komunismu.

Komunismus se rozkládá na jihozápadním předměstí oné starobylé slovanské metropole – matky všech ruských měst –tisíciletého Kyjeva.

*Saltyčicha byla carská statkářka, proslulá krutostí ke svým sloužícím. Vypráví se, že tito sloužící ji později zazdili do jednoho ze sloupů jejího vlastního domu. Z tohoto domu se stala později škola pro děvčata z privilegovaných vrstev, která si prý často v noci s hrůzou šeptávala o osudu této zlé ženy.

Přestože ukrajuje značný díl ukrajinské půdy, je pro nezasvěcené nemožné do něj byť jen nakouknout, natožpak zahlédnout čtyřmetrovou zeď, kterou je obehnán. Komunismus se skrývá v hustém boru, obklíčen ze všech stran vojenskými základnami, skladišti a výcvikovými tábory. A kdyby chtěl někdo přesto nahlédnout za jeho hradbu, musel by překonat vojenskou základnu, bděle střeženou hlídkami, vyzbrojenými samopaly, a ostrými hlídacími psy.

Náš gaz pospíchal po dálnici na Brest-Litevsk, a když jsme za sebou nechali poslední domy, ponořil se do nenápadného průjezdu mezi zelená hrazení s nápisem „Vstup zakázán“. Po pěti minutách džíp zastavil před zeleně natřenou dřevěnou bránou, která nijak nenaznačovala, že se zde nachází vstup do zářících světlých zítřků. Brána se otevřela, a jakmile nám bylo dovoleno projet, hned se za námi přibouchla. Připadali jsme si jako myši v pasti. Z obou stran snad pětimetrové zdi –za námi dřevěná, ale jistě velmi pevná brána, a před námi ční železná, a určitě ještě pevnější vrata.

Odkudsi se vymrštil nějaký nadporučík se dvěma vojáky vyzbrojenými samopaly. Kráčeli k nám; spěšně nás přepočítali, nahlédli do džípu, do motoru, dokonce pod vůz a zkontrolovali dokumenty řidiče i našeho strážce. Zelená ocelová stěna před námi se rozechvěla a hladce se odsunula vlevo. Před našimi zraky se odhalilo panoráma borového lesa, který přetínala široká rovná silnice připomínající přistávací dráhu. Čekal jsem za těmi ocelovými vraty všechno, jen ne hustý bor.

Džíp teď uháněl po betonové silnici. Vpravo i vlevo mezi borovicemi jsme mohli rozeznat obrovská betonová skladiště a haly zakryté zemí a porostlé hustým křovím. Po nějaké chvíli jsme zastavili znovu před neskutečně vysokou betonovou zdí. Předchozí procedura se opakovala: první brána, betonová past, kontrola papírů, druhá brána a za ní silnice rovnou do lesa, i když tentokrát skladiště a bunkry chyběly.

Nakonec jsme zastavili u pruhované závory střežené dvěma hlídkami. Po obou stranách se táhl do lesa drátěný plot, u kterého běsnili přivázaní hlídací psi. Už jsem viděl psy všemožných ras, ale tihle byli tak neobyčejní, že mě dočista vyvedli z míry. Na rozdíl od jiných psů, kteří zuřivě štěkají tím víc, čím víc se jim obojek zařezává kolem krku, tahle zběsilá stvoření nevydala ani hlásku, jen vrčela, dusíce se vlastními slinami a zuřivým vztekem. Jako profesionální hlídači štěkali jen na povel.

Po zdolání poslední překážky džíp zastavil před obrovským rudým poutačem tak šest sedm metrů vysokým. Výraznými zlatými písmeny se zde hlásalo:

STRANA SLAVNOSTNĚ SLIBUJE, ŽE DNEŠNÍ GENERACE SOVĚTSKÉHO LIDU JIŽ BUDE ŽÍT V KOMUNISMU! A trochu menším písmem v závorce stálo: Výňatek z programu Komunistické strany Sovětského svazu schváleného na XXII. sjezdu KSSS.

Naše eskorta zařvala: „Deset sekund!“ A my jako hejno vrabčáků vystřelili z džípu a nastoupili v řad za strážce. Deset sekund – to se dá docela dobře zvládnout, když je nás jen pět. Vyskákat z džípu je snazší než vyšplhat se přes jeho zledovatělé postranice; kromě toho jsme v posledních dnech hodně shodili. Před námi se objevil nějaký svobodník s buranským obličejem a pánovitými způsoby, v důstojnických holínkách. Cosi stručně vysvětloval našemu strážci a pak zařval: „Ruce za záda! Následujte svobodníka, v řadě za sebou!“

„Pochodem v chod!“

Vykročili jsme jeden za druhým po chodníku, ze kterého odhrabali sníh, a když jsme obešli nádherný jedlový háj, zůstali jsme stát jako na povel, aniž by jej ovšem někdo vyslovil. Nečekaný pohled, který se nám naskytl, nám vzal dech.

Malebně rozhozeny tu na palouku mezi jedličkami stály budovy omračující svou nádherou. Nikdy předtím ani potom, dokonce ani v pohádkovém filmu nebo na výstavě zahraniční architektury jsem se nesetkal s tak okouzlující, vášnivou a ohromující fantazií barev, nespatřil tak úchvatnou harmonii přírody, světla, elegance, vkusu, jednoduchosti i originality. Nejsem žádný spisovatel a neskonalá krása tohoto místa, kam mne laskavý osud toho dne zavál, překonává mé schopnosti je adekvátně popsat.

Nejen já, ale i naše eskorta a ostatní jsme zůstali zírat s otevřenou pusou. Svobodník, jistě uvyklý na takovou reakci nováčků, zařval na strážce, aby se vzpamatoval; ten, dosud jat úžasem, potáhl řemen svého samopalu, nejprve proklel nás a pak naše matky, a znovu jsme se v neuspořádaném hloučku vydali dál po chodníku z nazelenalých žulových kostek, kolem zamrzlých vodopádů a rybníčků, míjeli jsme čínské mostky klenoucí se jako kočičí hřbety nad kanály, mramorové letní domky a bazény kryté barevnými skleněnými střechami.

Když jsme prošli tím rozkošným městečkem, ocitli jsme se zase v jedlovém lesíku. Svobodník se zastavil na malém prostranství mezi stromy a nařídil nám odhrabat sníh. Pak jsme narazili na poklop. Nás pět zvedlo litinovou desku. Z útrob země se vyvalil strašný puch. Svobodník se chytil za nos a odskočil zpátky do sněhu. Raději jsme jej nenásledovali, neboť bychom se jistě setkali s ostrým dloubancem mezi lopatky. Jen jsme pevně stáhli chřípí a odtáhli se od žumpy.

Svobodník si lokl čistého lesního vzduchu a vydal rozkaz: „Tam je pumpa a káry, a tam je sad. Do 18.00 bude čištění žumpy hotovo a stromy pohnojeny!“ A hned nato se vzdálil.

Tohle nebeské místo, kde jsme přistáli, se nazývalo „Venkovské sídlo velitelství armád Varšavské smlouvy“ a bylo známé též jako „projekt č. 12“. Rezidence byla udržována pro případ, kdyby snad některý příslušník velitelství Varšavské smlouvy pocítil nenadálou touhu odpočinout si na předměstí starobylého Kyjeva, bývalé metropole Rusi. Jenže pohlaváři Varšavské smlouvy trávili chvíle odpočinku raději na plážích Černého moře. A tak zůstávalo venkovské sídlo prázdné. Kdyby snad někdy do Kyjeva přijel ministr obrany nebo náčelník generálního štábu, čekala na něj další rezidence; ta se oficiálně jmenovala „Venkovské sídlo pro vyšší důstojníky Ministerstva obrany“ čili „projekt č. 23“. Ale jelikož ministr obrany a jeho hlavní náměstci nepřijíždějí do Kyjeva častěji než jedenkrát za deset let, zůstává i to neobývané. Pro případ, že by Kyjev navštívil některý z vládních či stranických pohlavárů, měl by k dispozici ještě další a další „projekty“ kyjevské městské stranické organizace nebo jejího výkonného výboru, a ještě jiné, mnohem impozantnější, které byly určeny komunistické straně kyjevské oblasti nebo oblastnímu výkonnému výboru; a ty nejnádhernější ze všech byly samozřejmě zcela k dispozici ústřednímu výboru komunistické strany Ukrajiny, ukrajinské ministerské radě a ukrajinskému Nejvyššímu sovětu. Jelikož pro ubytování vážených hostů tu bylo opravdu spousta místa, sídlo č. 12 bylo věčně prázdné. Ani vrchní velitel Kyjevského vojenského okruhu, ani jeho zástupci této možnosti nikdy nevyužili z toho prostého důvodu, že sami měli nárok na vlastní soukromou rezidenci. A tak se č. 12 nakonec stalo příbytkem manželky vrchního velitele vojenského okruhu. V sídle č. 23 pak přebývala jeho jediná dcera, zatímco sám vrchní velitel obýval spolu se svými děvkami vlastní rezidenci. (Organizace zásobující vedoucí představitele prostitutkami se oficiálně nazývá „Soubor písní a tanců Kyjevského vojenského okruhu“. Takové organizace pak fungují v každém vojenském okruhu, ve všech flotilách, skupinách a oddílech, jakož i ve všech důležitých organizacích.)

Štáb, který pečuje o Jakubovského manželku, je obrovský. A tomu neskutečnému množství kuchařů, sluhů, děveček, zahradníků a tak dále sem každý den na pomoc posílají pět až osm, někdy i dvacet vězňů, aby vykonávali ty nejhorší práce. Dnešek nebyl žádnou výjimkou.

Mezi vězni mělo „varšavské“ sídlo velmi nepěkné jméno: „komunismus“. Těžko říci, proč jej takto pokřtili – snad kvůli heslu u vchodu nebo pro onu pohádkovou krásu a úchvatnou přírodu kolem. A možná také proto, že mystérium a kouzlo tohoto místa se tak těsně pojilo s každodenním ponižováním, nebo z prostého důvodu, že krása a sračky spolu tak úzce souvisejí! A co se hoven týče, těch tu bylo dost pro každého.

„Je hluboká ta žumpa?“ ptá se uzbekistánský vojenský inženýr.

„Sahá až do středu Země.“

„Copak se to nedá napojit na městskou kanalizaci?“

„Ty hovado, snad si nemyslíš, že armádní generál by se vyprazdňoval do stejného kanálu jako ty! Na takovou poctu jsi ještě moc mladý. Tento systém byl zaveden kvůli bezpečnosti; co kdyby tam spadlo nějaké důležité lejstro, co pak? Nepřítel je stále ve střehu a využije všech informačních kanálů, které se mu naskytnou. Proto tu zavedli uzavřený okruh – jen tak lze zamezit úniku informací!“

„Tak podle tebe se tento únik informací děje skrz generálský zadky?“

„Vy tomu prd rozumíte,“ prohlásil ten neduživý chlapík od dělostřelců, „tenhle systém vymysleli čistě pro uchování generálských exkrementů, ve kterých, na rozdíl od našich, je spousta kalorií. Kvalita takového hovna je přímo úměrná kvalitě zkonzumované potravy, a kdyby měl tyto prvotřídní exkrementy k dispozici dejme tomu takový Mičurin, jeho výsledky by naši vlast proslavily na celá staletí!“

V tomto okamžiku naši diskusi přerušila eskorta. Je samozřejmě výhoda, když strážce pochází také z tankového vojska. Pak je život docela jiný, přestože moc dobře ví, že když bude k vězňům shovívavější, než mu dovoluje vlastní cit pro povinnost, může i on skončit v base mezi stejnými vězni, které před chvilkou hlídal. I tak je ovšem takový druh z tankového pluku mnohem lepší než muž od pěchoty nebo dělostřelectva. A pokud tento případ pro eskortu neplatí, není k zahození, když je to alespoň obeznalý kadet ze třetího či čtvrtého ročníku. Protože i když nejsou ze stejné sorty, sami už pravděpodobně nejméně jednou byli v base: dobře vědí, jak to chodí. Nejhorší ze všeho je, když je hlídačem jeden z té bandy utřinosů, kterým teče mlíko po bradě. Posluchači z prvního ročníku jsou vždycky nejpitomější a nejpřísnější, řídí se příručkami. A jednoho takového jsme dneska vyfasovali.

Dlouhán s velikým nevzhledným obličejem, a soudě z jeho chování, nepochybně prvoročák. Však také všechno, co má na sobě, je nové – plášť, čapka, holínky – u starého kozáka věc takřka nemožná. Tohle je bažant a podle výložek je to spojař, což v Kyjevě může znamenat jediné: patří do Kyjevské vyšší inženýrské školy radiotechniků, zkráceně KVIRTU. V Kyjevě se těmhle čípkům neřekne jinak než „kvirtanutyj“. Jak to vypadá, tenhle náš kvirtanutyj je nějak rozčilený. Nu, je asi čas pustit se do díla.

A tak začal náš první pracovní den v komunismu. Jeden maník pumpuje hovna, ostatní čtyři odvážejí smrduté splašky do generálské zahrady. Ukázalo se, že mým partnerem bude právě neduživý dělostřelec, ten, co z nás všech vypadal nejzkušeněji. Tahle práce byla očividně nad jeho síly. Sotva jsme vyjeli s naší obtěžkanou károu, zbrunátněl, zasténal, a vůbec se zdálo, že se každou chvíli zhroutí. Nemohl jsem mu nikterak pomoci, sotva jsem udržel rukojeť na své straně.

Ani jsme si nemohli nenápadně naložit méně, neboť druhý pár začal okamžitě protestovat: eskorta hned vyhrožovala, že nás nahlásí těm nahoře.

Ale tomu nebožákovi by se mělo dostat nějaké podpory, když ne skutkem, tedy alespoň slovem. S naloženou károu to bylo takřka nemožné, ale na cestě zpátky to bylo snazší, neboť jsme ke smrduté žumpě museli urazit skoro tři sta metrů a mohli se pustit do rozhovoru.

„Tak co, dělostřelče, jak už jsi tu dlouho?“ začal jsem, když jsem složil náš první náklad pod rozložitou jabloň.

„Už mám skoro odsloužíno,“ řekl ochable, „tedy jestli se nám podaří dneska nevyfasovat extra příděl.“

„To máš štěstí, kámo,“ řekl jsem a upřímně mu to záviděl. „Rci, ó bože války, kolik ti ještě zbývá do zlatých nárameníků?“

„Už jsem hotovej.“

„Jak to?“ Tomu jsem tedy nerozuměl.

„No, to máš tak. Před třemi dny poslali do Moskvy příkaz k jmenování. Jestli to ministr dneska podepíše – je to v suchu – zlaté nárameníky jsou moje. Ale může to taky podepsat až zítra!“

Znovu jsem mu záviděl. Já musím čekat ještě rok. Další rok ve škole gardových tankistů – taková doba. Ještě jsem ani nezačal počítat hodiny a minuty, zatím jsem počítal jen dny.

„Ty máš ale štěstí, prevíte, z basy si to namíříš rovnou do lázně a pak na absolventský večírek. Někdo si to umí vybrat.“

„Když nedostanem extra příděl,“ přerušil mě chmurně.

„V takovém případě stejně platí amnestie.“

Neodpověděl, možná proto, že jsme se blížili k našemu šerednému hlídači.

Ukázalo se, že druhá výprava je pro mého dělostřelce ještě svízelnější. Sotva se dovlekl k prvním stromům. Zatímco jsem vyklápěl káru, plnou vahou se opřel o pokroucený kmen stromu. Musel jsem toho nešťastníka podpořit. Dva trumfy už jsem zahodil; vyhlídka na ukončení vojenské školy a brzké propuštění z basy jej na duchu nevzpružila ani maličko. Zbývala jediná naděje: pozvednout na žádoucí úroveň jeho morálku. To prostě nemůže selhat. A tak jsem se rozhodl předestřít mu myšlenku světlé budoucnosti, jež na nás čekala, ideu komunismu.

„Heleď, něco ti řeknu, bože války.“

„No, co zas?“

„Poslechni, dělostřelce, život je teď těžký, ale přijde čas, kdy i my si budeme žít v takovém ráji, jako je tady tento –v komunismu. Eh, to bude život!“

„Jak to myslíš? S rukama plnejma sraček?“

„Ach, kdepak, tak jsem to nemyslel,“ řekl jsem znechucen jeho ubohou představivostí. „Já chci jenom říct, že přijde doba, kdy i my si budeme žít v takovýchto rajských zahradách, ve stejných nádherných městečkách s jezírky, obklopenými staletými borovicemi a jabloňovými sady, anebo ještě lépe višňovými. Hele, není to poetické?. Višňové sady! Tak co?“

„Seš idiot,“ opáčil znaveně. „Fakt idiot, i když jsi u tankistů.“

„Jak to, idiot?“ rozhořčil jsem se. „Tak hele, počkat. Proč jsem idiot?“

„A kdo asi podle tebe bude za komunismu vyvážet hovna? A drž klapačku, jsme moc blízko.“ Ta otázka byla tak prostá a byla vyslovena tak zlomyslným tónem – byla téměř omračující. Zpočátku mi to nepřipadalo nijak neřešitelné, ale poprvé v životě mi někdo položil otázku týkající se komunismu, na kterou jsem nedokázal najít okamžitou odpověď. Předtím bylo všechno absolutně jasné: každý bude pracovat, jak chce a jak dlouho chce, podle svých schopností, a dostane všechno, co chce a kolik chce, podle svých potřeb. Bylo to tak prosté. Řekněme, že někdo se chce stát slévačem; tedy dobrá, bude pracovat pro obecné blaho –a ovšem i pro své vlastní – vždyť je rovnoprávným členem společnosti. Chceš být učitelem? Výborně, každá práce je v naší společnosti ceněna. Chceš pěstovat pšenici? Co může být váženější než dávat lidu chléb? Může z tebe být diplomat – cesta je volná! Ale kdo se bude starat o stoky? Je možné, že se vůbec najde někdo, kdo řekne: „Ano, to je mé poslání, tady je mé místo, já se pro nic lepšího nehodím.“ Na ostrově Utopii to byli vězni, ti vykonávali práci, kterou děláme dnes my, jenže v komunismu nebude žádných zločinů, nebudou věznice a basy, ani trestanci, protože ke zločinu nebude důvodu – všechno bude zadarmo. Vezmi si, co chceš – to není zločin, ale potřeba, a každý si bude brát podle svých potřeb, to je základní princip komunismu.

Překotili jsme třetí káru a já triumfálně zvolal:

„Každý si uklidí sám po sobě! A krom toho... na všechno budou mašiny!“

Útrpně na mne pohlédl.

„Četls Marxe?“

„To tedy četl,“ prohlásil jsem vášnivě.

„Pamatuješ si ten příklad se špendlíky? Když je bude vyrábět jeden člověk, bude mít za den tři, ale když se výroba rozdělí mezi tři lidi, jeden bude řezat drát, další brousit špičky a ten třetí připevní hlavičky, pak budou mít za den tři sta špendlíků – sto na jednoho. Tomu se říká dělba práce. Čím dokonalejší je dělba práce ve společnosti, tím vyšší je její produktivita. Ale k tomu musí být každý ve svém oboru mistr, ne jen ledajaký amatér nebo diletant. Podívej, vezmi si například Kyjev. Představ si, jak si každý z jeho jednoho a půl miliónu obyvatel zřizuje vlastní odpadní systém – ve svém volném čase – a čistí ho a pečuje o něj. A pokud jde o stroje, Marx předpověděl vítězství komunismu koncem devatenáctého století, ale tenkrát takové stroje neexistovaly, což znamená, že v té době byl komunismus nemožný. Není to tak? Ty mašiny nemáme dodnes, takže komunismus je stále nemožný. Mám pravdu, nebo ne? A dokud budou takové stroje chybět, musí se někdo hrabat v cizích hovnech, a tohle, když laskavě dovolíš, není komunismus. Dejme tomu, že jednoho dne takové mašiny vymyslí, ale stejně se pak někdo bude muset o ně starat a čistit je, a to také nebude zrovna nejpříjemnější práce. Přece nevěříš, že někdo nebude chtít dělat celý život nic jiného. Zastáváš marxistickou teorii dělby práce, nebo snad nejsi marxista?“

„Samozřejmě že jsem marxista,“ zahučel jsem.

„Ta doba se rychle blíží, ale jsou tu další otázky, které si žádají nezaujatý výzkum. Kdo bude v komunismu pohřbívat mrtvé? Bude se to dít svépomocí, nebo to budou dělat amatéři ve svém volném čase? Když to tak vezmeš, ve společnosti existuje spousta špinavé práce, a každý nemůže být generál nebo diplomat. Kdo bude porážet prasata? Byl jsi už někdy v rybí fabrice? Ryby stále přicházejí a musejí se okamžitě zpracovat, a na to není žádná zatracená mechanizace. No, co pak? A kdo bude zametat ulice a odvážet smetí? Na odvoz odpadků musí mít dneska člověk kvalifikaci, a ne jen tak lecjakou, a diletantismus tady nemá co dělat. A budou za komunismu nějací číšníci? Zatím je to určitě výnosný podnik, ale až zlikvidují peníze, jak to pak bude vypadat? A konečně, má někdo, kdo teď nemá ani ponětí, jak se čistí sračky, jako sám soudruh Jakubovskij například, vůbec osobní zájem na tom, aby ten den přišel, když pak bude muset po sobě čistit vlastní hovna? Tak dumej! A potichu, hlídač už je blízko!“

„Moc kecáš, radši bys měl pracovat!“

„Poslechni, dělostřelce, takže podle tebe komunismus nikdy nepřijde?“

Zprudka zastavil ve své koleji, naprosto otřesen mým nehorázným dotazem.

„Ovšemže ne!“

„Ale proč ne? Ty kontrarevoluční zrádce, jak ti to mohlo projít? Zatracená antisovětská svině!“ Vší silou jsem převrhl káru, až smrdutá zlatavá hmota potřísnila bílý oslepující sníh a žulový chodník.

„Kruci!“ odplivl si dělostřelec v nelíčené hrůze. „Tak, a teď nám napaří pět dní ostrejch – to je jasný! Ale ne. snad si toho nikdo nevšiml; zaházíme to sněhem.“ Horečně jsme začali na špinavý flek házet sníh.

Ale eskorta už běžela k nám.

„Vy flákači! Co jste to udělali? Zase žvaníte, co? Ale já za vás odpovídám. Tohle si odskáčete!“

„Počkejte! Nekřičte, my to hned zakryjeme sněhem a nikdo nic nepozná. Ta kára je hrozně těžká, zkrátka nám vyklouzla z rukou. Zahradě to stejně jen prospěje. Za týden sníh roztaje a všechno spláchne.“

Nicméně nehezký strážce neslevil.

„Máte pracovat místo keců! Ale já vám to spočítám.“

Dělostřelec změnil tón.

„Ty debile! Až budeš sloužit tak dlouho jako my, tak budeš mít proč na nás řvát. Nahlas to, a schytáš to spolu s námi, že sis nedal pozor.“

Přihrál jsem mu: „Jste ještě moc mladý a hloupý a ještě nevíte, co jsou opravdové problémy. A pokud jde o tohoto muže, to je už možná důstojník, žádost o jmenování poslali před třemi dny – a takový drzoun jako...“

„Komu říkáte drzoun? Zrovna vy!“

Hodil si samopal na rameno a křikl: „Zpátky – do práce! A klusem! Já vás naučím.“

Dělostřelec pohlédl nezúčastněně směrem ke strážci a klidně prohodil: „Pojďme... nemá cenu se s tou skopovou hlavou bavit. Stejně ho dneska zavřou... to si piš.“ Loudavě jsme se vydali směrem k poklopu.

„Určitě na nás podá hlášení,“ poznamenal dělostřelec s přesvědčením.

„Ale ne,“ řekl jsem, „jenom to na nás hraje, do večera ho to přejde.“

„No dobrá, ale uvidíš!“

„Tak netruchli, kamaráde, a nevzdychej. Vem život jak koně za uzdu.“

„Nejlíp je poslat každýho rovnou do prdele. Dřív než tam někdo pošle tebe!“

„To je, dělostřelce, jedna z mých pevných zásad.“

„A moje taky!“

Dvě spřízněné duše... v generálské kloace!

„Poslyš, ty kontrarevolucionáři. Proč říkáš, že komunismus nikdy nepřijde?“

„Protože... Ale ne abys zase vyklopil ty hovna... Protože ani naše strana, ani její leninský ústřední výbor nemají nejmenší zájem na tom, aby nějaký komunismus byl.“

„Nejsi nic než kontrarevoluční lhář!“

„Vysmrkej se oběma dírkama, ty debile. Uklidni se a neřvi, tady nemůžeme mluvit. Měj chvilku strpení, než to vyložíme. Všechno ti vysvětlím.“ Vyklopili jsme náklad.

„Dobrá. Tak si představ, že komunismus začne zítra ráno.“

„To není možné,“ přerušil jsem ho. „Nejprve je třeba vybudovat materiálně-technickou základnu.“

„Tak si představ, že je rok 1980 a že strana, jak slíbila, tu základnu vybudovala. Takže jaký bude mít z takového komunismu prospěch třeba obyčejný řadový tajemník oblastního stranického výboru? He? Hromady kaviáru? Ale on už má teď tolik kaviáru, že si ho může cpát do prdele. Auto? Vždyť už dvě volhy má a jednu v záloze pro soukromé potřeby. Lékařskou péči? Jídlo, ženský, rezidenci na venkově? Ale vždyť už všechno má! Takže náš drahý tajemník z nějakého oblastního, bohem zapomenutého stranického výboru bude mít z komunismu akorát tak hovno! A o co přijde? Přijde o všechno. Právě teď si nahřívá panděro v nejlepším letovisku u Černého moře, ale za komunismu si budou všichni rovni, jako si jsou rovni v lázni, a na té pláži pro všechny nebude dost místa. Nebo předpokládejme, že bude všeho hojnost, prostě si v kterémkoliv obchodě vezmeš, co chceš a kolik chceš. A dokonce bez fronty, představ si. Pořád sice budou problémy, a ty budeš stejně muset něco shánět. Ale k čemu to bude dobrý jemu, když mu tady ti balíci už teď snášejí všechno, co potřebuje? Proč by měl preferovat zítřek, když dneska je to mnohem lepší? Za komunismu přijde o všechno – o svoje venkovské sídlo, o své osobní lékaře, najaté lidi a své hlídače.

Takže dokonce ani na úrovni místního sekretariátu nikoho vůbec nezajímá, jestli komunismus přijde zítra, nebo pozítří. A pokud jde o dnešní Jakubovské a Grečky, ti se už dávno o nějaký komunismus přestali starat. Viděl jsi, jak dopadl Číňan při tom takzvaném procesu odstraňování rozdílů, kdy každý nosil stejné kalhoty. A co my, jak my budeme žít v komunismu? Bude nějaká móda, nebo budeme všichni chodit ve vězeňských mundúrech? Strana prohlašuje, že ne, ale jestli je to pravda, jak může každý chodit oblečený podle módy, když bude všechno zadarmo a každý si vezme, kolik potřebuje? Kde budeš brát všechny ty lišky a lední medvědy na kožichy pro ženský? Jakubovského manželka nosí každý den jiný hermelínový plášť. Kdyby najednou zítra komunismus přišel, dokázal bys říct té mlíkařce Marusje, že její stehna jsou méně žádoucí než Jakubovského ženy nebo že její postavení ve společnosti je méně vážené? Marusja je mladá a taky chce hermelín a zlato a diamanty. A myslíš si, že ta stará kolčava Jakubovskaja se vzdá svých kožešin a diamantů bez boje? Běž do hajzlu! Právě proto nechtějí, aby komunismus zítra přišel, to je všechno, co je zajímá. A proto taky vynalezli tohle historické období. Četl jsi někdy Lenina? Kdy nám slíbil komunismus? Za deset, patnáct let! Nebylo to tak? A Stalin? Taky do deseti či patnácti let, i když někdy to bylo dvacet. A Nikita Sergejevič?* Do dvaceti let, a celá strana přísahala lidu, že tentokrát to nebude žádný podfuk. Opravdu věříš, že v osmdesátém komunismus skutečně přijde? To je zatraceně nepravděpodobné. A myslíš, že někdo bude stranu žádat, aby tuhle lež vysvětlila? Ne, ani jeden hlas se nezvedne.

*Nikita Sergejevič Chruščov, vůdce sovětské strany, po němž nastoupil Brežněv.

A uvažovals někdy, milý tankisto, proč ti naši papaláši mluví o deseti až patnácti letech? Nechávají si čas na svůj ‚dolce vita‘, a nechtějí přitom kazit naději ostatním. A mimochodem také čas, aby se na všechny ty sliby zapomnělo. Kdo si dneska vzpomene, co kdysi sliboval Lenin? A až přijde rok 1980, vůbec nikdo se nebude ptát, proč ta slíbená chvíle nakonec nepřišla. Na vysvětlení je samozřejmě času dost.“

 „Jsi ty vlastně vůbec komunista?“

„Já komunista nejsem, ale jsem člen strany, a je jen otázka času, než zjistíš, jaký je v tom rozdíl!“ Odmlčel se a až do večera jsme nepromluvili.

K večeru se nám konečně podařilo vyčistit jámu až na samé dno. Už jsme vybrali všechno, když tu se na cestě objevila kostnatá svrasklá ženská v hermelínovém kožichu a s ní svobodník, jehož obličej teď ztratil na panovačnosti a místo toho nabyl buranského výrazu.

„Hele,“ upozornil mě dělostřelec, „jestli nám Saltyčicha napaří další basu – tak nedělej virvál. Sice je to ženská, ale klidně tě požene k soudu, ani nemrkne, když si nedáš bacha.“

Svobodník zkontroloval žumpu a zahradu a servilně hlásil: „Všechno je hotovo. Dohlížel jsem na ně celý den.“

S nic neříkajícím úsměvem přistoupila k žumpě a pohlédla do hlubiny.

„Nepracovali špatně, celý den jsem...“ pokračoval svobodník pateticky.

„Ale zaneřádili chodník a zaházeli to sněhem,“ vyjevil jim náš strážce.

Svobodník ho sjel nenávistným pohledem.

„Která cesta to byla?“ otázala se ta kostnatá ženská skoro něžně.

„Já vám to ukážu, pojďte za mnou,“ a vypochodoval na cestu s tou vychrtlinou cupkající vedle něho. Už se snášela noc a přimrzalo. Strážce namáhavě botou odkopával nános zmrzlého sněhu, který zakrýval znečištěné místo.

„Tady to je, naházeli na to sníh a mysleli, že si toho nevšimnu. Mně ale nic neunikne!“

„Kdo je za to odpovědný?“ zakničela jedubaba.

„Tady ti dva… mysleli, že se vypaří a nikdo si nevšimne. Ale my všechno vidíme...“

„Pět dní… každému,“ sykla babizna. „To platí i pro vás, Fedore… i pro vás…“ nedokončila větu, s nasupeně sevřenými rty si přitáhla kožich a odvlála k pohádkovému městečku. Svobodník se zlostně zamračil. Obrátil se k našemu strážci, který si zřejmě neuvědomoval, že do toho zatáhl i všemocného Fedora.

„Seber si tu chamraď a táhněte! Tohle ti nezapomenu, ty hajzle!“

Zmatený strážce pohlédl na svobodníka: „Dělal jsem jenom to nejlepší, co…“

„Vypadni, kreténe. Ještě si to s tebou vyřídím!“

A tak jsme vypochodovali z toho nádherného městečka, jež se za tmy zdálo ještě čarovnější. V bazénu, odděleny od mrazu pouze zelenou průsvitnou stěnou, se cákaly děti. Věnovala se jim vysoká žena ve výrazně modrých šatech a bílé zástěře.

* * *

Nadporučík Kiriček, zástupce velitele kyjevského posádkového vězení, už byl o našich „extra přídělech“ zřejmě informován, jelikož nás při návratu z komunismu očekával. Nadporučík otevřel tlustý fascikl. „Pět dní každému. Takže…“ zapisoval,  pět… dní… vězení. Od velitele vojenského okruhu… za… poru...šení vojenské kázně… A sakra,“ vykřikl náhle. „Velitel právě odletěl do Moskvy na sjezd strany. Jak já jen…?“ Nahlédl do knihy a po chvilce dumání vepsal před „velitele“ slovo „zástupce“. Teď bylo všechno v pořádku. „Tak, Suvorove, prvních pět dní máte od zástupce velitele a stejně tak i druhých pět dní. Nu, uvidíme, kdo to bude potřetí.“ Pobaven vlastním vtipem, vyloudil ze sebe hýkavý smích.

„Eskorta!“

„Zde, soudruhu nadporučíku!“

„Vemte tyhle dva holoubky do dvacet šestky. Ať si tam hodinku dvě posedí. Aby věděli, že co si odkroutí v base, není jen pár dní, které se pak naslouží, ale o něco tučnější sousto.“

Cele 26 říkají v kyjevské base „revoluční“, protože kdysi, ještě před revolucí, z ní během soudního procesu za znásilnění uprchl proslulý kriminálník Grigorij Kotovskij. Pak, v roce 1918, se Kotovskij a jeho gang spřáhli s bolševiky a díky cenným službám kriminálního charakteru se po osobní přímluvě samého Lenina z kapesních zlodějů stali revolucionáři. Zkušenosti z útěku tohoto slavného revolucionáře však byly plně zúročeny a od té doby už k žádným útěkům z proslulé cely nedošlo.

Není tam ani kavalec z hrubých prken, jen jakési plivátko v rohu. A nestojí tam jen tak náhodou, je až po okraj plné chlóru. Okénko, kterým hrdina revoluce unikl, bylo již dávno zazděno a kóje je tak malá a chlóru je tolik, že setrvat zde déle než pět minut se zdá zhola nemožné. Z očí vytrysknou slzy, div že se nezalkneš, ústa plná slin, a tváře hoří bolestí.

Hned jak nás sem šoupli, stačil mé zkušený dělostřelec, ačkoliv se okamžitě začal dávit, odstrčit ode dveří dřív, než jsem se na ně mohl vrhnout. Skláněje se před jeho zkušenostmi, vzdal jsem se všech pokusů. To bylo jen dobře, jak jsem zjistil později. Naproti cele č. 26 je totiž cela č. 25, určená výhradně pro ty, kteří nedokážou vydržet ve dvacet šestce. Po dočasném pobytu v cele 25 se každý uklidnil a pokorně se do dvacet šestky vrátil.

Mezitím strčili do naší cely třetího. Nezajímalo mě ani v nejmenším, kdo to je, skrze slzy jsem ani nerozeznal jeho tvář, ale dělostřelec jeho příchod už očekával. Drbnul do mě (mluvit bylo opravdu nemožné) a ukázal na toho třetího. Protřel jsem si oči a poznal našeho strážce.

Ve vězení se obvykle celami 21, 25 nebo 26 nezačíná. Tyhle obyčejné vyfasují jen ti, co dostali „mimořádný příděl“, někteří dokonce všechny tři. Ovšem náš prvoročák, „kvirtanutyj“, zahájil svůj epos právě v cele 26. Za to asi může děkovat velemocnému svobodníkovi, který si určitě postěžoval u zástupce velitele, nebo je tu kvůli tomu, že se odvážil protestovat, když jej zbavili samopalu a nábojů. Teď mu asi došlo, že zatímco jeho četa se vrací domů, on z jakéhosi neznámého důvodu tu má zůstat dalších deset dní. Anebo se nadporučík rozhodl dát ho k nám jen tak pro pobavení, protože dobře věděl, jaká bude naše reakce.

V mlze chlórových výparů se nový vězeň začal po prvním nadechnutí okamžitě dusit. Z očí mu vytryskly slzy. Nemohoucně tápal do prázdna a snažil se našmátrat zeď. Nebyli jsme žádní tři mušketýři; my dva jsme neměli nejmenší chuť mu něco prominout. Asi si řeknete, že není hezké udeřit bezmocného a dočasně oslepeného člověka, a navíc v okamžiku, kdy útok vůbec nečeká. Jistě, můžete mít pravdu, když nevíte, jak to uvnitř cely vypadá. Ale pro nás byla jeho náhlá přítomnost darem osudu. Teď jsme měli mimořádnou příležitost mu uštědřit pořádný výprask. Být to jindy, rozprášil by nás jako hejno kocourů. Já osobně jsem k němu nepocítil ani špetku soucitu a v žádném případě jsem tu nehodlal pokrytecky vyznávat nějaké vznešené ideály. Vy, kteří jste to zažili, pochopíte, a vy, kteří jste tam nebyli, mne soudit nebudete.

Dělostřelec dal posunkem znamení, a když se vysoký strážce mezi návaly kašle narovnal, bez milosti jsem jej kopl do rozkroku. Nelidsky zaskučel a v šílené bolesti se zlomil v pase. V tom okamžiku ho dělostřelec kopl vší silou do levého kolena. A když se strážce zhroutil na zem, nakopl jej znovu, dvakrát, do žaludku. Při té námaze jsme spolykali spoustu chlóru. Začal jsem zvracet, dělostřelec se dávil. Hlídač zatím zůstal ležet bezvládně na zemi. Bylo nám úplně jedno, jak mu je. Znovu jsem začal zvracet a s jistotou cítil, že nezůstanu již dlouho na tomto světě. Už jsem po ničem netoužil, ba ani po čerstvém vzduchu. Zdi se zakymácely a všechno se začalo točit. Z dálky jsem zaslechl cvaknutí dveří, ale to už mi bylo všechno jedno.

Vědomí jsem nabyl zřejmě brzy. Našeho strážce, dosud v bezvědomí, odnášeli chodbou kolem mě. Pojednou jsem pocítil nevýslovný žal nad tím, že až se probere na kavalci, pořád ještě nebude chápat, co se mu v cele 26 přihodilo. Okamžitě jsem se rozhodl dát to do pořádku. Dodělám ho, dokud je ještě čas. Napjal jsem všechny svaly, abych se zvedl z betonové podlahy, ale veškeré mé úsilí skončilo žalostným pokusem pohnout hlavou.

„Už přichází k sobě,“ pronesl někdo nad mou hlavou.

„Nech ho ještě nadechnout.“

Dělostřelec už byl na nohou, teď zvracel. Někdo těsně vedle mě řekl: „Podle rozkazu ministra obrany je teď už důstojník!“

„Ministrův rozkaz přišel dneska, ale podepsal to včera,“ oponoval jiný hlas. „To znamená, že amnestie platí jen pro dobu slouženou včera. Ale dneska, když už je důstojník, mu zástupce velitele okruhu napařil další basu, takže pro tohle období ministerská amnestie neplatí.“

„Ser na to. Copak nemůžem se zástupcem velitele promluvit, když jde o tak mimořádný případ?“

„Jenomže zástupce velitele tohohle čerstvě opeřenýho poručíka vlastně okem nespatřil. To přikázala ženuška jeho Výsosti. Jeho Výsost je na partajní konferenci. Doufám, že nechceš jít za ní?“

„No to je fakt!“ přitakal druhý hlas.

„A stejně ho nemůžem pustit na amnestii! Dovedeš si představit, co by se stalo, kdyby přišla zejtra na kontrolu? Všechny hlavy by lítaly!“

„Přesně tak!“

Bylo to tak. Zatímco náš dělostřelec čistil žumpu, ministr obrany podepsal rozkaz, na jehož základě byli dělostřelec a ještě další dvě stovky šťastlivců povýšeni do hodnosti poručíka. V takových případech znamená ministerský rozkaz obyčejně i zproštění viny. Jenomže zatímco byl rozkaz na cestě z Moskvy, náš dělostřelec byl znovu obviněn, tentokrát jakoby zástupcem velitele Kyjevského vojenského okruhu. A s tím se nedalo nic dělat.

Ale i kdyby, oficiálně už byl důstojníkem, a jeho místo teď bylo v důstojnických ubikacích, které od ostatního stáda dělí vysoká zeď. A tak jsme se bratrsky objali jako dva lidé, kteří jsou si velmi blízcí, a přesto jejich osudem je rozdělit se navěky. Zemdleně se na mě usmál, tak jak byl, zasviněný od exkrementů manželky budoucího vrchního velitele Spojených sil armád Varšavské smlouvy, maršála Sovětského svazu Jakubovského, a teď už bez eskorty odcházel k železným vratům do důstojnických ubikací.

Ještě téhož dne byl v hlavním městě naší Vlasti, v tom heroickém městě Moskvě, za doprovodu hromového potlesku tisícovek delegátů a našich nespočetných bratří posbíraných ze všech koutů zeměkoule, v kremelském sjezdovém paláci zahájen XXIII. sjezd Komunistické strany Sovětského svazu. Byla to historická událost. Strana od tohoto dne na věčné časy slíbila, že současnou generaci sovětského lidu... vůbec nic nečeká!

NÁPRAVNÉ ZAŘÍZENÍ KYJEVSKÉ POSÁDKY

31. BŘEZEN 1966

RISK

Možná byste řekli, že politické školení ve vojenské base je ten nejlepší čas, který tu lze strávit. Jen si tak sedíte na lavici, asi tak hodinku a půl, občas si zdřímnete a neděláte absolutně nic. Zdánlivě byste těžko hledali lepší formu relaxace. Takový nápad je ale pouhým výplodem fantazie. Tohle může napadnout jen toho, kdo nikdy basu nepoznal zevnitř a kdo nebyl předem varován, jak se při takovém školení chovat. Pro nezkušené vězně se zdánlivě prostá věc může zvrátit v pořádný problém. Při první návštěvě politického školení je vězeň nesmírně potěšen, ale jen co na chviličku poleví v pozornosti a na moment zapomene, kvůli čemu tu vlastně je, v tu ránu udeří osud plnou silou.

Vyčerpán nedostatkem spánku a strašnou zimou, vlhkem a hladem, nelidskou dřinou, ustavičným ponižováním a urážením, a co je horší, očekáváním ještě horších věcí, které určitě přijdou, organismus člověka se nakonec na několik okamžiků zklidní, ohřeje a poté uvolní.

A když člověk poleví ve své pozornosti, byť i jen na chvilku, to ocelové pero, napnuté od prvního momentu, kdy se v base ocitl, se okamžitě vymkne kontrole a prudce se vymrští... a člověk ztrácí vládu. Přesně to se přihodí tomuhle vojáčkovi, který nejspíš ještě nikdy v base nebyl – oči pomalu skelnatí, víčka se pevně zavírají, usíná... jeho hlava už už spočine na uválených zádech toho vyschlého námořníka, jenž přijel do Kyjeva na dovolenku a patrola ho sebrala na nádraží. Však i ten námořník každou chvilku usne. Lituji vojáčka, námořníka, a sebe taky... ale nohy už se rozehřívají... a hlava se kalí. Slyším rolničky... tak sladce vyzvánějí... hlava mi klesá na prsa... krk jako by byl z vaty, nikdy už neunese tu tíhu... určitě se zlomí... musím si uvolnit krk.

Ale ale, holenku, tu tě máme, a jsi nahraný, místo teploučkého kavalce čekají na tebe v noci latríny a také kuchyň, to je ještě horší. A až si to odsloužíš, dostaneš ještě tři dny navrch, aby sis zapamatoval, že je zakázáno nechat si zdát o krajíčku černého chleba nebo suchých ponožkách, ty musíš snít jedině o politice naší milované strany, která před tebou otevírá tak zářivě nové obzory. Tak je to.

Nezažil jsem to poprvé – i když, pravda, tenkrát to nebyla basa v Kyjevě, ale v Charkově. A doopravdy nedokážu říci, kde to bylo lepší. V Charkově je ovšem „komunismus“ poněkud skromnější záležitostí. Fabrika na tanky je tam o dost větší než v Kyjevě, každý den do ní naženou polovinu vězňů, a není to žádný piknik. Ale pokud jde o politické školení, už jsem věděl, jak to chodí, a vy mě nenachytáte. Ze začátku jsem na spaní nepomyslel, protože jsem měl moc velký hlad, ale snažil jsem se nemyslet ani na jídlo, protože z takového snění jen rozbolí břicho. Jakmile politické školení začalo, trápilo mě něco jiného, a sice jak si vyměnit ponožky. Ty, co jsem měl na sobě, byly mokré už celých šest dní. Venku střídavě mrzlo, byla obleva a sníh byl rozbředlý. Nohy mě zebou, mokré ponožky studí... kdybych si je tak mohl vyměnit... stop! To jsou nebezpečné myšlenky. Nemyslet na suché ponožky! Takové představy, to je jasná provokace! Je třeba je rychle zahnat, jinak v tom budeš až po krk. Teď se mi zdá, že mám nohy úplně v suchu, protože jsem si je dal v noci na radiátor, ačkoliv v base žádné radiátory nejsou... a přes noc uschly. Jsou tak suché, že se ani neohnou... a teď jsou mé nožičky teploučké. STOP! Já nespím! Dva mohutní svobodníci se řítí místností přímo ke mně. Kurva, vždyť já přece nespím! Svobodník mě zuřivě odstrčí a dál si razí cestu mezi těmi, kteří sedí za mnou. Bezděčně se ohlédnu a sleduji, kam míří, ale to je nebezpečné, raději se hned obracím dopředu. I ta chvilka stačila, abych zahlédl tváře těch za mnou. Bez výjimky to byly obličeje lidí zděšením přibitých k lavici. V těch padesáti párech očí se zračila čirá hrůza a úpěnlivá prosba: „Ach, prosím, ať to nejsem já!“ Ani já jsem se před chvilkou určitě netvářil jinak v domnění, že svobodník míří ke mně. Bože, jak lehké je nás vystrašit! Jak ubohý je vyděšený muž! Jak hluboko dokáže klesnout, aby spasil kůži!

Mezitím už svobodník popadl jakéhosi leteckého kadeta, jenž se krčí tamhle v koutku. Muž, budoucí eso, klátící se jako dřevěný panák s hadrovými klouby, nespal, jenom úplně vypnul, je duchem nepřítomen. A svobodník vleče tohoto obránce vlasti uličkou, až se mu hlava bimbá jako přívěsek na řetízku. Je s tebou zle, milý letce, nesmíš nad sebou ztrácet vládu! Takhle to nepůjde, sokolíku! Projevil jsi slabost, a teď tě šoupnou do šestadvacítky, revoluční cely, aby sis šňupl chlóru. Tam brzo přijdeš k sobě a pak půjdeš do dvacet pětky, a až teprve potom ti napaří dalších pět dní, to je jasné jako facka. Krucinál, jak dlouho ještě chce nadporučík o naší milované straně drmolit? Ani ty pitomé hodinky nemám! Už tady sedíme snad pět hodin, a to jeho řečnění pořád nemá konce! Kdybych si tak mohl vyměnit ponožky, hned by se mi sedělo líp. Už to nevydržím. Hlava těžkne každým okamžikem, jako bych v ní měl obrovskou litinovou činku. Jen... nohy zebou. Alespoň nové ponožky. Anebo kdyby svobodník častěji odváděl ty, co usnou – alespoň nějaká změna, úleva v té jednotvárnosti, a dokázal bych to překonat. Bylo by dobře jít teď na mráz, nebo do rafinérie, nebo do tankárny. Kdyby tak moje nožičky měly pohodlí...

„NĚJAKÉ DOTAZY?“

„NE,“ zazvučí sborově stovky hrdel. Konečně vysvobození! Politické školení je u konce! Je po všem. Potom už přijde rozkaz: „Nástup... máte minutu a půl!“ To znamená, že musím s nasazením všech sil a schopností a veškeré vůle žít vyrazit k východu, rovnou do dveří ucpaných čpícími těly dalších vězňů, stejně špinavých jako já, a pak, až se mezi nimi proderu, vpadnout rovnou do chodbičky. Je velmi důležité nezakopnout – pak by tě ušlapali, přirozeně, každý chce žít! Teď do schodů, brát to po sedmi, musím se dostat do druhého poschodí a popadnout plášť a čepici. Je nesmírně důležité natrefit na svoje hadry hned napoprvé, protože když moje věci zbudou na někoho, komu budou malé, a on je neoblékne, rychle se na to přijde a vyfasuju pět dní za krádež, a toho druhého vola dají na celu se mnou za to, že mu to tak dlouho trvalo. Pak budeme mít oba dost času, abychom si vysvětlili, kdo má pravdu a kdo ne, a čí pěsti jsou silnější. S pláštěm a čepicí v ruce se pak musím prodrat rovnou skrz valící se proud vězňů zoufale hledajících své čepice a pláště a ženu se zase zpátky. U východu už se všichni řadí a svobodníci vyhlížejí opozdilce. Přiřítím se doprostřed davu jako ledoborec – rozdrtit, roztříštit, rozmačkat. Minuta a půl už téměř uplynula, a stále ještě nejsme seřazeni, ještě nejsme správně ustrojeni, rudá hvězdička dosud není v zákrytu s nosem a čepice nesedí přesně na dva prsty nad obočím... je to v...

Za chviličku uslyšíme: „Nástup k přijetí rozkazů!“ Všichni stojí s vypjatou hrudí, připraveni vyvinout nadlidské úsilí, připraveni bez meškání bezhlavě vyletěl a třeba porazit své sousedy, hlavně splnit rozkaz. Ale nadporučík schválně otálí... chce si ověřit, zdali dokážeme za půldruhé minuty nastoupit do pozoru. Je opravdu každý zcela prostoupen důležitostí tohoto okamžiku? Už se každý smrskl do pevné koule? Je každý vybičovaný tak, že by dokázal zadávit svého souseda? Avšak nadporučíkův pohled míří kamsi do kouta. Nikdo se neodvažuje pohnout hlavou a zjistit, copak to jen zástupce velitele v kyjevské posádkové věznici zaujalo právě v takovou chvíli. Je to ruka, která přilákala pozornost nadporučíkovu, ruka celá od špíny, jak předtím po dva týdny drhla záchody, neboť za tu dobu nebyla umyta ani jedenkrát. A právě v tuto chvíli – kdy nadporučík položil tradiční otázku: „Nějaké dotazy?“ – na kterou se pokaždé ozve hromové: „ŽÁDNÉ DOTAZY!“ – se tato ruka ve vzdáleném rohu zvedla. Co se to děje, v base si přece nikdo nedovolí klást jakékoliv otázky; vše je tak jasné již od prvního okamžiku. A najednou toto! Považte jen, někdo se chce zeptat!

Nadporučík dokáže odpovědět na absolutně všechno. Kromě toho má takovou moc a je tak důležitý, že může lehce zlikvidovat kohokoliv, kdo by jej snad chtěl nějakou opovážlivostí vyrušit z klidu. Dokonce ani po hlášení prvního tajemníka stranického výboru vojenského okruhu se nikdo neodvažuje klást jakékoliv dotazy. A tady máme příslušníka nižšího řádu pokoušejícího se narušit mír samého zástupce náčelníka kyjevské posádkové věznice!

Nadporučíka tato skutečnost velmi zaujala, tím spíš, když vidí, že tento vězeň není v base první den a zajisté si je vědom míry rizika, kterému vystavuje sám sebe i všechny ty, co jsou tu zavřeni s ním. Nadporučík je psycholog a určitě dobře ví, proč se asi tenhle kadet s vpadlýma očima, odborník na elektroniku, pouští do takového rizika: pravděpodobně mu zbývá jen jeden či dva dny pobytu v base, ale když ho pošlou do fabriky na tanky, patrně se mu nepodaří splnit normu a vyfasuje dalších pět dní, a tak to půjde dál, až z něj bude nakonec zdeptaný, ponížený, ustrašený blbeček. Lze si představit, co by tento nevyhnutelný proces znamenal pro jeho kariéru, ale to není to,

O co tomuto důstojnickému čekateli jde, ani kvůli čemu takové riziko podstupuje. Není pochyb, že se rozhodl vznést svoji otázku jednoduše proto, aby se mohl nadporučíkovi vlichotit, a tím si zajistit včasné propuštění. Ale není to jen tak, zalíbit se všemocnému! Co když takový kompliment bude pochopen jako urážka? Kompliment ve formě dotazu musí být tedy naprosto originální, a přitom se týkat něčeho, co je dovoleno. Však to dobře známe!

„Copak si přejete?“ otázal se nadporučík zdvořile, projevuje tak uznání takové neohroženosti.

„Kadet Antonov, odsouzený na patnáct dní, třináct odslouženo,“ zahlásil mocným hlasem. „Soudruhu nadporučíku, mám dotaz!“ Prostorem zavládlo zlověstné ticho. Na tuhle chvíli jsme všichni čekali, a přece nás ta neslýchaná drzost omráčila. Jako by se na nás vrhla ze stropu s hrozivým řevem bombardéru nějaká moucha, jež se dosud hřála u kamen. Přikrčili jsme se a schovali hlavu mezi ramena, jako bychom chtěli zmírnit náraz, až se na naše hlavy snese hromobití.

„Položte svou otázku...“ – a pak, jakoby po důkladné úvaze, nadporučík dodal: „Prosím.“

„Soudruhu nadporučíku, prosím, povězte, budou basy i v komunismu?“

Přikrčil jsem se a ještě víc svěsil hlavu. Nejsem jediný, kdo cítí sekeru na krku. Jedině ten, jenž vznesl svou otázku, tu stojí hrdě a vzpřímeně, propadlý hrudník vypjatý, a nebojácně hledí inteligentníma šedýma očima přímo do očí všemocného. Ten se na chvilku zadumal a vzápětí se jeho ústa roztáhla v takřka dětském úsměvu. Dotaz jej evidentně pobavil. V očích mu šibalsky zajiskřilo a s naprostým přesvědčením prohlásil: „Basa bude vždycky!“ Načež vybuchl v smích. Ještě jednou všemocný pohlédl na elektronického experta a srdečně dodal: „Chlapík! A teď... a teď... zpátky... na záchodky! A do večera ať se vám blýskají jak psí kulky!“ Stovka hrdel vydechla závistí. „Správně, soudruhu,“ dodal vesele.

Nikdo by na nic lepšího nepřišel. Pravda, po ranním uspěchaném „individuálním zaměstnání“ jsou záchody pěkně zasviněné, ale stačí dvě tři hodinky a budou, jako bys je vylízal. A pak... a pak, celičký boží den se jen na oko tváříš, že zdokonaluješ dávno hotové dílo. Ach, tohle není ta bezedná páchnoucí žumpa samého komunismu! Nikoliv! To je jen záchod, tím je řečeno vše. I když v noci to není moc milé, protože se to musí dělat místo spánku, ale ve dne, v teple a pohodlí.

„Seřadit pro přidělení úkolů, máte jednu a půl minuty!“

Plnou vahou těla jsem se vrhl vpřed.

Byl to nádherný den, a já měl štěstí, protože jako jeden ze skupinky vězňů jsem se ocitl v oblastní vojenské nemocnici, nosili jsme žoky špinavého prádla. Eskortu nám dělal dělostřelec ze čtvrtého ročníku, sám byl v base určitě nejmíň jednou. A pak, když nám pozdě večer povolil desetiminutovou přestávku a my si posedali na zledovatělé klády a opřeli si utahané hřbety o teplou stěnu kotle, donesla nám čiperná sestřička z venerického oddělení, která se nad námi slitovala, celou krabici okousaných zbytků báječného bílého chleba, a my jej s požitkem snědli. Neumím popsat vytržení, jaké jsem toho nezapomenutelného dne pocítil. Ale jsem si jist, že každý z nás v té chvíli myslel jen na toho chrabrého kadeta, na riziko, které na sebe vzal, na přesnost jeho psychologických výpočtů, a vůbec na nekonečné možnosti lidského ducha.

POSLEDNÍ DNY PŘED ODCHODEM Z CHARKOVSKÉ AKADEMIE TANKOVÝCH VOJSK

DUBEN 1967

VŽDY PŘIPRAVEN!

Holínky se blyštěly, že by ses před nimi mohl holit jako před zrcadlem, a puky u kalhot byly tak dokonalé, že by rozřízly mouchu vejpůl, kdyby letěla kolem. Čekala nás noční pochůzka městem. Náš vzhled osobně zhodnotil sám plukovník Jeremejev, charkovský posádkový velitel. S tím nebyly žádné žerty! Sebemenší chybička na uniformě znamenala deset dní arestu. Tohle všichni věděli už dávno a počítali s tím jako se zavedenou normou. Právě teď plukovník dokončil svou řeč stručným shrnutím: „Na závěr – jaké jsou vaše normy: nádraží – 150 usvědčených, městská část – 120, letiště – 80, zbytek – 60.“ Plukovník se zapomněl zmínit o hlavním bodě, ale to nebylo třeba. Všichni věděli, že kdo se proviní nesplněním normy, nebude vystřídán podle předpisů přesně o půlnoci, ale pošlou jej na „delší pochůzku“, což znamenalo celonoční službu; a když do rána patrola nesebere dalších třicet provinilců, pak ji čeká basa, ve které se ocitne se svými oběťmi ze včerejška. To všechno jsme moc dobře věděli, nikdo nám to nemusel připomínat. Normy vycházejí z vědeckých podkladů a jsou ověřovány mnohaletými zkušenostmi v praxi. Tedy dobrá, náš cíl je jasný! Náš úkol je jasně stanoven! Nuže, do práce, soudruzi!

Naše patrola sestávala ze tří mužů: kapitána Sadirova a dvou důstojnických kadetů z posledního járu. Pochůzka měla trvat celkem 480 minut. Služba nám skončí ve 24.00 hodin. Kvóta činila šedesát narušitelů, čili každých osm minut sebrat jednoho. Jinými slovy, každý muž armády, kterého potkáme, se musí něčím provinit. Takže když se nám za těch osm hodin podaří zatknout jen padesát devět vojáků, námořníků, seržantů, praporčíků a důstojníků, pak nás „delší obchůzka“ zaručeně nemine. Kde potom proboha pochytáme v noci dalších třicet mužů?

Úspěch práce patroly závisí z velké části na vlastnostech samého jejího šéfa. Pakliže je dostatečně přísný a vynalézavý, je možné kvótu splnit.

„Soudruhu seržante, vaše ustrojení je nedostatečné. Porušujete předpisy.“

„Nikoliv, soudruhu kapitáne, neporušuji.“ Na seržantovi se všechno jen blyští a očividně mu nelze nic vytknout.

„Tak za prvé, odmlouváte vedoucímu vojenské hlídky, a za druhé, symbol sovětské moci na horním knoflíku vaší blůzy ukazuje nesprávným směrem. Dejte sem papíry!“

A opravdu, nablýskaný knoflík se srpem a kladivem v pěticípé hvězdičce je přišitý trošičku nakřivo, nebo možná nebyl přišitý dost pevně a nit se uvolnila, a kladívko tím pádem ukazuje jinam, než ukazovat má. Na tohle můžete načapat kohokoliv, třeba i ministra obrany. Lze vůbec dosáhnout toho, aby kladívka byla na všech knoflících vzorně vyrovnána? Kapitán pak nadrápal těžkopádným písmem do seržantovy propustky: „Vycházka přerušena v 16.04 vzhledem k hrubému porušení předpisů a odmlouvání vojenské hlídce.“ Já si zapsal seržantovo jméno a číslo útvaru, narušitel kapitánovi zasalutoval a odebral se ke své jednotce. V této chvíli je dočista bezbranný, jeho propustka už neplatí, a kdyby jej na cestě za jednotkou zastavila další hlídka, může jej obvinit za „absenci bez povolení“.

Prvního jsme lapili do čtyř minut; to znamená, že během zbývajících čtyři sta sedmdesáti šesti minut musíme zadržet ještě dalších padesát devět narušitelů.

„Soudruhu vojíne, porušujete předpisy pro správnou ústroj.“

„Nikoliv, soudruhu kapitáne, neporušuji.“

„Soudruhu vojíne, vy odmlouváte náčelníkovi hlídky!“

„Nikoliv, soudruhu kapitáne, neodmlouvám. Jen chci říci, že neporušuji předpisy, pokud jde o ustrojení.“

„Frekventant Suvorov!“

„Zde!“

„Zavolejte služební vůz – je to závažný narušitel.“

A zatímco si můj kolega jméno onoho závažného narušitele zapisuje a kapitán právě zadržuje dalšího, já utíkám do nejbližší telefonní budky. Inu, seržant se vyznal, sklapl, ještě než mu unikla druhá věta, ale tenhle vojáček je ještě zelenáč. No a právě proto, holenku, tě odvezou se vší slávou. Běžím zpátky od telefonu a vidím, vedle vážného narušitele už stojí i letecký důstojnický čekatel, provinivší se „nedbalým salutováním“. Z naší pochůzky uběhlo šestnáct minut a my už máme tři narušitele v kapse. Jen tak dál, říkal jsem si s nadějí v srdci.

„Soudruhu praporčíků, štítek vaší čepice není na dva prsty nad obočím!“ „Nikoliv, soudruhu kapitáne, je přesně na dva prsty.“ „Vy odmlouváte! Vaše papíry!“

S naším kapitánem jste se rozhodně nenudili. Byl to, panečku, chlapík. Ale copak je to tam v křoví? Snad to není obránce vlasti, ožralý jak prase? Vážně! Mezi silnicí a chodníkem rostly zakrslé keře a v nich se válel padlý bojovník, opilý jak zákon káže. Blůzu rozhalenou, pravý nárameník utržený, hruď, kalhoty i holínky pozvracené, celý zaprášený tu leží, čepici kdovíkde. Obrátili jsme ho na záda. Ach, jaká smůla! Vždyť je to posluchač z naší milované školy tankistů, gardista stejně jako my. Na vlastního jsme nikdy ruku nevztáhli. Ve všech jednotkách posádky totiž neustále probíhá důležitá socialistická soutěž! Vlastní školu přece nezradíme. Letci, dělostřelci, i vy všichni ostatní – třeste se – ale naši kluci nemusejí mít strach! Tenhle si jen trochu popil. Komu se to občas nestane? Auto přivolané z naší školy zpitého tankistu odvezlo. Do statistiky jsme jej ovšem nezahrnuli, ten se nepočítá, ale domů jsme jej odvézt museli, vždyť co kdyby se nastydl, nebo dokonce zmrzl. Jářku, zem byla studená, žádné léto už nebylo.

„Soudruhu poručíku, porušujete předepsané ustrojení.“ Poručík poslušně mlčí. Tenhle se vyzná.

„Vaše rukavice, soudruhu poručíku, jsou černé, mají být hnědé!“ „Ano, soudruhu kapitáne, máte pravdu, je to moje vina.“

„Papíry.“

Náš kapitán má rovněž černé rukavice. Kde by vzal hnědé? Důstojníci rukavice nefasují, protože se u nás stejně hnědé nevyrábějí. Důstojníci dostanou peníze a rukavice si sami koupí. Nu, jen si je kup, když není kde. Znovu opakuji, sovětský průmysl hnědé rukavice nevyrábí. Proto si každý, kdo slouží v Německu, nakoupí nejméně dvacet párů, zásobu na celý život. A všichni ti, kteří nikdy v Německu nesloužili, jsou pro hlídku dobrou kořistí. Dříve než důstojníci nastoupí do služby, je jim přidělen plukovníkem Jeremejevem pár hnědých kožených rukavic, jejichž příjem podepíšou a které si obléknou po čas služby. Rukavice jsou však značně obnošené, nehodí se, aby si je navlékal důstojník. I náš kapitán si je ihned stáhl, pečlivě poskládal a strčil do kapsy. Chraň bůh, aby je tak ztratil!

„A pročpak porušujete předpisy, soudruhu poručíku? Vám snad příkaz ministra obrany nic neříká?“

„Omlouvám se.“

„Můžete jít!“

„Rozkaz!“

I jméno tohoto poručíka se zaskvělo v naší knize přírůstků. Až přijde doba, kdy poručík vstoupí do akademie, nahlédnou nejvyšší hlavouni do jeho osobního spisu. Jemine, vždyť tady toho stokrát zastavila hlídka, a vždycky za stejný přestupek! Ten je nenapravitelný! Ten patří pod zámek! A vy jej doporučujete do akademie! Vemte rozum do hrsti, člověče!“

„Soudruhu nadporučíku, porušujete předpisy... Vaše rukavice jsou černé. Copak vy jste nečetl nařízení ministra obrany? No, pročpak je porušujete? Snad ne schválné? Vy si z toho snad děláte legraci?“ Kapitán si stáhl svoji černou rukavici a zapsal si do černé knížky nadporučíkovo jméno. Do konce pochůzky nám zbývají ještě dvě hodiny a sedmnáct minut. Na černé listině už se skví jména jednašedesáti narušitelů. Ze tmy se přivrávoral jakýsi dělostřelec, zpitý pod obraz, a ostentativně nás přehlížeje, cosi blekotal. Nějak se stalo, že si jej náš kapitán nepovšiml.

„Soudruhu kapitáne, žádám o povolení tohoto boha války zatknout.“

„Ale ne, nechte ho být, tohle je už dvaašedesátý – pamatujte si jednou provždy, Suvorove, že úkol je třeba splnit, ale pouze v minimální míře. To už je takový vžitý zákon. Je načase, abyste pochopil, že normy se zakládají na vědeckých poznatcích, a ty byly v životě mnohokrát ověřeny. Za pár měsíců půjdeme znovu na hlídku, a pak by po nás mohli chtít ne šedesát, ale šedesát pět, nebo dokonce sedmdesát narušitelů. No, jen si zkuste chytit jich sedmdesát! Stávající normy jsou výsledkem práce stejných pitomců, jako jste vy, zrovna takových, kteří byli moc přičinliví a překračovali normy. Tak je to.“

Šťastný dělostřelec, jenž si nás ani nevšiml, se odpotácel. Jestli už mají splněno všechny hlídky, kterým vleze do cesty, může si to bez obav klidně šněrovat přímo hlavní ulicí, zpitý, celý rozhalený a ušpiněný, s tím svým suverénním úsměvem a zpitomělým výrazem. To už začalo podnapilých i úplně namazaných vojínů, důstojnických kadetů i seržantů v ulicích přibývat. Převážná většina z nich už si dávno spočítala, jaké jsou výhody a nevýhody tohoto plánovaného systému, a skromně se stáhli, dokud nenastane noc. Zdálo se, že bdělost hlídek polevila stejnoměrně ve všech městských částech. Všechny se snažily zhostit se svého úkolu v co nejkratší době, aby se pojistily proti „delší obchůzce“, a to byl důvod, proč náhle bylo všechno jinak. Nejostřílenější drbáni a pijáci využívali tohoto „uvolnění“ k vlastním záměrům, které rozhodně nebyly nijak ušlechtilé. Přesně o půlnoci pak ovšem všichni, dokonce i ti, které alkohol zcela paralyzoval, stáhli zadky, protože věděli, že se právě vydala na lov za kořistí ta nejhloupější, nejpřiblblejší hlídka, které nestačil ani celý den, aby někoho načapala.

Navzdory stále rostoucímu přílivu skutečných narušitelů, opilců a chuligánů jsme neměli absolutně co na práci, a tak jsme si posedali na lavičku pod opadanými vrbami. Tady nám dal kapitán školení o taktice německých tankových sil. Koneckonců, zkoušky se blížily.

„Taktika, chlapci, je ta nejsložitější věc na světě. Ale když řeknete našim generálům, že taktika je složitější než šachy, budou se popadat za břicho, prostě vám neuvěří. Na tom ale není vůbec nic k smíchu. Šachy, to je jen přibližná podoba, nejobecnější model bitvy dvou armád, a vůbec nejprimitivnější armáda ze všech. V každém ohledu se šachová hra skutečně podobá válce. Král je bezbranný a není schopen pohybu, ovšem jeho ztráta znamená naprostou porážku. Král je dokonalým ztělesněním ústředního štábu, těžkopádného a nemotorného – zničíš ho, a dáš šach mat. Královna je zase zpravodajská služba, doslova a do písmene – všemocná a nepřemožitelná, schopná jednat rychlostí světla, úplně nezávisle, a mařit plány nepřítele. Kůň, střelec ani věž nepotřebují komentář. Tady je podobnost nasnadě, zvláště pokud jde o jízdu. Vzpomeňte si na bitvu u Borodina a na nájezdy Uvarova a Platová na Bonapartův týl. To byl „královský gambit“, jak formou, tak významem. Jen se podívejte na mapu! Ruská kavalerie nebojovala ani nezaútočila, prostě se objevila v týlu, a to stačilo. Už jen tím, že se tam objevila, zabránila Bonapartovi vyslat do boje svou gardu. A tenhle tah v mnoha ohledech rozhodl jak o bitvě, tak o celém osudu Rusi. Královský gambit pro vás.“

„Moderní válka,“ pokračoval kapitán, „je tisíckrát složitější než šachy. Chceš-li na šachovnici vytvořit model malé současné armády, budeš muset podstatně zvýšit počet figur představujících různé schopnosti. Zkrátka a dobře, nějak budeš muset rozlišit tanky, protitankové rakety, protitankové dělostřelectvo a dělostřelectvo, dále vzdušné síly včetně stíhaček, bitevních letounů, bombardérů, leteckého transportu a vrtulníků – ani se to nedá vyjmenovat. A to všechno si žádá jednotný plán, jednotnou strategii a co nejužší koordinaci. K naší smůle hlavní rozdíl mezi námi a Němci spočívá v tom, že my jsme zvyklí spoléhat na naše střelce a pěšáky, ale zcela podceňujeme jejich postavení. A sami víte, že se Němci pustili do války proti nám s ubohými třemi tisíci tanky, zatímco my jsme jich měli osmnáct tisíc. Dneska se to snažíme vykládat všelijak, ale pořád odmítáme přijmout hlavní závěr, tedy to, že německá taktika byla mnohem pružnější než naše. Zapamatujte si moje slova – jestli se něco semele na Blízkém východě, rozstřílejí nás na cucky; na naši kvalitativní a kvantitativní převahu se můžou vykašlat. K čemu ti jsou tři královny, když neumíš šachy? A naši poradci zkrátka šachy neumějí, to je fakt. Vezměte si třeba šéfa fakulty, plukovníka Soloukina, teď se zrovna vrátil ze Sýrie.“

„Ale jak to?“ nezdržel jsem se.

Kapitán na mě pohlédl a pak pomalu řekl: „Chyba je v samém systému.“

Když viděl, že nás tato odpověď zjevně neuspokojila, pokračoval: „Tak za prvé, naši šéfové jsou jmenováni na základě své politické kvalifikace, nevědí, jak se hraje, a ani se to netouží naučit, ovšem ideologicky jsou bez poskvrnky. Za druhé, náš systém vyžaduje vyúčtování, hlášení o dosažených cílech. S tím se teď musíme potýkat! Zprávy zmiňující se o tisícovkách zničených německých tanků a letadel v prvních dnech války byly tak nadsazené, že politické vedení země muselo změnit teritoriální ukazatele, aby byly přesvědčivější. Tak se zrodily zprávy o obsazených městech a horách, a tak podobně. Ale jen si zkus hrát šachy tak, abys ovládl území nepřítele bez ohledu na vlastní ztráty! Co se stane? To, co se stalo ve válce nám. Vyhráli jsme jen proto, že jsme bez lítosti obětovali milióny vlastních pěšáků. Kdyby si náš generální štáb a vojenští poradci vzali do hlavy, že ovládnou izraelské území, místo aby nejdřív zničili jejich armádu, přišlo by nás to pěkně draho. Jistě, Židé by nám nemohli dát mat, ale zničení Izraele pomocí téhle naší taktiky by nás stálo hodně. A nejhorší ze všeho by bylo, kdybychom se chraň bože pustili do Číňanů. To by nám nepomohli ani ti pěšáci, protože těch oni mají samozřejmě mnohem víc.“ Tady si kapitán rozezleně uplivl a špičkou naleštěné holínky nakopl prázdnou plechovku. Plechovka se skutálela po temném chodníku k nohám podnapilého ženisty, jenž právě navazoval známost s nějakou dívenkou. Tichý zápas ve tmě kapitánovi nepochybně připomněl, že jsme ještě na hlídce. Zívl a náhle změnil téma.

„Kadete Suvorove, vaše závěry z dnešní služby. Rychle!“

Trochu mě to zaskočilo.

„Tankový velitel musí být schopen okamžitě zhodnotit situaci. No tak? Vaše závěry?“

„É, zatkli jsme mnoho narušitelů... é, zlepšili morálku... díky vaší pomoci.“ nešikovně jsem se pokusil o kompliment.

„Nemáš o tom ani šajna, Viktore, a to z tebe má být poručík! Nebo to nechceš pochopit, nebo si ze mě prostě utahuješ? Poslyš – ale to je jen mezi námi. V plně plánované ekonomice může být i teror otázka plánování, což je naprostá pitomost a není to k ničemu, to za prvé. Za druhé, dneska jsme pracovali podle metod druhé pětiletky, to jest metod z roku 1937 a 1938, s tím rozdílem, že ve skutečnosti jsme narušitele nezatýkali ani nepostříleli. Za třetí, kdyby dnes někdo vydal rozkaz zopakovat si tuhle druhou pětiletku, pak nejen orgány státní bezpečnosti, ale všichni muži ve zbrani, dokonce i každý prostý sovětský občan se vrhnou nadšeně do jeho plnění: tak jsme byli vycvičeni, na to jsme vždy připraveni. A za čtvrté... tebe ani mne, Viktore, proti těm zatraceným pětiletkám nic nezachrání. Nemáme absolutně žádnou jistotu. Kdyby ten rozkaz byl vydán zítra, všechno může začít znova – Berijové, Ježovové, NKVD atakdál. Už je to tak, zatím máme dokonale bezpáteřného generálního tajemníka... ale jen na chvíli! Co když ho zítra vymění? Co pak? No tak, nevěš hlavu, půjdeme, končí nám služba.“

„Soudruhu kapitáne, a nemohli bychom zahnat tamtoho ženistu, vždyť tu holku znásilní, na to dám krk!“

„A ona si bude zejtra stěžovat, že jí to udělal voják, zrovna když my měli hlídku,“ přidal se můj soudruh v naději, že dodá mé poznámce na vážnosti.

„To už nás nemusí zajímat,“ usmál se kapitán a ukázal na světélkující ciferník hodinek. I my se usmáli – hodinky ukazovaly přesně půlnoc.

CHARKOV

1967

DIVADLO

Před příjezdem maršála SSSR Grečka do Severodvinska pojal nejvyšší velitel Severního loďstva myšlenku vymalovat pobřežní útesy na zeleno. Nakonec bylo natřeno přes dvacet kilometrů pobřeží. Několik týdnů pilně pracovali na tomto titánském díle vojáci celých dvou divizí a z pluku námořní pěchoty. Spotřebovali veškerý celoroční příděl antikorozní barvy pro celé loďstvo. Ministrovi se zelené útesy líbily a od té doby se natírání skalisek před příjezdem vysoce postaveného velitele stalo jednou z nejpozoruhodnějších tradic našeho loďstva.

Když měl přijet na návštěvu do Moskevské vševojskové školy maršál Sovětského svazu Čujkov, rozhodl se velitel školy zarovnat všechny borovice podél „zlatého kilometru“ – lesní cestě vedoucí ke škole – pomocí pásových obrněných vozů.

Před návštěvou maršála SSSR Sokolova v 5. armádě Dálněvýchodního okruhu bylo na zdech kasáren armádní mobilní raketotechnické základny vyvěšeno přes pět set maršálových portrétů. V historii naší skvělé armády bychom mohli zaznamenat desítky tisíc takových příkladů, a já tu uvádím jen některé z těch, které jsem viděl na vlastní oči. Může za to systém. Tedy to, jak je naše armáda organizována. A nemyslete, že s takovým nadšením byli vítáni jenom maršálové. Stejně vřelého přijetí se dostává i kdejakému majorovi ze sousední divize. Tak je to, tak už jsme byli vycvičeni, jinak snad neumíme žít. Všechno začne vřít, obrazotvornosti se meze nekladou, a ty vzácně se vyskytující kvality a schopnosti sovětských důstojníků a generálů jsou rozmařile vyplýtvány ve snaze překonat konkurenci v soutěži projevů přízně. Málokdy se najde generál, který o takové projevy úcty nijak zvlášť nestojí. Nicméně naše armáda je nesmírná a výjimky se najdou. Slyšel jsem o generálovi – volnomyšlenkáři, jenž natírání trávy na zeleno považoval ne-li za idiotské, tedy přinejmenším nikoliv za prvořadé. To představený tankistického učiliště generálmajor Slukin se na tankodromu, cvičišti obrněných vozů, ani u dělostřelců neukázal. Podvodní tankové manévry, požární cvičení, nácviky bitev tankových formací podle něho byly jen pro přitroublé vojáčky a považoval je za zbytečnou ztrátu času. Náš generál totiž naprosto propadl kultuře a považoval za svou povinnost implantovat do myslí budoucích důstojníků něco vznešenějšího než bohapustou vojenskou vědu.

Zároveň je třeba říci, že v sovětských vojenských školách a akademiích se o kultuře neučí, ani se žádnou formou nepěstuje. A právě tuto hlubokou propast se náš šéf rozhodl překlenout. Potíž byla v tom, že jeho pojetí kultury bylo poněkud svérázné. Podle jeho přesvědčení byl kulturní jedině takový člověk, jenž pravidelně navštěvuje divadlo, a stupeň jeho kulturnosti je pak definován počtem takových návštěv. Literatura, malířství, sochařství, architektura a tak dále byly zcela mimo generálovo zorné pole. Jedině Divadlo, a nic než Divadlo! Jedno jaké, hlavně že je to divadlo. Jedinou generálovou starostí byl počet osobních návštěv.

Život frekventanta ve škole tankistů je mimořádně perný. Každý, kdo zakusil, byť i jedinkrát, naložit čtyřicet tři projektily do tanku, vyměnit tankové pásy (které váží jednu a půl tuny) nebo prostě sedět tři hodiny u řízení v T-55, dokonale pochopí, co to skutečně znamená strávit pět let v tankistické škole. Ale abych pravdu řekl, skutečným očistcem pro nás bylo přece jen divadlo. A bylo naší povinností navštěvovat je nejméně jednou za měsíc. Do divadla musela chodit celá škola – k radosti všech těch divadel, která stála před krachem a do kterých nikdo nechodil. A právě z tohoto důvodu si na politickém oddělení našeho vojenského okruhu nesmírně oblíbili našeho generála a vždy jej dávali za vzor; a to nebyla žádná legrace, protože jen díky naší škole zaznamenala okresní divadla 12 000 návštěvníků ročně. Měli se opravdu čím pyšnit, i když v ostatních oblastech měli naprostý neúspěch. Návštěvy divadla probíhaly stádně, ve formacích, s vlajícími prapory a vyhrávající muzikou. Generál nechal před divadlo nastoupit celou školu (tisíc posluchačů) do pozoru a vyvolával své pokyny do megafonu tak hlasitě, že byly slyšet o tři ulice dál. „V divadle... neplivejte na zem! Neplivejte do rohů! To je divadlo! Nesmrkat do rukávu! Máte kapesníky? A co je hlavní – žádná sprostá slova! To výslovně zakazuji! Jestli něco uslyším, dám vás zavřít! Tohle je divadlo!“

Když jsme pochodovali do divadla poprvé, vybíhaly z domů tisíce lidí, aby se popásli očima na podívané, kterou jim ti skvělí obránci vlasti – budoucí důstojníci – připravili. Jakmile však uslyšeli hromové rozkazy, samou hanbou nevěděli kam s očima. A my tu stáli v pozoru, neodvažujíce se pohnout jediným svalem. Po městě se o nás brzy začalo šuškat. Předtím důstojnickým kadetům ve městě neříkali jinak než „guderiáni“, podle slavného německého velitele tankového vojska, ale od nynějška jsme začali slýchat nový čestný titul – „smrkáni“ – a to nám zůstalo. Kdykoliv se někde objevil frekventant, hned se ozývalo posměšné: „Nesmrkat do rukávu!“ Návštěvy divadla pokračovaly, a vždy je provázely tyto rady a pokyny.

Jenže teď už se lidé při rachotu bubnů a odměřeného kroku našich holínek raději rozutekli, jen aby nemuseli být svědky té ostudné podívané.

Jedné noci, po obvyklé návštěvě divadla, mě vzbudil kamarád Geňka Bulakov. Byly asi dvě hodiny ráno, hoch ale nemohl usnout i přes veškerou únavu z předešlého týdne.

„Viktore! Prosím tě, vysvětli mi...!“

„Co chceš?“

„Nechápu jenom jedno, víš... náš generál. Jistě, je to kulturní člověk, o moc kulturnější než jiní generálové. Ale jednomu nerozumím. Proč pokaždé před tím divadlem musí tak řvát do toho zpropadeného megafonu? Vždyť nám může předat instrukce už ve škole. Proč sakra musí tak křičet, až mu přeskakuje hlas? Vždyť ty jeho rady už známe zpaměti, a lidé ve městě taky.“

„Za starých časů by to vzal jako urážku.“

„Neutahuj si ze mě!“

„Ne. Být to dřív, určitě by tě vyzval na souboj.“

„Ale běž! Myslíš, že jsem nečet Kuprina?* To víš, že čet. Ale stejně jsem neslyšel o tom, že by nějaký kadet vyzval na souboj generála. I když ovšem špatný nápad to není, vyzval bych ho na souboj a začal do něj pálit protipancéřovými střelami. Generál negenerál, může být kulturní doalelujá, ale vsadím se, že až by na něm byla řada, určitě by to pojebal. Já bych ho musel vyzvat první. Ale to je všechno na hovno, co mi tu říkáš, stejně se to nemůže stát.“

Abych pravdu řekl, ani já sám jsem si nebyl jist, koho a za jakých okolností by mohl člověk vyzvat na souboj, a s takovými příklady jsem se v literatuře nesetkal. A tak jsem jen vyslovil to, co jsem cítil. „Samozřejmě že nemůžeš vyzvat generála na souboj kvůli něčemu takovému, a já osobně si myslím, že to je proto, že tenkrát kulturní generálové neexistovali. Žádný generál se tenkrát nezajímal o divadlo, a proto je také nikdo nevyzval na souboj. Armáda zkulturněla až po vítězství sovětské moci. I když je škoda, že souboje zakázali.“

„Jo, to je škoda,“ zamumlal Geňka a pohroužil se do spánku.

*Kuprin, potomek tatarského chána Kupryje, sloužil jako pěchotní důstojník v carské armádě. Napsal několik románů, ve kterých vynesl na světlo záporné stránky osobního života důstojnictva. Nejznámější a nejkontroverznější je román Duel. Po revoluci žil Kuprin v emigraci ve Francii.

DRUHÁ ČÁST

UKRAJINA

LÉTO 1967

OPERACE „DNĚPR“

Den po absolventském večírku se nás dvě stě poručíků, nejnovějších absolventů charkovské akademie, seřadilo na cvičišti, abychom si vyslechli rozkaz ministra obrany, který se týkal našeho přeškolení pro novou bojovou techniku. Jindy dostanou po oslavách absolutoria čerství důstojníci měsíc dovolené, a teprve pak se na rozkaz ministra připojí ke své divizi nebo pluku a rozprchnou se do celého světa, od Havany až po Jižní Sachalinsk, tak jak ministr rozkáže. Tentokrát má být tato dlouholetá tradice porušena, a to kvůli prostému faktu, že pár měsíců před naším výstupem ze školy byl do služeb Sovětské armády zaveden nový tank T-64. Na podrobné studium už nezbylo před výstupem ze školy dost času. Naše osnovy už tak byly přetíženy. A tak se dospělo k rozhodnutí, že všichni čerství důstojníci budou přeškoleni, ale raději jen z jedné tankové školy, a ne ze všech pěti; a přeškolení důstojníci se pak neměli poslat do všech koutů naší vlasti, ale měli se rozjet pouze k těm divizím a okruhům, které jsou obyčejně přezbrojovány první.

Měl bych se tu zmínit, že nejnovější bojová technika se zavádí vždy do oddílů druhé obranné linie, tedy v Pobaltském, Běloruském a Karpatském okruhu, a určitě ne do Skupiny sovětských sil v Německu nebo jiných vojsk rozmístěných v zahraničí. Tam se nová technika zavádí až po pěti, osmi, někdy i více letech. I náš T-64 se objevil v Německu přesně deset let poté, co začala jeho hromadná výroba. Ve skutečnosti už v době, kdy na Západ pronikly o T-64 první zmínky jako o novém sovětském experimentálním tanku, jeho hromadná výroba dávno skončila a byl nahrazován novým tankem T-72.

Tento systém sleduje několik cílů. V prvé řadě se tak značně zvyšuje stupeň utajení a v případě války se nepřítel ocitne ve velmi nevýhodném postavení. Za druhé, díky tomuto systému můžeme zastaralou techniku prodávat spojencům, od Polska až po Arábii. V tom případě pak technika, kterou má k dispozici Skupina sovětských vojsk v Německu, bývá považována za nejnovější modely. Ještě nikdy se při zavádění nového tanku do armády nestalo, aby kvůli přeškolení, které za jiných okolností probíhá na úrovních divize jako součást každodenní služby, byli noví důstojníci zdržováni na místě. Je to pochopitelné: předtím všechny tanky od T-44 až po T-62 představovaly ucelenou vývojovou řadu, ve které si každý nový model ponechává mnoho konstrukčních prvků předchozího typu, a přeškolování tak představovalo poměrně nekomplikovaný proces. Tato vývojová linie však už byla překonána a konstrukce nového tanku T-64 vycházela ze zcela nových principů. Všechny prvky tanku, od samého projektu až po systémy řízení, vedení palby a spojení, byly úplně nové a nezvyklé, a jak se ukázalo později, naprosto nespolehlivé.

Podrobné studium nové techniky, vybavení, elektronického zařízení i výzbroje tanku zabralo čtyři a půl měsíce – od 1. června do 15. října 1967. Koncem září jsme se měli zúčastnit rozsáhlých manévrů a naše nově nabyté zkušenosti a dovednosti uvést do praxe. Dovolenou jsme museli odložit na říjen. Zavádění nové bojové techniky do armády je vždy utajovaný proces provázený nesmírně přísnými opatřeními zabraňujícími úniku jakýchkoliv informací, které s tímto procesem souvisejí. Současně oficiální kanály šíří falešné informace; tak třeba při vojenských přehlídkách je běžně předváděno něco úplně jiného.

Ještě toho večera jsme při nástupu vyslechli rozkaz, podle kterého se absolventům zakazovalo nosit v době přeškolování důstojnické uniformy: směli jsme nosit jen tankistické kombinézy. Tyhle overaly patří ke standardní výstroji naší armády a nejsou na nich žádné odznaky hodnosti, takže nerozeznáte obyčejného vojína od důstojníka. To je pro nás, zrozence války, odvěká tradice. Rozkaz byl vydán nepochybně pouze kvůli kamufláži, a nebylo na tom nic divného. To zvláštní se objevilo až o něco později. Ukázalo se, že s námi jelo přes sto nově povolaných mužů, všichni řidiči-instruktoři. Stovka instruktorů na pouhých dvě stě žáků, to byl značný nepoměr. Na celou školu, pro všech tisíc frekventantů, by jich stačilo sotva sedmdesát. A přesto v plném počtu shromáždili všechny školní instruktory, a prakticky tím zrušili výukový program v celé škole; a kromě toho sem přišlo ještě mnohem víc instruktorů přímo z charkovských Malyševových závodů, kde se oficiálně vyráběly lokomotivy, a neoficiálně tanky. Skutečnost, že instruktoři byli odvoláni přímo ze závodu, byla naprosto nevysvětlitelná. Je jasné, že pokud začala hromadná výroba nových tanků, musejí jim tam zoufale chybět.

Další záhadou pro nás bylo, proč s námi nejedou odborní asistenti z naší školy. Učební proces obyčejně probíhá následovně:, podplukovník, odborný asistent, vysvětlí teorii, načež instruktoři-seržanti pod jeho vedením podávají praktické instrukce. Ale najednou tu bylo tolik instruktorů, a ani jeden odborný asistent!

Třetí překvapení na nás čekalo přímo ve vlaku. Po našem odjezdu byl ve všech vagónech přečten tajný rozkaz, ve kterém nám oznámili zformování 100. výcvikového gardového tankového pluku. Zástupce velitele školy, jenž rozkaz přečetl, nám posléze představil nového velitele právě zrozeného pluku. Rovněž nám oznámili, že pluk bude mít devadesát dva bojových tanků a devatenáct cvičných tanků. Byla hluboká noc, vlak se za monotónního klapotu kol ubíral tmou. Nikdo však nespal. A měli jsme k tomu pádný důvod: když totiž vznikne nový pluk, musí převzít bojovou zástavu. A že to byl gardový pluk, činilo předávací ceremonii ještě závažnější. Podle předpisů musí při předávání zástavy celý pluk klečet na kolenou, a to se v tomto případě rozhodně nestalo. A taky jsme přemýšleli, k čemu vlastně tolik tanků ve výcvikovém pluku? Docela by stačilo třicet nebo čtyřicet cvičných tanků, a bojové tanky nejsou potřeba vůbec.

V duchu jsme rozvíjeli rozličné hypotézy. Co má všechno tohle vlastně znamenat? Někteří usuzovali, že jedeme do Arábie, neboť situace se tam každým dnem rapidně zhoršovala.

„Páni, to by bylo, aspoň jednou v životě se podívat do ciziny. Třeba do Polska, nebo dokonce do Egypta.“ „Slepice není pták, a Polsko není cizina! Jo takhle NDR nebo Egypt, to by bylo něco! Jenže s tou novou čtyřiašedesátkou se ven nedostaneme nejmíň pět let.“

„Třeba fakt jedeme na pomoc Arabům.“

„Ti žádnou pomoc nepotřebujou! Nečet jsi, kolik mají tanků? No! A jaký typ... chápeš... jasně že to nejsou T-62, ale ani shermany, jako mají Židi.“

„A taky tisíce našich poradců, a všechny jejich válečné plány vypracoval náš generální štáb.“

„Eh! Ti z Židů vymlátí duši. Skoro je mi jich líto.“

„To spíš polituj jejich nebohé koule! Líto, taková blbost!“

„Jak dlouho taková válka může trvat?“

„Tak tři čtyři dny – dýl ne. Přejet v tanku celý Izrael by nemělo zabrat moc času. Židi jsou obklíčeni ze všech stran, a když se válka protáhne na týden, budou se muset vzdát. Při takové blokádě, a když jsou z jedné strany odříznuti mořem, dojde jim za chvíli jídlo.“

„Jenže já jsem slyšel, kluci, že Arabové jsou vojáci na hovno.“

„Myslíš, že Židi jsou lepší? Při prvním výstřelu se rozutečou.“

„To je fakt!“

„V Americe už pro ně hrajou rekviem.“

„No, jen s tou oslavou vítězství tak nespěchej.“

„Žádné vítězství nebude, dokud neodtáhnou vojska OSN a dokud se nepřestanou separovat Židi od Arabů.“

„Nevadí, však naši zase něco vymyslí.“

„Už aby vojska OSN odtáhla, ať může ta sranda začít!“

„A na hlavy našich poradců se snese zlatý déšť řádů a medailí! Stejně žádná opravdická válka nebude. Převálcujem Izrael s našimi tanky, a je to, přes noc z nás budou hrdinové.“

„A co chceš válcovat, vždyť celý Izrael je menší než naše střelnice!“

Na to všichni vyprskli smíchy, i když to opravdu nebyl žádný vtip. V Sovětském svazu existuje mnoho střeleckých cvičišť, která svou rozlohou předčí nejen Izrael, ale i některé z jeho bojovných sousedů.

„A teď spát, mládenci!“

„Ach jo, z té školy jsme vypadli moc pozdě. Aspoň polovička z loňských absolventů jela loni do Arábie jako poradci. A teď si už určitě chystají dírky na medaile. To je jediné, co v takové válce opravdu potřebuješ umět.“

Příští noci jsme v lijáku vystoupili ve venkovské staničce někde v černigovské oblasti. Čekala na nás kolona náklaďáků krytých plachtami. Po dalších třech hodinách jsme za lehké mlhy věstící úsvit a za mrholení znovu vystoupili v lese, kde stály naše stany.

Pohled, který se nám naskytl, nás překvapil a zaskočil. Na mysli mi vytanul obraz Batuových* hord před branami Kyjeva. Kam oko dohlédlo, všude kolem v lesních průsecích stojí husté řady zelených stanů. Občas škvírou mezi stany zahlédnu nekonečné řady velkých vojenských stanů schovaných pod maskovací sítí. Celty, celty, a zase celty, táhnoucí se na všechny strany až k obzoru. Jsou tu desítky, snad i stovky tisíc lidí: dělostřelci, raketové, protiletadlové a ženijní jednotky, pěchota i výsadkáři. Kde to sakra jsme? Co má tahle armáda znamenat?

*Slavný tatarský chán.

Hned za námi stály v zákrytu řady stanů patřících nějakému motostřeleckému pluku – nejspíš to byl přehlídkový či takzvaný „dvorní pluk“, sestávající výhradně z rusky hovořících vojáků. Všichni infanteristé se tváří suverénně a vedou stejně suverénní řeči.

„Už jste slyšeli, braši, že prý se mají razit nové mince na oslavu vítězství sovětské moci?“

„Ano, slyšeli!“

„Musíme si nadělat zásoby těch mincí – po nové revoluci budou mít velikou hodnotu.“

Nato se z jejich kuřáckého stanoviště rozlehne nezřízený řehot.

V životě se setkáváme s antisovětskými poznámkami každý den a na každém kroku. Ale nikdy předtím jsem neslyšel hovořit tak nehorázně a před tak velkým počtem svědků. Při snídani jsme se rozhodli vyslat k pěchotě malou delegaci, aby jim opatrně vysvětlila, že nejsme jen tak obyčejní vojáci, ale důstojníci, jenom bez znaků hodnosti. Takto od samého počátku zabráníme jakýmkoliv pokusům o nějaké důvěrnosti.

Byl jsem v té delegaci. Pěchota nás přivítala vojenskými písněmi a nadšenými výkřiky.

 „Pěchota zdraví tankisty!“

„Dejte tankistům něco k pití!“ rozkázal nějaký urostlý voják. Ze všech stran nám nabídli tak třicet polních lahví. Ale my zachovávali vážnost a jejich přípitek odmítli. Viděli jste snad, aby důstojník popíjel s vojíny a svobodníky?

„Soudruzi,“ spustil pevným hlasem Ochrimenko, vůdce naší delegace, „i když nemáme odznaky hodnosti, nejsme nic míň než důstojníci!“

Poznámka byla přivítána přátelským výbuchem smíchu.

„A kdo si myslíte, že jsme my?“

„My jsme také důstojníci!“

„Akorát máme obyčejné nárameníky vojínů!“

„Dovolte, abychom se představili – Kyjevská vševojsková akademie. Dvě stovky čerstvě upečených poručíků!“

„A tamhle napravo jsou absolventi Poltavské školy protiletadlového dělostřelectva – celkem sto osmdesát poručíků.“

„A tamhle dál je Rjazaňská akademie výsadkových vojsk.“

„No tak, napijme se! Na všechny!“

Pili jsme.

„No jo, sokolíci, ale co tu vlastně pohledáváme?“

„Podle oficiální verze se bude nacvičovat nová bojová technika, ale neoficiálně jde o ‚velký spektákl‘, a to na počest slavného výročí naší milované sovětské moci.“

Ještě jednou jsme se napili. Po ránu nám to moc nejelo, ale přece jen jsme to do sebe hodili.

Takhle to tedy je! Ku příležitosti padesátého výročí se mělo uspořádat grandiózní představení, a my se toho měli zúčastnit. Kompars pro davové scény.

„Prý to bude balet, jaký jsme ještě neviděli. A bude tam o hodně víc vojska než kdy předtím.“

„Předvedou všechny typy tajné techniky.“

„Oddíly první linie budou dvě divize, sestavené výhradně z nových důstojníků a instruktorů. Zadní divize budou všechny z posluchačů posledních ročníků, ti budou důstojníky co nevidět.“

„A k tomu budou zvlášť vybraní vojáci vířit prach na obzoru, aby to vypadalo, že je tam obrovské množství lidí.“

„A nám řekli, že to má být přeškolovací cvičení!“

„Nám taky! A dali nám fantastickou mašinu, bojové vozidlo BMP-1, možná už jste o něm slyšeli.“

Naše nadšení náhle ochablo, i přes množství vodky, kterou jsme vypili. Moc dobře jsme věděli, co znamená přehlídka a co zahrnuje její nácvik, zvlášť když jde o tak slavné jubileum.

V noci začaly do tábora přijíždět první oddíly 120. Rogačevského gardové motostřelecké divize – „dvorní“ divize velitele Běloruského vojenského okruhu. Takovou divizi má každý okruh: v Moskevském okruhu je to 2. tamanská gardová motostřelecká divize a Kantěmirova tanková divize, v Karpatském okruhu 24. železná samarsko-uljanovská motostřelecká divize, v Kyjevě pak 41. gardová tanková divize. Všechny tyhle divize existovaly výhradně pro přehlídky. Znaly jen přehlídky, manifestace, slavnostní návštěvy zahraničních hostů, čestné stráže, a nikdy se neúčastnily vojenských cvičení. Všechny „dvorní“ divize – a v Sovětské armádě je jich devět –jsou absolutně neschopné boje. Ale jsou stále udržovány v plném počtu, každá má 12 000 mužů, což představuje 108 000 těch nejlepších vojáků a důstojníků sovětských pozemních sil. A pro tuto příležitost, pro tuto nevídanou peep-show, bylo shledáno nutným posílit i tyto „dvorní“ divize čerstvě opeřenými důstojníky.

Druhého dne začalo přeskupování vojsk a příprava na hlavní akci. Nejprve byl vybudován na příhodném místě polní štáb 38. armády. Pro operaci „Dněpr“ posílily armádu ještě 41. gardová tanková divize, 79., 120., 128. gardové motostřelecké divize a 24. železná motostřelecká divize, brigáda nukleárních raket, brigáda gardového nukleárního dělostřelectva, nukleární protiraketová brigáda, nukleární protitankový pluk a ještě značné množství dalších podpůrných jednotek; dále armádní mobilní raketová technická základna, armádní mobilní protiletecká raketová základna, dva spojovací pluky, pontonový pluk, a k tomu ženijní prapory a prapory mostních tahačů. A navíc ještě několik motostřeleckých praporů, které měly představovat trestní prapory. Využití těchto praporů ve válce nebo při výcviku nevyžaduje žádné znalosti ani praxi: armádní velitel je prostě nažene do největší bitevní vřavy, kde by mu dělostřelectvo k ničemu nebylo, nebo do těch míst, která ještě nebyla prozkoumána. Je obecným pravidlem, že tyto prapory se postaví pouze pro jednu bitvu. Do dalších bojů tu jsou zase jiné prapory, složené z dalších štrafniků*. Při této jedinečné příležitosti tyto samostatné motostřelecké prapory nebyly tvořeny štrafniky, ale mladými důstojníky v uniformách vojínů.

Příslušníci trestných praporů, v podstatě odsouzení k jisté smrti, neboť jim přidělené úkoly jsou takřka nesplnitelné.

Kromě naší 38. armády byly povolány ještě tři další. Tyto čtyři armády pak dohromady představovaly 1. ukrajinský front, jenž sám byl součástí „východních“ sil.

Na pravém břehu se formovaly „západní“ síly. Bez přestání sem proudily nové a nové oddíly i válečná výzbroj. Ve dne v noci, hodinu co hodinu. V období, kdy přípravy na operaci „Dněpr“ probíhaly, Sovětská armáda prakticky úplně ztratila svou bojeschopnost. Posuďte sami: K postavení jediné přehlídkové divize bylo zapotřebí 10 000 důstojníků – důstojníci totiž byli obsazováni i do rolí obyčejných vojínů. Ale kde vzít tolik důstojníků? Na to by nestačili ani všichni absolventi všech vojenských škol a akademií. A proto tedy bylo rozhodnuto povolat navíc velkou část důstojnictva z Pobaltského, Běloruského, Kyjevského a Zakarpatského vojenského okruhu. Připomínám, že každý z těchto okruhů tvoří armádní skupinu. A teď si představte, že čtyři největší armádní skupiny přijdou o důstojníky. Ale žádnou paniku! Čtyři armádní skupiny, to je dvanáct až patnáct armád. To není zas tak moc. Pět sovětských armád je v Německu, to je jistě ohromné vojsko, ale patnáct armád roztroušených po celém území Sovětského svazu není nijak moc, protože tyto armády jsou všechny „kádrované“*, nebo jak si říkáme mezi sebou, „kastrované“: spousta důstojníků, spousta výzbroje, jenže v podstatě zůstávají v záloze, když mají tak málo vojáků. Jak se říká, až začne válka, naženeme do bitvy rolníky. Nevadí, že takové zbraně v životě neviděli. Však oni se naučí! Jestli je ovšem někdo dřív neodstřelí!

*Jsou-li v plném počtu pouze důstojníci a technické kádry, v české terminologii „rámcové“.

Jedna armáda v plném počtu představuje 60 000 až 65 000 mužů. Patnáct armád tedy znamená 900 000 až 975 000 mužů. A dokonce i když tyto armády mají v době míru jen desetiprocentní stav, představuje to téměř 100 000 mužů. Co s nimi? Pošlete je snad okopávat brambory, aby měli co dělat? Skrytým nebezpečím takového stavu věcí je fakt, že pohraniční okruhy vlastní největší rezervy bojové techniky, účinnější a modernější, než je ta, kterou mají k dispozici sovětské okupační síly. V době míru mají tyto pohraniční okruhy velmi nízký stav a v zásadě nejsou ve válečné pohotovosti. Ale po mobilizaci v souladu se sovětskou praxí musejí být vojska těchto okruhů nadřazena vojskům první formace jak ve stavu, tak v jakosti své výzbroje.

V předvečer velkého výročí by tedy mobilizace těchto, a jistě i jiných okruhů nebyla možná právě kvůli nepřítomnosti základního jádra, na které se celý mobilizační proces nabaluje. V případě náhlého napadení nepřítelem by Sovětská armáda přišla o obrovské množství prvotřídní výzbroje a nebyla by schopna povolat základní úderné síly. Takové krátkozraké opatření znovu svědčí o faktu, že nikdo z generálního štábu nevěří v možnost náhlého útoku sil NATO.

Rok 1967, rok velikého padesátého výročí „Velkého října“, byl rovněž rokem rekordní sklizně. Lidé si dokonce kladli otázku, jak je to vůbec možné, že úroda byla taková. Ale to je velmi prosté. Rekordní úrodu máme každý rok, jen ji nemá kdo sklízet. Když se však naskytne příležitost nahnat do žní armádu, studenty, školní mládež, intelektuály atakdále, najednou, je úroda rekordní. V době žní hraje armáda prvořadou úlohu, ne snad proto, že by vojáci byli pracovitější než studenti, ale proto, že si armáda vozí vlastní stroje. Takže v roce oné bezprecedentní peep-show bylo možné při sklizni využít ne stovky tisíc, ale miliónu vojáků. Uplatnili se i při stavebních pracích a v průmyslu všeobecné, a samozřejmě při přípravě toho velikého spektáklu – našeho slavného cvičení.

Už jste někdy viděli jezdit tanky pod vodou? Je snadné to popsat. Trubkou instalovanou v otočné věži proudí vzduch do bojového prostoru a pak do motoru. Výfukové plyny jsou hnány motorem přímo do vody. Před vstupem do vody řidič nastaví a zafixuje zaměřování pomocí zvláštního zařízení, tak zvaného hydrokompasu, na určitou značku na protějším břehu. Pod vodou pak střelka přístroje ukazuje neustále na tuto značku. Dále se na břehu postaví velitelské stanoviště, ze kterého je sledován pohyb každé trubky nad hladinou a ze kterého je v případě nebezpečí možno vydat příkaz: „Dvěstědvanáctko, držte se vlevo... doleva, hergot!“ Když motor vypoví službu, potápěči k tanku upoutají lana a traktory čekající na břehu jej z vody vyvlečou. A to je celá ta věda! Problém je v tom, že i přes značnou váhu je tank v podstatě zásobárnou vzduchu. Přisednutí k povrchu pod vodou je podstatně jiné než přisednutí k suché zemi, a říční dno také není tak uježděné a ploché, jako je suchá zem. Řízení pod vodou tedy vyžaduje značnou praxi. Stačí jen opřít se o trochu víc o řídicí páku, a tank se otočí o devadesát stupňů, což se může stát i na betonové silnici. Opravdu, i na betonovém povrchu, jen si vzpomeňte na ty spousty tanků v československých škarpách. Asi je zbytečné snažit se vojákovi vysvětlovat, že při pohybu tanku pod vodou je lepší se raději žádné páky nedotýkat, a když už na nějakou musíš sáhnout, tak jen do ní lehce ťuknout. Později jsem se seznámil s jedním docela rozumným vojákem, dokonce uměl i přijatelně rusky, a ten jezdil s tankem pod vodou hodinu a deset minut, když překračoval říčku asi třicet metrů širokou. Napřed obrátil tank po proudu, a když mu nařídili zahnout mírně doprava, otočil se o sto osmdesát stupňů proti proudu.

Tohle se mu podařilo ještě asi osmnáctkrát, načež se z řeky vynořil na stejném břehu, kde svou pouť zahájil. Při nácviku „Dněpru“ byly ovšem takové kousky naprosto nepřípustné, a z tohoto důvodu byli všichni řidiči-vojíni nahrazeni instruktory a důstojníky.

Ale Dněpr je veliká ukrajinská reka, to není Vorskla nebo Kljazma, a Dněpr také neměly překračoval obyčejné tankové prapory, ale celé čtyři armády, z nichž jedna byla tanková. (V té době měla každá vševojsková armáda 1 285 tanků a tanková armáda 1 332 tanky, nepočítaje v to plovoucí průzkumné tanky.) Celá ta armáda 5 187 tanků musela překročit Dněpr a vstoupit na druhý břeh v přesně stanoveném čase. A to vše před zraky samého politbyra, o mimořádných zahraničních hostech nemluvě! Tanky ostatních frontů přejely prostě po mostech. Mohou si to dovolit, když tam nejsou žádní zahraniční pozorovatelé. Ovšem pod bdělými zraky vládních pozorovatelů tanky musely pod vodu, a ještě za sebou vlekly dělostřeleckou výzbroj. A co když se něco nepovede? Co když se některý z tanků pod vodou roztancuje? V takovém případě nebude stačit, že obyčejné vojáky nahradili instruktoři a důstojníci, budou zapotřebí ještě zásadnější opatření. Nakonec se přece jen našlo řešení. V době, kdy důstojníci podstupovali výcvik, tisíce vojáků řečiště Dněpru doslova vydláždily. Tam, kde měly tanky přecházet, položili na dno tisíce tun ocelové výztuže a pletiva. Podél něho pak nastavěli betonové panely, a vytvořili tak zábrany, něco jako svodidla na dálnici. Ocelové pletivo tvořilo pro pásy tanků mnohem spolehlivější podklad a betonová „svodidla“ jim nedovolila uhnout z dráhy. Tanky se tedy valily na druhý břeh v jakýchsi umělých korytech. A takových koryt bylo vybudováno nejméně sto. Bůhví kolik oceli, betonu a lidské práce se na tuhle akci vyplácalo. Stavba zabrala mnoho měsíců, výsledek byl prvotřídní. Koryta byla shora naprosto neviditelná. Tank nejprve jednoduše zajel do vody, pak vmanévroval do připraveného koridoru a posléze se na druhém břehu vynořil jakoby nic. Jistěže za války jsou takové triky zhola nemožné, nepřítel by vám asi opravdu těžko dovolil cákat se čtyři měsíce kolem vody. A bylo by jistě obtížné přepravovat uprostřed bitevní vřavy ty tisíce tun stavebního materiálu! Ovšem dlužno dodat, že při operaci „Dněpr“ všechny ty tisíce tanků překročily řeku bez nehody, k převelikému úžasu všech uniformovaných pozorovatelů.

Ale to předbíhám. V době, kdy jsem budoval tyto „potěmkinovské“ přechody, potkal jsem kamaráda Juru Solovjeva; vyšel rok přede mnou.

„Jurko, to se mi snad zdá, jsi to opravdu ty?“

„Viktore! Jak se máš, ty prevíte?“

„Jak se máš ty?“

„Já dobře.“

„Kam až jsi to dotáhl?“

„Velitel praporu! Pamatuješ na Sašku Stárkova?“

„Jasně!“

„Ten je tu se mnou, jako náčelník štábu. Vojíne Abduchamajeve!“

„Ano, soudruhu poručíku!“

„Řekněte náčelníkovi štábu praporu, ať sem přijde!“

„Rozkaz!“

„A ty, Viktore, jakou ty máš hodnost?“

„Tankový střelec!“ hlásil jsem, hlasitě a zřetelně. Vyprskli jsme smíchem. Úplný Čechov, i když jsme nebyli jeden tlustý a druhý hubený, ale oba mladí a štíhlí.

Pak k nám přiběhl Saška Starkov. Vřele jsme se objali.

„Tak, veliteli, pozveme střelce na skleničku?“

„Jasně!“

Pili jsme. A pili. Tak zase spolu.

„Kde je zbytek kluků? A co je nového?“

„Všichni jsou v Arábii. Mládenci už si chystají dírky na medaile. Začíná se to tam mlít. A ostatní jako ty a já se připravují na slavnou operaci „Dněpr“. Svezli sem všechny důstojníky od nás z pluku, každou rotu, četu a prapor – buď jako střelce, nebo nabíječe. V celém praporu zůstali jenom dva důstojníci. Já jako velitel a Saška, náčelník štábu praporu! Fakt. A takhle je to v každém pluku. Kapitán velí pluku a má pár starejch jako zástupce. Deset důstojníků v celém pluku! Všichni, co zbyli, se učí role v téhle frašce!“

Chápal jsem své druhy. Byli jsme poručíci a dostávali jsme všichni stejný plat. Ale já neměl vůbec žádnou odpovědnost, zatímco oni, jen o rok starší než já, už byli velitelé praporu, a co bylo ještě horší, velitelé bez podřízených důstojníků.

„Jak dokážeš, kamaráde, udržet ten dav pod kontrolou? I kdyby tu byli všichni důstojníci, přece není možné nějakou disciplínu udržet.“

Podívali se jeden na druhého.

„No, vždyť my se ani o nějakou disciplínu nesnažíme. Za nás to dělá triumvirát.“

„Fakt?“

A opravdu! V každé divizi čtyř okruhů, odkud byli důstojníci dočasně na tenhle spektákl odveleni, byly ustaveny polní tribunály sestávající z velitele, jeho politického zástupce a prokurátora divize. A vojáci se skutečně snažili, seč mohli, zatímco jejich velitelé se v křoví nalévali vodkou.

„Ty, Viktore, stav se u nás, kdy budeš chtít. Necháme ti něco stranou! A nedělej ze sebe důležitého, jinak si vysloužíš velení roty nebo praporu, až tahle šaškárna skončí. A pak uvidíš, zač je toho loket, být velitelem!“

* * *

Nikdo z nás neměl rádio. Mezi vojáky kolovaly všelijaké zvěsti, ale většinou se mluvilo o vítězství.

„Naši jim určitě ukázali! Zařvaly tisíce židovských tanků. Za jediný den!“

Pověsti o celých tisícovkách izraelských tanků jsme slýchali na všech úrovních, dokonce i velitel divize je s oblibou dával k lepšímu. Našpicoval jsem uši. Kdysi jsem býval pozorným čtenářem jednoho vojenského časopisu, který vycházel jen v omezeném nákladu a byl určen pouze zrakům důstojníků, a tak jsem věděl, že Izrael zcela určitě mnoho tisíc tanků neměl. Egypt – to, snad, ale Izrael – v žádném případě! Jak jich tedy naši mohli zničit tisíce, když jich ani tisíc nebylo? Jistě, všechny židovské tanky jsme zničili, ale určitě ne tisíce.

Večer se mezi důstojníky z pěchoty objevilo malé chrchlající rádio a všichni jsme se tam hned hnali, abychom si je poslechli. Bylo u nich jako obvykle dosti rušno. Po celodenním vyčerpávajícím cvičení pod sálajícím sluncem se již zmátořili, teď už byli trochu namazaní. Z kuřáckého koutku se linula oduševnělá píseň:

„Tohle je kladivo, tohle zas srp,

to je náš symbol, náš sovětský znak.

Chceš-li, tak můžeš žnout, anebo kout,

stejně seš v prdeli, tak jako tak!“

Nikdy předtím jsme se ani já, ani žádný z mých soudruhů nesetkali s takovou antisovětskou peleší, jíž byla kyjevská akademie, honosící se Frunzeho jménem. S antisovětským smýšlením se však v Sovětské armádě setkáte na každém kroku. Politické vtipy, písničky a historky se šíří rychle a jejich život bývá dlouhý. Ale v tak otevřené formě jsem se s tím ještě nesetkal. Buď neměli strach z informátorů, nebo i informátoři inklinovali k volnomyšlenkářství. Zkrátka, nevím. Je fakt, že absolventi právě této školy v Sovětské armádě drželi rekord v počtu bojů na Západě. Bez ohledu na rozdíly ve výložkách jsme s nimi udržovali nejbližší vztahy. Já osobně na ně mám nanejvýš milé vzpomínky a jsem si jist, že kdyby byli v Novočerkasku tenkrát v době „krvavých událostí“*, na vlastní by jistě ruku nevztáhli. Což se bohužel nedá říci o mých soudruzích – tankistech.

*Krvavé události – autor má na mysli brutální potlačení místního obyvatelstva za použití tanků a kulometů v roce 1962.

 „Ticho, volové, už to jde.“

Po chvilce hvízdání rádio spustilo: „Soudruh Brežněv se dnes v Kremlu setkal... Zprávy z bojišť...“

„Vždyť to říkám... maj tam bordel. Naši poradci radili, až poradili!“

„Držte hubu, vy prorokové!“

Ale rádio s ohlášením našeho vítězství na Blízkém východě a obsazení Tel Avivu nijak nespěchalo.  

„...U příležitosti nadcházejícího slavného výročí...“

„To jsou teda kecy.“

„... naftaři z Tatarské ASSR, po mnoha hodinách...“

 „Je to možný?“

„... ze zahraničí...“

„TICHO!“

„... Soudruh Fidel Castro dnes...“

Tohle už nikdo nevydržel. Na hlavu bradatého geroje se snesl příval nadávek a kleteb.

„... události na Blízkém východě... prudké boje... statečný odpor arabských vojsk... Gaza... El Arish... solidarita...“

Zpráva byla úsečná a naprosto nesrozumitelná. Žádné údaje, čísla, fakta. Nejdůležitější bylo zjistit, kde leží El Arish, čí je to území a jak daleko je od hranic.

„Kdo má mapu?“

„Co kdybychom poslali transportér do vesnice? Ve škole mají glóbus.“

„Tak běžte! Sežeňte ho!“

„Arish je židovské jméno a El je arabské.“

„Říkám vám, že jak uslyšíš „solidarita“, tak to je konec! Je to v hajzlu!

„Jak to v hajzlu? Ty fakt věříš, že by mohli rozbít naše tanky?“

„Ovšemže ne! Jenže když naši hned první den neobsadili hlavní město, které je hned u hranic, tak to znamená, že ho neobsadí ani zítra.“

„Kuš! Vsadím deset flašek vodky, že naši zaberou Tel Aviv zítra! Víš, kolik mají Arabové tanků? Kolik děl? A letadel? A kvalita výzbroje? Copak nevíš, že každý sovětský okruh ve vnitrozemí je úplně bez tanků a děl, protože je poslali do Arábie? V pohraničí není jediný důstojník, protože všichni jsou na téhle peep-show. A ve vnitrozemí nemají důstojníky ani palebnou sílu, protože všechno je v Arábii! Dovedeš si představit, kolik tisíc našich důstojníků a generálů tam je? Ani si neodplivneš, abys netrefil nějakého poradce!“

„Na poradce se klidně vyser. Jsou na tom úplně stejně jako ty a já, nebo jako velitelé našeho praporu a divize. Jsou k ničemu, ani nejsou schopni výcviku. Všechno je to pakárna! Chraň nás bože, abychom si něco začali s Čínou, protože kvůli tomuhle spektáklu bychom si fakt nasrali do bot!“

Konečně glóbus dorazil. Ale jaký byl maličký! Nebyl tu ani El Arish, ani Gaza, a dokonce Izrael jsme hledali s velkými nesnázemi. Jen Egypt a Sýrie byly patrné, zabíraly hrozivě velký kus území.

Naše pochyby a obavy se náhle jevily jako nepodložené a tak bezvýznamné, že jsme všichni vybuchli smíchem a na poslední zprávy i na celou válku na Blízkém východě jsme okamžitě zapomněli. Nadřazenost Arabů byla naprosto zjevná, dokonce i na globusu.

Jenomže informace o rozdrcení Izraele a ovládnutí Tel Avivu nedorazily ani druhého dne. Jako obvykle byly zprávy zmatené a naprosto nepochopitelné: „Úporné boje... statečný odpor...“ A pak jména nějakých neobydlených oblastí bez jakýchkoliv údajů, kde se nacházejí. Kromě toho jsme si poslechli, jak izraelské letecké síly bombardují mírumilovná městečka a vesnice, dokonce i školy a nemocnice. To nás znovu přimělo k zamyšlení. Když se střílí do mírumilovných obyvatel Budapešti a Novočerkaska, nikdy rádio po „solidaritě“ nevolalo, a náhle se tu začalo mluvit o mírumilovných Arabech. Co to má znamenat?

„Říkal jsem vám, že naši poradci na Tel Aviv nemají. Klidně se vsadím, že ho neobsadí ani zítra. Už by přece hlásili, kdyby naši byli aspoň na předměstí. Jenže oni jsou od Tel Avivu na hony daleko. To se ví, za týden nebo tak ho stejně zaberou, ale našeho náčelníka generálního štábu by měli za takovou špatnou strategii pohnat před soud.“

„Jo, ten starej kozel soudruh Zacharov.“ Bylo opravdu velmi těžké tento názor nesdílet.

„Třeba mají naši něco za lubem. Třeba zkouší Žida vyprovokovat a vlákat na naše území a pak ho rozkrájí laserama!“

„Proč by se sakra namáhali s laserama, když máme tisíce tanků, a jakejch!“

„T-54 a T-55. Žádné prehistorické žiďácké shermany.“

„Máme navrch jak v kvalitě, tak v kvantitě, tak proč se do nich s těma tankama nepustíme a neskončíme to?“

„A já říkám, že lasery jsou lepší!“

„Co seš tak divý do laserů? Stejně nic takového neexistuje!“

„Tak se podívej kolem! Všechen ohňostroj natahali sem do tábora na velkou show – T-64 a BMP a BRDM2 a Šilky a Luny-M – ale lasery nevidět. A když si náš generální štáb neumí poradit se dvěma divizemi předpotopních shermanů, co si proboha počne s Bundeswehrem? A s britskými chieftainy? To se máme spoléhat na lasery? Tak proč jsme šťastní jak blechy kvůli T-64? A co tady hergot vůbec děláme?“

„Něco vám řeknu, kamarádi, ten tank stojí za prd!“

„To je fakt.“

Naše první setkání s T-64 proběhlo ještě předtím, než jsme ukončili vojenskou školu. První stroj, celý zabalený v plachtovině, přivezli jedné noci tajně do hangáru. Bylo to jen velmi letmé seznámení, ale na první pohled se nám zalíbila 125mm hlaveň. Byl to nejmocnější kanón na světě, žádný tank ještě nic takového neměl. Díky úžasné počáteční rychlosti mohly náboje roztrhnout věž tanku a rozmetat ji do vzdálenosti skoro deseti metrů (taková věž váží osm až dvanáct tun).

Ale teď, po bližším seznámení, naše nadšení pro T-64 začalo postupně opadat. Kanón byl určitě velemocný, ale ve svém odhodlání zvýšit počáteční rychlost konstruktér nevyprojektoval hlaveň drážkovanou, ale s hladkým vývrtem, stejně jako u T-62, a to nepříznivě ovlivnilo jeho přesnost. Ve skutečnosti to byla nesmírně mocná zbraň, jež zaručeně minula cíl.

Ze zcela nových principů vycházela i konstrukce pásů. Předtím se musely měnit každých 2 000 kilometrů, teď však měly vydržet až 10 000 kilometrů. Jediná potíž byla v tom, že stále padaly. Představte si boxera, jemuž spadnou trenky právě v okamžiku, kdy se chystá k rozhodujícímu úderu. A konečně motor – byl nejen špatný, byl k zblití! Museli s námi poslat několik týmů dělníků a inženýrů, a k tomu celou četu konstruktérů, kteří se nezabývali ničím jiným než údržbou našich tanků. Ať se snažili, jak chtěli, neměli nejmenší naději vyřešit tyto problémy, jejichž podstatou byla špatná konstrukce motorů.

Konec všem obavám učinilo poslední zpravodajství dalšího dne. Hlasatel s nadšením oznamoval, že izraelští agresoři utrpěli v oblasti El Quantary a průsmyku Mittla rozhodující porážku. Nakonec se všechno vyjasnilo. Jestliže byli Židé nazváni agresory, znamenalo to, že už zabrali Arabům pořádný kus území. Jiný výklad nebyl možný. Hlasatel dočista zapomněl, že mezi izraelskou a arabskou armádou ležela vojska OSN a že sám Izrael je nemohl přeskočit nebo je požádat, aby odešla. Jak tedy mohl být agresorem?

Zmínka o Mittla a El Quantaře nakonec odhalila to, co v rádiu přecházeli mlčením. Z našich dějin válečného umění jsme všichni věděli, kde asi tato místa leží. Nám to bylo jasné, nikoliv však veliteli naší divize. Už to asi bylo dávno, kdy generálmajor Moskalev studoval dějiny válečného umění. O poloze těchto míst neměl ani tušení; byl přesvědčen, že naši ničili Židy ve velkém, a ne-li zítra, pak přinejmenším pozítří bude vydáno komuniké o vítězství.

Za takové situace nedostávají žádné další informace ani důstojníci, ani generálové, pokud nejsou do událostí přímo zapojeni. A to už nemluvím o prostých vojínech, seržantech a obyčejných civilistech. Každý poslouchá rozhlas a čte Pravdu, a to přece stačí. Během dlouhé služby v Sovětské armádě jsem nikdy nebyl zapojen do vietnamské války, a tak veškeré mé vědomosti o tamějších událostech vycházely ze článků v Pravdě a zbytek jsem si domýšlel. Důstojníci, kteří se nezúčastnili událostí v Československu, neměli ani potuchy o skandálním porušování zákonů a hrubých chybách, k nimž docházelo při přípravě a uskutečňování této ostudné operace. Já jsem v Československu byl, ale všechno, co o tom vím, veškeré mé válečné zkušenosti pramení jen z toho, co jsem sám viděl. Za takových okolností nikdy nedochází k vyšetřování, natož k odhalení chyb. A tak není divu, když se ve strategii, taktice, organizaci a řízení a vedení vojsk opakují stále dokola tytéž chyby, rok co rok. A už vůbec nepřekvapí, jak zmatené představy má většina důstojníků o tom, čemu budou muset čelit v příští válce, a na co se musíme skutečně připravit. Pak se nemůžeme divit, že většina sovětských tankových sborů, které samozřejmě nikdy na Sinaji nebyly, je přesvědčena, že sovětský tank je nepřemožitelný, stejné tak jako je přesvědčena většina sovětských pilotů, s výjimkou těch, kteří sloužili ve Vietnamu, že to byli Američané, a ne my, kdo utrpěli kolosální ztráty v leteckých bitvách (jak to přinášela v denních zprávách Pravda).

Ačkoliv zprávy z následujících dnů byly oznamovány nadšeným, přímo vítězným tónem, přestali jsme v rychlou porážku Izraele věřit. „Lid celého světa si přeje skoncovat s agresí… Pracující Lichačevského závodu volají hanba... Konference Rady bezpečnosti... Vystoupení zástupce Sovětského svazu... Lid celého světa se musí solidárně semknout... Osvobodit okupovaná území...“ a tak dále a tak dále.

Pak z Ústředního výboru strany přišel všem komunistům zapečetěný dopis a byl nahlas předčítán na stranických schůzích. Základní leitmotiv zněl: „Arabové jsou velmi špatní bojovníci – když měli odrážet útok, dali se do modlení.“

Ovšem důstojníci žádný tajný dopis nedostali. Byla válka, chyby se dělaly, ale jak známo, chybami se člověk učí. Ale co přesné bylo příčinou porážky, k jakým chybám došlo, to pro nás nadále zůstávalo neproniknutelným tajemstvím. Vysvětlení, že Arabové jsou špatní válečníci, bylo u generálů, důstojníků, vojínů i civilistů velmi oblíbené. Veškerý zájem o toto válečné tažení okamžitě poklesl. Mimochodem, stejný názor zastávala i většina sovětských vojenských poradců, od generálů až po poručíky: „Špatní bojovníci“ – tečka! A nějakým řízením osudu nikoho nenapadlo, že to, že Arabové neumějí válčit, jsme už dávno věděli. A pokud jsme to nevěděli, tak proč proboha požadujeme odchod vojsk OSN, která tyto špatné válečníky ochraňovala? Jestliže jsme věděli od počátku, že neumějí válčit, proč jsme tedy utráceli miliardy rublů a zbůhdarma přicházeli o tisíce tanků a letadel? Jestliže jsme věděli předem, že Arabové mají ve zvyku se modlit právě v tu dobu, kdy by měli střílet, proč nebyla učiněna nějaká opatření? Ale možná že sovětský generální štáb netušil, jaká arabská armáda skutečně je. V takovém případě pak generální štáb a jeho rozvědka nestojí ani za kopejku. Kolik let zůstávaly tisíce plukovníků v Egyptě a Sýrii, a nám ještě pořád nedocházelo, že Arabové nejsou připraveni na válku, navzdory miliardám utraceným za prvotřídní výstroj a sovětské poradce? Měli jsme moc práce s počítáním tanků a letadel. Na papíře všechno vypadalo tak neomylně.

Když uplynul další týden, dorazil přísně tajný rozkaz určený důstojnictvu: „Poučení z vojenské akce na Blízkém východě.“ Dodnes na ten rozkaz vzpomínám se smíšenými pocity hanby a zlosti. Rozkaz ministerstva obrany obsahoval téměř slovo od slova totéž co tajný dopis Ústředního výboru strany. „Hanba agresorovi... Arabové se modlili, ale nebojovali...“ A to bylo všechno, ani slovo navíc. Žádná zmínka o ztrátách na obou stranách, o inovacích v izraelské taktice a výzbroji, ani slovo o našich chybách. Proč byl tento rozkaz přísně tajný, dodnes nikdo netuší. Mohli jej klidně otisknout v Rudé hvězdě namísto úvodníku. Je pravda, že zahraniční vysílání zacházelo do větších podrobností. Večer jsme se my, příslušníci tankových posádek, sešli s důstojníky od pěchoty, abychom si při skleničce něčeho ostrého o tomto rozkazu pohovořili.

„Když máš křivou hubu, nenadávej na zrcadlo.“

„Copak Arabové nechodili do našich vojenských škol?“

„V arabské armádě bylo absolutně všechno stejné jako v naší; organizace, výzbroj, taktika; a dokonce přehlídky dělali úplně stejně jako my.“

„To nám jednou přijde pěkně draho!“ „Měli jsme jim dát T-64 a BMP-l!“

„Seš trouba, nezlob se, říkám ti, že mají navrch jak v kvantitě, tak v kvalitě!“

„Teď všechny poradce z armády vyrazí, utrhnou jim nárameníky a některé možná postaví před soud.“

„Promiň, Viktore, ale jsi idiot. Ty jsi nečetl ten dopis? Arabové nejsou dobří válečníci, copak tomu nerozumíš? Pak přece naši poradci jsou dobří válečníci! Než uběhne týden, dostanou medaile a budou povýšeni. Kdyby pohnali naše poradce k soudu, musel by tam jít i náčelník našeho generálního štábu. A ministra obrany by museli vykopnout taky, stejně jako ministra zahraničních věcí, za to, jakou vedli politiku, a možná i někoho vyššího za vyhazování peněz, za blbost a krátkozrakost a za neschopnost řídit armádu, zemi i zahraniční politiku.“

A skutečně, neuplynul ani týden, a prezidium podepsalo tajný výnos o udělení vyznamenání sovětským válečným poradcům. Seznamy byly uchovávány v tajnosti, aby nebyl odhalen počet poradců nebo množství postů, které obsadili. Ale ve skutečnosti byly tyto informace utajovány především proto, aby byli naši hrdinové uchráněni před posměšky Západu. Dokumenty obsahovaly tisíce jmen generálplukovníků, generálporučíků, generálmajorů, plukovníků, podplukovníků, majorů. Bylo to úmorné, když jsme v horkém červnovém dni museli ty tisíce jmen poslouchat.

Ještě toho dne byl našemu pluku přečten další rozkaz, podle kterého se měl T-64 nahradit tankem T-55; naší milou „pětapadesátkou“, kterou jsme znali nazpaměť, kterou jsme zbožňovali a o které jsme snili. „Pětapadesátka“, které nikdy nepadaly pásy a která, i když neměla nijak výjimečnou palebnou sílu, byla alespoň spolehlivá a přesná: právě ta „pětapadesátka“, která představuje základ tankových vojsk v Sovětské armádě i v armádách spřátelených sil.

Těžko říci, proč k tomu rozhodnutí došlo. Snad kvůli tomu, abychom ukryli T-64 před poraženými Araby, aby si případně nemohli stěžovat, že jimi nebyli vybaveni, nebo to bylo ze strachu, že nám během výcviku budou dělat problémy motory a pásy? Svou úlohu tu možná sehrály oba faktory. V každém případě nám T-64 vzali. Objevily se krátce až po cvičení, při tajné přehlídce bez zahraničních hostů. Betonovou plochu se jim podařilo přejet bez nehody.

Intenzita výcviku se mezitím zvýšila. Každý den, bez odpočinku nebo volna, probíhaly přípravy na nevídané představení, jež se mělo odehrát v obrovském areálu. Nevím kolik miliard rublů to stálo, ale posuďte sami: resurs T-55 činí pouze 500 provozních hodin. Po 500 hodinách musí jít na kompletní generálku a doslova každá součástka se musí vyměnit, zůstane jen trup, do kterého se musí instalovat nový motor a nová převodovka, vymění se kompletně celý podvozek i všechny ostatní přístroje, a tak dále. Pak má tank dalších 250 hodin života, načež se odepíše. Tank není traktor, je příliš těžký a velmi rychle se opotřebuje. To je důvod, proč drtivá většina tanků stráví celý svůj život v naftalínu, kde čekají na válku, a jenom ty nejstarší z nich, které strávily čekáním deset až patnáct let, se využívají k výcviku. A to je také důvod, proč se tanky transportují vždycky ve formacích nebo na přívěsech. Každá hodina pohybu je velice drahá. Jen vzácně se tanky vytáhnou, aby se použily pro výcvik. Pro bojové tanky v Sovětské armádě existuje norma 200 kilometrů ročně – a generální štáb, který nedůvěřuje ani velitelům okruhů, dohlíží na dodržování této normy velmi přísně. Roční norma 200 kilometrů znamená, že pokud chceme, aby tank v jednom roce urazil 400 kilometrů, musíme ho celý předešlý rok nechat odpočívat ve skladu. (Kdyby si ovšem velitel divize vybral tuto kvótu dopředu, mohl být postaven před vojenský soud.) A to ani neuvažuji o nákladech na technickou údržbu, munici a palivo. A teď si zkuste představit: dnem i nocí jsou tisíce tanků využívány při cvičení, aniž by se přihlíželo k jejich motorickým možnostem, jako kdyby nastal válečný stav. Ve válce by to bylo jistě ospravedlnitelné – k tomu také byly tanky stvořeny. Co je však pravým důvodem, abychom vyhazovali miliardy rublů v době míru? Po čtyřměsíčním cvičení naše 38. armáda totálně odrovnala všech 1 285 tanků, a totéž se dělo i ve všech ostatních armádách. Ještě začátkem hlavního cvičení proběhla celková výměna: všechny tanky, pásové obrněné vozy i děla byly staženy a byly nám přiděleny skoro nové, aby se tak předešlo poruchám. Výcviku jsme věnovali dvanáct hodin denně: všechny pohyby v jakémkoliv stadiu byly vypracovány do nejposlednějšího detailu. Teprve teď jsme pochopili trvalou platnost Suvorovova* principu, že „každý voják musí znát svůj manévr“.

Příprava na cvičení se odehrávala na obrovském poli označeném kolíky. Každý voják (vlastně přestrojený důstojník) si podrobně prostudoval svůj úkol: vyskočit z pásového obrněného vozu tady do toho křoví, postoupit devět kroků vpřed, vypálit dávku ze samopalu, třináct kroků vpřed, a támhle je můj cíl, další palba, a támhle je cíl mého souseda napravo, v případě, že netrefil, pomohu mu, tady tank vystřelí protipancéřové střely – a znovu a znovu.

*Proslulý velitel carské armády, jenž za celou svou dlouhou kariéru neutrpěl jedinou porážku. Autor s ním není v žádném příbuzenském vztahu.

Vypracování a naplánování takového cvičení muselo zabrat nejméně rok. Když jsme sem přijeli, každý obdržel slohu, kde měl jasně vyznačenou úlohu, a to nejen každý krok, ale dokonce každý výdech: sedm kroků vpřed, výbuch; zadržet dech: zavřít oči, nasadit plynovou masku, vydechnout; krátká dávka ze samopalu. Stejně tak tomu bylo i u pěchoty, u nás, u dělostřelců, výsadkářů a všech ostatních složek: tank se vynoří z vody, protipancéřovou střelou vyrazí vodní ucpávku, odhodí trubku, odstraní uzávěr z děla a věže, skloní dělo, teď se za tamtou břízkou objeví čtyři nepřátelské tanky; soustředěná palba celé roty; můj cíl je ten tank úplně nalevo, po zásahu se zaměřím na další cíl vpravo, a po zásahu přesunu svou střelbu zase doprava.

Týden pro našem příjezdu do tábora musel každý podstoupit ústní zkoušku, kdy musel odříkat svou individuální úlohu: každou hodinu, minutu a sekundu, kdy, kde a jaký terč se vynoří, jeho vzdálenost, rychlost a směr pohybu. Každý z těch desítek tisíc účastníků přesně znal dopředu pohyb nepřítele, složení jeho sil, jeho možnosti a pravděpodobné přesuny.

Po této teoretické zkoušce začalo praktické cvičení. Začalo se tím, že nejprve jsme se jeden každý vydal přes celé pole, abychom si do mysli vštípili veškeré detaily. V tomto kritickém bodě byli na nohou všichni z tankového sboru. Pak se začaly formovat čety a posádky. Byli jsme čtyři: řidič-instruktor a tři důstojníci  (velitel, střelec a nabíječ). Ještě jednou jsme přepochodovali přes pole o délce asi tak deseti až dvanácti kilometrů.

Velitel: „Tady vydám rozkaz: orientační bod – 2. 100 nalevo, tank, zničit.“

Střelec: „Já zvolám: protipancéřový granát.“

Nabíječ: „Já hodím náboj do nábojové komory.“

Řidič: „Já vykřiknu ‚pal‘ a přibrzdím.“

Nalevo, napravo a za námi šly ve skupinách tisíce lidí, každý se držel pěkně své trasy. Všichni si brumlali podrobné body svého úkolu a potichu si vyměňovali poznámky se sousedy. To zatím ještě směli. Za námi byla pěchota, před námi průzkumný oddíl a občas tudy proletělo letectvo – ovšemže i piloti trénovali pěšky.

Následujícího dne všechno začalo znovu, ale tentokrát s formacemi čet, a nyní si směly vyměňovat poznámky pouze tankové posádky uvnitř jednotlivých „tanků“, i když jeden „tank“ se směl domlouvat s jiným. Den nato se vše opakovalo znovu; tentokrát se formovaly roty. Pak přišla na řadu celková prověrka, pro všechny společně. A teprve potom začalo skutečné cvičení s bojovou technikou. Jeden den zabralo cvičení rot – každá rota samostatně a bez střelby. Druhý den nacvičovaly prapory, další den přišly na řadu pluky, pak divize, armáda, a nakonec celý front. Každé pole bylo pečlivě přikryto kovovým pletivem a výztuží, aby je tanky nerozryly svými pásy.

Jakmile jsme zvládli všechny úkoly v jedné oblasti, přišly na řadu další. Tak jsme se postupně přesunuli od Černigova na Ukrajině přes Bělorusko až do Bobrujska, načež jsme se vrátili tam, kde jsme začali, a všechno opakovali znovu a znovu až do omrzení. To už zkoušel nejen náš front, ale i všechny ostatní. Pak proběhlo cvičení přesně tak, jak mělo, v plné rychlosti za účasti několika frontů. A to pořád ještě nebyla skutečná operace „Dněpr“, ale jen příprava – „generální zkouška“. Teprve pak jsme se mohli ještě jednou vrátit do našich táborů, kde proběhla výměna bojové výzbroje. Zatím se v našich stopách vydaly na pole desetitisíce vojáků, kteří zahlazovali všechny pozůstatky po našem cvičení, sbírali kov, zarovnávali jámy po střelách, odklízeli prázdné nábojnice a pátrali po slepých střelách. A pak, teprve pak.

Směrem k vodní hranici se pohybovala kolona motostřeleckého praporu. Tomuto prvnímu praporu z mnoha „zametaly cestu“ dělostřelectvo a letecké síly. Jejich úkol byl prostý: provést ozbrojený přechod Dněpru, obsadit předmostí na pravém břehu řeky a zabezpečit místo, kde bude přecházet náš tankový pluk s dělostřelectvem, v tom okamžiku pak vypukne přechod všech tří armád za taktického útoku vrtulníků do týlu nepřítele. Pak by mělo následovat postavení železničních mostů a přechod druhé armádní formace a přistání dvou výsadkových divizí v hlubokém týlu nepřítele. Posléze dojde k překročení zbylých dvou frontů a k napadení „zápaďanů“. Zatím se však blíží jediný motostřelecký prapor.

Pro prapor to byla neslýchaná pocta, ačkoliv už byl skoro odepsaný a neměl se již dále aktivně účastnit. Praporu razily cestu dvě dělostřelecké brigády plus osm dělostřeleckých pluků, to tedy znamenalo podporu 612 děl. Kromě toho říční roklí vyrazil na pomoc třem stovkám mužů i tankový pluk, aby zničil cíle na druhém břehu – 600 děl a 100 tanků. Tohle bylo možné jedině na počest velkého jubilea! Obrněné transportéry se nořily do řeky, zvedajíce přitom drobné sloupce vody, a hrnuly se k nepřátelskému břehu halícímu se v dým vybuchujících střel. Pařezy a kmeny stromů létaly až k nebi. Z oblohy se snášel nekonečný déšť strepin, které dopadaly až doprostřed řeky. Podle plánu mělo dělostřelectvo v okamžiku, kdy obrněné vozy dojely do poloviny řeky, přesunout palbu do hloubky, aby mohly obrněné transportéry vyjet na břeh a vysadit výsadek. Ale dělostřelci nejevili žádné známky toho, že se hodlají plánu držet. Naopak, palba ještě zesílila. Buď to bylo proto, že pozorovatelé dělostřelců propásli ten správný moment, anebo proto, že prapor zahájil přechod o dvě či tři minuty dříve, ovšem v každém případě teď nebylo možné, aby obrněné vozy pokračovaly v jízdě. Začaly kroužit po dně, narážejíce při zápasu s mocným proudem Dněpru jeden do druhého.

To vše se dělo přímo před očima vládních pozorovatelů. Generální tajemník pohlédl užasle na ministra obrany, jenž zařval cosi nepublikovatelného do mikrofonu, a palba okamžitě ustala. Asi třicet děl pokračovalo ve střelbě, ale hlavní chór již zmlkl. Postupně, jaksi zdráhavě, se odmlčela i ostatní. Zatím obrněné vozy pokračovaly ve svých vodních piruetách. Velitel praporu se zjevně neodvažoval vydat rozkaz k dalšímu postupu, neboť mohl těžko předvídat, co ta zatracená děla provedou vzápětí. V každém případě nesměl podle instrukcí pokračovat v postupu od prostředka řeky, dokud dělostřelci nepřesunou palbu do hloubky. Každé dělo však potřebuje dvě až tři minuty na přeorientování zaměřovače, a tak prapor uvázl na dně řeky. Při cvičení všechno probíhalo tak dobře – a teď, taková blamáž!

Nakonec začala děla pomalu a se značnou neochotou pálit do hloubky a prapor se pohnul ke břehu, ale ani jedinému obrněnému vozu se nepodařilo dostat se z vody. Při cvičení byla organizace dělostřelců velmi dobrá, teď však buď byli střelci nervózní, nebo nebylo v pořádku něco jiného. Příkop podél břehu, který by měl zůstat nedotčen, byl celý rozbitý a plný dolíků od střel. Nastala chvíle pro improvizaci. Velitel praporu poručil svým mužům vyskákat do vody a plavat ke břehu. Někde byla řeka mělká, ale určitě ne všude. Všechno se to začalo motat. Místo přesného rozestavení nastal nezvládnutelný chaos.

Situaci zachránil velitel praporu plukovník Rubanov: „Zapomeňte na manévry, tohle je skutečná bitva.“ Vojenští dopisovatelé pak udatného velitele vychválili do nebes. Jeho rozkaz se líbil zvláště náčelníkovi Hlavní politické správy Sovětské armády generálu Jepiševovi. Ale velitel praporu se vůbec nechtěl předvádět. Tímto rozkazem jen nařizoval přestrojeným důstojníkům, aby zapomněli na to, že jsou na přehlídce, aby zapomněli na své role, které se naučili nazpaměť, nechali celý ten „balet“ plavat a začali se chovat tak, jak jim radil selský rozum a zkušenosti získané za ta léta, kdy byli posluchači vojenské školy. I pochopili důstojníci svého velitele, jejich řady se vyrovnaly, velitelé rot a oddílů zhodnotili situaci a za pár minut velitel praporu hnal své muže do útoku přímo z vody na břeh, nechávaje transportéry svému osudu. Pak všechno pokračovalo podle scénáře, ale byl tu ještě jeden zádrhel. Obrněné transportéry nemohly vyjet z vody a my, tankisté, jsme se vážně obávali, že se některý z nich možná dostal do jednoho ze skrytých podvodních koridorů. První tank by si to namířil přímo naproti němu, o něj by se zastavil i další tank, a to by znamenalo neskutečný skandál.

Ale chrabrý velitel praporu situaci zachránil podruhé. Už byl s pěchotou dost daleko, když tu si náhle vzpomněl na tanky a rádiem rozkázal obrněným transportérům vyjet z vody, a uvolnit tak tankům cestu. Každý transportér měl tedy padnout do zajetí, nebo se musel vystavit nepřátelské palbě, ale alespoň byla cesta volná. Tímto rozhodnutím byla celá peep-show zachráněna, ale pro plukovníka to znamenalo konec. Po cvičení soudruh Grečko označil plukovníkovo rozhodnutí jako „neospravedlnitelné“ a nařídil jeho propuštění z armády.

Naše tanky překročily řeku bez nehody, vlekouce za sebou pod vodou dělostřelectvo celé divize. Munice a posádky se přepravovaly pomocí vyprošťovacích transportérů. Pak se zase celý balet dostal do tempa. V okamžiku, kdy nás „zapaďané“ zahlédli na obzoru, dali se podle očekávání na bezhlavý útěk. Terče se v celém prostoru kácely k zemi, aniž se jich střely dotkly, a co bylo nejdůležitější, všude vládla přímo ohlušující vřava. Vysoký velitel „výchoďanů“ „uhodl“ všechny zlolajné plány „zápaďanů“ a zasadil jim smrtelné rány. Zkrátka a dobře, všechno šlo až nechutně pěkně podle plánu.

O tři dni později nás převezli do Kyjeva. Později běžel záznam z přehlídky v televizi a v kinech, ale teprve poté, co svůj díl práce vykonala cenzura. Přehlídka se měla odehrávat na vojenském letišti. Už pouhý pohled na letiště nás ohromil. V poli podél ranveje stály nekonečné řady tanků, jež se táhly málem po celém obzoru. Snímky těchto ploch plných tanků se pak měly objevit v novinách celého světa. Někteří komentátoři na Západě tehdy vyslovili podezření, zda tanky nejsou pouze gumové atrapy. Těch tanků bylo opravdu moc, ve skutečnosti to bylo největší shromáždění tanků v historii lidstva, a i když doopravdy nebyly z gumy, život v nich už dávno vyhasl. Tyhle stroje se používaly při cvičení, a teď už zcela vyčerpaly své možnosti. Vlastně dávno ani tanky nebyly, to už byla minulost; teď představovaly hlavně suroviny pro ocelářský průmysl. Po přehlídce jich šlo několik do opravárenských závodů v Kyjevě na celkovou opravu, mnoho tisíc jich šlo na čínské hranice, kde se měly stát nepohyblivými palebnými stanovišti, ale hlavní část byla poslána rovnou k tavbě. Jak se později ukázalo, tento jubilejní rok byl, pokud jde o vyrobenou ocel, přímo rekordní.

Nelze říci, na kolik celá ta paráda náš mírumilovný lid přišla. I kdybychom nebrali v úvahu munici, pohonné látky a tisíce tun ocelové výztuže a betonu a jenom spočítali ojeté tanky, dostaneme se k částce přibližně jedné miliardy rublů.

Na světovém trhu dosahovala cena britského chieftainu, což je obdoba našeho T-62, až 210 000 dolarů za kus. Během cvičení náš 1. ukrajinský front odrovnal přes 5 000 tanků a povážlivě zkrátil životnost motoru u dalších 5 000 – operace „Dněpr“ se účastnilo nejméně pět frontů. Nebylo by poctivé nepřiznat, že ačkoliv cvičení ostatních frontů byla obdobná jako naše, přece jen nebyla tak intenzívní. Ale i tak můžeme předpokládat nejméně 10 000 opotřebovaných tanků. Vynásobte si to cenou jednoho tanku a okamžitě vám bude jasné, proč Sovětský svaz nikdy nemůže překonat Španělsko ve výrobě automobilů.

Přehlídka proběhla takříkajíc bez zádrhelů, ačkoliv jednou to zaskřípalo. Vojáci nahnaní na letiště vyčkávali příchodu významných hostů. Ti na pódiu čekali také. Přehlídka měla jako obvykle začít v deset hodin, ale Brežněv, Podgornyj, Kosygin a Šelest přišli pozdě, nebo, řekněme, se pozdrželi. (Šéfové nikdy nechodí pozdě.) Zahájení přehlídky se opožďovalo a nervozita rostla. Navíc byl oproti moskevským přehlídkám naplánován slavnostní přelet letadel. Letci měli vyletět z Borispolu a lety byly vypočítány přesně na vteřinu. Jenže velcí šéfové se pozdrželi. Maršál Grečko, jak tak stál na tribuně, častoval naši milovanou stranu a vládu i s celým jejím politickým byrem skvostnými urážkami. Ovšemže tak činil šeptem, ale přesně v 10.00 hodin se zapnuly mikrofony na tribuně a přenášely jeho sotto voce až na vzdálenost deseti kilometrů – v dosahu celého přehlídkového areálu. A tak se stalo, že kyjevská přehlídka nakonec proběhla v obzvlášť temperamentním duchu, skoro bych řekl vesele. O hodinu později, kdy vojska důstojně pochodovala pod tribunou velkých šéfů, nezračil se ve tvářích důstojníků a vojínů obvyklý výraz přísné rozhodnosti. Místo toho obličeje všech zářily úsměvy. A velcí šéfové se rovněž usmívali a mávali na ně baculatýma ručkama.

MOSKVA – UKRAJINA

1967

OPERACE „MOST“

„Soudruzi,“ zahájil ministr obrany, „v tomto novém roce, v roce 1967, bude muset Sovětská armáda uskutečnit mnoho nesmírně složitých a odpovědných úkolů, aby tak oslavila padesáté výročí Velké říjnové socialistické revoluce.

První a nejnáročnější z nich je dosáhnout konečného vyřešení problému na Blízkém východě. Tento úkol spočívá výhradně na bedrech Sovětské armády. Padesáté výročí existence Sovětského svazu se tak stane posledním rokem existence židovského státu. Tento čestný úkol jsme připraveni splnit, i když nám v tom brání přítomnost vojsk OSN mezi arabskými a židovskými silami.

Po vyřešení problému Blízkého východu obrátíme veškeré naše úsilí k usměrnění problému Evropy. To je úkol nejen pro diplomaty. I tady bude muset Sovětská armáda vyřešit mnohé otázky. V souladu s rozhodnutím politbyra naše Sovětská armáda musí ukázat „zuby“. Tím máme na mysli mnoho zvláštních opatření, jakož i bezprecedentní leteckou přehlídku v Domodedovu. Bezprostředně po vítězství na Blízkém východě budou následovat velkolepé námořní manévry na Černém moři, ve Středomoří, v Barentsově, Severním a Baltickém moři. Po tom všem uspořádáme kolosální cvičení „Dněpr“ a zakončíme velikou přehlídkou 7. listopadu na Rudém náměstí. A posléze, na pozadí této demonstrace síly a našich vítězství na Blízkém východě, udeříme na arabské státy a donutíme je, aby po dobu jednoho či dvou týdnů přerušily dodávky ropy do Evropy a Ameriky. Myslím,“ a tady se ministr pousmál, „že Evropa mnohem ochotněji přistoupí k podpisu všech dokumentů, které jim předložíme.“

„Dojde k nějakému pokroku ve vesmírném programu?“ otázal se první zástupce vrchního velitele pozemních sil. Ministr obrany se zachmuřil.

„Bohužel ne. Za éry „voluntarismu“ jsme v této sféře tolerovali i do očí bijící chyby. Teď za ně musíme platit. Rozhodně v příštích deseti až patnácti letech nebudeme schopni dosáhnout ve vesmírném programu ničeho nového, takže si jen zopakujeme staré úspěchy s nepatrnými zlepšeními.“

„A co Vietnam?“ chtěl vědět velitel jednotek Dálněvýchodního vojenského okruhu.

„Všechny problémy s Evropou dokážeme úspěšně vyřešit jen tehdy, pokud Američané budou mít plné ruce práce s Vietnamem. Myslím, že bychom neměli s osvobozením Vietnamu spěchat.“

Shromáždění náhle výrazně ožilo, demonstrujíc tak svůj souhlas.

„A nakonec to nejdůležitější,“ pokračoval maršál Grečko. „Byl bych rád, kdybyste každý věnoval chvilku pozornosti následujícímu. Současně s touto demonstrací naší moci, i když můžeme předvést obrovské množství vojsk, která se toho zúčastní, i jejich výcvik, by nebyl špatný nápad zorganizovat něco, co tu ještě nebylo, něco skutečně pozoruhodného, něco úplně nového. Takže jestliže kdokoliv z vás, soudruzi generálové, přijde na nějaký zajímavý nápad, neváhejte a předložte jej mně nebo šéfovi generálního štábu. Nicméně žádám vás předem, abyste už nezvyšovali počet tanků, děl a letadel. Nemáte představu, kolik jich tam bude – na přehlídku seženeme všechno, co máme. Rovněž není možné vymýšlet novou techniku. Na přehlídce předvedeme všechno, co si můžeme dovolit, BMP a T-64, MIG-23 a MIG-25, a třeba i všechny experimentální stroje. Možná je to riziko, ale my je musíme podstoupit, a ukázat vše, co máme.“

Všichni přítomní pochopili ministrova závěrečná slova jako příslib vysoké odměny za každou originální myšlenku. Tak to má být. I počaly všechny vojenské mozky usilovně přemýšlet. Co by tak jen mohly nabídnout kromě kvantity a kvality?

Nakonec skutečně přišli na originální myšlenku. Zrodila se v mysli generálplukovníka Ogarkova, bývalého ženijního důstojníka.

Ogarkov navrhl předvést nejen schopnost armády, ale také ukázat, že její síla spočívá na nerozborné základně vojenského průmyslu. Neměl ovšem v úmyslu odhalovat celý systém zásobování armády, a ani to nebylo potřeba. Ani pán domu, chce-li přesvědčit své hosty o svém bohatství, nemusí ukazovat všechny poklady. Jeden pravý Rembrandt úplně stačí.

Ogarkov hodlal předvést pouze jeden prvek, ovšem tak, aby byl dostatečně přesvědčivý. I navrhl postavit železniční most přes Dněpr, a to v rekordně krátkém čase, dejme tomu do hodiny, a po tomto mostě by pak přejela železniční formace s nákladem bojové výzbroje a kolony tanků. Takový most bude nejen symbolizovat pevné zázemí, ale rovněž ukáže Evropě, že Rýn neznamená žádnou ochranu.

Ogarkovova idea se setkala s příznivým přijetím ministra obrany, jakož i generálního štábu. Právě tohle jsme potřebovali. Ovšem Sovětská armáda žádný takový most neměla a do začátku cvičení moc času nezbývalo. S tím si však nikdo hlavu nedělal, hlavně že se na kýžený nápad přišlo.

Generálplukovník měl nyní absolutní pravomoc, skoro jako hlavní konstruktér před vypuštěním prvního kosmonauta.

Ogarkov sám byl nejen brilantní, erudovaný a zkušený stavitel mostů, ale rovněž neobyčejně náročný a umíněný velitel, jako byl předtím snad jenom Žukov. To jen splnění úkolu usnadňovalo. Veškerý stav vědeckých pracovníků a železničního vojska, jakož i průmyslové podniky vyrábějící armádní inženýrskou technologii byly převeleny pod jeho přímé vedení. Výroba v podnicích se úplně zastavila, aby mohla být zahájena výroba něčeho tak jedinečného.

Ve stejné době, kdy konstruktéři pilně črtali první plány budoucího mostu, který měl být použit jen jednou, probíhal výběr těch nejmladších, nejzdravějších a nejsilnějších důstojníků a rovněž tak i nejchytřejších a nejzkušenějších inženýrů. Kromě toho se pořádaly soutěže v železničních a technických školách Sovětské armády, kterých se mohli zúčastnit právě vycházející posluchači, už skoro důstojníci. Výsledkem toho všeho bylo, že si tisíce nejlepších důstojníků a důstojnických kadetů ze všech koutů Sovětského svazu navlékly uniformy vojínů a sjely se do Kyjeva. A tady pak vznikla 1. gardová železniční divize pro výstavbu mostů.

I když zatím ještě nebylo docela jasné, jaký typ mostu se bude stavět, byl v divizi zahájen nezvykle tvrdý výcvikový program, protože ať už se zbuduje jakýkoliv most, bylo jasné, že všichni, kdo se zúčastní jeho montáže, budou nuceni pracovat jako akrobaté pod kopulí cirkusu.

Zatímco byla původní myšlenka superrychlého vztyčení železničního mostu stále rozvíjena a propracovávána, kdosi přišel s nápadem, že v okamžiku, kdy bude most postaven, vyjedou na něj stroje kladoucí koleje, s týmy s kolejovými poli, a stejně tak rychle vybudují železniční úsek na pravém břehur tak aby sem mohla být vyslána vojska a bojová výzbroj. I tato myšlenka byla přijata a schválena.

Mezitím všechny konstrukční kanceláře, které nezávisle na sobě na vývoji mostu pracovaly, jednohlasně prohlásily, že vybudovat třeba jen plovoucí most s ložnou kapacitou pouhých 1 500 tun je v tak krátké době nemožné. Ogarkov běsnil. V sázce byl jeho věhlas i jeho budoucnost. Jeho reakce byla okamžitá a přesně mířená. Nejprve si podal žádost k Ústřednímu výboru a získal jeho souhlas, aby konstruktér, jemuž se podaří takový most zkonstruovat, byl odměněn Leninovou cenou. Dále sezval všechny konstruktéry na konferenci, a když je seznámil s rozhodnutím Ústředního výboru, navrhl jim, aby celou věc znovu do detailu promysleli. Na této konferenci byl plán překročit most se stroji na kladení kolejí a formacemi s kolejnicemi zamítnut, a zrovna tak i myšlenka tankových kolon, které by překročily řeku současně s železničními formacemi. Rovněž bylo rozhodnuto, že všechny vagóny musejí být při přejezdu prázdné a že podél vlaku pojede kolona prázdných nákladních automobilů. Zbýval jediný problém: jak dostat na druhou stranu třistatunovou lokomotivu. Kdosi přirozeně navrhl co nejvíce snížit váhu lokomotivy. Tak se tedy narychlo zmodernizovaly dvě lokomotivy, základní a duplikát, a co největší množství ocelových součástek bylo nahrazeno hliníkem. Vyměnil se i parní kotel a topeniště. Tendry pak zůstanou úplně prázdné a nepovezou žádné uhlí ani vodu, ale jen velmi malý barel s nějakým vysokooktanovým palivem, snad leteckým benzínem nebo parafínem.

Čas plynul jako voda. V závodě již dokončili plán mostu a většina důstojníků z 1. gardové železniční divize přijela, aby se seznámili s jeho konstrukcí přímo při výrobě. Továrny, které v době plánování projektu nebyly několik měsíců v provozu, nyní rychle přešly na vojenský režim. Pracovalo se čtyřiadvacet hodin denně. Všichni dělníci dostali mimořádně vysoké mzdy a příslib, že pokud práci dokončí včas, obdrží od ministerstva obrany neslýchanou odměnu.

První součásti mostu byly mezitím řádně dodány do divize a zkušební program byl zahájen. Každý týden přicházely nové prvky a při každém nácviku se most stále prodlužoval. Teoretické propočty ukázaly, že most by mohl váhu prázdné formace udržet; bude-li to tak fungovat i v praxi, to nikdo samozřejmě nevěděl. Největším nebezpečím bylo, že se most může pod tíhou lokomotivy příliš prohnout a vagóny se převrátí do vody. Posádka lokomotivy i řidiči motorizovaných jednotek, všichni přestrojení důstojníci, kteří se měli pohybovat po mostě současně s formací, začali honem studovat použití záchranné techniky určené pro tankové posádky pod vodou. Praktický nácvik však ještě stále nebyl možný, neboť některé součásti potřebné k propojení obou břehů dosud chyběly.

V den, kdy divizi byly dodány poslední dva pontony, začaly ty nejmonumentálnější manévry v dějinách lidstva. Dostalo se jim tajného označení „Dněpr“.

Plovoucí železniční most přes Dněpr byl postaven v rekordní době a v okamžiku, kdy byly zatlučeny poslední piloty na pravém břehu, z levého břehu na most hladce vklouzla lokomotiva, pomalu za sebou vlekouc dlouhý vlak. S ní vjela na most i kolona vojenských vozidel. Šéfové strany a vlády i značný počet zahraničních hostů, kteří stavbu tohoto gigantického mostu sledovali, by nikdy neuhodli, že most bude určen pro železniční provoz. A tak když se na mostě objevila lokomotiva, daly se vládní tribuny do nadšeného potlesku.

Jak se lokomotiva posunovala dál a dál od břehu, zpozorovali diváci, že se most pod její tíhou prohýbá stále hrozivěji. Od mostu se k oběma břehům valily těžké dlouhé vlny, odrážely se a vracely zpět, aby znovu narážely do mostu, až se začal houpat z jedné strany na druhou. V té chvíli se nahoře na lokomotivě objevily postavičky tří zděšených strojvůdců. Žádný ze zahraničních hostů si dosud nepovšiml toho zvláštního jevu, že z komína lokomotivy nevychází kouř. Ale strojvůdce na lokomotivě zaznamenali všichni, a na jejich tvářích to vyvolalo shovívavý úsměv.

Později byli zděšení strojvůdci na všech fotografiích a filmech, které tento slavný přechod zaznamenaly, zaretušováni, ale v této chvíli bylo třeba zachránit situaci, jinak se celý podnik, na který se vynaložilo tolik peněz a energie, mohl snadno zvrátit ve frašku.

Zvolna se houpající lokomotiva s třemi strojvůdci na vršku se nervózně vlekla kupředu. „Co je to tam nahoře?“ procedil maršál Grečko pomalu skrz zuby. Všichni sovětští generálové a maršálové, kteří stáli okolo, upadli do hlubokého mlčení. Generálplukovník Ogarkov vykročil vpřed a bryskně hlásil: „Soudruhu maršále Sovětského svazu! Využili jsme zkušeností, jež jsme získali z nedávné války Arabů s Izraelem, ve které letectvo hrálo tak výjimečnou úlohu. Podnikli jsme proto opatření na ochranu týlové komunikace proti leteckému útoku nepřítele. Tak, v případě války, máme kromě tří strojvůdců uvnitř lokomotivy další tři muže, kteří jsou vybaveni raketovým systémem Strela-2s. Rakety dosud vojsku nebyly dodány, my však již začali s výcvikem posádek, a to právě v tomto okamžiku sledujete.“

Všichni zahraniční hosté užasli. Jak schopný je generální štáb a jak bleskurychle dovede reagovat na změny v praxi uprostřed válečné vřavy! Ministr obrany též užasl – s jakou úžasnou rychlostí, sebejistotou a dokonalostí si dovede Ogarkov vymyslit takovou lež, bez mrknutí oka a v pravý čas. „Chlapík,“ pomyslil si ministr obrany, „s takovými schopnostmi se dostane daleko.“

Po cvičení, když byl most rozebrán a poslán k roztavení a gardová divize pro stavbu mostu byla rozpuštěna, protože pro ni nebylo dalšího uplatnění, a poté, co se všem projektantům a konstruktérům dostalo velkorysé odměny, bylo jednohlasně rozhodnuto, že v budoucnu se veškeré akce tohoto druhu budou svěřovat jedině Ogarkovovi. A tak vznikl Hlavní úřad strategického maskování, kterému šéfoval právě generálplukovník Ogarkov. Krátce nato byl Ogarkov povýšen do hodnosti armádního generála.

Ogarkovův Hlavní úřad zahájil svou činnost převzetím vojenské i státní cenzury a později ještě většiny všech organizačních záležitostí, jež se týkaly dezinformační činnosti, a mnohokrát tak shrábl nejlepší špeky KGB přímo u huby. Poté se chapadla Hlavního úřadu začala sápat po ozbrojených složkách: v budoucnu se měla veškerá armádní, letecká či námořní cvičení pořádat pouze s Ogarkovovým schválením. Každá vojenská budova, od kosmických center, podzemních odpalovacích ramp a základen nukleárních ponorek až po kasárna pohraničních vojsk KGB – všechno spadalo do jeho pravomoci. Pak následoval další krok: veškerý průmysl a stavebnictví byly podřízeny také přímo jemu, jelikož v naší vlasti jsou veškeré objekty vojensky významné. A až se uvolní post náčelníka generálního štábu, nikdo z těch, co vědí o existenci a skutečné moci GUSM* vůbec nepochybuje o tom, kdo tento post obsadí.

Když dosáhl Ogarkov hodnosti maršála Sovětského svazu a postu náčelníka generálního štábu, nespal bývalý inženýr-konstruktér mostů na vavřínech. Budoucnost patří jemu – pokud jej nespolknou jeho sokové.

*Zkratka pro Hlavní úřad strategického maskování.

287. NOVOGRAD-VOLYŇSKÁ MOTOSTŘELECKÁ VÝCVIKOVÁ DIVIZE

OSTER, UKRAJINA

ŘÍJEN 1967

ŠKOLENÍ

„BLÍT! A TO je rozkaz!“

Mladý, nakrátko ostříhaný vojáček se žalostně rozhlédl kolem sebe, jako by hledal podporu. Avšak četa stejně mladých a stejně ostříhaných vojáků, před kterou teď stál, nad ním zjevně necítila žádnou lítost. Po prvním týdnu služby už dokonale vstřebali železné pravidlo: Neuposlechne-li někdo rozkazu, odnese to celé družstvo; jestliže neuposlechne rozkazu jedno družstvo, bude trpět celá četa; a jestliže neposlechne četa, pak seržanti vyberou jednoho z vojáků a budou ho „vychovávat“, dokud neztratí vědomí, „dokud nepadne“ – a když nedokáže splnit rozkazy dostatečně odpovídajícím způsobem, odnese si to jeho četa a pak celá rota a tak dále, až do nekonečna. A existuje tolik druhů školení. Tak například můžete rozkázat oddílu, aby kopali zákopy na starém železobetonovém povrchu, a postarat se o to, aby sto dvacet centimetrů hluboké zákopy vykopali do třiceti minut, a ti, kteří rozkazu neuposlechnou, budou muset znovu trénovat za trest.

Ostříhaný vojáček stojí před jednotkou, ale jednotka se začíná zlobit – vědí, co je čeká, nebude-li rozkazu uposlechnuto.

Stál jsem stranou a sledoval počínání svého zástupce. Jsa již třetí den velitelem čety, znal jsem dobře další zákon výcvikové divize: nevměšovat se do práce seržanta, jinak budeš mít zbytečně víc práce.

Seržant Kochar nejprve čekal deset vteřin na odpověď a pak vydal jasný rozkaz:

„Druhé družstvo! Deset kroků vpřed! Pochodem v chod! Četo, vyslechněte rozkaz! Vojín Ravdulin se o třináct sekund opozdil při nástupu, protože byl v kantýně.“

Každý voják výcvikové divize měl denně po obědě dvacet minut volna a večer deset minut. Jakmile se urve od jídla, řítí se hladový voják do bufetu, kde je jediná prodavačka. V pluku je 1 500 vojáků, ze kterých dobrá polovina, ti nejhladovější nebo nejoptimističtější, se snaží prodrat k pultu. Většině z těch, kteří se dostanou až k bufetu, se to však nepodaří, a nemohou si ani prorazit cestu ven. Zpozdí-li se při nástupu byť jen o vteřinku, budou tvrdě potrestáni. Ale přesto se počet těch, kteří se snaží k bufetu probojovat, nikdy nesnižuje. Až se člověk musí divit, kde na to berou peníze, vždyť dostávají měsíčně tři ruble osmdesát kopejek, a z toho si musejí také kupovat toaletní potřeby. Odpověď je nasnadě: i když se tolik snaží dostat k pultu, nikdy se jim to nepodaří – a to se to pak šetří!

V této chvíli už se všech čtyřicet čet pluku seřadilo na dvoře a jsou připraveny zahájit čištění zbraní. V dohledu nejsou žádní důstojníci, a tak seržanti, každý podle svého, napravují nedostatky. Někteří se omezí na nekonečné „k zemi-vztyk“; další četa musí předvést plazení – plastun – na dvoře pokrytém silnou vrstvou prasečí kejdy.

Můj zástupce se rozhodl spokojit se s tím, že donutí pachatele z bufetu veřejně zvrátit to, co strávil, nebo spíše co strávit chtěl. Jenomže provinilec nedokázal vykonat rozkaz zcela k seržantově spokojenosti, a bylo teď na celém družstvu, aby jeho chybu napravilo. První a třetí družstvo se směsicí nenávisti a naděje v očích čekaly na rozhodnutí o svém osudu.

„Jeden za všechny, všichni za jednoho“ – to je koneckonců základní výchovná zásada.

„Druhé družstvo! Předklonit!“

Deset hřbetů se čile předklonilo.

„Vložit dva prsty levé ruky DO ÚST!“

Družstvo hbitě uposlechlo rozkazu.

„Zprava doleva... jeden po druhém!... BLÍT!“ S křečovitými záškuby plnilo družstvo postupně velitelův rozkaz a vyprázdnilo žaludky ve velmi přijatelném čase.

„Družstvo, deset kroků zpět! Pochodem v chod! Vojíne Ravduline, zařaďte se do tvaru! Pohov!“ Seržant se odvrátil, předstíraje, že hledá vhodné místo, kde si četa bude čistit zbraně. V tom okamžení dostal Ravdulinův žaludek dva přímé zásahy nejbližších ostříhaných soudruhů. S tlumeným zaúpěním se sesul na kolena a pomalu se zhroutil do vlastních zvratků.

Při výcviku žádný seržant ani důstojník vojáky neuhodí – to je železné pravidlo v každé výcvikové divizi.

OSTER, UKRAJINA

BŘEZEN 1968

PÁNI UMĚLCI

Zatčený, jehož před chvílí přivedli a zavřeli na strážnici, teď seděl v koutě a zatvrzele hleděl do země. Tento seržant byl zatčen v Omsku čtyři tisíce kilometrů od svého rodného pluku.

Přijel vojenský vyšetřovatel; vyšetřování mohlo začít. Proč a nač? Je to vážná věc! Všechno závisí na tom, jak se na to bude dívat vyšší autorita a jak si bude tento přestupek vykládat. Bude-li to klasifikovat jako neoprávněné opuštění posádky, pak seržant vyfasuje maximálně patnáct dní basy. Bude-li to hodnoceno jako dezerce, znamená to minimálně patnáct let.

Kdyby jej chytili ve vojenském okruhu, kam patří, věc by se jistě ututlala, protože mezi okruhy probíhá socialistická soutěž, kdo bude mít nejméně přestupků a narušení. Ale protože byl dopaden v jiném okruhu, a Moskva se tak o tom musela dozvědět, velitelé udělají všechno pro to, aby dali najevo své odhodlání takovéto nešvary zcela vymýtit, ať to stojí co to stojí. Ale i zde nacházíme nesrovnalosti – jestliže šlo o zběhnutí, proč to nebylo hlášeno do Moskvy už před šesti dny, když se seržant ztratil?

Pro jeho přímé nadřízené, od velitele čety až po náčelníka vojenského okruhu, to byl velmi nepříjemný den.

Seržant se jmenoval Zumarov a velitelem jeho čety jsem byl já. Proto jsem se měl setkat s vyšetřovatelem jako první.

„Váš seržant?“

„Můj, soudruhu podplukovníku.“

„Jak dlouho už spolu sloužíte?“

„Patnáct měsíců, soudruhu podplukovníku.“

Zpočátku byl frekventantem ve výcvikové četě, kde jsem velel, a později, když byl povýšen, u ní zůstal a velel druhému družstvu.

„Co mi o něm můžete říci?“

„Soudruhu podplukovníku, nikdy v životě jsem ho neviděl!“

Bylo jasné, že vyšetřovatel už dávno pronikl hluboko do tvrdé reality naší armády, protože mé prohlášení na něj neudělalo žádný dojem.

„Umí nějaké řemeslo?“ byla jeho jediná otázka.

„Ano, umí,“ přisvědčil jsem.

Tak vyšetřování skončilo.

Po mně byli předvoláni ještě další svědkové, velitel roty, politický zástupce velitele praporu, a nakonec sám velitel praporu. Ani s nimi netrval pohovor déle než minutu. Nikdo z nich seržanta v životě neviděl. Je-li veškeré vlastnictví v zemi znárodněno, jinými slovy podřízeno státu, pak přirozená touha každého člověka pozvednout se, odlišit se a zlepšit své postavení je dosažitelná pouze v mezích státního aparátu, který mimochodem vyžaduje mnoho, až příliš mnoho profesionálních úředníků či odpovědných činitelů s vyšším vzděláním.

Každý diplom dokazující absolvování vyšší vzdělávací instituce otevírá cestu do mnoha sfér: do strany, k odborům, do Komsomolu, KGB, ke sportu, literatuře a umění, průmyslu, zemědělství, dopravě, zkrátka, kam chcete. To je také důvod, proč lze pozorovat v každé socialistické společnosti tento paradox: lidé netouží po nějaké profesi, ale jen po diplomu, a je jedno, jaký diplom to je. Samozřejmě je lepší diplom věd sociálních než exaktních. Je to jednodušší a pro život užitečnější, protože tou nejdůležitější věcí v kariéře je „naučit se uhlazeně mluvit“.

A tak kvůli tomu, že se každý vrhá na studium marxisticko-leninské filozofie a dějin strany, jsou nesmírně vzácní právě lidé, kteří umějí dělat rukama, a nikoliv jazykem. Proto se vyvažují zlatem. Jen se podívejte, jak si žijí – automechanici, zámečníci, instalatéři, malíři pokojů či podlaháři (řeč je o melouchářích, samozřejmě)!

Lidí, kteří umějí něco udělat, si zvláště cení v Sovětské armádě, protože systém řízení a hodnocení oddílů, jednotek a útvarů je vypracován takovým způsobem, že jej nelze řídit bez řemeslníků.

Posuďte sami. Do pluku přijede nějaká komise. Kdepak začne se svou prověrkou, copak ji zajímá? V prvé řadě je to ideologický stav vojska – je jeho přesvědčení upřímné? Nedochází mezi vojáky k rozkolům? Jak máte prověřit, zda na sovětského válečníka nevyvíjí nátlak nějaká propagandistická skupina, buržoové nebo maoisté či revanšisté, nacionalisté nebo sionisté? To je velmi jednoduché. Komise se musí nejprve pozorně rozhlédnout po táboře. Je tu dost portrétů stranických a vládních lídrů? Dost hesel a plakátů? Je názorná agitace dostatečná? Jak vypadá klubovna? Je věnován prostor glorifikaci boje? Jak vypadá leninský koutek, jak jsou koncipovány noviny a satirické plátky? A co každodenní „bojevoj listok“ každého praporu?

Dále je třeba vypátrat, jak si voják počíná v době volna. Čím se zabývá? Na co myslí? I to je prosté: pro komisi se uspořádá koncert či sportovní zápas. U nás je všechno v pořádku! Tu jsou další důkazy – poháry, vlaječky, transparenty. Tenhle je za sport, tamten za zájmovou uměleckou činnost. Nu, zde je všechno nepochybně v pořádku, ale jak je to s kázní? A zdalipak se dodržují vojenské předpisy o pořádku? Ani tady žádný problém. Pastva pro oči: ploty pěkně natřené, cestičky umetené, okna umytá, postele vzorně ustlané, lépe už to ani nelze.

Věřte, když se veliteli pluku podaří v každém z těchto bodů dosáhnout lepšího výsledku než jeho kolegům, a navíc dokáže zakamuflovat všechny každodenní prohřešky a kázeňské přestupky, má povýšení v kapse. Nejdůležitější je umět zakrýt všechny nepříjemné stránky, ale cvičení a manévry se nebudou brát v úvahu.

Chce-li v této nikdy nekončící soutěži dosáhnout vítězství, musí každý velitel, počínaje už velitelem roty, mít své vlastní natěrače, umělce a sportsmeny, nejlépe na poloprofesionální úrovni. Pro tyto armádní řemeslníky se používá zvláštní termín. Říká se jim „mrtvé duše“, protože nikdy nevykonávají svou oficiálně registrovanou profesi – miřičů, nabíječů, radistů atd. Někteří z nich ve dne v noci píšou novinové články. Jiní brnkají na kytaru, další zachraňují sportovní čest své roty. Podle své kvalif ikace se dělí tito mistři do různých kategorií –na úrovni roty, praporu, pluku a divize. Například v každém okruhu jsou zvláštní sportovní prapory, které jsou rozčleněny na lehkoatletické roty, košíkářské roty či roty skoku vysokého.

Mezi veliteli na všech úrovních neustále probíhá boj o získání mistrů. Všichni nižší důstojníci si schovávají nejlepší natěrače a umělce před výše postavenými důstojníky, Ti na oplátku pátrají v rozličných kroužcích a sportovních klubech s nadějí, že nejlepší mistry uchvátí pro sebe. Je to otevřený boj se všemi pravidly, příslušnými nepsanými zákony a tradicemi. Stačilo by to na román. Existuje i přímá výměna, ale k té dochází častěji mezi nezávislými veliteli: „Dej mi vzpěrače a kytaristu a já ti dám malíře pokojů a natěrače.“ Nebo: „Soudruhu plukovníku, nedávejte mi špatnou známku za to školení, a já vám pošlu sochaře! Může vám do důstojnické jídelny vymodelovat, koho chcete, Lenina i Andropova.!“ Takové kšefty mohou probíhat pomocí prostředníka z jiné divize.

Všichni „mistři“ pracují za úkolovou mzdu. Princip materiálové zainteresovanosti je posvátný. Platby se mění dle různých kategorií. Někdy se to děje takto: „Staneš se olympijským šampiónem – dostaneš hodnost nadporučíka!“ Stejně, co ministerstvo obrany stojí odložit jednu nebo dvě hvězdičky stranou? Jeden fotbalista dokonce získal hodnost generál-majora, aniž by si v armádě odsloužil jediný den, ačkoliv je třeba přiznat, že v tomto případě se fotbalista jmenoval Jurij Brežněv.

V továrně na tanky v Kyjevském vojenském okruhu se zosnovala oprava tisíců soukromých automobilů. Šéfové okruhu si cpali milióny do svých prkenic a mechanici, kteří auta opravovali, měli volno každý večer. Všichni byli spokojeni, generálové, „mistři“ i uživatelé. Práce byla prvotřídní. Škoda jen, že brzy zavřeli krám. Dneska si v Kyjevě nemáte kam dát opravit svého žigulíka.

I když „mistři“ nedostávají nijak zaplaceno, jejich práce bude stále vysoce efektivní, protože celý den natírat nebo pinkat do tenisového míčku je mnohem příjemnější než v potu tváře kopat zákopy; stejně tak i vymýšlení satirických článků ve vyhřátém skladu je mnohem přijatelnější než vyměňovat v mrazu tankové pásy. To nelze popřít. Kromě toho všichni „mistři“ dostanou neomezené volno a dovolenou, samozřejmě na úkor ostatních. A právě zde je vřídlo rozkladu v armádě (není to jediný důvod a určitě ne ten nejvýznamnější, ale jeden z těch závažných). Jako argument můžeme uvést příklad, kdy opilý, špinavý, uválený voják jde po ulici. Všimněte si, jak před ním hlídka uhýbá: nakonec se ukáže, že je to osobní umělecký truhlář velitele divize. A tamten, také pod parou, je osobní pracovník šéfa divizního štábu, který jej zaměstnává při výkopu soukromého bazénu. Raději se k nim ani nepřibližujte, natož abyste si s nimi něco začali.

Ale vraťme se k našemu seržantovi. Povoláním je klenotník, a syn klenotníka k tomu. Do armády si přinesl všechny nástroje potřebné pro své řemeslo – pilníčky, svěráčky, pinzetky. To je běžný jev, že chlapci přicházejí do armády s kytarami a balalajkami, se svými štětečky a plátny. Sovětský lid již dávno pochopil, jak to v naší armádě chodí, a nabádá své syny, aby svůj neobyčejný talent dali na odiv již od prvních dnů v armádě.

Zumarov prokázal talent, hned jak se k našemu výcvikovému pluku připojil. Dostal okamžitě příkaz ztvárnit ve stříbře malý tank, který pak může být předveden papalášům z nějaké komise. Zařadili ho k mé výcvikové četě a já měl šest měsíců na to, abych z něj udělal seržanta, jak se patří, budoucího velitele T-62, ovšem za celou službu jsem ho nespatřil ani jedenkrát. Ze třiceti mužů jsem měl v četě šest takových. Pravda, těch šest – natěrač, houslista, klavírista a tři sportovci – nebydlelo s námi, ale někdy, asi tak jednou dvakrát do týdne, se k četě vraceli, a mně se podařilo je něčemu přece jen přiučit.

Frekventant Zumarov nebyl přítomen dokonce ani při vyřazovací prověrce. Jak by také mohl? Neznal nic než ty své miniaturní tančíky, které vytvářel z bronzu a ze skla. Test za něj udělal velitel pluku a chvilku si šeptal s prověrkovou komisí. Výsledkem bylo, že Zumarov se stal vynikajícím vojákem, byl odměněn hodností seržanta a zůstal pak v našem pluku jako velitel družstva, aby vyškolil novou generaci tankových velitelů. Byl jmenován velitelem družstva v mé četě, a od toho dne jsem o něj ani nezavadil.

Nemyslete si, že jsem byl jediný, kdo měl s „mrtvými dušemi“ takové problémy – i jiní velitelé čet registrovali šest či sedm takových mrtvol. Je to tak spravedlivé a nikdo se nemusí cítit uraženě. A takto se vychovávají kádry pro naši drahou armádu. Když třeba přijede ze cvičení velitel tanku – nevzdělanec –, aby se připojil k bojovému pluku, poctivě prohlásí hned na začátku: „Já nejsem velitel tanku, já jsem pěvec.“ Samozřejmě že v pluku mají radost. „Na tebe jsme právě čekali!“ Výsledkem je, že tanku velí střelec a náš baryton si cestu vzhůru zkrátka a prostě prozpívá operními áriemi. Každý je spokojen. Nejlepších šikulů, jako byl například náš klenotník, by se výcvikový pluk nevzdal za žádných okolností, pod nějakou záminkou si je drží, nejčastěji jako instruktory, i když jen podle oficiálního označení.

Seržant Zumarov neušel pozornosti velitele divize a pak i velitele armády, a postoupil tudíž nejprve na úroveň divize a pak i armády, a mohl by postoupit dokonce i výš. Naneštěstí však byl dopaden hlídkou, a ke vší smůle ještě v jiném okruhu.

Po prvním rozhovoru s vojenským vyšetřovatelem jsem si byl jist, že k dalšímu výslechu už nedojde, neboť jsem o seržantovi nevěděl absolutně nic – na kterou se dostal úroveň, kdo je skutečně jeho velitelem, či kolikrát týdně dostává volno. Ale druhý pohovor nicméně následoval.

„Kde je jeho vojenská přísaha?“

„Já nevím.“

Opravdu jsem to nevěděl.

V praxi to chodí tak, že každý sovětský voják po měsíci základního výcviku skládá vojenskou přísahu. To je možné, teprve až když voják vystřelil poprvé ze své zbraně. Text tohoto slavnostního závazku je vytištěn pro každého vojáka na zvláštním listě papíru, vojákem osobně podepsaném, aby pak mohl být zařazen do trestního spisu pro případ potřeby. Ale ve chvíli, kdy celá výcviková četa na střelnici přísahu podepisovala, Zumarov vytvářel svůj první tančík.

„Nevadí,“ řekl mu tenkrát velitel pluku. „Tak půjdete s další četou.“

Jak vidno, velitel pluku na to určitě zapomněl – chudák, už tak měl tolik problémů! Ani já, jako jeho přímo podřízený velitel, na to nedokázal dohlédnout. Řekli mi, že mi do toho nic není, ať se do toho nepletu. A tak jsem si hleděl svého.

Teď bylo tedy zjištěno, že Zumarov není ani seržant, ale ani vojín. Dokonce ani nespadal pod vojenskou jurisdikci, jelikož nikdy nepodepsal vojenskou přísahu. Ani nemohl být souzen podle vojenského práva, a podle civilního práva nespáchal žádný přestupek – vždyť prostě odešel z jednoho města do druhého. A samozřejmě že ztratil celý rok a půl strávený v armádě. Toto období se nemohlo zahrnout, protože doba vojenské služby se vypočítává ode dne podepsání přísahy. Zumarov mohl tvrdit: „Já o ničem nevím. Vstoupil jsem do armády a svědomitě sloužil. Není to moje chyba, ale vaše! Proč jste mě nenechali složit přísahu?“

Hrozilo, že vypukne skutečný skandál. Bylo nutno jej ututlat v samém zárodku, protože pak by to odnesli nejen pěšáci, jako jsou velitelé pluků, ale i ti mnohem výš. Skandál se podařilo umlčet až na úrovni Kyjevského vojenského okruhu. Konečně se našel kompromis. Podle zákona měl Zumarov sloužit ještě dalších šest měsíců, ale bylo mu navrženo okamžité propuštění z vojenské služby ze zdravotních důvodů. Zumarov tento kompromis přijal. Do Moskvy pak šlo hlášení, že seržant Zumarov z Kyjevského okruhu byl skutečně zatčen v Omsku, ale že v té době nebyl již aktivní, neboť byl předčasně propuštěn z vojenské služby. Seržant prý trpěl duševní poruchou, následkem čehož nepředložil příslušné doklady, když jej o to hlídka požádala.

Mají se, tihle Zumarovové. Jenom jestli jich v té naší nezničitelné armádě není příliš!

HLAVNÍ ŠTÁB, LENINGRADSKÝ VOJENSKÝ OKRUH

POČÁTEK ROKU 1969

MÍŠA

„Kde je ten klíček?“

„Soudruhu vojíne, nejprve si zapněte blůzu, mluvíte s podplukovníkem, službu konajícím důstojníkem štábu vojenského okruhu.“

Jenže vojín na žádné z podplukovníkových slov jednoduše nereagoval.

„Klíček!“ klidně opakoval vojáček s rozpláclým selským obličejem, v němž se zračila taková nadřazenost a takové opovržení, že se službu konající důstojník neodvážil svou téměř neomezenou autoritu uplatnit.

Službu konající důstojník okruhového štábu je celkem vzato velmi vysoce postavená osoba. Tak vysoce, že když jej nějaký důstojník zahlédne jen zdálky, hned se mimoděk vypne do pozoru, upraví si opasek a srovná štítek čepice. Kdežto teď, nováček jakýsi, který by se měl třást před každým svobodníkem, si tu klidně stojí a na jeho výtky nereaguje.

„Klíček,“ opakoval voják, evidentně vychutnávaje tento okamžik. Úmyslně neřekl, jaký že to chce klíč, a dokonce jej proti předpisům nazýval „klíčkem“, což je při styku mezi vojínem a důstojníkem naprosto nepřijatelné.

V této chvíli vstoupil do místnosti major s rudou páskou na levém rameni – zástupce službu konajícího důstojníka. Bleskově zhodnotil situaci. Vykouzlil na tváři oslnivý úsměv, přiskočil k obrovskému sejfu a trhnutím otevřel masivní dveře. Popadl jeden ze stovek klíčů, které zde visely, a s úslužným úsměvem natáhl ruku k arogantnímu vojákovi. Ten uchopil klíč mezi dva prsty, opovržlivě si změřil službu konajícího důstojníka, beze spěchu se obrátil, a ležérně si odplivnuv těsně vedle plivátka, jež stálo v koutě, opustil místnost a práskl za sebou dveřmi.

Službu konající důstojník zesinal zlostí. Obrátil se k majorovi a s důrazem na každou slabiku se zeptal:

„Soudruhu majore, komu se opovažujete dát ten klíč bez mého výslovného svolení?“

„Ale vždyť to je Míša, soudruhu podplukovníku,“ řekl major servilně.

„Co jste mu to dal za klíč?“

„Od studovny prvního zástupce velitele okruhu.“

„Ale vy... vy... nevíte? Vy jste nečetl instrukce? Vždyť v té studovně jsou tajné státní dokumenty. jenom pobočník nebo důstojník se zvláštním posláním má právo.“

„Ale to je Míša!“

„Já nechci nic slyšet o nějakém Míšovi, dám vás zavřít i s Míšou! Klíč se smí vydat pouze pobočníkovi nebo důstojníkovi se zvláštním posláním a jen na rozkaz zástupce velitele a pouze poté, co tento důstojník převzetí klíče dvojmo podepíše pro případ, že by se něco ztratilo. Odevzdejte mi pistoli a náboje.“ Načež se podplukovník obrátil ke mně, veliteli stráže: „Toho Míšu i majora zavřít.“

„Míša,“ prohlásil major náhle, „je pomocný řidič prvního zástupce velitele Leningradského vojenského okruhu, generálporučíka Paršikova.“

„Ó!“ podplukovník se zarazil. „Proč jste to neřekl dřív?“

„A to není všechno,“ pokračoval major nelítostně, „to jen oficiálně, ale neoficiálně... on... on vozí Marii Michajlovnu, jeho ženu... tak je to!“

Službu konající důstojník zvolna opustil místnost.

„Tak vidíte, poručíku, z toho si můžete vzít poučení! Samé idioty sem posílají. V pluku si zvykli na každého řvát, ani nevědí co a jak. Ale tady máme štáb vojenského okruhu! Tady každý musí mít hlavu na svém místě! Práce ve štábu je citlivá věc, a nemůže si každý. Ještě že se Míša hned tak neurazí. to by mohla být pěkná patálie!“

Celou noc jsem o Míšovi přemýšlel. Podplukovník byl dost starý, aby mohl být jeho otcem, a vzhledem ke svému postavení to nebyl jen tak lecjaký podplukovník, velitel praporu nebo nějaký zástupce velitele pluku, kdepak, tohle byl podplukovník zvláštního druhu, nikoliv službu konající důstojník štábu divize, sboru nebo armády, ale službu konající důstojník štábu vojenského okruhu! Člověk se může celý život pracně škrábat po kluzkém žebříku kariéry, a stále ne a ne dosáhnout těch závratných výšin. A najednou se přižene jakýsi Míša, prostě Míša – nic víc a nic míň – cápek, který si v armádě neodsloužil víc jak šest měsíců, zatímco podplukovník tu strávil celou válku. Kdyby osud zavál tohoto Míšu do naší výcvikové divize, bude se plazit i před svobodníky...

Odkud se bere ta jeho nadutá povýšenost? Jakým způsobem si osvojil ten svůj výraz? Nemůže být pochyb, že pomocný řidič záložního automobilu generálporučíka Paršikova nepatří právě k těm nejníže postaveným osobám ve štábu vojenského okruhu. Ale i tak, odkud se bere ta jeho zpupnost?

Snad mají naši lídři nějaký zvláštní cit pro lidi, kteří se vyznačují jistou neotesaností. Tenhle pacholek možná neumí nic než přehazovat hnůj na statku – jak tedy dokázal získat všechno to pozlátko? Nebo jsme všichni jako on, sotva si sáhneme na úpatí pyramidy moci, zapomeneme na všechno kromě nás samých, a zaslepeni vlastní autoritou, neznáme nic než pohrdání k těm, kteří jsou níže než my?

Co všechno si pak v takovém případě může dovolit kuchař nebo komorná, kteří jsou osobě Paršikova o tolik blíž než Míša a kteří tuhle práci dělají už léta? A co když se soudruh Paršikov stane třeba generálplukovníkem, a nejen zástupcem, ale velitelem celého vojenského okruhu? Co si pak bude moci Míša dovolit? Při této myšlence mě jímala závrať.

V neklidném spánku mě Míšův prasečí obličej pronásledoval celou noc, strašidelnými nekonečnými chodbami absolutní moci, a nebyl nikdo, kdy by jej mohl zastavit.

TŘETÍ ČÁST

UKRAJINA

1967

CESTA K VRCHNÍMU VELITELI

Každý velitel roty, praporu nebo pluku musí najít způsob, jak by se odlišil a zviditelnil před svým bezprostředním nadřízeným, jinak ho mladší, agilnější důstojníci zadupou do země.

Velitel naší divize byl velmi důvtipný a znal všelijaké triky, a pravděpodobně právě tomu vděčil za své povýšení do hodnosti generálmajora. Patrně mířil ještě výš. Co se týče vojenských věcí, byl absolutní nula, to ovšem v Sovětské armádě nehraje žádnou roli a na vojenskou kariéru to nemá nejmenší vliv. Zkrátka musíte mít především organizační schopnosti a jistý „fištron“. I velitel divize se dovtípil, že má-li mít nějaké vyhlídky na postup, nestačí jen vzorně uklizený cvičák a úhledně ustlané postele v kasárnách, tady musí přijít s něčím originálním.

Jeho neobyčejný plán byl stejně prostý jako svérázný: pozve náčelníka Kyjevského vojenského okruhu armádního generála Jakubovského na setkání s důstojníky z divize a řekne mu: „Pohleďte, drahý soudruhu náčelníku, všechny divize jen ustavičně pořádají nějaká bojová cvičení a jiné sráčoviny, odpusťte mi ten výraz, ale naše divize je jiná. Naši vojáci nespí, nejedí, jak moc touží setkat se s naším milovaným velitelem. Chtějí slyšet, jak bránil naši drahou matičku vlast před nepřítelem a za co dostal ty své řády a metály. A hlavně si dobře všimněte, jak vás máme rádi. Milujeme vás tak moc, že neuznáváme žádnou jinou autoritu. Taková jsme divize, a tak znamenitého velitele máme.“

Vrcholně tajná konference velitelů vojenského okruhu byla v plném proudu. Nyní se diskutovalo na téma připravenost k mobilizaci. Stěny velkého sálu byly ověšeny mapami, grafy a plány. Diskuse byla vážná a věcná. Účastníci předkládali cenné návrhy, kterak pozvednout naši bojovou připravenost a zdokonalit výcvik vojska.

Časový limit byl neúprosný: tři minuty pro velitele divizí a jejich náčelníky štábu, pět minut pro velitele armád a jejich zástupce a náčelníky štábu, deset minut pro velitele okruhu, jeho zástupce a pro náčelníka okruhového štábu. Každý se musel diskuse zúčastnit povinně, ovšem pouze přesně mířenou kritikou a uváženými návrhy, žádné tlachy se nepřipouštěly.

Když došla řada na velitele naší divize, povstal, a aniž by pohlédl do svých poznámek, spustil: „Chybí nám bojová zkušenost, soudruzi, tolik let už žijeme bez války, že jsme všechno zapomněli. Kolik velitelů pluků, o velitelích praporů a rot nemluvě, už ani nezná pach střelného prachu! A vidíte, jakou bychom mohli propást příležitost! Vždyť sloužíme pod velením tak slavného generála, jako je tady soudruh Ivan Ignaťjevič Jakubovskij, který celou válku probojoval. Tady my musíme nabrat zkušenosti! Měli jsme schůzi v naší divizi, a moji mladí důstojníci mi řekli. Řekli mi, soudruhu, pozvěte soudruha Jakubovského na návštěvu do naší divize, ať nám vypráví o válce! Soudruhu veliteli, využívám tedy této příležitosti, abych vám požadavek našich nových důstojníků přednesl!“

Všechny přítomné generály to nepokryté patolízalství znechutilo. Náš generál se navíc vyhnul jakékoliv kritice či specifickému návrhu. A presto byla jeho řeč přijata jako specifický návrh, a nadto navýsost cenný.

„Nu což, dobrá,“ zamumlal milý Ivan Ignaťjevič. „Koneckonců proč ne?“

Když vojenský šéf opustil síň, zástupce velitele armády generálporučík Gelenkov se obrátil k našemu milému veliteli a slaďoučkým hlasem, dost nahlas, aby to slyšeli ostatní, se jej zeptal, není-li to snad kvůli postu, o který náš pilný divizní velitel tak moc stojí. Všichni se tomu s povděkem zasmáli. Ale velitel divize se nijak neurazil: zástupce velitele armády byl zatím jeho přímý nadřízený, a divizní velitel se nikdy na své nadřízené nehněval. To byla jedna z jeho hlavních zásad, a nijak jej to nepokořovalo.

Jakmile se z konference vrátil, pustil se velitel divize okamžitě do práce. Veškerý bojový výcvik byl naráz přerušen –tanky, obrněné transportéry, děla, všechno šlo do naftalínu. Každý voják se musel zapojit do všeobecného „gruntování“, umývali vozidla, opatřili je novým nátěrem a vyzdobili kasárna. Více než polovina divize byla vyslána na „ilegální“ práce; někteří odcházeli do zemědělských družstev, další vykládali vagóny nebo pracovali v továrnách.

Často se stává, že ředitel nějaké továrny či předseda družstva požádá vojenské velitele o výpomoc. Nejsou lidi, v družstvech, ani v průmyslu, ani v dopravě. Takové „ilegální“ operace ovšem přinášejí prospěch všem. Vojenský velitel získá pod rukou cement, asfalt, cihly, ocel, stavební dříví, hřebíky, a především nátěrové barvy. Naopak ředitelé a předsedové pak mohou nahlásit vyšší produktivitu a překročení plánu. Produktivita práce je dnes velmi moderním kritériem. Však i Vladimír Iljič Lenin nás už dávno učil, že produktivita je tím nejdůležitějším faktorem ve vítězství nové ekonomické struktury. Plnění plánu má dnes prvořadý význam.

A tak průmysl, zemědělství a doprava takovouto aktivitu armády vždycky vítaly. Kdykoliv mohou, přijmou libovolný počet vojáků a za jejich práci platí velkoryse. Pro ředitele bylo jediným problémem vyškemrat na vojenských velitelích, aby jim přenechali více vojáků, a také pravidelněji. Samozřejmě i armáda je s touto praxí spokojena. Ve skutečnosti jediný člověk, který je proti tomu, je ministr obrany. Vede proti tomuto systému nelítostnou kampaň, ale co zmůže jedinec proti celému kolektivu?

Dejme tomu, že ministr obrany vydá všeobecný rozkaz: jedině on osobně, a to ještě pouze za mimořádných okolností, může nařídit vojsku, aby se vzdálilo ze cvičiště. Velitelé okruhů pozorně naslouchají, hlavami pokyvují. Nikdo přece nemůže zasahovat do pravomocí ministra obrany. Ministr nařídí jedné divizi, že bude tři dny pracovat na polích či v továrně a veškerý zisk pak odevzdá fondu ministerstva obrany. Dobrá, udělá se to!

Po tři dny divize pracuje pro ministerstvo obrany. Jenže čtvrtý den už pracuje pro velitele vojenského okruhu. V případě neočekávaného příjezdu komise z Moskvy se vždycky mohou ospravedlnit: „Pracujeme pro vás, podle vašich rozkazů.“

Každý velitel okruhu vydává podobnou směrnici: Vojsko může vykonávat pomocné práce namísto bojového cvičení pouze na jeho výslovný rozkaz, ve všech ostatních případech bude jejich práce považována za ilegální. Velitelé armád na to samozřejmě přikyvují, ale pohotově vydají vlastní příslušné rozkazy, aby se vyhnuli jakékoliv oficiálně nepovolené práci. Podle mých zkušeností náš pluk využíval přesně polovinu svého času melouchařením. Takový stav věcí je v Sovětské armádě docela běžný a vyskytuje se všude, až na vojska v zahraničí. Mám dojem, že kdyby byla Sovětská armáda poloviční, nijak by jí to neuškodilo, ani by to nesnížilo její bojeschopnost. Právě o tohle se pokoušel Chruščov, ale nedokázal vybavit armádu dostatečným proviantem a nezbytnými zásobami. Chruščovovy reformy nebyly úspěšné a armáda, ačkoliv její stavy byly sníženy téměř na polovinu, i nadále pokračovala ve svém melouchaření se stejnou intenzitou jako předtím.

Ale vraťme se k našemu udatnému veliteli divize, jenž teď rezolutně přikázal čtyřem tisícům vojáků vykonávat neoficiální práci.

Byla to od něj troufalost, ale předem si riziko spočítal. Okruhový ani armádní štáb mu nemohly nic vytknout, vždyť armádní generál Jakubovskij přivolil, že zde vykoná neoficiální návštěvu, a velitel divize mu přece musí připravit náležité přijetí.

Poté, co přidělil práci každému vojákovi v divizi, nařídil náčelníkovi štábu, aby se postaral o stavební materiál, a jeho zástupci, aby zorganizoval kompletní renovaci celých kasáren. On, společně s náčelníkem politického oddělení, se nadšeně pustili do nejdůležitějšího úkolu ze všech – naplánování slavnostního uvítání.

Nezbývalo mnoho času, nanejvýš dva měsíce, během nichž bylo třeba naučit se nazpaměť celičký životopis našeho milovaného generála, vybrat nejvýznačnější a nejpamětihodnější detaily a připravit vhodné otázky – zdánlivě nevinné, ale takové, jaké budou stimulovat generála, aby zašel do větších podrobností o svých heroických a úžasných vítězstvích. Také bylo třeba prostřednictvím soutěže mezi novými důstojníky vybrat ty, kteří budou při debatě vznášet dotazy i doplňující otázky, a pak realizovat pro obě tyto skupiny důkladný výcvik. Dále byla vyhlášena soutěž o nejlepší natěrače a řemeslníky, jejichž povinností pak bylo namalovat obří mapu s vyznačenými důležitými body ve válečné kariéře velitelově, a vyrobit suvenýry, jimiž velitele obdarují členové štábu naší divize. A samozřejmě se uspořádá veliký koncert a banket, to bylo úkolem politického oddělení a náčelníka divizních týlových služeb.

Při soutěži mezi nižšími důstojníky jsem byl náhodou jedním z vybraných a při rozdělování rolí jsem se stal třetím náhradníkem za důstojníka, jenž měl generála požádat: „Soudruhu veliteli, vyprávějte nám prosím, jak jste okoval Churchilla.“

Tuhle historku jsme všichni slyšeli snad tisíckrát, a nyní jsem měl pobízet Jakubovského, aby nám ji vyprávěl znovu. Za války Velká Británie vybavila Sovětský svaz tanky Churchill. Jenže tyhle tanky nebyly právě ideální pro ruskou zimu, ve sněhu jim klouzaly pásy. I navrhl jeden voják z tankové brigády podplukovníka Jakubovského, aby se na housenkové pásy připevnily hroty, čímž se praktická využitelnost tanků ve sněhu značně zvýšila. Ještě toho dne bylo hlášeno veliteli fronty, že Jakubovského brigáda „okovala“ Churchilla. Ve vhodném okamžiku velitel fronty hlásil Stalinovi, že podplukovník Jakubovskij okoval Churchilla. Vtip Stalina pobavil a podplukovník se po mnoha měsících v týlu ve frontové záložní linii stal Hrdinou Sovětského svazu a Stalinovým osobním oblíbencem. Jak Jakubovskij stoupal po žebříčku, detaily celého příběhu se postupně měnily a časem nakonec získal heroický nádech.

Dvouměsíční příprava na příjezd našeho významného hosta v ukrajinském městečku Osteru byly ty nejlepší časy za celou dobu mé služby v léto výcvikové divizi. Mí vojáci někde pracovali, ani jsem přesně nevěděl kde. Každého rána po snídani se všichni, které vybrali, aby položili svůj dotaz, shromáždili v důstojnické jídelně a tam začala zkouška: první otázka, první náhradník, druhá otázka, druhý náhradník, a tak dále. Po týdnu intenzivního nácviku byl přizván divadelní režisér z Kyjeva, a celá věc začala pěkně šlapat.

Náš velitel byl nepochybně génius, ale i kdyby byl naprostý idiot, mohli jsme z něj do dvou měsíců udělat pravého Napoleona. Alespoň o tom byli vážně přesvědčeni všichni důstojníci v divizi, každý, kdo se těchto příprav na přijetí našeho milovaného generála účastnil.

Po měsíčním marinování tohoto výjimečného ragú jsem dokonale pochopil celý proces kultu osobnosti, a to na celý zbytek života. Teď je mi úplně jasné, proč jsme tolik milovali Lenina a Brežněva, a proč jsme tak velmi milovali Chruščova a Stalina. My všichni, kteří jsme se na přijetí Jakubovského připravovali, jsme byli bohapustí amatéři, měli jsme glorifikovat jednoho ze šestnácti velitelů okruhů, ani to nebyl vrchní velitel pozemních sil; na to jsme teď měli pouhé dva měsíce. Dejte mi pár let, partu profesionálních řečníků a k dispozici veškeré státní zdroje, právo zlikvidovat v případě potřeby milióny nespokojených lidí, a já vám udělám z plešatého, koktavého, impotentního, duševně chorého Heroda génia na věčné časy!

Veliký generál přistoupil k řečnickému pultíku, napil se trochu vody, položil před sebe papíry, vyčistil si kapesníkem brýle, zkontroloval je proti světlu, znovu je vyčistil, odkašlal si, nasadil si brýle na nos, ještě se trochu napil a počal číst.

„Soudruzi! Všechen sovětský lid in-spi-ro-va-ný his-to-ric-kým roz-hod-nu-tím sjezdu naší strany... a tak dál... v sedmimílových botách... astronauti brázdící vesmír... dojivost a stříž ovcí... milióny tun a miliardy kubických metrů...“

Pak obratně, jak už to měl naučené, přeskočil na imperialisty, maoisty a sionisty, nepřátelské rozvědky a další rozvratné elementy; a pak stejně lehce přešel k slavné Sovětské armádě, bděle střežící. Po dvou a půl hodinách se blížil k závěru: „A stateční vojáci našeho Okruhu Rudé zástavy a stateční vojáci celé naší armády nebudou litovat bolesti... ni úsilí...“

Dvě a půl hodiny, aniž by se odchýlil od připraveného textu, dvě a půl hodiny předčítání rychlostí diktátu o tom, co musíme číst každý den v úvodnících Rudé hvězdy. A to bylo všechno! Víc nic. Žádné dotazy, žádné odpovědi, ani jedno osobní slovo. Jediné slůvko. Posbíral si lejstra, dopil láhev, sundal brýle a za bouřlivého aplausu odkráčel.

Stovky důstojníků připravených na všechno, jen ne na takové bláboly, divoce tleskaly. Nikdo se samou hanbou neodvažoval pohlédnout na svého souseda. Všechny ohromila ta tupost, natvrdlost, bezbarvost, absolutně nelidská nečitelnost hloupého, zkorumpovaného, přežraného důstojníka, tlustého jako kráva.

„Kde se ten idiot vlastně vzal?“ vznesl jsem řečnickou otázku po první skleničce. Na odpověď jsem nečekal, Jakubovského minulost jsem znal možná ještě lépe než on sám. Nicméně byl to hluboký omyl.

Znali jsme jen tu viditelnou část celé historie.

„Předvedl se v bitvě o Moskvu.“

Tahle odpověď, naprosto neočekávaná, mě popudila.

„V bitvě o Moskvu nebylo po Jakubovském určitě ani stopy.“

„Já nemluvím o roku 1941 – myslím rok 1953.“

„No tak jen pokračuj. Posloucháme!“

„Náš starý známý Jabukovskij* se stal jako jeden ze Stalinových oblíbenců velitelem Kantemirské dvorní tankové divize. Když tenkrát začaly problémy, velitel tamanské divize se zdráhal vztáhnout ruku proti lidem Státní bezpečnosti, a nakonec ho postavili ke stejné zdi s ostatními. Jenže Jakubovskij nezaváhal. Vždy je připraven vykonat každý rozkaz strany nebo vlády, ale záleží na tom, čí rozkaz přijde první: kdyby první vydal rozkaz Berija, Jakubovskij by s radostí nechal pověsit celé politbyro, ale Berija první nebyl... Pak jeho hvězda stoupala ještě výš, vždyť všichni papaláši mu byli tak vděčni...“

„Možná z něj bude maršál nebo náčelník generálního štábu.“

„Tak to nikdy. Lidé jako on dostávají delikátnější posty, například řízení demokracie.“

*Přesmyčkou nabývá jméno posměšného významu, asi jako Zajebovskij.

Jenže prorocká slova se stala skutečností. Přesně o tři měsíce později byl armádní generál Jakubovskij povýšen do hodnosti maršála Sovětského svazu a získal post vrchního velitele Spojených sil armád Varšavské smlouvy. Na druhé straně možná poručík, který to předpověděl, nebyl ani tak prorokem, ale měl kontakty kdesi v základně pyramidy moci, kde vědí o všem – o minulosti i budoucnosti všech 250 miliónů duší.

Asi za dva dny poté, co došlo k těmto změnám ve vyšších složkách Sovětské armády, dostal náš prapor rozkaz ihned se přemístit do Kyjeva a tam „vykonávat práce při přepravě výstroje z velitelských stanovišť“.

Zavedli nás do Jakubovského venkovského sídla (ne tam, kde žila jeho žena, ale do jeho vlastního soukromého domu). Na práci tu dohlížel mladý pobočník a asi deset vojáků-zahradníků. V Moldávii je, věřte nevěřte, proslulá zahradnická škola, jejíž absolventi jsou přidělováni do armády. Nestávají se z nich kulometčíci nebo ostřelovači, ale pracují jako zahradníci v různých vojenských „zařízeních“. Tak to mají napsáno ve vojenských knížkách. Zahradníci slouží dva roky v armádě, tři roky u námořnictva a ve svém umění dosahují vynikajících výsledků.

Naše práce v Jakubovského vile byla trochu neobvyklá. Podle pokynů zahradníků jsme vykopali ty nejlepší stromy, kořeny zabalili do pytloviny a pak je odnesli na letiště, kde čekalo nákladní letadlo z vojenského dopravního letectva, speciálně přidělené pro tuto operaci.

Jaký to všechno mělo smysl, vám nepovím. Možná že se Jakubovskij nebo jeho žena nechtěli rozloučit s důvěrně známými stromy, nebo snad tím, že je odstraní, chtěl dát najevo své pohrdání nad svým nástupcem, generálporučíkem Kulikovem, tehdy naprostou nickou. Později však tento Kulikov obdržel hodnost generálplukovníka.

Můj zástupce, seržant Kochar, nad podivným transportem žasl ještě víc než ostatní.

„Proč zrovna letadlem, sakra? Vidíš, jak je to na letiště daleko – kořeny se poškodí. Vždyť nám mohli dát vagón, hned vedle domu vedou koleje, přes noc by byl v Moskvě. Co je to za bláznivý nápad – letadlem! Vlak by byl mnohem levnější!“

CELOARMÁDNÍ KONFERENCE DŮSTOJNÍKŮ

KREML, MOSKVA

26. LISTOPAD 1969

NOVÉ IDEJE

Proslýchalo se, že náčelník Hlavní politické správy Sovětské armády armádní generál Jepišev trpí tou nejtěžší formou sklerózy. Zlé jazyky dávají k lepšímu, že jakmile obrátí stránku, okamžitě zapomene všechno, co právě přečetl.

Obyčejně na takové řeči nedám, moc dobře totiž vím, odkud pocházejí. Ale pak jsem měl příležitost si ověřit, že v tomto případě byly velmi trefné.

Jepišev vystoupil na pódium, odkašlal si, napil se vody a monotónním hlasem počal předčítat o historických rozhodnutích stranického sjezdu (rozhodnutích, která náhodou, z nějakého záhadného důvodu, nejspíš nikdy nepřinesou ovoce), rozhodnutích, jež se týkají péče o naše milované rolníky a dalšího rozvoje zemědělství, a o posílení naší obranyschopnosti.

Při prvních slovech řečníka se tisícihlavé publikum sklonilo nad poznámkovými bloky a všichni si zaznamenávali slova tohoto muže, jenž zaujímal tak vysoké postavení ve straně, armádě a státu. I já sklopil hlavu a předstíral, že píšu. Mezi námi, k psaní poznámek mám hluboký odpor, a v tomto případě to bylo stejně dost absurdní – za prvé proto, že jeho řeč stejně uveřejní veškerý vojenský tisk, a za druhé, Jepišev nám určitě neprozradí víc, než co každý den tiskne Rudá hvězda.

Všechno šlo jako obvykle, když vtom sebou posluchači trhli. Jepiševův živý a pamětihodný projev náhle ustal uprostřed slova. Pak začal číst znovu od samého počátku. „Jménem naší.“ přivítal všechny přítomné, kteří mu odpověděli bouřlivým potleskem. A každý si hned začal pečlivě zapisovat všechno, co řekl a co si napsali chvilku předtím.

Asi po pěti minutách se Jepišev znovu odmlčel a počal číst novou větu, která vůbec nenavazovala na předchozí. Posluchači spíše vycítili než pochopili, že mluvčí se stále opakuje, že uvádí příklady, které již uvedl, a že provolává stejná hesla, jež provolával právě před chvilkou.

Náhle se každý dovtípil, každý pochopil, o co vlastně jde. Nedbalostí vědeckých pracovníků (proč jen se musí tolik cpát kaviárem?) sice dostal Jepišev svou řeč napsanou, ale dvojmo: po prvních dvou stejných stranách následovaly další dvě, a tak dále. V naší armádě si proslovy nikdo předem nečte, a rovněž Jepišev toto nepsané pravidlo dodržoval. Posluchači byli poněkud zmateni. Ale řečník, jenž, jak se zdálo, reakci publika nevnímal, ať byla jakákoliv, dál pokračoval ve své monotónní přednášce. Tímto způsobem přečetl místo dvaceti stran čtyřicet.

Když byl se svým historickým proslovem hotov, šéf Hlavní politické správy Sovětské armády se triumfálně navrátil na své místo na pódiu, kde seděl ministr obrany maršál Sovětského svazu soudruh Grečko spolu s ostatními sklerotickými, vetchými, senilními, starými mrtvolami. Nikdo z nich si vůbec nevšiml, co se stalo.

Cynický kritik této historce nemusí věřit, ale mám na to víc než dva tisíce svědků; ba víc než to, protože mnozí z nich si jeho řeč zaznamenali do svých zápisníčků se dvěma úvody, dvěma závěry a každou stranou dvakrát opakovanou, počínaje a konče uprostřed slova.

Nejúžasnější na tom bylo, že se to událo v roce 1969, v době sjezdu nižších armádních důstojníků Sovětského svazu. Uplynulo dobrých deset let, nižší důstojníci dozráli ale soudruh Jepišev zůstává na svém postu. Bojuje neúnavně dál. Hrdinně vštěpuje nejpokrokovéjší a nejefektivnější zásady širokým masám v armádě. Prizmatem třídního boje energicky reaguje na nejnovější vývoj světových dějin a přináší armádě nehynoucí světlo leninských idejí.

SKUPINA SOVĚTSKÝCH VOJSK V NĚMECKU

JARO 1970

ROZHODNUTÍ

Vrchní velitel Skupiny sovětských vojsk v Německu armádní generál Kulikov si rád všechno prověřoval osobně. Někdy přelétal ve vrtulníku nad silnicemi a zjišťoval, zda sovětská vojenská vozidla nepřekračují povolenou rychlost. Jindy zaléhal do křoví a tajně poslouchal, o čem se baví jeho důstojníci, když si šli zakouřit. Ale nejraději ze všeho se oblékal do sportovního a na kole si vyjížděl po Wünsdorfu, hlavně po večerech.

Byla sobota večer, den, kdy důstojníci dostávali výplatu. Všechny pivnice byly důstojníky nacpány k prasknutí, každý se snažil využít příležitosti vypít neskonalé množství toho báječného piva, vždyť kde v Sovětském svazu takové pivo dostanete?

Vrchní velitel se mihl jako duch kolem rozzářených oken restaurací a pivnic a vzedmul se v něm hněv. Nechápal tyhle sovětské důstojníky a jejich vášeň pro německé pivo. Sytý hladovému nevěří. On byl vždy zásoben těmi nejlepšími víny a měl osm kuchařů, kteří čekali v zavazadlovém vagóně, připraveni kdykoliv mu přistrojit tu nejvybranější krmi. Kulikov, jako věrný komunista, opilství nemilosrdně odsuzoval a potíral je s velkou rozhodností.

„Chlastat, eh? Nu co, já vás naučím chlastat!“

Hlavou mu bleskla myšlenka. Usmál se pod vousy, obrátil kolo a vyjel zpátky k hlavnímu stanu skupiny sovětských vojsk.

Ani se nepřevlékl a hned šel do své pracovny. Chvilku hloubal a pak zvedl sluchátko rudého telefonu bez číselníku. Vrchní velitel foukl do mluvítka, jak měl ve zvyku, a velitelským hlasem poručil: „Dejte mi 215. samostatný ženijní prapor – bojový poplach! Verze 7, šifra 2323777.“

„Rozkaz, soudruhu,“ zněla odpověď.

Za půl hodinky se vrchní velitel nacházel na lesní mýtině, kde jej očekával ženijní prapor. Po krátké poradě s důstojníky zakončil velitel svůj proslov slovy: „Začněte bez varování, prostě všechno rozmlátit, a hotovo. Máte pětačtyřicet minut, abyste dorazili do Wünsdorfu, dvacet pět minut na provedení operace!“

Tmou se prudce míhaly stíny důstojníků, kteří se, značně podroušení, s divokým řevem vrhali z oken. Motory tanků burácely. Hluk tříštícího se kovu byl hrozivý. Všechno se hroutilo k zemi. „Válka, určitě začala válka!“ jediná myšlenka bleskla ve stejném okamžiku tisíci hlavami.

„Já to říkal, že to začne stejně jak v jednačtyřicátým,“ volal jakýsi podplukovník s levým nárameníkem utrženým.

Těžké armádní buldozery rychle srovnaly se zemí subtilní prosklené verandy a úpravné městečko v mžiku zahalil prach promísený kořennou vůní dobrého germánského piva. Do rána z bývalých restaurací a pivnic zůstaly jen zelené trávníčky. Vlahý letní déšť usadil prach a nic už nepřipomínalo noční nájezd ženijního praporu.

A tak bylo vymýceno opilství ve Wünsdorfu. Šéf politické správy radostně hlásil na Hlavní politickou správu a Ústřední výbor strany zprávu o mimořádném rozhodnutí nového vrchního velitele v boji proti opilství.

Přesně za měsíc, v den další výplaty, náčelník finanční správy pro tuto skupinu vojsk ostýchavě vstoupil do generálovy pracovny, aby mu oznámil, že v pokladně nejsou peníze na výplatu důstojníků.

„Nu co,“ poznamenal vrchní velitel, „napište o tom zprávu, a my viníky postavíme před vojenský tribunál! A mimochodem, co je toho důvodem? Snad ne defraudace?“

„To ne,“ odvětil muž z financí plaše, „ale z Moskvy nám posílají jen minimální část peněz, které potřebujeme. Většina financí k nám přichází díky vojenskému obchodnímu systému – víte, myslím hospody. V oběhu byly německé marky, těmi jsme platili důstojníky, ti je v hospodách utráceli, my si je brali zpět a dávali je zase důstojníkům. Jenže ve Wünsdorfu teď nemáme žádné sovětské pivnice, takže důstojníci chodí do německých, co jsou patnáct kilometrů odtud. Všechny marky jsou teď tam. Už jsme žádali Moskvu, ale Moskva nám žádné peníze nedá.“

Vrchní velitel zaskřípěl zuby. Pak hrábl po rudém telefonu, po tom bez číselníku.

Tentokrát se vrchní velitel na místo, kde se shromáždil ženijní prapor, nedostavil, ale vyslal jednoho z pobočníků s rozkazem: „Všechny restaurace a pivnice ve Wünsdorfu postavit znovu. Máte na to maximálně čtrnáct dní!“

VÝCVIKOVÁ DIVIZE OSTER POČÁTEK ROKU 1967

DUROVOVA CESTA

Vystrčil zadnici, z níž trčel zbytek rybí páteře i s ocáskem, a zvolal komicky patetickým tónem: „Nepřibližujte se, soudruzi důstojníci. Já jsem mořská panna a strašně se stydím!“

Stalo se to na novoročním večírku při soutěži o nejoriginálnější masku. Nadporučík Durov nijak neoplýval smyslem pro humor ani pohotovými reflexy, ale když byla soutěž vyhlášena, zareagoval bleskově. Možná se na svůj čin připravil předem. Tak tedy nadporučík odložil svou uniformu gardisty a jednoduše si aplikoval již zmíněného sledě.

Všichni byli hluboce šokováni, bez ohledu na stav intoxikace a odvěký mrav Sovětské armády nikdy nad ničím nežasnout. Náčelník štábu pluku vstal a opustil místnost, prásknuv za sebou dveřmi. Ostatní vyšší důstojníci jej vzápětí následovali.

Na první novoroční schůzi důstojníků velitel třetího praporu předložil návrh postavit nadporučíka Durová před důstojnický čestný soud pro urážku plukovního štábu. Jeho návrh si získal rovněž podporu náčelníka štábu, technického zástupce velitele pluku, náčelníka dělostřelců, všech velitelů praporů kromě prvního a všech velitelů rot a baterií kromě velitele 3. roty. Určitě byste neuhodli, že onen nadporučík sloužil ve 3. rotě, jež byla součástí 1. praporu. Jenže je-li shledán vinným velitel čety, vrhá to skvrnu na pověst roty, jakož i praporu a samozřejmě i na pověst pluku, či přesněji velitele pluku a jeho politického zástupce, jelikož to poukazuje na nedostatečný vzdělávací program. Právě z tohoto důvodu politický zástupce, celý brunátný, vyskočil a zvolal:

„Odsoudit člověka, soudruzi, to je to nejjednodušší, co můžeme udělat, ale vychovávat jej, to je mnohem složitější. Vždyť bychom svým ukvapeným rozhodnutím mohli zničit kariéru důstojníka, jenž má před sebou skvělou budoucnost.“

„Jeho budoucnost je ve cvokhausu,“ utrousil velitel průzkumné roty.

Durov seděl v první řadě, nezúčastněně hledě do tmavého okna. Bylo mu to jedno. Jediné, po čem na tom širém světě toužil, bylo něco k pití. Leden sotva začal a do výplaty, toužebně očekávaného třináctého ledna, bylo ještě daleko. A jemu už dávno přestali v malé posádkové restauraci nalévat na dluh. Každý mohl pít, i když neměl zaplaceno, jen on ne – taková nespravedlnost! Nestaral se ani zbla o to, co si o něm na téhle oficírské schůzi vykládají, jen kdesi v hloubi duše cítil znechucení.

Ovšem veliteli pluku to v žádném případě lhostejné nebylo. Rozhodnutí, zda tohoto důstojníka předvést před důstojnický čestný soud, byla záležitost, jež se jej osobně dotýkala. Bude-li souhlasit, pak je jisté, že se důstojníci v pluku proti Durovovi spiknou, a on tak může přijít o hvězdičku z nadporučického nárameníku – mohli by jej třeba nárameníků zbavit docela – a teď si můžete jít, kam chcete, bývalý nadporučíku, žádná penze, protože jste příliš mlád, a žádná budoucnost, jelikož jste už moc starý začít nový život. Velitel divize, velitel armády a velitel okruhu rozhodnutí důstojnického soudu potvrdí automaticky, protože veškerou odpovědnost za budoucí faux pas spáchané nadporučíky-dipsomany na sebe bere ten, kdo rozhodnutí schválil. Ale když jako velitel pluku nebude souhlasit, pak tuhletoho nadporučíka bude mít na krku, dokud nedojde k dalšímu incidentu. A pak se bude muset znovu rozhodovat.

Rozhodnout kladně je pro každého sovětského velitele vždy ožehavé, protože jeho osobní kariéra závisí na tom, nakolik se mu podaří eliminovat množství přestupků a porušení kázně, a rovněž i na tom, jak úhledně si vojáci stelou postele a jak hezky jsou natřeny ploty výcvikového tábora. Přestupky se v zásadě registrují nikoliv na základě toho, kolik jich je, ale podle množství uplatněných sankcí. Kázeň v Sovětské armádě je na mimořádně nízké úrovni. V mnoha oblastech armáda kvůli tomu, že každý velitel bojuje ze všech sil o své přežití, připomíná spíše nedisciplinované stádo. Vítězem v této nekonečné bitvě bude ten, kdo své vojáky a důstojníky vlastně netrestá, ať už spáchali jakékoliv prečiny. Jediným úřadem, který jistou formu disciplíny vyžaduje, je vojenská správa, a to jen proto, že jejím úkolem je dopadnout každého vojáka a důstojníka, jenž padne do jejích spárů. Vojenská správa funguje jiným způsobem a podle zcela odlišného systému. Tam to chodí jinak, ti jsou naopak celí žhaví, aby zjistili co nejvíce přestupků a narušení. Ovšem obecně pracují mimo vojenské výcvikové tábory: ve městech, na nádražích a letištích. Jejich aktivita vytváří iluzi disciplíny a řádu, ale když přijde na to, je to stále jen iluze.

Velitel pluku už dlouho čekal na příležitost uplatnit svou moc, jenže tenhle neobvyklý případ byl příliš riskantní. Kázeň v pluku už stejně upadla na nejnižší míru a začít nový rok takovým rozhodnutím by bylo nepředložené. Co když se zítra přihodí něco opravdu závažného, co nebude možné omluvit nebo ututlat? Co pak? Někoho by museli potrestat, a do statistiky by tak přibyl už druhý záznam o přestupku. A v ostatním plucích přece vládne klid a mír!

Velitel vstal. Postavit se proti téměř jednohlasnému rozhodnutí ostatních důstojníků také není moc chytré. I prohlásil tedy chmurné: „Nesmíme to uspěchat, ještě to rozvážíme.“

A s rozvažováním si dali načas.

O týden později telefonoval náčelník štábu veliteli pluku a požádal jej, aby mu ihned poslal papíry nejlepšího velitele čety. Tento že bude možná jmenován velitelem roty v sousedním pluku. Přesně o deset minut později stáli v pracovně velitele pluku političtí zástupci velitele 1. praporu a 3. roty.

„Soudruzi důstojníci, dostal jsem příkaz poslat nejlepšího velitele čety do sousedního pluku, kde bude povýšen. Myslím, že nadporučík Durov splňuje všechny požadavky. Jistě, občas udělá botu, nu, komu se to nestane? Jsem si jist, že si plně uvědomil svou vinu a že nová odpovědnost mu bude jen ku prospěchu. Není to tak? Důvěra dělá s člověkem divy. S odpovědností za celou rotu nebude mít čas na pití. Jedno je jasné, my musíme dát tomu chlapci šanci, jinak bude pykat až do smrti. Opakuj někomu každý den, že je svině, a za chvilku začne chrochtat.“

Velitel roty napsal Durovovi vynikající kádrový posudek. Velitel praporu k tomu připsal: „Plně se stavím za tyto závěry. Podepsaný velitel Prvního tankového praporu, gardový podplukovník Něsnosnyj.“ I velitel pluku se přidal: „Zaslouží si postavení velitele tankové roty. Níže podepsaný velitel 210. gardového tankového pluku, vyznamenaný řády Bogdana Chmelnického a Alexandra Něvského, Port-Arturský pluk, gardový plukovník Zavališin!“

Politický zástupce pak sepsal ještě zvláštní posudek, jenž se týkal Durovových morálních a politických kvalit: „Aktivní straník, sportovec, sociální cítění...“ a všechny ty fráze, jak se za takových okolností sluší.

Papíry pak putovaly do divizního štábu, kde je schválil velitel divize.

„Pokud jde o nového velitele 5. roty 299. pluku, našel jsem opravdu jedničku. To snad ani není důstojník, to je hotový poklad. Sokolík. Zkušený aktivista, sportovec, sociální cítění... Do smrti mi budete blahořečit.“

„A smím se zeptat, soudruhu generále, kdo je tím mužem?“

„Nadporučík, jak jen se jmenuje. Ano. Durov...“

Plukovník zbledl.

„To má být vtip, soudruhu generále?“

„Proč? Co se děje?“

„Vždyť já tohohle Durová znám jak svoje boty, my jsme spolu sloužili. A nejen já, ale celá divize ho zná.“

„Počkat počkat, a není to ten Durov, co se tak ožral a pozvracel na listopadové přehlídce?“

„To je on, soudruhu generále, a vzpomínáte si, jak zdemoloval v tanku ten motor? To byl zase on – Durov!“

„Tak! To spískal Zavališin, darebák. Tak on nás chtěl napálit. No jen počkej, uvidíš, zač je toho loket!“

„Tak, Zavališine, schválili jsme toho vašeho sokolíka jako velitele roty.“

„Děkuji, soudruhu generále.“

„Myslíte, že na to bude stačit?“

„Už ukázal, co dovede. Bude v pohodě.“

„Ale Zavališine, že je to u vás s disciplínou trochu na štíru! Eh? Co?“

„Děláme, co můžeme, soudruhu generále. Letos jsme nezačali špatně a doufáme, že v tomto duchu to půjde i nadále.“

„A víte, co nás na ústředí napadlo? Abyste se nemuseli rozloučit s vaším nejlepším důstojníkem, rozhodli jsme se, že za těchto okolností vám toho skvělého chlapíka, toho Durová, ponecháme ve vašem pluku jako velitele 3. roty. Sousední pluk potřebuje velitele roty, tak my mu dáme velitele vaší 3. roty a na jeho místo dosadíme tohohle Durová. Ať si zůstane ve vašem pluku. Ať velí rotě a přispívá k utužení kázně.“

A pak, změniv náhle dobrosrdečný tón, velitel divize hlasem studeným jako ocel, jaký občas používají všichni velitelé, bez obalu oznámil: „Rozkaz k výměně řečených důstojníků byl už podepsán.“

A tak se gardový nadporučík Durov stal velitelem 3. roty 2. praporu 210. gardového tankového pluku. Jeho životní styl nedoznal prakticky žádných změn. Jedinou změnou bylo zvýšení platu, a následkem toho i množství vypitého alkoholu. Pokud jde o čestný soud, není co dodat – vždyť už samo jeho povýšení bylo důkazem toho, jakou důvěru v něj vkládají jeho nadřízení, a všechny hříchy minulosti mu byly prominuty. Ani velitel pluku, ani jeho politický zástupce, ani velitel praporu si nemohli na Durová stěžovat nebo podniknout kroky k jeho přeložení, když každý z nich napsal tak skvostný kádrový posudek. Pravděpodobně tušili, že jejich úskok bude nakonec odhalen, ale určitě je nenapadlo, že se to stane tak brzy. Kdyby pravda vyšla najevo řekněme za týden po Durovově přeložení, velitelé z „Dvěstědesítky“ se budou dušoval, jaký to byl vynikající muž a že se s ním muselo stát něco zlého. Obecně řečeno, taková lest obyčejně neznamená žádné problémy, pokud je důstojník přeložen do jiného města, či dokonce k jiné armádě nebo divizi. Existuje železné pravidlo, že jakmile je rozkaz podepsán, nedá se nic dělat. Plukovník Zavališin všechny tyhle kličky dobře znal, jenom neměl dost času, aby při další příležitosti nechal Durová přeložit do jiné divize. Musel jednat rychle, a riskoval. Jak vidno, risk nevyšel.

S novým velitelem se kázeň 3. roty zhroutila úplně. Bojový výcvik a bojová připravenost rovněž rychle upadaly. Velitel divize, který v žádném případě nehodlal na celou záležitost zapomenout, kdykoliv 210. pluk navštívil, vždy nejdříve spěchal prověřit 3. rotu, načež si zavolal velitele pluku a praporů a dlouze s nimi pohovořil. Byl rozhodnut dát jim za vyučenou. Nakonec samozřejmě bude muset Durova z roty odstranit, ale zatím netřeba spěchat. A tak velitel divize každý návrh na Durovovo přemístění smetl ze stolu.

Velitel divize byl na dovolence a jeho povinnosti zastával zástupce, nedávno se navrátivší z Egypta. Zástupce velitele ještě neměl čas se řádně zorientovat.

Zavališin a velitel praporu už byli netrpěliví jako tygři v kleci. Nepřítomnosti velitele divize je třeba využít rychle a rázně. Durov musí být okamžitě zlikvidován. Kam s ním, na tom nezáleželo – Sýrie či Maďarsko, anebo transbajkalský region či daleký sever; povýšit nebo sesadit – vše jedno.

Po nabídce tuctu lahví brandy přišel šéf kádrového oddělení divize s touto radou: Pošleme jej na akademii.

A znovu se pro nejlepšího ze všech velitelů rot ve 210. pluku gardových tankistů smolily parádní kádrové posudky. A když je schválil zástupce velitele divize, byly spěšně odeslány do Moskvy.

V osobním Durovově spisu se nacházelo pouze šest posudků: dva pocházely z doby, kdy ukončil studium na vojenské škole, ve dvou se uvádělo, že je nejlepší velitel čety v pluku, a v dalších dvou se tvrdilo, že je nejlepší velitel roty ve stejném pluku. Posudky z vojenské školy byly nezajímavé a bezvýznamné, nemastné neslané (ve škole zkrátka neměl příležitost projevit svůj vztah k alkoholu, neboť posluchači dostávají velmi malý plat), ale ostatní posudky byly prostě výtečné. Do týdne byl Durov povolán do Moskvy k přijímacím zkouškám do Akademie tankových vojsk.

„Jestli neprojde,“ řekl velitel pluku, okusuje si nervózně nehty, „sežere nás velitel divize k snídani.“

„No jo, ten to určitě neudělá, ožrala. Jak by mohl?“

„Ale vlastně proč ne? Třeba to dokáže, blbí mají štěstí. V naší akademii mají idioti přednost.“

„Pěkně jsme se sekli!“

„Co tím myslíš?“

„Už z něj měl být dávno kapitán, a my jsme pro to vůbec nic neudělali. Copak z takového můžeš udělat kapitána? Jenomže v akademii jim to nedá. Když máte velitele roty s tak vynikajícími záznamy, zeptají se, tak proč jste ho dávno nepovýšili na kapitána?“

Ještě téhož dne bylo do Moskvy spěšně odesláno doporučení udělit tomuto vynikajícímu veliteli tankové roty, nadporučíku Durovovi, kapitánskou hodnost.

Durov vstoupil do akademie a o měsíc později byl povýšen na gardového kapitána. Tento neočekávaný vzestup nemohl nechat chladného ani samého Durova. Psychický šok plynoucí z takového postupu v něm náhle probudil komplex nadřazenosti. S pitím nepřestal, ale svou aktivitu v tomto směru značně omezil. Teď pil jen o samotě, ani ne tak kvůli bezpečnosti, jako spíš kvůli pohrdání svých soudruhů.

Jeho chudý intelekt nikdy nevyprodukoval jedinou původní myšlenku, což si kompenzoval biflováním a učením se textům učebnic nazpaměť, a omračoval pak své profesory přesností, s jakou opakoval myšlenky kdysi vyjádřené právě těmito profesory – autory učebnic.

Velebili jej jako příklad svědomitého, schopného, moderního důstojníka. Po tříletém studiu absolvoval akademii s vyznamenáním. (Dlužno dodat, že k dosažení úspěchu na Velitelské fakultě Akademie tankových vojsk není zapotřebí velké inteligence; požaduje se pouze jistá píle, a to je vše.)  

Po absolvování školy Durov tupě přijal další vojenskou hodnost, tentokrát majora, a to přímo na rozkaz samého ministra obrany. Protože vystudoval s vyznamenáním, měl právo vybrat si posádku. Durov si zvolil vlastní pluk.

Na rozkaz ministra obrany byl pak gardový major Durov jmenován zástupcem velitele 210. pluku gardových tankistů, stejného pluku, ve kterém před pouhými třemi a půl lety sloužil jako obyčejný velitel nejhorší tankové roty. Jako každému v této funkci mu teď bylo podřízeno devět podplukovníků včetně náčelníka štábu, náčelníka protiletecké obrany, náčelníka týlu, zástupce velitele pro věci technické, zástupce velitele a čtyř velitelů praporů.

Systém udělování hodností v Sovětské armádě se od jiných armád v mnoha ohledech liší. Když se uvolní nějaký post, neobsadí jej důstojník, který je právě na řadě, který si řádně odsloužil nejvíc let a má patřičnou praxi či hodnost, ale ten, kdo je podle mínění vrchního velení ten nejvhodnější. Důsledkem takové praxe je to, že se důstojníci vysokých hodností často ocitnou v podřízeném postavení vůči důstojníkům s hodností nižší.

Jako příklad můžeme uvést případ, kdy po smrti maršála Grečka byl jmenován na post ministra obrany generálplukovník Ustinov. Současně s jmenováním obdržel Ustinov další vojenskou hodnost, tentokrát armádního generála, a všichni ostatní armádní generálové, maršálové, a dokonce i maršálové Sovětského svazu Kulikov, Ogarkov, Sokolov, Batitskij, Moskalenko a admirál loďstva Sovětského svazu Gorškov, ti všichni byli náhle přímo podřízeni Ustinovovi.

Tento systém má jednu neoddiskutovatelnou výhodu – umožňuje „našemu lidu“ vyšplhat se vzhůru bez ohledu na nějaké zákony nebo předpisy. „Podle našeho mínění je tento kapitán nanejvýš schopný a měl by stát v čele všech těch majorů.“

Postavení má proti hodnosti nesmírnou výhodu. Například generálmajor Salmanov, velitel Kyjevského vojenského okruhu, se těší nesrovnatelně větší autoritě než kterýkoliv generálplukovník nějakého druhořadého okruhu, jako je Uralský nebo Oděský okruh. A major, který je současně zástupcem velitele pluku, má mnohem více privilegií než podplukovník, jenž je velitelem praporu.

Udělování hodností závisí na obsazovaném postu, délce služby a stycích s vrchností. Armádní generál Ogarkov získal hodnost maršála Sovětského svazu stejného dne, kdy se stal šéfem generálního štábu, zatímco jeho předchůdci armádnímu generálu Kulikovovi se podařilo stát se maršálem, když stejný post opouštěl!

Ale zpět k Durovovi. Když se vrátil ke svému starému pluku, velitel pluku plukovník Zavališin už odešel do výslužby a byl nahrazen novým podplukovníkem z čínské hranice. Nicméně většina důstojníků včetně velitele prvního praporu podplukovníka Něsnosného dosud setrvávala na svých postech.

Na Durovovův vzestup měl vliv ještě jeden, zcela objektivní faktor. V druhé polovině šedesátých let dosáhli frontoví důstojníci, kteří po válce nedokázali najít cestu do akademie, ve své kariéře vrcholu na úrovni praporu. Dále už postoupit nemohli, protože neměli akademii, a poslat je teď do akademie by bylo bezúčelné; už na to byli moc staří. Rovněž nebylo důvodu snižovat jejich hodnost, neboť to byli zkušení, zasloužilí a disciplinovaní válečníci, a poslat je do výslužby bylo rovněž nemožné, protože po Chruščovových reformách byl v armádě katastrofální nedostatek důstojníků.

Frontoví důstojníci ledy zůstávali stále na úrovni praporu, kde zastávali post velitele praporu a zástupce náčelníka štábu praporu, a tak blokovali žebříček kariéry druhým. Na jedné straně bylo absolutně nemožné povyšovat nové důstojníky nad úroveň roty, a na druhé straně, za důstojníky na úrovni pluku neexistovala náhrada. Proto také mnoho nižších důstojníků, kterým se podařilo dostat se do akademie z úrovně roty, se pak vrátilo na úroveň pluku, a tak přeskočili dvě příčky na žebříčku postupu, což byl často právě zástupce velitele praporu i velitel praporu. To byl všeobecně známý jev.

Durov sám byl mimořádně pomstychtivý. Pamatoval si všechny ty, kteří navrhovali, aby byl pokárán před důstojnickým čestným soudem, a dokonce i ten, jenž mluvil v jeho prospěch, pocítil ostří Durovova jazyka. Vytýkal i ty nejmenší, sebenevýznamnější maličkosti a provinilce zahrnoval nehoráznými urážkami. Každé provinění důstojníků Durov nemilosrdně zaznamenával do jejich osobních svazků, a kazil jim tak kariéru.

Všichni důstojníci ve snaze nezavdat Durovovi žádný důvod k výtkám změnili způsob života. A tak se začala Durovova sláva šířit i mezi důstojníky vyšších šarží, kde si získal pověst náročného a zásadového velitele. Nebylo proto divu, když za pár let byl ještě coby major jmenován velitelem pluku a jen o rok později jej jako nejlepšího velitele pluku divize poslali do Sýrie jako vojenského poradce velitele syrské tankové divize.

Znal jsem Durová hodně let, protože jsem musel sloužit pod jeho velením. Mluvil jsem s mnoha důstojníky, kteří jej poznali ve všech fázích jeho kariéry. Ještě dnes mě ve snu straší ta hadí utkvělá očka a skřehotavý hlas.

Durov neměl ani ponětí o problémech armády či možnostech jejího rozvoje. Ovšem dogmata, která se naučil zpaměti, považoval za naprosto neotřesitelná. Vyjadřovat jakékoliv názory, které se lišily od těch, jež hlásaly knihy napsané deset let předtím, než vůbec Durov vstoupil do Akademie tankových vojsk, bylo nejen marné, ale dokonce nebezpečné.

Způsob, jakým se choval ke svým podřízeným, se ani nedal nazvat nekulturním. Bylo to jednoduše neomalené hulvátství. Ohromilo nás, když jsme přišli na to, že nikdy nečte. Pro nás, podřízené, byl zosobněním surovosti, intolerance a zvířeckosti. Nepoznal jsem nikoho, kdo by byl jiného názoru, jestliže nějaký čas sloužil pod jeho velením. Ovšem pro ty nahoře představoval vzor toho, jak by se měla vykonávat povinnost.

Mel štěstí; za ta léta v Sýrii nikdy nemusel předvést své kvality coby velitel v boji s nepřítelem. Po Sýrii vyletěla Durovova hvězda strmě vzhůru. Nepřekvapí mě, až si jednoho krásného dne přečtu v novinách, že generálplukovník Durov byl jmenován velitelem Moskevského vojenského okruhu. To místo čeká přímo na něj. Tuhletu sortu tam mají rádi. Ale možná jej podceňuji, možná že lidé jeho ražení by měli být povýšeni mnohem výš!

PO NEŠŤASTNÉ EPIZODĚ NA STŘEDNÍM VÝCHODĚ SE V ZIMĚ ROKU 1967-1968 VRHLA SOVĚTSKÁ ARMÁDA NA VÝSTAVBU PROTILETECKÝCH KRYTŮ. TOTO JSOU MÉ DOJMY ZE SOVĚTSKÝCH TAKTICKÝCH VZDUŠNÝCH SIL

SKLÁDACÍ BOMBARDÉR

Z oblohy se sneslo štěstí.

Na sovětské půdě musel nouzově přistát americký strategický bombardér B-29. Předtím se účastnil náletu na našeho společného japonského nepřítele a po zásahu v boji se mu podařilo, i když se značnými obtížemi, přece jen doletět na nejbližší letiště – Baranovskij, poblíž Ussurijska. Škoda byla zanedbatelná – pár děr v křídlech po japonském kulometu, následkem čehož bombardér ztratil spoustu paliva. Velitel měl na vybranou – buď se snese do oceánu, a odsoudí tak osádku k jisté smrti, nebo se pokusí dostat k věrnému spojenci, zacelí díry, doplní palivo a za pár dní se znovu vrhne na bombardování Japonska. Kapitán se rozhodl pro druhou alternativu. Letadlo stojí jmění, zdůvodnil si své rozhodnutí, a škoda je nepatrná. Posádka je spolehlivá a velmi zkušená, a to je ve válce možná to nejdůležitější. Proč bych měl nechat takovou posádku napospas žralokům, když tu mám spojence přímo u nosu? A tak nejlepší strategický bombardér na světě přistál na sovětském území.

Bylo záležitostí několika minut, než se zpráva o této události rozletěla z Ussurijska až do Kremlu, tedy 10 000 kilometrů, boříc cestou veškeré byrokratické bariéry. Příhoda byla nahlášena samému Josifu Vissarionoviči Stalinovi, právě ve chvíli, kdy se konala schůze. Stalin ukončil schůzi a požádal členy politbyra, aby setrvali na svých místech. Když je pak po krátké úvaze s touto novinou seznámil, s lišáckým úsměvem je požádal o radu.

Usnesení bylo jednomyslné: pod nějakou záminkou bombardér jeden týden pozdržet, aby se odborníci mohli seznámit s jeho konstrukcí.

„A co když bombardér Američanům nevrátíme vůbec?“ zeptal se Velký vůdce a učitel, nacpávaje si dýmku.

„Spojenci by se mohli urazit, soudruhu Staline,“ namítl opatrně Molotov.

„Mohli by zastavit dodávky,“ dodal Kaganoviš. „Co si počneme bez studebakerů?“

Tohle báječné americké armádní nákladní auto bylo proslulé po celém světě jako nejlepší vojenský vůz. Znal jej prostý vojín i maršál. Slavné ruské kaťuše BM-13 se montovaly výhradně na tyto americké vozy. Sovětské dělostřelectvo bylo nejmocnější na světě, ale jeho základní hybnou sílou a transportním prostředkem pro munici byl právě tenhle americký studebaker. A kromě náklaďáků nám Spojenci dodávali ještě mnoho dalších věcí, pro Sovětskou armádu velmi důležitých, včetně komunikačních prostředků, džípů, stíhaček Aircobra, obrněných transportérů a tanků.

Dodávky mohly být kdykoliv zastaveny. Vědomi si této skutečnosti, všichni členové politbyra se hluboce zamysleli. Každý se pak velmi opatrně vyjádřil proti návrhu letoun nevracet. Jen Berija seděl mlčky a snažil se uhodnout, na jakou stranu se mysl Velkého učitele přikloní.

Ale Učitel se jejich strachům jen ušklíbl a prohlásil: „Jak to vypadá, brzy zasadíme smrtelnou ránu Německu, a kdo bude naším dalším cílem? Jak se můžeme postavit Anglii a Americe bez strategického bombardéru? Však se s tím Spojenci nějak srovnají.“ Mocně si potáhl z dýmky. „Chvilku se budou rozčilovat a pak na všechno zapomenou. Bombardér se musí přesně okopírovat, jako dva hrášky, a do roka musí být ve vzduchu.“

Berija Stalina energicky podpořil a svůj souhlas okamžitě vyjádřili i ostatní členové politického byra. Moc dobře věděli, že jejich Vůdce se řídí základním principem: s přáteli a spojenci se má zacházet jako s ženou – čím víc ji bijete, tím víc vás miluje. Každý z nich však v duchu silně pochyboval, že se s tím Spojenci smíří.

Ale Spojenci se s tím spokojili. Americká posádka byla vrácena, nikoliv však nejlepší bombardér na světě. Sovětská strana se ani neobtěžovala vymýšlet si nějaké vysvětlení. Nehodláme jej vrátit – tečka. Dodávky podle dohody Leaselend pokračovaly jako obvykle, protože američtí diplomaté byli zvyklí řešit nastalé problémy tak, že se to vojenských dodávek nijak nedotklo.

Tým, který měl letoun okopírovat, dostal na starost Andrej Nikolajevič Tupolev, nejlepší sovětský letecký konstruktér, a nový sovětský strategický bombardér byl po něm pojmenován TU-4. Na práci se podílelo i čtyřiašedesát projekčních kanceláří a výzkumných ústavů, kde se kopírovaly motory, složení paliva a veškeré materiály, které byly při konstrukci letounu použity, jakož i jeho navigační systémy, zaměřování, vnitřní a vnější komunikační síť a spousta dalších prvků. Koordinace celé činnosti byla svěřena členu politického byra, soudruhu Lavrentiji Pavloviči Berijovi, a jakožto technický poradce byl jmenován letecký konstruktér Jakovlev. Ten rozuměl Stalinovi lépe než kdokoliv jiný a věděl, jak mu udělat radost.

V bývalé letecké továrně ve Voroněži rychle vyrostl nový obrovský závod (mimochodem o dvaadvacet let později se zde uskutečnil neúspěšný pokus o okopírování concorda).

B-29 byl rozebrán na tisíce nejmenších součástek, a ty se pak rozesílaly do různých ministerstev, oddělení, projekčních kanceláří a výzkumných ústavů s výslovným rozkazem věrně napodobit každý detail, agregát a zařízení, a na tomto základě spustit do deseti měsíců masovou výrobu.

Bombardér dostal nešťastnou přezdívku „stavebnice“, pravděpodobně kvůli všem těm malým součástkám a mechanismům rozeslaným po celém Sovětském svazu. O mnoho let později Jakovlev ve své knize Cíl života píše, že v letech 1945-1946 jsme nějak zameškali vývoj tryskového pohonu. A jistě jen vinou své vrozené skromnosti zapomněl vysvětlit, proč tomu tak bylo. Právě v té době totiž měli naši drazí soudruzi Jakovlev, Berija a Tupolev plné ruce práce se svým skládacím letadélkem. Možná jsme zmeškali i leccos jiného. Soudruhu Jakovlevovi strašila v hlavě jediná myšlenka: „Do roka musí být připraven ke vzletu.“

Však se také podle TU-4 všem neúspěšným letadlům, hlavně těm, co se kopírovala podle cizích modelů, říkalo neoficiálně „stavebnice“. Nejproslulejší je ovšem TU-144 „konkordskij“. V tomto případě nebyl k dispozici dokonce žádný skutečný model, jenom pár dokumentů. Snad k těmto neúspěchům přispěla i nepřítomnost železné pěsti Lavrentije Pavloviče, bez které veškerý technický pokrok upadal.

Problémy nastávaly už na samém počátku celého procesu kopírování. V první řadě se v žádném případě nedalo využívat metrického systému měření. Kdyby každý nýt vážil byť o deset miligramů méně, utrpěla by trvanlivost celé konstrukce, a naopak, kdyby byl jen o něco těžší, mohlo to nepříznivě ovlivnit váhu celého letounu. Tupolev si plně uvědomoval, že když se má letadlo věrně napodobit, musí se okopírovat v každém detailu, do posledního nýtku, šroubku a matičky.

Sovětští obchodní zástupci v Kanadě, Anglii a USA začali po troškách, aby nevzbudili podezření, nakupovat měřicí přístroje. A tisíce inženýrů, techniků a dělníků se začaly rychle přeškolovat, aby uměli provádět výpočty v palcích, stopách a librách.*

*Tento měrný systém se v Sovětské armádě dosud používá.

Se stejným nadšením bylo zahájeno školení tisíců posádek a desetitisíců příslušníků pozemních složek, technického personálu, inženýrů a dělníků pro výrobu stovek budoucích nových bombardérů. Kolik galonů paliva bude zapotřebí při běžné spotřebě za bezvětří při letu do vzdálenosti jednoho tisíce mil ve výšce třiceti tisíc stop? Základní otázky tohoto druhu přiváděly do rozpaků nejen zkušená esa, která měla za sebou celou válku, ale i profesory z letecké akademie.

Tlak v potrubí činí dvanáct liber na čtvereční palec – je to moc, nebo málo?

Pro americké a anglické odborníky to asi není takový problém, na práci se dvěma různými systémy měření jsou už zvyklí, ale pro sovětské specialisty to byl problém číslo jedna. Dopouštěli se tisíců chyb, a každá byla bez milosti ztrestána.

Zatímco v sovětském leteckém průmyslu se nový systém měření pomalu začal adaptovat, vynořil se další, neméně složitý problém, a to otázka utajení, neboť v očích KGB každý, kdo projevil jakoukoliv znalost anglického měrného systému, mohl být podezřelý jako donašeč státního tajemství nepříteli.

Všichni, kdo se tenkrát s Tupolevem setkali, zmiňovali se o jeho veselé povaze a poněkud dětinské lehkovážnosti. Starý pán však byl zřejmě sžírán žárlivostí. Letoun B-29 miloval i nenáviděl, a před ostatními se to snažil utajit. Mechanická práce při kopírování mu byla odporná a on tuto skutečnost skrýval pod maskou nezájmu. Nepřipouštěl si žádné problémy, a takto řešil ty nejsložitější otázky.

V levém křídle letounu byla objevena malá dírka. Nikdo z expertů přes aerodynamiku a durabilitu neměl tušení, k čemu ten zpropadený otvor mohl sloužit. Nenapojovalo se tu žádné vedení ani drát, a na pravém křídle taková dírka nebyla. Odborná komise došla k názoru, že otvor byl vyvrtán už v továrně ve stejném období jako ostatní otvory pro nýty. Tak co teď? Možná tu dírku vyvrtali omylem a později už jim nestálo za to ji ucpávat, když byla tak malá. Požádali o názor hlavního konstruktéra.

„Mají to Američani?“

„Ano.“

„Tak co se tak pitomě ptáte? Nedostali jste příkaz vyrobit naprosto identické letouny? Jako dva hrášky?“

I stalo se, že u každého strategického bombardéru TU-4 vyvrtali tím nejtenčím vrtáčkem do levého křídla maličkou dírku.

Tuhle zase vede úzká roura, kudy se prolézá po celé délce letadla. Je vymalována bledě zelenou barvou  (projekčním kancelářím to dalo ale práce, než takovou napodobili), ale na samém konci je pár metrů bílých. Možná že nějakému vojákovi došla barva. Ale rozkaz zněl přesně okopírovat, a proto mají sovětské bombardéry stejné barvy jako americké. Bylo přesně vypočítáno, kolik je třeba zelené a kolik bílé barvy. Tento poměr byl později zanesen i do instruktážních příruček pro nátěry vnitřku bombardéru.

Mezitím musel nouzově přistát na sovětském území další letoun B-29. Tentokrát na křídlech nebyly nalezeny žádné dírky, ovšem jedno křídlo mělo barvu světle zelenou a druhé bílou. Znovu tedy požádali hlavního konstruktéra o vyjádření. Tupolev ani teď neviděl žádný problém. Dostal rozkaz okopírovat bombardér, který přistál první. Toho druhého se rozkaz netýká. Pokračujte tedy v původní práci!

Později se podle továrního čísla zjistilo, že letoun, který přistál prvý, byl zkonstruován dříve než ty, co přistály později. Uradili se tedy, že se budou věrně držet prvního modelu. Postupně začalo problémů ubývat. Každý si již zvykl na standardní odpověď hlavního konstruktéra, tedy dělat všechno tak, jak je to na prvním americkém letounu. Nikdo se už na nic neptal. Dokonce o tom vznikla i anekdota: Jaké hvězdičky se hodí na masově vyráběné letadlo – bílé americké, nebo rudé sovětské? Tahle otázka Tupoleva dočista vyvedla z míry. Když tam dáme bílé americké, riskujeme, že nás sestřelí coby nepřítele lidu. A budou-li tam sovětské, nebude to za prvé kopie, a za druhé, co když chce nejvyšší velitel využít těchto bombardérů proti Americe, Anglii a Číně? Pak je nutné zachovat americké označení. Problém s hvězdičkami byl jedinou otázkou, se kterou se Tupolev za celou dobu kopírování obrátil na Beriju – prý to není věc konstruktéra. Ani Berija si nevěděl rady. Neměl ve zvyku klást Stalinovi otázky. Vyšvihl se na vrchol právě proto, že jako věrný pes dokázal uhodnout duševní pohnutky svého pána.

Nakonec se prý Berija Stalinovi o hvězdičkách zmínil při jakési zábavné historce a podle toho, jak se Stalin vtipu zasmál, Berija neomylně vytušil, jaké hvězdy jsou ty pravé. Poslední problém byl vyřešen, a masová výroba se mohla spustit.

Na každého, kdo se na vytváření „stavebnice“ podílel, se snesl „zlatý déšť“ – zakrátko bylo uděleno devadesát sedm vyznamenání „za vývoj nové bojové technologie“. Navíc Berija, Tupolev a Jakovlev obdrželi Leninův řád.

ČTVRTÁ ČÁST

NAPĚTÍ V ČESKOSLOVENSKU VRCHOLILO. VZHLEDEM K TOMU FREKVENTANTI NAŠÍ VÝCVIKOVÉ DIVIZE MIMOŘÁDNĚ PŘEDČASNĚ UKONČILI STUDIUM. NAHRADILI JE JINÍ POSLUCHAČI, KTEŘÍ JEŠTĚ NEMĚLI POVOLÁVACÍ VĚK. Z NÁZVU DIVIZE ZMIZELO SLOVO „VÝCVIKOVÁ“ A BYLA PAK USTANOVENA JAKO NOVOGRAD-VOLYŇSKÁ MOTOSTŘELECKÁ DIVIZE UKRAJINA

ZAČÁTEK LÉTA 1968

PŘÍPRAVY

Čert ví co s těmi obrněnými transportéry bylo. Podle norem mělo na každý motostřelecký pluk připadnout 31 tanků, 6 houfnic, 18 minometů a 103 obrněné transportéry. Tanky, houfnice a minomety byly v pořádku, ale obrněných transportérů jsme měli celkem jen čtyřicet. Ve vzduchu visel malér. Něco podobného se stalo v roce 1956 v bratrském Maďarsku, a zřejmě se k tomu schyluje v bratrském Československu. Budeme muset jít na pomoc. Ale jak můžeme pomoci, když máme v našem motostřeleckém pluku takový nedostatek základní výzbroje, jako jsou obrněné transportéry?

Po třetí skleničce jsem předestřel tento problém kapitánovi, známému z vojenské školy, dneska zástupci velitele mobilizačního štábu. Kapitán si mě pozorně změřil, tak nějak potměšile, jak se mi tenkrát zdálo, a neurčitě pronesl: „Hm…“ Dolil sklenice, uhryzl si okurky a najednou se zeptal:

„A víš, proč náš pluk dostal aspoň tyhle?“

„Co je to za otázku? Dali nám je, protože na ně máme podle předpisů nárok, akorát jich není dost pro všechny.“

„Náš pluk je dostal, protože se jednou ročně účastní přehlídky v Kyjevě. Potřebujeme jich šestatřicet, a dostali jsme je. Ostatní čtyři jsou do rezervy.“

Kapitán dobře věděl, že mě jeho odpověď vůbec neuspokojila. Tak mi položil další sugestivní otázku.

„Víš, kolik je v našem okruhu motostřeleckých pluků?“

„Ovšemže ne!“

„Ale přibližně. Tak zkus hádat, aspoň zhruba.“

„No, tak přibližně... tak napřed je tu tanková armáda a dvě vševojskové armády. To dělá... é...é... šest tankových divizí a osm až deset motostřeleckých divizí.“

„Správně!“

„To je dvacet šest až dvacet osm tankových pluků a třicet až třicet šest motostřeleckých pluků!“

„Zase správně. Tak ze všech motostřeleckých pluků našeho okruhu, ze všech těch třiceti až třiceti šesti má jedině náš pluk čtyřicet obrněných transportérů. Ostatní nemají ani jeden.“

„Nekecej,“ vyhrkl jsem.

„Nekecám.“

Věděl jsem najisto, že kapitán ví, o čem mluví, a také jsem věděl, že nelže. A byl jsem si jist, že dva další pluky v naší divizi žádné obrněné transportéry opravdu nemají. Ale nechtělo se mi věřit, že náš pluk byl jediný v celém okruhu.

„No a tak kde jsou?“ zeptal jsem se nakonec. „V Egyptě? Nebo v Izraeli?“

„No, pár jich tam je, ale moc ne. Izrael zajal spoustu tanků a děl, ale žádné obrněné transportéry.“ „Tak kde tedy jsou? Dostala je vojska Varšavské smlouvy?“

„To ano, ale jen velmi málo. Československo má od nás skoro veškerou výzbroj, ale obrněné transportéry si vyrábí svoje podle vlastních norem a dodává je Němcům a Polákům, no, a Rumuni, to jsou chudáci, ti vozí motostřelce na obyčejných náklaďácích.“

„Tak dobře, kam se ty naše transportéry poděly?“

„Nikam!“ Zkoumavě na mě pohlédl. „Prostě nejsou!“

„Ale jak to?“

„Prostě tak. Kolik jsme jich vyrobili před válkou nebo za války? Ani jeden. Není to tak? Všechny obrněné vozy byly americké.“

„Pravda,“ přitakal jsem. „To byly M-3, polopásové, pak jsme měli ještě jedny, kolové, ty byly také americké.“

„A dovol ještě další otázku. Kolik typů obrněných transportérů jsme vyrobili během celé naší historie?“

„Spoustu! Počkej – BTR-40 a BRDM.“

„Ne, tyhle nemůžeme počítat, to byly jen průzkumné stroje, a ne pěchotní.“

„Ovšem,“ souhlasil jsem. „Ty nebudeme počítat.“

„A nebudeme počítat ani BTR-50.“

Ne, ani tenhle obrněný transportér jsme do našeho výčtu nemohli zahrnout. Je to skvělá mašina, ale pro nás asi až příliš dobrá. V každém pluku je jen jeden, a je určen pro samého velitele pluku. Náčelník plukovního štábu a velitel dělostřelectva a plukovního průzkumu se sice považují za součást této hierarchie, ale cestují na obyčejných náklaďácích, dokonce i v boji. BTR-50 je výhradně pro velitele pluku, nemůžeme jej tedy považovat za pěchotní obrněný transportér. Pravda, jeden pluk z tamanské divize byl těmito transportéry BTR-50P plně vybaven, ale ty byly jen na přehlídku. Celá armáda ví, že skutečných manévrů se tenhle pluk nikdy nezúčastnil, ale byl určen jen pro „peep-show“, podobně jako ostatní „dvorní“ divize.

„Nemůžeme počítat ani s BMP,“ pokračoval kapitán. „Za prvé se objevil teprve nedávno a za druhé, BMP není BTR a jeho existence neřeší problémy přesunu pěchoty během bojů. BMP se dodávaly pouze výběrovým, privilegovaným pěchotním jednotkám. A co ostatní, z nichž většina skutečně bude rozhodovat o výsledků každé války? Na čem je budeme za války převážet?... Tak tedy, kolik typů obrněných transportérů jsme skutečné během celé naší historie vyprodukovali?“ trval na své otázce.

„Dva,“ odvětil jsem a začervenal se. „BTR-152 a BTR-60P.“

„A víš, co to je za transportéry?“

Bohužel ano. Věděl jsem, že BTR-152 je úplně první sovětský obrněný transportér. Bylo to obyčejné nákladní auto, ZIS-152, opatřené pancířem. BTR-152 byla kopie toho báječného amerického náklaďáku studebakera. Kopie, odlišná od originálu, se moc nepovedla, a s pěti tunami pancíře navrch vypadal vůz všelijak, jen ne jako bojový stroj. Byl nepraktický, neovladatelný a pomalý, a neměl žádnou pancéřovou ochranu. Kromě toho se vyráběl ve stejné továrně jako ZIS-151. A tahle továrna je samý problém. Buď potřebuje stroje bratrská Čína, nebo bratrská Indonézie, bratrská Korea, či bratrská Albánie, a my také potřebujeme stroje pro zaostalé oblasti nebo pro vodní elektrárnu v Bratsku.

Druhý sovětský obrněný transportér, BTR-60P, byl zkonstruován, aby nahradil ten první, ačkoliv nebylo co nahrazovat, jelikož naprostá většina sovětských divizí jej vlastnila stejně jen teoreticky. Tento nový obrněný transportér měl tvar rakve, a také se mu neříkalo jinak než „rakev na kolečkách“.

Vzhledem k nedostatku motorové nafty v zemi jezdil BTR-60P stejně jako jeho předchůdce na benzín, což mělo za následek, že v bitvě hořel obzvláště jasným plamenem. Motorová nafta však nebyl jediný problém – když transportér dávali dohromady, nebyl v zemi jediný skutečně silný a spolehlivý benzínový motor, takže se do BTR-60P instalovaly dva nedokonalé motory z běžných družstevních nákladních automobilů GAZ-51. A tak započal svou existenci o dvou motorech, dvou spojkách, dvou převodovkách, dvou rozdělovačích, dvou startérech a dvou přerušovačích. Samozřejmě že žádný z těchto mechanismů nebyl spolehlivý, ani nebyly synchronizované, a když synchronizace obou motorů selhala, a to bylo na denním pořádku, jeden z motorů brzdil ten druhý. Pak bylo třeba první motor urychleně odpojit, takže se „rakev na kolečkách“ o váze dvanácti tun a s motorem o devadesáti koňských silách sotva vlekla.

Písmeno P ve zkratce BTR-60P má znamenat obojživelný. A i když rakvovitý tvar zaručuje vozu jistý vztlak, jeho schopnost plavat je pouze teoretická. Obrněný transportér hrdě vjede do vody a neplave si zas tak špatně, ale ven z vody se vlastní silou prakticky nedostane, jelikož slabé motory mohou pohánět buď jenom kola, nebo otáčet lodním šroubem, ale nikoliv obojí najednou. Když opouští vodu, lodní šroub už na mělčině není k ničemu a kola se nedokážou pořádně zachytit. Kdyby motory pracovaly simultánně, snad by se ven nějak vydrápal, ale takhle, když se má utkat dokonce s malou říčkou, se celá pěchota nakonec ocitá bez dopravních prostředků a rezervních zásob.

BTR-60P se vyrábí v automobilových závodech v Gorkém, které musejí zásobovat nejen armádu, ale i celé státní hospodářství a dodávají osobní vozy všem sovětským byrokratům. Navíc i veškeré sovětské taxíky se vyrábějí výhradně v tomto závodě a rovněž odtud plynou dodávky do bratrského Egypta, bratrského Chile, bratrského Súdánu, bratrského Somálska a dalších a dalších. A to všechno v jediném závodě v Gorkém!

„Tak můžeme vybudovat více automobilek!“

Usmál se při této poznámce, nikoliv bez jisté škodolibosti.

„To bychom mohli, ale jak to vypadá, musíme stejně nakupovat v Itálii! A doteďka jsme sami nepostavili jedinou automobilku.“

S tím jsem nemohl než souhlasit. Pravda, já navštívil Sovětské automobilové závody jen jednou v životě, ovšem zanechaly ve mně velmi špatný dojem. Zařízení bylo vyrobeno v roce 1927 v Americe, pak se prodalo do Německa, kde je používali až téměř do úplného zničení. V roce 1945 je odepsané a poškozené převezli do Sovětského svazu, kde byla zahájena výroba moskvičů. A továrna na moskviče nepočítá s výměnou vybavení dříve než v roce 2000. Však se uvidí! Je nanejvýš pravděpodobné, že v Sovětském svazu bude překonán další rekord.

„No jo, kapitáne, ale jakpak budeme zachraňovat Československo?“

„Čistě nadrzo, jako vždycky! Samozřejmě že v první linii transportéry máme, v NDR, v Polsku a v pohraničí. Ale tady, v týlu, v druhé a třetí formaci, nám nezbývá než dělat pořádný kravál a předvést, jak jsme připraveni.“

„No a co když doopravdy začne válka? Co když se do toho vloží Američani?“

„Neboj se! Nikdo nebude intervenovat. Ti se na všechno vykašlou. Čím budeme drzejší, tím budou oni opatrnější. To víš, že naše ambasády budou mít vytlučená okna. Stejně je pak nechají na vlastní náklady opravit až do poslední pence, a pak se jako vždycky začne se zlepšováním mezinárodních vztahů a do týdne se na všechno zapomene. Vždyť je to v jejich státním zájmu, aby se na všechno zapomnělo co nejdříve. No tak, dáme si ještě jednu. Mobilizace už brzo začne.“

Mobilizace roku 1968 probíhala nepokrytě bez jakéhokoliv pokusu o kamufláž. Nejprve se začalo psát o připravovaných rozsáhlých vojenských cvičeních, pak začali povolávat do služby záložníky, a když cvičení skončilo, záložníci v armádě zůstali.

Vojenská cvičení, kterých se zúčastnilo i raketové vojsko strategického určení, probíhala několik měsíců, pak se konalo námořní cvičení a cvičení vojsk protivzdušné obrany a vojenského letectva, jakož i četná cvičení armád a divizí pozemních sil. Poté následoval výcvik spojovacích jednotek, během něhož byly prověřeny všechny prvky související s řízením gigantické armády; dále cvičení týlu, během něhož se k západním hranicím přemisťovaly tisíce tun munice a desetitisíce tun pohonných hmot; a nakonec proběhlo velitelsko-štábní cvičení na českém území, a všichni velitelé až do úrovně praporů, a v některých případech i rot, podrobně nastudovali své úlohy přímo na místě. Z vnějšku vše vypadalo velmi působivě. Ale z vnitřku se všechno jevilo poněkud jinak.

Proces všeobecné mobilizace v kterékoliv armádě zahrnuje doplnění mobilizačního stavu u stávajících jednotek a formací, dále zformování nových a za třetí jejich výcvik a jejich vzájemné provázání, čímž by se mělo docílit všeobecné bojové připravenosti.

V naší divizi proces doplňování do mobilizačního stavu pokračoval i nadále bez nějakých zvláštních problémů. V době míru měla většina sovětských divizí snížené stavy, například v každé dělostřelecké osádce byli místo sedmi mužů jen dva –velitel a miřič – při mobilizaci se volná místa obsadí záložníky. Dokonce i takovými, kteří nebyli na vojně už dobrých deset let a všechno už zapomněli. Po kratším výcviku jsou dokonale připraveni na válku. Stejně tak tomu je i u pěchoty, tankistů, ženistů atd. V mnohem horším postavení jsou při mobilizaci jednotky spojařů, protiletadlových zbraní, protitankových raket, průzkumné a chemické jednotky. Ty všechny ani po čtyřech měsících výcviku ještě stále nebyly připraveny na boj.

V oficiální terminologii, jak už bylo zmíněno, se divizím se sníženým stavem říká „kadrirovanyje“. A je to skutečně tak, zvláště u jednotek, kde je procento záložníků velmi vysoké. Například v našem tankovém praporu byli tři muži na každý tank místo čtyř – chyběl tu nabíječ. Teprve když byl do posádky doplněn, byl tank okamžitě připraven k boji. Ve všech ostatních tankových praporech – a v každé motostřelecké divizi jich je sedm – byl na každý tank jen jeden muž – řidič. V rotě bylo pouze dvanáct mužů: velitel roty, kapitán a deset řidičů. Při mobilizaci všichni ti chybějící členové, střelci, nabíječi, velitelé tanků, dokonce staršinové a velitelé čet, ti všichni se rekrutovali ze záložníků. Všichni kromě velitelů čet sloužili v tankových jednotkách před dobrými pěti či deseti lety, někdy i v jiných typech tanků. Ale velitelé čet nikdy předtím nesloužili a nic neznali nejen o tancích a současných taktikách, ale vůbec o armádě. Velitelé čet byli všichni bývalí studenti, kteří se jednou za čas v nějaké civilní instituci zúčastnili vojenského kursu a při ukončení školy dostali hodnost záložního podporučíka.

Po čtyřech měsících intenzivního výcviku pouze jeden tankový prapor ze sedmi, ten, kam přišli záložníci jen jako nabíječi, byl přijat coby připravený pro boj. Ovšem kdyby teď začala válka, neměla by divize na výcvik čtyři měsíce, ale maximálně tak jeden dva týdny. Museli by jít do boje, a to by je zničilo. A nebylo by divu, protože bojeschopný byl jenom jeden z každých sedmi praporů. A teď si představte divizi bez průzkumu, bez spojařů, bez komunikační sítě a bez letectva a protitankových raket!

Ale největší problém je pěchota – nejen proto, že v době míru jsou kádry sníženy ještě ve větším rozsahu, nejen proto, že pěchota se rekrutuje z těch nejhorších vojáků, kteří velmi často nerozumějí ani velitelům, ani jeden druhému. Nejhorší ze všeho je to, že pěchota nemá žádnou zabezpečovací techniku. Motostřelecká divize by měla mít čtyři sta deset obrněných transportérů, a my jich měli jen čtyřicet – a to ještě v našem zvláštním přehlídkovém pluku. V ostatních plucích naší divize, v ostatních divizích naší armády a v ostatních armádách našeho okruhu nic takového neměli. Mnohé pluky měly tři až čtyři obrněné transportéry pro bojový výcvik, ale dokonce i z těch se staly osobní vozy velitelů praporů, a na ostatní tak nezbylo.

Jistě, v případě nutnosti lze pěchotu převážet na nákladních vozech. Ale ani náklaďáky nebyly. Automobily, které čekaly v naftalínu v naší divizi, stačily pouze pro dva prapory. Třetí prapor byl vypraven s obrněnými vozy a zbývajících šest praporů si muselo vystačit s vozidly, která dostaly pro mobilizaci.

Všechny sovětské civilní automobily mají vojenskou registraci. Když si koupíte volhu, upozorní vás, že v kterémkoliv okamžiku vám ji mohou zabavit pro vojenské účely. To platí i pro náklaďáky, taxíky i benzínové cisterny. Všechny do jednoho mají zvláštní registraci a při mobilizaci jdou rovnou do armády. Při mobilizaci se celá státní ekonomika zastaví, protože všechna auta, traktory, buldozery, jeřáby a rypadla – to všechno jde do armády. Těžko říci, kdo tuhle pitomost vymyslel. Systém existuje už dlouho. Ve třicátých a čtyřicátých letech se snad osvědčil, v té době se země ještě dokázala uživit; i v době všeobecného hladomoru ještě existovaly potravinové rezervy. A základním dopravním prostředkem na vesnici byl kůň. Ale teď, když země není schopna se sama uživit, když nemá žádné zásoby potravin (jak předvedla celému světu v říjnu 1964) a když státní hospodářství už nedisponuje žádnými koňmi, je naprosté šílenství naráz odvolat všechny muže, všechny traktory a všechna vozidla. Ti, kteří plánují válku do budoucna, musejí za těchto podmínek spoléhat na to, že válka bude náhlá, krátká a blesková, s využitím nukleární síly během prvních několika minut, a pokud se válka protáhne na víc než jeden měsíc, budou muset počítat s porážkou.

Mezitím začala divize přijímat zmobilizované stroje. Co nám však ve skutečnosti dodali, bylo prostě k smíchu. Tyhle mašiny přišly do armády před dávnými časy přímo ze závodu. Většina strojů, které armáda pohltí, se naloží na dlouhou dobu do naftalínu. Po deseti letech se dostanou do běžného provozu, zatímco na jejich místo do skladů nastoupí nové stroje. Po třech, čtyřech, někdy i pěti letech nešetrného zacházení v nepříznivých podmínkách a na příšerném povrchu se tyto stroje považují za naprosto nepoužitelné. A teprve tehdy odcházejí do zemědělství, i když si každý ponechává vojenskou registraci a v případě mobilizace se musí vrátit do armády.

V roce 1968, před Československem, nás vypravili se stroji vyrobenými v roce 1950 a 1951. Za dobu jejich existence se vyměnil Stalin s Malenkovem, Chruščov nahradil Malenkova a Brežněv vystřídal Chruščova. Za dobu jejich existence podnikl Sovětský svaz titánský skok do vesmíru se svým Sputnikem a Gagarinem (načež, využívaje všech výhod překvapení, stejně jako ukradené německé technologie, odmítl další účast ve vesmírných závodech). A tyhle předpotopní vehikly čekaly, jako staré panny, na svůj den. Jejich chvíle konečně přišla!

Po převzetí „bojové techniky“ pěšáci nesměli opouštět úkryt lesa. Na silnicích a v polích teď cvičili jen tankové posádky, dělostřelci a jeden přehlídkový prapor obrněných transportérů. Všichni ostatní setrvávali na lesních mýtinách a průsecích. Z výšky to muselo vypadat hrozivě, ale nikoliv ze země. Na vedení se báli, že pohled na armádu by mohl místní lid vyděsit: tlustí, necvičení a nedisciplinovaní vojáci, kteří už zapomněli všechno, co se kdy naučili, ve starých ojetých autech všech možných typů a hrajících všemi barvami duhy.

Sovětským vojenským lídrům všechna čest. Žádná z těchto „divokých divizí“ se v Evropě nikdy neobjevila, dokonce se ani za denního světla nepohybovala po sovětském území. Ale už sama jejich existence přinášela Sovětskému svazu značný prospěch. Američané ze vzduchu viděli nové a nové divize, jež vznikaly jak houby po dešti. Jejich průzkum objevoval rozsáhlé kolony tanků na silnicích a předpokládali, že v lesích se skrývají nesčetné oddíly pěchoty. A tak to i bylo, jenže tahle pěchota nebyla ani organizována, ani nijak řízena, a hlavně, nebyla schopna boje.

Po první fázi mobilizace – doplnění mobilizačního stavu u stávajících jednotek – byla zahájena druhá fáze – vznik nových jednotek a útvarů.

Příliv záložníků neustával, neustával ani přísun „bojových vozidel“. Jednotky se začaly nafukovat a jedné krásné noci dostaly rozkaz rozdělit se vedví. Zástupce velitele divize se stal velitelem nové divize, zatímco ze zástupce náčelníka štábu se stal náčelník štábu. Velitelé praporů se stali veliteli pluků a z velitelů rot byli velitelé praporů. Bohužel i velitelé čet, bývalí studenti, kteří se nikdy s opravdovou armádou nesetkali, se stali veliteli rot. A záložníci byli povýšeni na velitele čet.

Po tomto rozštěpení zahájila každá divize a každý pluk znovu proces doplňování do plného mobilizačního stavu, teď ovšem ještě staršími záložníky a ještě zastaralejšími vozidly. Množství záložníků už začalo být skutečně hrozivé a armáda úplně ztratila svou profesionální tvář. Samozřejmě že k tomu nedocházelo u divizí, které měly obsadit Československo, a pokud ano, pak jistě v mnohem menším měřítku. Naše postavení to ovšem nijak neulehčovalo. I v těchto divizích musely být nějak doplněny stavy, a my náhle s hrůzou zjišťovali, že z toho, co zůstalo z našich dvou divizí, začali odcházet kousek po kousku muži i stroje; a samozřejmě to byli ti nejlepší muži a nejlepší stroje. Z tankových posádek, které jsme dali dohromady s takovými potížemi, nám začali brát bojeschopné vojáky a nahrazovali je obyčejnými záložníky.

Za pár dní tato vlna dostihla i nás. Dostali jsme rozkaz připravit k odeslání dvacet z našich čtyřiceti obrněných transportérů ke Karpatskému vojenskému okruhu. Dalšího dne dvanáct z našich aktivních nižších důstojníků dostalo rozkaz přemístit se do stejného okruhu. A pak se spustila hotová lavina. Každý den přicházely nové zprávy: odvoláni byli všichni řidiči tanků, aktivní spojaři a odešel i náčelník plukovního štábu. Byl to náš druhý měsíc v lese. Ještě stále k nám přijížděli noví a noví záložníci; kázeň rychle upadala. Počátkem června jsme dostali rozkaz k vytvoření polních soudů v každé divizi. Přibližně v té době bylo už „divokých divizí“ tolik, a natolik byly vyčerpány neustálým odlivem důstojníků, seržantů a aktivních vojáků, že už bylo nemožné ovládnout tuto hordu jinak než pomocí polních soudů.

Tribunály zakrátko znovu nastolily pořádek, ovšem výcvik ve vojsku obnovit nedokázaly. Každý den se konaly porady. V našem pluku vznikaly stále nové problémy. Teď, když jsme přišli o dobrou polovinu našich obrněných transportérů, zbylo jich jen dvacet. Velitelé 2. a 3. praporu dostali po dvou, takže prvnímu praporu jich zůstalo jen šestnáct. O ně jsme se rozdělili vpravdě bratrsky: jeden dostal velitel praporu a každá rota po pěti. Rota sestává ze sedmdesáti šesti mužů. Každý obrněný transportér pojme kromě řidiče patnáct mužů, takže každý v něm měl, alespoň teoreticky, své místo. V praxi patří vždy první transportér veliteli roty; s ním cestuje jeho politický zástupce, zdravotník, kulometné družstvo roty se značnou zásobou střeliva a staršina se všemi proprietami. Velitelův obrněný transportér je narvaný nejen zevnitř; zvenku je ověšen rozličnými bednami, barely a kanystry.

Na ostatní tři čety po dvaadvaceti mužích zbyly čtyři vozy: pro každou jeden, a o ten čtvrtý se měly podělit. Skutečnost, že v bitvě to čety a družstva může roztrhat na kusy, nikoho nevzrušovala, protože v takovou chvíli nesmíš myslet na bitvu, ale na to, kterak umístit do transportérů všechny muže. Další stroje ti už nikdo nedá, ani ty rozbité a ojeté. Kde by se vzaly? I tak měl náš pluk ze všech tří armád v okruhu největší štěstí. To bylo třeba ocenit. Taková privilegia neměl nikdo jiný.

A tak jsme do každého transportéru, do kterého se vešlo patnáct mužů, museli umístit šestnáct – to by nebylo tak zlé. Během výcviku jsme si při transportu zvykli na horší. Dokázalo se tam směstnat i třicet mužů, a ani to nebylo tak zlé! Ale cvičení je něco jiného než předbojový stav. Za předbojových podmínek má každý obrněný transportér kromě veškeré pěchotní výzbroje ještě jeden granátomet RPG-7 s deseti granáty, a deset granátů představuje dvě velké bedny. Kromě toho tu je ještě dvacet ručních granátů F-l, to znamená další bednu, a jeden kulomet SGMB se dvěma tisíci náboji, to jsou dvě bedničky. Obrněný transportér musí mít rovněž i dvě další nádrže s pohonnými hmotami, které lze umístit pouze na opancéřovanou střechu, takže se pak nedá otevřít jeden poklop. A kromě toho si každý voják ještě s sebou bere samopal, nebo kulomet, nebo granátomet, tři sta nábojů do každého samopalu a tisíc do kulometu. Každý voják má rovněž dva granáty, bodák, plynovou masku, ochrannou gumovou kombinézu, protiatomové gumové holínky a rukavice, svrchní plášť, pláštěnku a celtu na zem, náhradní prádlo, příděl potravin na pět dní, láhev vody, lopatku, osobní léky a protiatomový balíček. Když si tohle všechno do transportéru vezme, nezbude místo ani pro jednoho, natož pro šestnáct lidí. Kdysi to bylo mnohem lepší, tehdy transportéry neměly pancéřovou střechu, takže jste se vezli v otevřeném voze jako děvečky na voze se senem. Po Maďarsku se výroba takových obrněných transportů zastavila. Teď se však musí pod střechu vozu vměstnat všech šestnáct mužů.

To není právě snadné, zvláště vezmeme-li v úvahu značnou tělnatost záložníků. Seržanti je musejí pod střechu přímo našlapat. Někdy tato operace zabere skoro čtyřicet minut. Když se pak něco stane, když se stroj převrátí nebo vzplane, nikdo kromě řidiče a velitele, kteří jsou od ostatních odděleni, se nedostane ven živý. A to pořád ještě nemluvím o vlastním boji. Jak tam dýchají, napresovaní k sobě hůř než sardinky v plechovce? Inu, vojákův zdravý rozum brzy najde cestu z této situace. Každý si nasadí plynovou masku, když předtím z hadice vyňal filtr; hadicí pak nasává vzduch skrz otevřené poklopy a střílny. V létě není v gumové masce moc příjemně, zvlášť když se na vás ze všech stran tlačí záda, zadky, boty, bedny a pažby, ale alespoň je tu vzduch k dýchání.

Při cvičení, zvláště za přítomnosti zámořských atašé, jde všechno podstatně jinak. Cvičení je jedna věc, zvláště jde-li o okázalou přehlídku, ovšem drsná válečná realita, to je něco docela jiného.

Jednoho pozdního večera, když skončil obvyklý trénink nakládání vojáků do obrněného transportéru, takže nezbyl žádný čas pro jiný druh výcviku, dostal jsem rozkaz okamžitě se odebrat do štábu Karpatského vojenského okruhu. Můj post měl zaujmout velitel 1. čety, podporučík-záložník. Když se dozvěděl o svém jmenování velitelem roty, pohlédl smutně na naše obrněné transportéry, na záložníky, které seržanti s velkou námahou vyprošťovali z průlezů, protáhle hvízdl a jeho láteření nebralo konce.

URAGÁN PŘESUNŮ, PŘESKUPOVÁNÍ, VYTVÁŘENÍ NOVÝCH FORMACÍ A DOPLŇOVÁNÍ MOBILIZAČNÍHO STAVU MĚ VTÁHL DO SVÉHO VÍRU A VRHL DO 2. PRAPORU 274. PLUKU 24. SAMARSKO –ULJANOVSKÉ BERDYČEVSKÉ ŽELEZNÉ MOTOSTŘELECKÉ DIVIZE 38. ARMÁDY, TROJNÁSOBNÉHO DRŽITELE RUDÉHO PRAPORU, DRŽITELE SUVOROVOVA ŘÁDU A ŘÁDU BOHDANA CHMELNICKÉHO

OSVOBODITELÉ

Jak vzrušující je pohled na výměnu stráží u mauzolea! Na Rudém náměstí jsem byl snad stokrát, a vždy se skláním v obdivu nad jejich přesností, nad tím vojenským držením těla. Pokaždé jsem přímo fascinován; nad tou podívanou bych vydržel stát celé hodiny.

Inu, jak by to mohlo být jinak? Ti nejlepší z nejlepších, vycvičení až k mistrovské dokonalosti, trénovaní lépe než sovětští gymnasté pro olympijské hry. Hezcí hoši.

Jejich pluk leží za zdmi Kremlu, celý pluk KGB! Stačí jen projít kolem Alexandrovské zahrady a spočítat si poschodí v kasárnách. Zdá se, že jsou dvě, ale když přijdete blíž, vidíte, že jsou ve skutečnosti čtyři. Okna jsou velikánská a každé zabírá dvě poschodí. Dobře se podívejte, uvidíte, že jsou opravdu čtyři. Sahají až nad kremelskou zeď. A kolik poschodí se asi skrývá za zdí? Nyní vejděme přímo do Kremlu. Když si kasárna prohlédneme směrem od Carazvonu, uvidíme, že to není jen tak ledajaký dům, ale obrovská pravoúhlá budova s vnitřním dvorem. Nyní projdeme Trojickou branou znovu do Alexandrovské zahrady a pokusíme se odkrokováním spočítat délku této budovy. Vida – vždyť tady může bydlet nejen celý pluk, ale něco mnohem většího, ovšemže bez tanků a děl.

A běžte se někdy podívat ke Kremlu v neděli, pak uvidíte spoustu těch mládenců, jak bezcílně bloumají kolem. Ovšem velitel pluku může dát volno najednou jen pěti procentům; vlastně to platí pro velitele obyčejného pluku. V Kremlu však není jen tak obyčejný pluk. A i kdyby velitel dovolil jen pěti procentům svých orlíků vyjít si do města a pobavit se, tak jich v Kremlu musí zůstat ještě spousta. A když ti, které právě vidíme, netvoří pět, ale jen dvě či tři procenta, kolikpak jich musí být ještě uvnitř?

Mládenci si důležitě vykračují sem a tam. Tváří se velmi hrdě. A proč by také hrdí nebyli? Jejich uniforma je úchvatná: plášť, čepice, vysoké boty – všechno důstojnické. Na modrých náramenících se blýskají písmena „GB“ jako zlato. Pročpak tam nemají „KGB“, proč jen „GB“? To je třeba vysvětlit. „K“ totiž znamená komitét, výbor. Rozhodně nic solidního. Lepší by bylo „MGB“ (M jako ministerstvo), ale „GB“ je nejlepší. To znamená Státní Bezpečnost – jednoduché a prosté! Jak váženě to zní, jak důležitě! My máme přednost před všemi ministerstvy a výbory, i před Ústředním výborem strany. „GB“ je sen, čistý jako křišťál. Ovšem nejen sen.

Tak to jsou ti nejlepší z nejlepších. A celý pluk jich je, jen tanky a děla chybějí. Ale k čemu tanky – zdi Kremlu jsou dost silné.

Ale dejme tomu, že k něčemu dojde, nějaká ta revoluce třebas vypukne, s armádou a tanky proti leninskému ústřednímu výboru. Co teď?

Žádné strachy, braši: je tu celá Dzeržinského divize, právě pro tyhle případy, s tanky a děly a se vším, co může být potřeba. Pravda, její název zní Divize vnitřních vojsk, to znamená, že je součástí ministerstva vnitra. Na takovou maškarádu my ale neskočíme. KGB svého času využívala všelijakých převleků! A té uniformy si nebudeme všímat. Je to skutečně šaškárna! A kdypak ochrana našich milovaných vůdců padla do rukou těchto MVD? To byla vždycky výsada KGB: proto také tato divize vznikla. O tomhle se píše ve všech příručkách vypracovaných podle Leninových osobních pokynů a pro Leninovu osobní ochranu. Ale pak tu máme soudruha Roje Medveděva, jenž píše o ochraně našeho milovaného Lenina, a na Dzeržinského divizi se jaksi zapomíná. Přitom však divize sama je na svou úlohu velice pyšná: osmnáct tisíc mužů střeží jediného člověka, Lenina. Na svou roli jsou lotyšští střelci hrdí právě tak jako moskevská vojenská škola pojmenovaná po Nejvyšším sovětu a kremelské kulometné jednotky – jen se podívejte, kolik jich je.

Kromě Dzeržinského ovládala KGB další pluky a divize. Všechny jsou tvořeny těmi nejlepšími vojáky, a je jich spousta. Některé jsou ve spojení se všemi ministerstvy a odbory, se všemi republikami a oblastmi, se všemi střelnicemi, kosmickými středisky, vězeními a tábory, se závody, továrnami, doly a šachtami, se všemi vojenskými okruhy, armádami, armádními sbory a divizemi a samozřejmě s bratrskými socialistickými stranami. A rovněž je tu spojení v rámci spojení: kabely, ústředny, šifrovací stroje, odposlouchávací stanice. A všechna ta zařízení bylo třeba vybudovat, udržovat a střežit; a k tomu bylo třeba vojáků, více vojáků, a ještě více vojáků. Těch nejlepších, samozřejmě. Vždyť denně se dozvídají nějaká tajemství a nesmějí žádné prozradit. Taková tajemství rozhodně na klidu nepřidají, a přitom se člověk ani nesmí oběsit nebo utéci do Ameriky. Proto je pro tuto práci potřeba takového množství vojáků! A pořád to ještě není Sovětská armáda ani ministerstvo obrany. Právě tito vojáci odposlouchávají a hlásí dokonce i to, o čem se v ministerstvu obrany mluví. A to ještě není všechno, ani to ještě není hlavní nástroj moci KGB. Pohraniční vojska – právě zde spočívá jejich síla, tihle ovládají devět okruhů! Celá Sovětská armáda čítá šestnáct vojenských okruhů. Je tu tedy devět pohraničních okruhů, které kontrolují vojska KGB s tanky, vrtulníky, děly a válečným loďstvem.

V každém jsou ovšem jednotky těch nejlepších elitních vojáků, jelikož pohraniční stráž byla vynalezena především proto, aby každému znemožnila útěk z naší krásné společnosti. A hranici nemůže střežit jen tak ledakdo. Stojíš přímo na hraniční čáře: ještě krok a jsi za hranicí. Tomu je nutno zabránit, a proto jsou do všech devíti okruhů KGB vybíráni jen ti nejlepší vojáci.

Všichni ti, kteří dosud neskončili v této gigantické organizaci, odcházejí do vnitřních vojsk. Ani ta nespadají pod ministerstvo obrany, ale pod ministerstvo vnitra. Pořád ještě to není armáda, ačkoliv má pluky, divize, tanky a děla.

„Copak to děláte, hoši?“

„Střežíme tábor!“

„Nu, to je potřebná práce, a odpovědná. Kolikpak je tam lidí?“

„Eh, mnoho. Jenom podle jednoho zákona, toho o posílení boje proti chuligánství, bylo za posledních deset let uvězněno osm miliónů lidí. Ale existuje ještě spousta dalších vyhlášek a zákonů, které můžou poslat lidi do vězení. A všechny musíme hlídat.“

„A předpokládám, že si pro tento úkol vybírají jen ty nejlepší.“

„Samozřejmě. Potřebují takové, kteří nebyli nikdy trestáni, ani nikdo z rodiny. A také ty, kteří při styku s vězněm nepochytají nesprávné názory, a když už, tak jim nesmějí podlehnout a nesmějí se šířit o tom, co se od vězně dozvěděli, nebo to alespoň nesmějí šířit příliš okatě.“

„Ale kde takové hledat?“ „No, děláme, co můžeme.“

No a tak ti, kteří neskončili ani v GB, ani ve vnitřním vojsku – to jsou právě ti, kteří vstupují do legendární neporazitelné Sovětské armády.

Každá armáda, která za něco stojí, sestává ze tří částí ozbrojených sil, z nichž každá se štěpí na různé druhy vojsk. Sovětská armáda nepochybně stojí za víc, a proto nesestává ze tří, ale z pěti druhů vojsk. Kromě pozemních sil, letectva a námořnictva jsou tu ještě další dvě složky, stejně významné, a to vojsko protivzdušné obrany a raketové vojsko strategického určení. Navíc tu máme VDV čili výsadkové vojsko, které není samostatné, ale zodpovídá se výhradně ministrovi obrany a podléhá velení armádního generála. A VDV sestává z celých osmi divizí, zatímco například celá britská armáda má jen čtyři divize: tři divize v Německu a jen jedna je skutečně ve Velké Británii. Stačí si tyto jednoduché počty porovnat, aby naše představy o agresivitě NATO poněkud vybledly.

Takže do VDV jsou vybíráni také nejlepší vojáci, ti nejstatečnější, nejpřesvědčenější, dobře vyvinutí a tělesně zdatní. Měli by být schopni: seskočit za každého počasí, častokrát i v noci, působit v týlu nepřítele, a mařit tak jeho úmysly, zcela izolováni od vlastních oddílů, bez zásob munice, paliva, potravy a bez možnosti záchrany raněných. Výsadkáři musejí usmrtit vlastní zraněné, aby nikdy nepadli do zajetí a nemohli prozradit cíl operace. Sestup shůry musí vždy proběhnout formou nenadálého útoku.

Ti, které nevzali do VDV, vstupují do raketového vojska strategického určení neboli RVSN. I tady byli zapotřebí ti nejlepší. Položme si otázku: kolik těchto elitních vojáků RVSN skutečně potřebuje? RVSN má dohromady tři armády: každá armáda sestává z několika sborů a každý sbor z několika divizí. Je tedy marné pokoušet se o nějaké srovnaní s britskou armádou.

Po RVSN je na řadě vojsko protivzdušné obrany státu. Tady je zapotřebí enormního počtu vojáků, a zase to musejí být ti nejlepší. Ti se budou zabývat umělými družicemi, mezikontinentálními balistickými i jinými střelami a strategickými bombardéry. Protivzdušná obrana státu sestává ze tří typů vojsk: stíhacího letectva, protiletadlového raketového vojska a radiotechnického vojska. Vojsko protivzdušná obrany (do tohoto počtu nejsou zahrnuty frontové stíhací letouny a stíhací bombardéry) vlastní nejrychlejší přepadové stíhačky. Radiotechnické vojsko obsluhuje tisíce radiolokátorů, které střeží oblohu dnem i nocí. A konečně tu je protiletadlové raketové vojsko. Všechny tyto druhy protivzdušné obrany jsou maximálně koncentrovány ve dvou okruzích PVO – Moskevském a Bakuském. Ovšem kromě těchto klíčových oblastí existují další okruhy PVO, které jsou podřízeny přímo vrchnímu veliteli protivzdušné obrany.

Dále je tu vojenské letectvo, které nesmíme zaměňovat s letectvem protivzdušné obrany státu. Vojenské letectvo, či přesněji VVS, nemá s letectvem protivzdušné obrany nic společného. VVS má mnoho leteckých armád, které zahrnují frontové letectvo, strategické letecké sbory (které v sovětské terminologii známe spíše jako dálkové), až po dopravní vojenské letectvo. Každá frontová armáda se skládá ze šesti divizí a sbory dálkového letectva mají po dvou až třech divizích. Ovšem i letectvo musí mít ty nejlepší vojáky.

Dále je na řadě námořnictvo. I to je ohromné. Vlastní kolosální množství strategických raket a nároky na námořníky, kteří s nimi zacházejí, jsou nesmírně vysoké, vždyť odpálení rakety z ponorky pod hladinou je tak složité. I námořnictvo má vlastní protivzdušnou obranu a mocné námořní letectvo, které jsou samostatné, pokud jde o VVS a protivzdušnou obranu země. A samozřejmě i vojenské námořnictvo si žádá ty nejchytřejší, nejvzdělanější, nejstatečnější a nejrozhodnější, nejsilnější a nejodolnější. A všichni, kteří zbudou, odcházejí k pozemnímu vojsku!

Nejlepší z nich posílají do zahraničí: jen ať vidí osvobozované národy, jak užasni jsou jejich osvoboditelé! Je zde tedy zapotřebí těch nejlepších, aby naše pověst v Evropě neutrpěla. To je naprosto pochopitelné. Ale kolik vojáků je třeba do osvobozené Evropy poslat? Vezměme si kupříkladu západní Německo a jeho udatný Bundeswehr, se kterým v Sovětském svazu všechny strašíme, od pionýrů až po důchodce. Dobrá, tedy tento Bundeswehr má dvanáct divizí. Proti těmto dvanácti divizím my udržujeme v terénu pět armád a jednu leteckou armádu z VVS. Těmto šesti armádám se říká GSVG – Skupina sovětských vojsk v Německu. Ale kromě GSVG existuje ještě Severní skupina vojsk, což jsou sovětská vojska v Polsku, Střední skupina vojsk v Československu a Jižní v Maďarsku. A tyto čtyři skupiny musejí být vytvořeny z těch nejlepších vojáků. Jevtušenko nesložil tuhle písničku jen tak pro nic za nic:

Nejenom pro svou vlast

vojáci životy položili.

Ať celičký svět může spát;

za to se v té válce bili.

A tak může Evropa v klidu odpočívat – naše armády a elitní vojáci ji nikdy neopustí. Máme Evropu rádi!

Ti nováčci, kteří se z nějakého důvodu nepřidali ke statisícům elitních vojáků v osvobozované Evropě, odcházejí do domácího pozemního vojska, které je skutečně na sovětském území. Nutno říci, že i zbývající vojáci jsou velmi dobří, ačkoliv možná ne tak dokonalí jako třeba ti ze Státní bezpečnosti, z pohraničních vojsk KGB, vnitřních vojsk MVD, výsadkového vojska, raketového vojska strategické obrany, protivzdušné obrany, námořnictva, Skupiny sovětských vojsk v Německu či ze Střední, Severní nebo Jižní skupiny.

Pozemní síly Sovětské armády, představující šestnáct okruhů, jsou gigantickým organismem. Ani Čína, ani Amerika či kterákoliv jiná mocnost, ani všechny dohromady se jim nemohou co do velikosti rovnat. Jakpak ale taková armáda dokáže doplnit mobilizační stav? Když je největší na světě? A co když nakonec nezůstane nikdo, aby sklidil úrodu?

Prohlédl jsem si svou gardovou rotu, skousl ret a neříkal nic. Nezavolal jsem si důstojníky k pohovoru. Nepohovořil jsem se seržanty. Ani jsem nezašel za veliteli sousedních rot. Úplně mi stačilo, když jsem svou rotu viděl.

Poté, co se seznámí se svými muži, je na veliteli, aby zkontroloval bojová vozidla a výzbroj roty a posléze i výstroj a munici. Ale já to neudělal. Nikoliv. Šel jsem rovnou do důstojnického baru honosícího se poetickým názvem „U hvězdičky“ – není ovšem specifikováno u jaké, zda u té na obloze, na náramenících, či u té rudé na hrudi.

Barmance s mohutným poprsím jsem vtiskl do dlaně pomačkaný rubl, za kterýžto úplatek mi donesla láhev; oficiálně by důstojník totiž neměl pít. Postavil jsem lahvinku pod stůl a postupně ji, v důstojném osamocení, vyprázdnil. Ale moji náladu to nijak nepozvedlo, naopak, můj smutek se ještě prohloubil. Kdo sakra tenhle systém vymyslel, a k čemu? Ať kdo chce co chce říká, na bojišti jsou to tanky a pěchota, kdo bojují, a nikoliv raketové oddíly nebo KGB. Proti nepříteli se musí bojovat zkušeností a schopností, a ne nějakými čísly. A moji gardisté ani neuměli rusky! Neznají jazyk svého velitele! A ani nerozumějí jeden druhému, protože jsou tu promíchány všechny možné národnosti. Ty, kteří rozumějí alespoň trochu, už dávno poslali k dělostřelcům nebo spojařům. Na co je mi tohle stádo? Proč je raději neposlali do stavebních jednotek, tam by byli mnohem užitečnější! Mějte si větší armádu, když musíte, ale ať se alespoň trochu dorozumí mezi sebou! Kdyby vypukla válka, bude to stokrát horší než v arabském vojsku, tam se alespoň domluví jeden s druhým. Co si s nimi jen proboha počnu?

Tak, řekl jsem si, nemysli na válku, teď je mír a všichni potřebují vojenský dril, ať je z nich něco pořádného. Tak třeba taktika. Když žák nerozumí svému učiteli, nenaučí se hrát ani šachy. A to, v případě šachu, máš celou situaci jako na dlani, každá hrozba je jasně viditelná. V boji je mnohem, mnohem méně jasná, a hrozba se může náhle vynořit odkudkoliv. Nepřítel nepočká, až přijdeš na správný protitah, ten okamžitě přistoupí k akci. A cena za ztrátu pole neznamená jen prohranou partii nebo ztrátu několika miliónů dolarů, ale ztrátu životů miliónů lidí. A každý chce vyhrát. Nepřítel není hlupák! Na svém počítači si stokrát předem důkladně promyslel každý tah na bitevním poli. Jak vůbec budeme moci bojovat? V roce 1941 nebyla žádná raketová vojska, zato však naše nejlepší pěší divize tvořili prvotřídní vojáci. Možná to je důvod, proč jsme obstáli. A tenkrát jsme měli i národní divize – lotyšskou, gruzínskou, kde velitelé divizí uměli rusky, a to stačilo. Ale teď?

Poručil jsem si další láhev, a když jsem ji z poloviny vyprázdnil, pocítil jsem nesmírnou lítost nad sebou samým i nad svou matičkou vlastí. Bylo to nesnesitelné.

Těsně předtím, než bar zavřeli, posadili se k mému stolu dva kapitáni od pěchoty. Snad se chtěli seznámit, nebo možná hledali třetího k láhvi. Na jejich pozdrav jsem neodpověděl příliš přívětivě.

„Nový důstojník, co?“

„Brečí, jak jinak...“

„Takhle fňukaj všichni, co jsou noví.“

„Nevadí, však on se dá dohromady... aklimatizuje se. Všichni jsme tak začínali.“

To byla poslední slova, která jsem zaslechl. Možná že tihle dva kapitáni, dokonale chápajíce, v jakém stavu se nalézám, mě odvlekli uprostřed noci zpátky do důstojnické jídelny.

A ještě té noci mě opilého jak dělo znovu odvlekli, tentokrát z důstojnické jídelny k mé vlastní rotě, naložili mě do velitelského vozu a kolona se hnula vpřed.

Téže noci byla v našem pluku vyhlášena pohotovost. Naši bratři v Československu nás požádali o pomoc a ochranu.

KARPATSKÝ OKRUH JE TRANSFORMOVÁN NA KARPATSKÝ FRONT

ZÁPADNÍ UKRAJINA

SRPEN 1968

NA HRANIČNÍ ČÁŘE

„Klasy už začnou vymetávat, a pšenice pořád ještě stojí na polích.“

„Co si tam nahoře myslí?“

„Myslíš, že je to pro ně jednoduché? Češi nám zatím nedali pádný důvod, abychom je šli zachránit. Žádného komunistu tam nezabili, ani nevěší čekisty na kandelábry. Před kým je máme zachraňovat, na co tam posílat vojsko?“

„Oni přece musí nejdřív myslet na sebe a na vlast, a ne se starat o nějaké Čechy nebo o veřejné mínění.

Teď je pravý čas vyrazit, to je všechno.“

„Ti nahoře vědí nejlíp, kdy je a kdy není pravý čas.“

„Prdlačky vědí. Jestli naše vojska do týdne neodejdou do Československa, je s námi konec.“

„Jak to?“

„Protože pšenice už začíná vypadávat, protože není nikdo, kdo by ji sklidil, protože všechny rolníky a všechny stroje nám z kolchozu vzali. A když nesklidíme pšenici, všechno začne znovu stejně jako ve čtyřiašedesátém.“

„Američani nám pomůžou!“ prohlásil zástupce náčelníka štábu přesvědčivě.

„A co když ne?“

„Pomůžou, co jiného by dělali?“

„V každém případě nás nemůžou nakrmit všechny. Copak nevíte, kolik lidí narukovalo? Ve čtyřiašedesátém se sklidila alespoň nějaká úroda, ale teď nebude nic. Američani nás všechny nenakrmí.“

„O Američany se nestarej. Jsou bohatí. Ti mají spoustu jídla. Dost pro každého.“

Ovšem pochybnosti o tom, co se stane, když nás Američané nedokážou nasytit, se nerozplynuly, a během rozhovoru jsme došli k závěru, že je načase ukončit tohle zdlouhavé protahování a dovolit rolníkům, aby se pustili do žní.

„A co kdyby rolníci a celá armáda začali se sklizní hned a Československo by se osvobodilo až pak, v říjnu nebo v listopadu?“

„To by byla katastrofa. To by byl náš konec a konec sovětské moci a všech úspěchů socialismu. My tam musíme jít hned, jinak se všechno zhroutí a nebude co chránit.“

„Prý budují nějaký jiný socialismus, socialismus s lidskou tváří.“

„To je nepřátelská propaganda,“ přerušil jej politický zástupce, „socialismus má jen jednu tvář. To buržoazie, soudruzi, přišla s touhle teorií kompromisů. Taková ideologie odporuje marxistickému učení a není v ní ani za mák rozumu. Nemůžeš sedět na dvou židlích, je to zkrátka nepohodlné. Posuďte sami: jaký by to byl kompromis? Určitě si vzpomínáte, jak jeden zrádce sovětského lidu za éry voluntarismu sepsal tu ohavnou pomluvu našeho režimu – Jeden den v životě Ivana Ivanovice nebo Ivana Trofimoviče* nebo tak nějak se to jmenovalo. A co z toho vzešlo? Všechny politicky nedozrálé elementy se daly do pohybu a začaly tuhle pomluvu rozšiřovat. Ba, vznikla i jakási nedůvěra ve stranickou politiku, a tak dále. Naštěstí se nám podařilo vše potlačit v samém zárodku a v pravý čas, jinak kdoví jak to všechno skončilo!“

*Jedná se o dílo A. I. Solženicina „Jeden den Ivana Děnisoviče“, pozn. překl.

Někdo s tím nemusí souhlasit. Já sám jsem o tomto Ivanovi nečetl, ta kniha mi nepřišla pod ruku, ale přesně si pamatuji, že účinek, který vyvolala, byl ohromující.

„Takže co vymysleli tihle čeští komunisté?“ pokračoval politický zástupce. „Úplně zrušili cenzuru. Naplno otevřeli stavidla buržoazní propagandy! Jen ať si každý tiskne, co chce! A kam to povede? Ke kompromisu? Vůbec ne! Ke kapitalismu! Buržoustům stačí malá skulina v přehradě, aby nakonec zničili celý systém přívalem svého vlivu! I my jsme objevili takovou skulinu, ale díky straně byla včas ucpána. Jenže v Československu to není jen nějaká skulinka, tam už mají hotovou potopu! Tomu se musí rychle zamezit. Jaký je to kompromis, když si každý může říkat, co si myslí? Tohle není kompromis, to je čirá buržoustská anarchie!“

Ani s tím nelze nesouhlasit. Když se málem zhroutil celý systém kvůli jediné povídce, co se stane, když se úplně zruší cenzura? Není třetí cesty – buď existuje cenzura, nebo ne, buď máte potřebnou organizaci, nebo ne, s ústředním výborem či bez něj. Opravdu, může být řeč o nějakém kompromisu? Jestliže máme ústřední výbor, znamená to, že tu existuje i stranická politická linie. Ústřední výbor chrání příslušná organizace a stranickou politickou linii chrání cenzura. Právě o tomhle je socialismus. A jestliže všechny tyto prvky odstraníme, celý ten dokonalý systém se zhroutí a nastane anarchie se všemi nectnostmi, jež se s ní pojí, jako je nezaměstnanost, krize, stagnace, inflace a tak dále. A v tomhle je nemravnost kapitalismu. Skutečně, ať se na to díváte jakkoliv, pro kompromis tu není místa, ani pro nějakou takzvanou lidskou tvář...

„Pokračujte prosím, soudruhu podplukovníku,“ volaly zadní řady. „Máte naši plnou podporu.“ Nový politický zástupce byl jiný než ten předchozí, tenhle nový mluvil přesvědčivě a rozumně.

„Ano, budu pokračovat, soudruzi. Někdo tu navrhl, abychom poslali armádu sklidit úrodu a s osvobozením našich bratří sečkali až do října. Podle mého by to byla pro celý socialistický systém katastrofa. Už z toho důvodu, že pokud neosvobodíme Československo v brzké budoucnosti, nezůstane nám tam do října nic, ani socialismus, ani tahleta lidská tvář. Socialismus je systematický řád, je jako démant, a je pevný jako démant. Jestliže však brusič udělá jediný nesprávný pohyb, soudržnost krystalu může být vážně narušena. V Československu už k tomu skoro došlo. Démant se rozpadá na kousky. To však představuje jen jeden organický komponent celého socialistického tábora. I démant tvořený světovým socialismem se může rozpadnout na kousky, a to velmi rychle. Špatné příklady jsou nesmírně nakažlivé! Bude-li buržoazie v Československu triumfovat, můžeme mít jistotu, že Maďarsko nebude jeho příkladu následovat? Takový případ už jsme tu kdysi měli. Tam také všechno začalo s touhle lidskou tváří. A ovšem i Rumunsko se od marxismu odklání stále víc. Dojde-li v Československu k sebenepatrnější změně, totéž vypukne i v Polsku a NDR. Tohle už jsme také zažili. Sami víte, jaká je teď situace v Polsku! A v NDR – raději nemluvit! To buržoazie již volá po kompromisu. Ale to by přece znamenalo zbourat berlínskou zeď. Není to tak? A kdyby se tak stalo, nevyzrálé elementy obyvatelstva se okamžitě vrhnou do západního Německa! Soudruzi, v naší revoluční bdělosti nesmíme polevit. Hranice musíme udržet pod zámkem. Žádná zeď se bourat nebude, ani cenzura rušit. Jinak, sami víte, co se stane.“

Politický zástupce si lokl vody z čísi polní láhve a pokračoval:

„Představte si jako příklad, co kdyby se některé socialistické země odtrhly od socialistického tábora – pak infekce rychle zasáhne naše pobaltské republiky, tedy například Estonsko, Litvu a Lotyšsko, kde je buržoazní nacionalismus stále silný, stejně jako Ukrajinu a Bělorusko, zvláště jejich západní části, které přímo sousedí s Polskem a Československem. Nebudu to rozvádět dále. Sami jistě dokonale chápete, co by se tu mohlo stát.“

Odpověděli jsme výkřiky spravedlivého rozhořčení. Náčelník štábu 3. praporu se lišácky usmál a klidně se zeptal: „Ale kdy to bude, soudruhu podplukovníku? Vždyť tady už tak dlouho čekáme, připraveni splnit naši internacionální povinnost.“

Politického zástupce otázka nijak nezaskočila, ačkoliv neměl dozajista ani tušení, co mají přesně v plánu ti nahoře.

„My musíme být připraveni každým okamžikem!“

Všichni jsme zatleskali tomu báječnému politickému zástupci za to, že zorganizoval tak úspěšné improvizované setkání.

Události vrcholily. Každý tušil, že se brzy dáme na pochod, ale nikdo přesně nevěděl kdy. Před dvěma dny byl vydán tajný rozkaz, určený pouze zrakům důstojníků, o zformování Karpatského frontu na bázi jedné tankové, jedné letecké a dvou vševojskových armád. Vrchním velitelem byl jmenován generálplukovník Bisjarin.

Toho dne jsme se dozvěděli o postupu 8. gardové tankové armády na území Polska. V NDR a v Polsku západně od Krakova se formoval Centrální front. Ten sestával ze dvou armád převzatých z Pobaltského okruhu a 20. gardové armády Skupiny sovětských vojsk v Německu, k nimž se přidaly ještě nějaké polské a německé divize. Některé z polských divizí byly zahrnuty do našeho Karpatského frontu. V Maďarsku byl zcela jistě vytvořen další front, jenž měl sestávat ze sovětských armád a maďarských armádních sborů plus nějaké bulharské jednotky. Ale v této chvíli jsme ještě neměli žádné definitivní informace, jenom jsme se dohadovali. Později jsem se dozvěděl, že na území Maďarska skutečně vznikl Jižní front spolu s operační skupinou s názvem „Balaton“. Jižní front do Československa nešel. Ten jenom kryl a chránil aktivní části vojsk. Do Československa vstoupila pouze skupina „Balaton“, která byla větší než armáda a menší než front. Jako součást sovětských sil byly v této skupině rovněž bulharské a maďarské jednotky, aby „dělaly křoví“, jak jsme říkali.

A teď už zrna pšenice skutečně začala vypadávat.

V lesích jsme setrvávali několikátý měsíc. Měli jsme cvičení, zkoušky, velitelsko-štábní cvičení a všeobecné cvičení spolu s dalšími kontrolami výzbroje. Když uplynulo ještě více času, byl vydán rozkaz k vytvoření Podunajské skupiny armád, která měla sestávat z Centrálního a Karpatského frontu, „Balatonské“ armádní skupiny, a čtvrtým samostatným prvkem měly být dvě výsadkové divize. Pro první den operace k zajištění úspěšného přistání letectva bylo Podunajské skupině armád poskytnuto pět divizí vojenského dopravního letectva.

Vrchním velitelem byl jmenován armádní generál Pavlovskij a jeho velitelské stanoviště se nacházelo na určeném místě kdesi v Polsku.

Každý byl připraven, ale osvobozování stále ještě nezačínalo, někdo nahoře měl snad nějaké pochybnosti, ačkoliv skutečně nebylo o čem pochybovat. Jestliže vpadneme do Československa, může to vést ke katastrofě pro všechny, včetně našeho vlastního systému; jestliže žádnou invazi nepodnikneme, bude to katastrofa pro naše zřízení. Sovětské vedení nemělo na vybranou. První alternativa byla nepochybně lepší. Otálet s procesem osvobození už jsme stejně nemohli. Sklizeň nepočká.

Náš pluk dostal rozkaz nastoupit do 23.00 hodin. Do všech frontů, armád, divizí, brigád, pluků a praporů byl předán tajnými kanály rozkaz „přišel čas“. Velitelé dostali pokyn otevřít jeden z pěti balíčků, které měli u sebe, a zbylé čtyři museli za přítomnosti náčelníků štábů spálit bez otevření. Celá operace byla vypracována na základě pěti různých alternativ. Nyní, když byla schválena jedna z nich, ztratily všechny ostatní význam.

Směrnice podepsaná ministrem obrany nařizovala, aby vstoupila v účinnost operace „Dunaj“. Vojenská akce bude nezbytná, a bude pokračovat v souladu se dvěma plány „Dunajský kanál“ a „Dunajský kanál do světa“.

Osvobození začalo.

POSLEDNÍ ZASTÁVKA PŘED STÁTNÍ HRANICÍ PŘEDMĚSTÍ UŽHORODU

BÍLÉ PRUHY

Náčelník štábu praporu na mě upřel olověný zrak a autoritativně řekl: „Opakujte to!“

Vypjal jsem hruď, sklapl podpatky a odpapouškoval slova, která jsme všichni už dávno znali nazpaměť – „Pokyny pro vzájemnou pomoc při operaci Dunaj“. „Rozlišovacím znakem našich vlastních sil a spojenců jsou bílé pruhy. Veškerou bojovou výzbroj sovětského a spojeneckého původu bez bílých pruhů je nutno zneškodnit, pokud možno beze střelby. Tanky a ostatní bojová výzbroj bez pruhů musejí být v případě odporu okamžitě zničeny bez příkazu shora. V případě kontaktu s vojsky NATO okamžitě zastavit a nestřílet, dokud nedostaneme rozkaz tak učinit.“

Náčelník štábu pak postupoval podél celé řady, a všichni důstojníci, jeden po druhém, museli tyto instrukce, které nám do omrzení vtloukali do hlavy, hlasitě opakovat. Konečně svou obchůzku dokončil, předstoupil před shromážděné důstojníky a svůj výstup uzavřel slovy:

„Soudruzi důstojníci! Nestřílet na vojska NATO nemusí nutně znamenat jakoukoliv váhavost v projevu neochvějnosti a rozhodnosti! Až se naše první tanky střetnou s jejich tanky, musí četa nebo rota okamžitě zaujmout bojové postavení. Snažte se je vytlačit z okupovaného území, pokud možno beze střelby. Naším úkolem je obsadit co největší část území. Teprve pak ať rozhodnou diplomaté, kde bude nakreslena hranice mezi východním a západním Československem. Pro nás bude věcí cti docílit toho, aby východní socialistické Československo bylo větší než západní Československo. Když dojde ke střelbě, neztrácejte hlavu. Raději se stáhněte o pár kilometrů zpátky. Netřeba dychtit po boji, ani oni si nebudou chtít začít. Ale pokud se události vyvinou tak, že se budete muset pustit do boje, připravte se na nejhorší.“

Náčelník štábu švihl vrbovým proutkem do holínky pokryté prachem a dodal hlubokým, ale zřetelným hlasem:

„Každý darebák, kterého by snad napadlo uprchnout na neutrální území nebo na západní stranu, bude okamžitě zastřelen. Jakýkoliv pokus o setření našich bílých pruhů a zběhnutí do tábora bez pruhů prošetříme s největší přísností. Bohužel je také možné, že dojde k odstraňování pruhů nejen v maďarských a polských jednotkách, ale rovněž v našich vlastních. Musíme doufat, že se tak nestane.“ A náhle změněným hlasem zařval: „NASTUP!“

Všichni jsme se vrhli k vozům, kolem kterých se ještě motali seržanti a vojáci provádějící poslední prohlídku před odjezdem. Náhle, z druhého konce kolony, k nám v poklusu zamířil větší hlouček vojínů a seržantů, kteří právě obdrželi instrukce od důstojníka zvláštního oddělení KGB. Stukači, jak se říká informátorům KGB, vždycky dostávají své instrukce tajně. A teď dostalo zvláštní oddělení očividně nové instrukce, které bylo nutno urychleně předat zodpovědným činitelům, přímo na hranici. Kolem nebylo nic než širé lány a času nebylo nazbyt. Jak by se mohli ukrýt? Jedinou možností bylo převzít instrukce před zraky celého praporu. O čem hovořili, nebylo těžké uhodnout: právě se jim dostalo pravomoci zastřelit nás, důstojníky, kdybychom začali z našich vozidel a tanků smazávat bílé pruhy.

Vyběhl jsem co nejrychleji a viděl jsem, že i ostatní důstojníci se rozeběhli. Každý chtěl doběhnout ke koloně před stukači a podívat se na ně, dokud budou pohromadě, dříve než se ztratí v šedozelené mase ostatních vojáků.

Vida! Jediná sevřená skupina podobně smýšlejících jednotlivců. Začali jsme se rozdělovat do menších skupin, každý se rozběhl k vlastní rotě. Ty důvěrně známé tváře – ach, k čertu, ten snědý kluk! Nikdy by mě nenapadlo, že je to informátor. Pokud si vzpomínám, ani neuměl rusky. Jak našel s KGB společnou řeč? Teď se dokonale rozptýlili v husté mase vojáků. Jejich soudruzi nejspíš nemají ani ponětí o důvodu jejich nepřítomnosti: byli to zatím nováčci, a ještě k tomu mluvili různými jazyky. Moc dobře ani nechápali, co se vlastně děje. Ale KGB není tak hloupá. Jelikož byli na očích, KGB je nesvolávala všechny, pouze některé z nich. Dal bych krk za to, že můj vlastní radista je také informátor KGB. Ale jeho k převzetí instrukcí nevolali. Možná že už své instrukce dostal předtím, nebo možná někdo z těch, kteří se zúčastnili schůze, mu je tajně sdělil později.

Mezitím se od transportéru politického zástupce velitele praporu oddělila další skupinka vojáků a seržantů a rozběhla se ke svým strojům. To byli rovněž stukači – ale trochu jiného druhu. To byli legální stukači, s určenými zodpovědnými funkcemi. Byli to služebníci strany. V každé četě, která sestává z třiceti vojáků a seržanta, je komsomolský tajemník a jeho dva asistenti, k tomu agitátor a ještě redaktor časopisu Bojevoj listok. Vlastního korespondenta Bojevojevo listku má dokonce i každá jednotka o sedmi vojínech. V této četě musí někteří z vojáků být členy rotního výboru a agitátorské skupiny. Pokud dokážou říci alespoň deset slov lámanou ruštinou, mají cestu k některé z těchto možností otevřenou; pak se stávají nástroji politického zástupce nebo, chcete-li, strany. Poslouchají, co říká strana, a strana“ušima politického zástupce velmi pozorně naslouchá, co říkají o mně, mých soudruzích, mých velitelích a mně podřízených důstojnících. Při pohledu do drzých obličejů těchhle politických stukačů bylo opravdu velmi lehké uhodnout, že právě před chvilkou jim strana dala právo zastřelit bez varování kteréhokoliv důstojníka, který by se odvážil smazat bílé pruhy.

Od vozu propagandisty pluku přibíhal poslední muž. Běžel rychle, ale ne dost rychle, aby porušil své dekorum. Devatenáct let, pěkné rysy ve tváři, hezký nos, správně utvářená postava, správně utvářené myšlenky a pečlivý zástřih. Jména takových obvykle figurují na tabuli cti a jsou vybíráni do prezidia při slavnostních shromážděních. Kandidát Naší Veliké Strany. V mé rotě byl jen jeden takový. Představoval skutečný kanál informací s přímým přístupem k politickému bohu našeho pluku. Byl dalším z těch, kdo měli právo mě střelit do zad, kdyby snad stukači z KGB zaváhali.

Kandidát Naší Veliké Strany se vyšplhal na můj vůz a zaujal místo po mé levé straně. Napravo byl radista (utajený stukač KGB), za mnou seděl kulometčík (zjevný stukač KGB), přede mnou byl agitátor roty, pravá ruka strany. Obrovské cisterny se s burácením motorů odtrhly od obrněné kolony. Pomalu jsme vyjeli.

INVAZE

Celou noc vojska pochodovala v nekonečném proudu za našimi obrněnými vozy a tanky. K ránu, přestože byla rosa, ležela na našich strojích tak tlustá vrstva prachu, že se žádné identifikační znaky ani čísla nedaly rozeznat; a vojáci pochodovali a pochodovali.

Dostali jsme jediný rozkaz, který byl neustále vysílán éterem: srazit řady. Bojové normy jsme znali moc dobře. Za pochodu musí být vzdálenost mezi bojovými vozidly sto metrů a mezi technickými vozidly padesát metrů. Divize na pochodu se tak může roztáhnout do vzdálenosti sto padesáti kilometrů. Jenže teď se po úzkých silničkách sovětsko-československé hranice pohybovaly dvě armády sestávající celkem z dvanácti divizí, a k tomu náhradní a posilové jednotky a zálohy Karpatského frontu.

Všechny předpisové normy jsme museli hodit za hlavu a zapomenout na ně, protože kdyby někdo na těchto rozestupech trval, nevstoupila by vojska do Československa ani za týden. A tak se neustále ozývalo kategorické „Srazit řady!“, doprovázené vybranými nadávkami a kletbami velitelů, jež se snášely na hlavy podřízených. V 8.20 přišel rozkaz od velitele Karpatského frontu, že máme ze silnice odstranit všechna porouchaná vozidla bez ohledu na typ a účel. A tak se ze svahů kutálely stovky tanků, tahačů děl i vozy obsahující přísně utajovaná šifrovací zařízení. V 79. motostřelecké divizi museli ze silnice odtlačit i raketomet, kterému selhal motor.

V 9.30 nařídil velitel 38. armády, že všechny dílenské vozy musejí být z kolony přesunuty tak, abychom je mohli nechat na sovětském území. O deset minut později podobný rozkaz vydal velitel frontu pro všechny tři armády.

Zatím jsme stáli podél silnice, abychom umožnili projetí prvního sledu. Stále se ozývaly výkřiky „Srazit řady!“. V oblacích prachu se vznášely velitelské vrtulníky a velitelé armád i divizí, generálové i důstojníci frontových štábů shůry pobízeli nešťastné velitele pluků a praporů.

V poledne za námi přiletěly i vrtulníky s generály z vrchního velitelství Dunajského štábu. Na místě byly vydány rozkazy odvolat velitele pluků a divizí, které nedokázaly zachovat rychlost pochodu a „nesrazily řady“. Škarpy byly posety bojovými vozidly. Jednotky ženistů, chemici i zdravotníci, ti všichni už z kolony museli pryč. Na sovětském území však stále ještě čekaly tisíce tanků, až na ně dojde řada, a ony budou moci vjet do úzkého horského průchodu a splnit své čestné poslání. Mechanizovaný Čingischán se hrnul do Evropy.

V 15.00 konečně přišel rozkaz zahájit pohyb kolony naší divize. Silnice byly v tak hrozném stavu, že dodržet předepsanou rychlost bylo absolutně nemožné. Všude se vznášela hustá oblaka prachu a všechna vozidla se pohybovala kupředu s rozsvícenými světly.

K večeru náš pluk dosáhl státní hranice, pak jsme ale dostali rozkaz postavit stroje podél silnice, aby mohly projet zálohy velitele frontu.

Díky této nucené zastávce jsme se mohli naobědvat. Před několika týdny, při cvičení, bylo spolu se všemi směrnicemi pro pohyb vojska ustanoveno zřízení stravovacích stanic.

A tady se začaly dít zázraky. Stravovací stanice byly zásobeny obrovským množstvím potravin a dokázaly obsloužit během několika minut tisíce lidí.

Prvním překvapením byla nečekaně vybraná tabule. Nacházeli jsme tu skvělé pochoutky ze všech koutů světa. Jak jsme se dozvěděli, od nynějška až do ukončení operace budou všichni vojáci zásobováni pouze zahraničními produkty, které poskytly vlády USA, Francie, Kanady, Austrálie a ostatní spojenci.

Před úsvitem druhého osvobozovacího dne naše kolona konečně opustila sovětské hliněné cesty a dorazila na slovenské silnice s vynikajícím povrchem. Oblaka prachu, která nás zahalovala téměř dva dny, zůstala za námi na sovětské straně, ale místo toho teď nastoupily běsnící davy. Házeli po nás kamení a zkažená vajíčka, shnilá rajčata a jablka. Na naše hlavy se snášely urážky a kletby, ale s přibývajícími davy byla bohatší i naše strava. To je velmi taktický psychologický manévr, neboť jak řekl Bonaparte, cesta k vojákově duši prochází žaludkem. Strava byla nejlepší jakosti. Ještě nikdy jsme neviděli tolik barevných nálepek, s nápisy ve všech jazycích, co jich na světě je. Jediným ruským produktem v našem proviantu byla ovšem vodka.

Všichni důstojníci museli mít neustále na paměti, že musejí udržovat bojového ducha svých vojáků na odpovídající úrovni. Ale nebylo to ani nutné, protože za prvé jak seržanti, tak vojíni v podstatě ani netušili, kde se nacházejí a kam směřují, a za druhé díky hojným zásobám potravy byli již všichni připraveni k boji.

Většina seržantů z mé roty uměla trochu rusky. Pocházeli většinou z odlehlých oblastí a s elektřinou se poprvé setkali až v armádě. S těmi jsem si nemusel dělat starosti. Až po pěti či šesti hodinách pochodu rozlíceným davem si jeden z nich náhle povšiml skutečnosti, že počet strojů jaksi neodpovídá obvyklým normám, a zeptal se mě na to. Na jeho otázku jsem mu odpověděl také otázkou. Požádal jsem ho, aby vyjmenoval všechny republiky, které zná. Tenhle seržant patřil k těm chytřejším; okamžitě vyjmenoval Bělorusko, Ukrajinu, Litvu, Polsko, Francii a Uzbekistán. Pak jsem mu řekl, že v některých republikách není počet vozidel standardní – to mu stačilo. Ostatní seržanti si ani nevšimli poznávacích značek. S prostými vojíny to bylo ještě jednodušší. Všichni spadli z nebe, přišli sem z horských kišlaků a vzdálených sobích farem. Nejenže nerozuměli mně, ale ani sobě navzájem; všechny národnosti byly promíchány – prý proto, aby se mezi lidmi vyvinuly přátelské vztahy. Ti znali pouze deset rozkazů: Vztyk, k zemi, vpravo, vlevo, kupředu, zpátky, běh, čelem vzad, pal, hurá.

Při další zastávce v lese, když jsme večeřeli, rozhodl jsem se vyhovět rozkazu politického zástupce a ještě víc pozvednout morálku. Nebylo to těžké.

Vyšplhal jsem na bednu s nápisem „Made in the USA“, vysoko nad hlavu zvedl konzervu dušeného hovězího masa, uznale zamlaskal a zvolal: „Hurá!“ V odpověď zaznělo ze stovek hrdel mocné a radostné: „Hurá!!“

Hovězí konzervy byly skutečně vynikající.

PRŮZKUMNÝ PRAPOR ROVENSKÉ 6. GARDOVÉ MOTOSTŘELECKÉ DIVIZE 20. GARDOVÉ ARMÁDY, NOSITEL ŘÁDU RUDÉHO PRAPORU, LENINOVA A SUVOROVOVA ŘÁDU CENTRUM PRAHY SRPEN 1968

BANKÉŘ

Ten Lenin byl vážně génius, uvažoval velitel praporu major Žuravlev. Obsadit banky, pošty a telegraf, nádraží i mosty. To je všechno moc hezké, ale jedno mi pořád není jasné. Jak to, že tak prostá věc předtím nikoho nenapadla? Major si odplivl na hromadu papírových krabic nacpaných penězi a popuzeně do jedné kopl.

Předevčírem ráno byl 508. samostatný průzkumný prapor 6. gardové motostřelecké divize 20. armády Centrálního frontu první, který vkročil do ulic ještě rozespalé Prahy. Průzkumný prapor postupoval rychle, nechávaje za sebou svoji rotu radiotechnického průzkumu, a díky tomu o notný kus předběhl předsunuté jednotky a jádro divize. Prapor měl jasný a kategorický úkol: obsadit všechny mosty a udržet je až do příchodu hlavních sil.

Velitel průzkumného praporu major Žuravlev znal všechny ulice ve městě nazpaměť. Prapor celé čtyři měsíce strávil studiem svého poslání s mapami a maketami. Náčelník štábu praporu měl kompletní sadu fotografií všech křižovatek celé trasy. Před operací „Dunaj“ proběhlo štábní cvičení velitelů, v průběhu něhož všech dvacet důstojníků praporu navštívilo Prahu a v autobuse si projeli všechny budoucí trasy.

Žuravlev se teď nacházel ve věži vedoucího tanku a s živým zájmem si prohlížel to kromobyčejně malebné město. Vtom si povšiml velikánského nápisu na staré budově: BANKA.

Žuravlev znal dokonale rozložení úkolů mezi jednotkami divize a byl si absolutně jist, že v okamžiku „přidělování rolí“ byla ústřední banka zcela pominuta. Celý tento areál měla obsadit 6. gardová divize a nepředpokládalo se, že toto místo obsadí jiné oddíly. Žuravlev proklel velitelovu tupohlavost a nakopl klímajícího radistu, který již tři noci nespal.

„Šifrovanou linku k náčelníkovi divizního štábu!“

Radista po pár vteřinách dostal odpověď.

„Šifrovaná linka náčelníka štábu divize, Hýl čtyři, mluvte.“

Žuravlev stiskl tlačítko na ovládacím panelu, zhluboka se nadechl a spustil:

„Hýl čtyři, zde Kursk, čtverec 21341 – banka. Rozhodl jsem se banku obsadit s průzkumnou rotou a první tankovou průzkumnou četou. Přidělený úkol provede můj zástupce s obrněným průzkumným vozidlem a druhou průzkumnou četou. Zde Kursk. Přepínám.“

„Kursku, tady Hýl čtyři. Charašo. Zde Hýl čtyři. Přepínám a končím,“ zněla stručná odpověď a vysílačka oněměla.

Když Žuravlev podával hlášení o svém rozhodnutí změnit schválený plán, tajně doufal, že náčelník štábu nebude s jeho rozhodnutím souhlasit nebo že přikáže někomu jinému, jeho zástupci kupříkladu, aby si s bankou poradil místo něho. A tak když se mu dostalo takovéto odpovědi, proklel několikrát ty neschopné diletanty, co sedí na velitelství, mysle tím všechny výš než on.

„Kursku dvě, tady je Kursk,“ oslovil svého zástupce na otevřené lince. „Pokračujte v úkolu, Kursku pět a Kursku čtyřicet dva, Kursku tři a Kursku čtyřicet jedna, nalevo, do boje!“

Tři obojživelné tanky teď prudce obrátily vlevo a snížily rychlost, zatímco rota dálkového průzkumu opustila své stroje a následovala je. Zbytek kolony zaplnil ulice řevem motorů a rachotem pásů, a pak rychle zmizel za rohem.

Major Žuravlev stiskl bezpečnostní závěr na „automatickou střelbu“ a zavolal: „Zástupce náčelníka štábu.“

„Zde.“

„Zablokovat vchod tanky. Jeden umístit do dvora a dva na ulici!“

„Rozkaz!“

„Velitel roty!“

„Zde.“

„Předejte 5. průzkumnou skupinu tankistům a se zbytkem obsadíte objekt. Nedotýkat se žádných papírů! Jinak vás zastřelím! Běžte!“

Rota dálkového průzkumu vyrazila k hlavnímu vchodu a jala se mlátit pažbami do mřížoví na skleněné výplni vrat. Za dveřmi se objevil starý vrátný v šedé uniformě. S hrůzou hleděl na divé tváře mužů bušících do dveří. Nejisté se ohlédl a znovu se obrátil k vojákům mlátícím do vrat a přispěchal jim otevřít. Rota vtrhla do ústřední haly, kde se rozléhala ozvěna, a pak se vojáci rozeběhli na všechny strany po schodištích a chodbách.

Bůhví proč si velitel praporu vzpomněl na slavný Útok na Zimní palác.

Za deset minut se veškerý personál banky – byli to hlavně noční hlídači – shromáždil v ústřední hale. Žuravlev jim sebral klíče, nařídil všechny zaměstnance prohledat a pak je nechal zamknout na vrátnici. Pak velitel praporu obešel všechny místnosti a zapečetil je s oznámením: „Vojenská jednotka 66723“. Masivní sejfy zajistil tajnou pečetí: „508. průzkumný prapor“. Pak osobně zkontroloval postavení hlídek uvnitř i venku před budovou, načež se vrátil ke svému velitelskému tanku, aby ohlásil splnění úkolu. Šifrovaná linka fungovala normálně. Divizní štáb odpověděl do jedné minuty.

„Hýle čtyři, tady Kursk. Banka obsazena. Tady Kursk. Přepínám.“

„Dobře provedeno,“ odpověděl velitel divizního štábu, ignoruje volací znaky. „Zůstaňte, dokud vás nevystřídají. Za pár hodin přijede tankový pluk.“

„Obrněné průzkumné vozy nebudou schopny bez naší pomoci mosty udržet,“ zapřísahal je Žuravlev, porušuje tak předpisy. Nechtěl tu zůstat a dřepět v bance – kdyby se tak ztratily nějaké papíry, bude to jeho vina a můžou ho zastřelit. I snažil se všemi prostředky sehnat někoho, kdo by jej nahradil – třeba náčelníka štábu praporu –, aby se mohl vydat k mostům. Nemohl přece dělat, že si banky nevšiml, když projížděl tou ulicí, to by se mohlo obrátit proti němu: viník se vždycky najde, a kdo jiný by mohl za tuto situaci, když ne velitel průzkumného praporu. A tak zbývalo jediné: setrvat v bance. Příručka o průzkumu pojednává o takové situaci velice jasně. Prosté a jednoduché úkoly se musejí předat zástupci; složité a riskantní proveď sám. A navíc to schválil i divizní náčelník štábu: „Kursku. Kašli na mosty. Zůstaň v bance. Přepínám a končím.“

Velitel praporu vypnul vysílačku a hlasitě zaláteřil. Nedaleko se ozvaly výstřely ze samopalu, následované třemi dlouhými dávkami kulometu. Zvuk byl poněkud tlumený, ale kulomet si velitel praporu nemohl splést: SGM. Někde na mostech Češi už asi začali střílet a naši odpovídají svými kulomety. Pak všechno opět ztichlo.

Při zvuku střelby začaly z oken vykukovat užaslé, rozespalé obličeje. Vstup několika průzkumných praporů do města kupodivu nikdo nezaregistroval, ale střelba obyvatele probudila. Před velitelovým tankem se zastavila starší paní, důkladně si jej prohlédla a v klidu odkráčela. Jakýsi metař se smetákem místo obyčejného koštěte se zastavil u dalšího tanku. Česká armáda je vybavena stejnými tanky, a průzkumné jednotky nenosí polní uniformy, ale maskáčové overaly.

Maskáče neměly žádné označení ani odznaky, a nejspíš právě proto obyvatele okolních domů nenapadlo, že to není česká armáda, ale někdo docela jiný. V každém případě jediné „dvorní“ divize má na uniformě označení, bílé lemy a další parádu; tanky a obrněné transportéry nemají žádné identifikační znaky kromě trojmístných čísel na pancíři, a k tomu v některých případech identifikační znaky své divize: maličký kosočtverec, parůžky, nebo dubové lístky. A při této zvláštní příležitosti měly kromě těchto znaků tanky ty proslulé bílé pruhy. A právě tyhle pruhy zaujaly toho postaršího metaře. Na levé tváři měl jizvu. Dlouho si utkvělým zrakem tank prohlížel a pak položil jakousi otázku vojákům sedícím nahoře na tanku. Ti mu pravděpodobně neporozuměli, ale aby nic neriskovali, bez odpovědi vlezli do tanku a přibouchli za sebou poklop. Děda ještě chvilku postával před tankem a pak se s udiveným výrazem pomalu vzdálil.

Žuravlev, jenž sledoval celou scénu z okna banky, nařídil všem důstojníkům, aby se shromáždili v ústřední hale.

„Budou se vás vyptávat. Proč a nač, k čemu tady jsme. Radím vám, abyste je poslali k čertu, anebo ještě dál. Já mám velké zkušenosti s takovými případy, po tom, co se stalo v roce 1956 – víme?“

„Ano!“ odpověděli důstojníci v radostné shodě, ale Žuravlev si všiml, že jednomu z nejmladších důstojníků, veliteli čtvrté skupiny dálkového průzkumu, něco přece jen není jasné.

„Co je s vámi?“

„Soudruhu majore, a co směrnice politické správy: „Každý sovětský voják je diplomatem i agitátorem“?“

„Ať si politický zástupce dělá svoji agitaci na mostě, za to ho platí,“ přerušil jej velitel praporu. „Dokud tady není, pošlete každého k čertu!“

A když zjistil, že jeho slova by mohla dolehnout i k nežádoucím uším, dodal smířlivějším tónem: „My střežíme objekt zvláštního významu, a dokud nepřijdou posily, není nutné se pouštět do diskusí. Tankový pluk tu bude brzy, pak začneme s diskusemi.“

V tom okamžiku se vřítil do haly seržant Prochorov, zástupce velitele čety.

„Soudruhu majore! Tanky. Bez identifikačních znaků.“

„Jaký typ?“

„Pětapadesátky!“

„Prapore, připravte se k boji!“

Všechna bojová vozidla, která se zúčastnila operace „Dunaj“, byla pomalována širokými bílými pruhy, aby se odlišovala od strojů stejného typu z československé armády. Každý bojový stroj – tanky, samohybná děla, obrněné transportéry i tahače děl – bez bílých pruhů měl být bez meškání zničen. Tankový pluk měl dorazit až za hodinu a jinou pomoc nebylo možno očekávat. Žuravlev zmučeně pohlédl na blížící se vedoucí tank, na jehož předním pancíři nebyla po bílé barvě ani stopa. Rota dálkového průzkumu se ukryla v bance a tři tanky PT-76* se připravily s protipancéřovými střelami na setkání s Čechy.

„Tak, je s námi ámen,“ pomyslel si velitel praporu smutně. „Proč jsem se krucinál nechal zatáhnout tak daleko od hlavních sil?“

Hlaveň PT-76 se mírně sklonila a věž se trochu pootočila. Tank byl připraven ke střelbě. Žuravlev křečovitě stiskl tlačítko interkomu: Nestřílet!

* PT-76 je obojživelný průzkumný tank. Z tohoto důvodu nemá ani těžký pancíř, ani nijak impozantní výzbroj. Ve srovnání s T-55 je naprosto bezbranný.

Možná, uvažoval, proběhne celý incident v klidu. Až přijde chvíle, kdy se budeme s Čechy muset utkat, už tady možná budou naši. Třeba Češi nevystřelí první. Nevypadalo to, že by měl čelní tank takové úmysly; jeho hlaveň stále mířila k obloze a velitele ve věži bylo dobře vidět. Tanky se blížily dosti rychle, až od pásů narážejících do staré dlažby jiskry létaly. Kolona se zdála nekonečná, zpoza rohu se vynořovaly další a další tanky a naplňovaly úzké uličky dusivým pachem výfukových plynů.

„Soudruhu majore, to vypadá jako naši.“

„Ovšemže jsou to naši, vidíš ty špinavé kombinézy?“

„Sakra! Přijeli moc brzo.“

„Nazdar, mládenci!“

„Sláva osvoboditelům!“ První tank uhnul z cesty a zastavil, uvolňuje tak cestu koloně. Žuravlev a jeho eskorta k němu přispěchali.

Z věže se vynořil široký přidrzlý a neobyčejně špinavý obličej. Kombinézu měl nasáklou naftou – byl to Rus. Asi tak čtyřicetiletý, nebyl to pravděpodobně jen tak lecjaký voják, kdoví jaké měl pod kombinézou výložky. Klidně to mohl být nějaký přezrálý podporučík. Na druhé straně to ovšem může být i čerstvý plukovník; těžko hádat. Jestliže byl ve vedoucím tanku, může to být i velitel praporu, či dokonce pluku. V kombinéze vypadají všichni stejně.

„Hergot, jak to, že se řítíš touhle bratrskou zemí bez jediného bílého pruhu jak nějakej kontrarevolucionář?“

„My jsme byli v záloze, nechtěli nás poslat dřív, než se o tom rozhodne, a pak už nebyla žádná bílá barva,“ prohlásil umouněnec se smířlivým úsměvem.

„Ty kokote, málem jsme to do tebe napálili protitankovou střelou. Poděkuj bohu, že máte ruský ksichty a zasviněný kombinézy. Aspoň na prvním tanku máte mít nějaké pruhy.“

Muž se špinavou tváří se s opovržením podíval na tanky z průzkumu: „S takovými radami se můžeš jít vycpat.“

Kolemjdoucí s úžasem naslouchali této cizí konverzaci a ti nejbystřejší vytušili, že něco určitě není v pořádku. Mezitím se čelo tankové kolony zastavilo. Ostatní tanky je doháněly a zaujímaly pozice přímo proti tramvajovým kolejím. „Přišli jste mi na pomoc?“ ptal se Žuravlev.

Umouněný velitel tanku zvedl užasle obočí. Jako většina sovětských velitelů to byl pěkně nevychovaný křupán a nijak se neobtěžoval s odpovědí. Žuravlev si odplivl.

„Kdo to je?“ křičel náčelník divizního štábu do mikrofonu. „První tanky mají být v Praze až za půl hodiny!“

Velitel praporu vypnul vysílačku, svolal eskortu a šel zjišťovat, co je to za tankisty.

„Hele, kluci, tak vy nejste ze šesté divize?“

„Ne, my jsme z pětatřicáté.“

„Kde je váš velitel? Tady něco nehraje!“

„Tamhle,“ jakýsi nováček ukázal na ukoptěného chlápka, se kterým si Žuravlev tak hezky popovídal. „Jakou má hodnost?“

„To je major Rogovoj, zástupce velitele pluku.“ Žuravlev k němu znovu vykročil. „Soudruhu majore,“ oslovil jej tentokrát Žuravlev předpisově, „jsem velitel průzkumného praporu 6. gardové divize. Právě jsem byl z ústředí informován, že váš pluk zaujal nesprávné postavení.“

Umouněný důstojník zahvízdl. Velitel nemůže udělat větší chybu, než když zavede svou jednotku na nesprávné stanoviště, a Žuravlevova slova měla patřičný dopad. Velitel rychle vyňal mapu a rozložil ji. Přímo uprostřed mapy byl velký rudý ovál s černým nápisem: „35. motostřelecká divize“. O něco výše bylo nadrápáno: „Schváleno náčelníkem štábu 20. gardové armády generálmajorem Chomjakovem.“ Nebylo pochyb, tankisté jsou skutečně tam, kde měli být.

„Tak jo, převezměte si tu banku,“ řekl Žuravlev. „Je na vašem území. Zdá se, že jsem se zmýlil já.“

„O bance nic nevím, v mém úkolu nebylo nic o obsazení nějaké banky. Telegraf, to jo – taky telefon, ale ani slovo o bance!“

„Je na vašem území, tak je vaše. Já ji nechci, sakra. Naše hlídka za chvilku vypadne. My máme v rozkazu obsadit mosty.“

„Obsazování mostů má za úkol průzkumný prapor naší divize,“ prohlásil tankista zarputile, „a my jsme tu jako posila.“ A znovu ukázal do mapy. Kruh zabíral i mosty, o tom nemohlo být pochyb.

„Poslyšte, že ten váš průzkumný prapor také nemá bílé pruhy.“

„To určitě nemá, proč?“

„Mám dojem, že právě teď po sobě dva průzkumné prapory střílely!“

„To je fór, ne?“

„Vždyť to říkám!“ Žuravlev rychle rozevřel svou mapu a snažil se přijít na svůj omyl. Ale na mapě byl stejný rudý kruh zaujímající stejné body v centru i s mosty. A přesně stejným rukopisem stálo nahoře: „Schváleno náčelníkem štábu 20. gardové armády generálmajorem Chomjakovem.“ Jediným rozdílem bylo, že na Žuravlevově mapě bylo napsáno 6. gardová motostřelecká divize místo 35.

Oba velitelé zaláteřili. Armádní štáb přidělil stejný úkol dvěma divizím, a jedna z těchto divizí navíc neměla patřičné označení.

„Ukažte fotky,“ řekl ten špinavý tankista a vyložil své vlastní fotografie. Obě sady fotografií byly naprosto totožné, se stejnými křižovatkami a ve stejném pořadí.

„Jak to, že jsme nepotkali váš průzkumný prapor?“ řekl Žuravlev překvapeně. „Musel se držet stejné trasy.“

„Kdo to má sakra vědět! S tou trasou asi taky něco není v pořádku!“

Oba velitelé se rozběhli ke svým strojům, aby o nedorozumění, které právě vyšlo najevo, uvědomili hlavní velitelství. Ale tam už sami přišli na to, že došlo k mnoha závažným omylům. Pomíchaly se kolony všech možných divizí, armád, a dokonce frontů a kontrola nad vojskem byla v mnoha případech naprosto nemožná. Pletly se volací znaky, se stovkami „chrp“, „kupidů“, „slavíků“ a „simferopolů“, které užívaly stejnou frekvenci. Jeden druhému skákali do řeči a vzájemně se překřikovali. Hlavní frontový štáb vydal směrnici nestřílet na vozidla, která nemají pruhy. Na hlavním štábu už tedy zřejmě přišli na to, že nebylo dost bílé barvy pro všechny, nebo už dostali zprávy o sovětských tancích střílejících jeden na druhého.

O hodinu později se Žuravlevovi nějak podařilo spojit s velitelstvím divize. Dostal rozkaz zůstat tam, kde je. Rovněž byl informován, že toho dne ještě posily nedostane, neboť tankový pluk divize se ztratil a zřejmě Prahu minul.

Znovu tedy navštívil umazaného tankistu z 35. divize. Ten řekl Žuravlevovi, že se nemůže se svým velitelstvím spojit. Linky byly zablokovány. Žuravlev mu vykreslil celkovou situaci a pozval jej do banky na sklenici „čaje“.

„Běž někam s tou svou bankou! Radši přijď večer ke mně. Mám něco, co tě určitě pobaví.“

Nato se rozešli.

To bývají chvíle, kdy se rozvíjí přátelství mezi sovětskými důstojníky.

Ulice se zatím zaplnily davy. Mladí i staří, muži i ženy, všichni se hnali k sovětským tankům.

„Proč jste sem přijeli?“

„My vás nevolali!“

Vojáci neměli jak na tyto otázky odpovědět, a ani se o to nepokoušeli, až na výjimky.

„Přišli jsme vás ochránit.“

„Američané a Němci vás chtějí obsadit. Už jste zapomněli, co je válka?“

„Jo, tak přijďte, až nás začnou obsazovat!“

Důstojníci, zvláště pak političtí činovníci, se pustili do davu, ale bez viditelného úspěchu.

„Vaše vláda nás pozvala.“

„Tak povídejte, kdo z vlády to byl! Kdo vás pozval, abyste se vměšovali do našich záležitostí?“

„Soudruzi!“

„My nejsme vaši soudruzi!“ A politický zástupce utržil políček. Sáhl po pistoli, ale vojáci jej honem vytáhli z davu.

„Zatracení fašouni!“

„Sami jste fašisti!“

„Vlastní zemi jste přivedli na pokraj hladomoru, a teď chcete, aby hladověli i ostatní kolem vás!“

„To jsou jenom dočasné problémy, však se později všechno spraví!“

„A bez vás by to bylo vůbec nejlepší!“

„Táhněte odtud, sakra, běžte, odkud jste přišli! A Marxe i Lenina si vezměte s sebou!“

„Občané, zachovejte klid!“

„Táhněte!“

„Občané, svým nerozumných chováním všechna vítězství socialismu přivádíte na pokraj...“

„Ten váš socialismus by se měl napřed vyzkoušet na psech, jak to dělají normální vědci. A ten váš Lenin byl debil a ve vědě se vůbec nevyznal.“

„Jak se opovažujete takto hovořit o Leninovi!“

Do brunátné tváře politického zástupce přistálo zkažené vajíčko a rozteklo se mu po obličeji.

„Však kdyby měl za úkol zavést komunismus Pavlov, určitě by brzy dokázal na psech, že tenhle způsob života je pro živé bytosti nemožný!“

Úplně vzadu v koloně nabrala diskuse ještě vzrušenější formu. Mládež házela kameny na poslední tři tanky, takže posádka musela zalézt do nitra tanku, a pak lidé sochory prorazili náhradní palivové nádrže, které se při dlouhých přesunech zavěšují venku na tanky. Za chvíli se začalo z předposledního tanku kouřit, a pak ještě z dalšího. Ozvala se neorganizovaná střelba. Dav se zakymácel a stáhl se od posledního tanku, ale jen na okamžik.

Dvě posádky se marně snažily dostat z plamenů, zatímco třetí tank rychle otáčel věží ve snaze setřást mladíky, kteří na něj vylezli. Na pomoc svým soudruhům se sem z prostředka kolony davem prodíraly dvě čety tankistů.

„Jděte z cesty! Každou chvíli můžou vybuchnout náboje!“

„Hajzle fašistickej!“

Žuravlev, který to všechno sledoval z okna banky, se v duchu z neštěstí druhých radoval. Proč se s nimi vůbec začali bavit? Vždyť jste je přišli osvobodit, tak do toho! Jaképak politické diskuse!

Průzkumné tanky Žuravlevova praporu tu stály také. Ale dav si jich nějak nevšiml. Vojáci poslušně vykonávali své rozkazy a vrhali nadávky vlevo vpravo. Češi buď rozuměli až příliš dobře, anebo možná neměli chuť vést diskusi v tomto tónu, nebo jim možná bylo jasné, že v nadávkách se Rusům nikdy nevyrovnají. V každém případě se kolem průzkumných tanků zkrátka nepohybovali. Všechny slovní výpady a potyčky se odehrávaly přímo v koloně, hlavně v místech, kde byli političtí zástupci zvláště aktivní a snažili se přesvědčit lid o tom, o čem vlastně sami pořádně nic nevěděli.

„Stalinismus a kult osobnosti byly jen nešťastné události v našich dějinách!“

„Třicet let z padesáti to byl stalinismus. A jak dlouho za posledních dvacet let žijete bez kultu? Bez kultu Lenina, Chruščova a dalších?“

„A proč v Americe žádný kult osobnosti není? A nikdy nebyl?“

„V Americe mají imperialismus, soudruzi, a to je mnohem horší!“

„Jak víte, že je to mnohem horší? Copak jste tam někdy byli?“

„Jak to, že v každé socialistické zemi vládne kult osobnosti, od Kuby po Albánii, od Koreje po Rumunsko? Každá ta země je jiná: komunismus, který tam je, je taky jiný, ale kult osobnosti je vždycky stejný. Všechno to začalo kultem Lenina.“

„Jak se opovažujete urážet Lenina! Lenin byl géniem pro celé lidstvo!“

„Lenin byl buzerant!“

„Mlčet!“

K politickému zástupci pluku přistoupil starý pán se špičatou bradkou a přitáhl si jej za knoflík na kazajce.

„Nono, jen se tak nerozčiluj. Četl jsi Lenina?“

„Ovšemže četl.“

„A Stalina?“

„Eh...eh... no...“

„Dobrá, chlapečku, tak jsi četl oba. Jen si spočítej, kolikrát každý z nich užil slovo „střílet“. Na to existují moc zajímavé statistiky. Víš, že ve srovnání s Leninem byl Stalin ubohý amatér a břídil? Lenin byl sadista do morku kostí, jeden z těch perverzních mozků, jaké se narodí tak jednou za tisíc let.“

„Ale Lenin nesprovodil ze světa tolik nevinných jako Stalin!“

„Dějiny ho včas zastavily. Smetly ho ze scény v pravý čas. Ale nezapomeň, že Stalin nezacházel do extrémů hned na začátku své vlády, ale až po deseti patnácti letech neomezené moci. Lenin začínal s mnohem větším rozjezdem. A kdyby žil déle, dokázal by věci, že vedle nich Stalinovy milióny mrtvých budou vypadat jako dětská hříčka. Stalin nikdy, opakuji nikdy nepodepsal rozkaz k zabití dítěte bez soudu! A Lenin tohle udělal hned první den, kdy se dostal k moci, je to tak, nebo ne?“

„Ale za Stalina děti stříleli po tisícovkách.“

„Správně, soudruhu plukovníku, zcela správně, ale zkuste mi jmenovat alespoň jedno děcko, které bylo zastřeleno bez soudu na Stalinův rozkaz! Aha! Na to nemáte co říct! Ještě jednou, Lenin byl jeden z nejkrvežíznivějších zvrhlíků, jaký kdy žil. Stalin se alespoň snažil své zločiny zastírat, ne tak Lenin. Stalin nikdy nevydal oficiální rozkazy k vraždění rukojmí. Ale Lenin zabíjel děti i rukojmí a nikdy nepocítil nejmenší výčitky svědomí. Lenina, soudruhu plukovníku, byste měli číst pozorně!“

„Jenže vy kritizujete nejen Lenina a Stalina, ale i Marxe!“

„Jaký je v tom rozdíl? Marx nebo Mao? Ovšem ani jeden nevolá po smrti miliónů nevinných. Ani Lenin, ani Stalin se o tom ve svých předrevolučních spisech nezmiňovali. V Leninově díle se slovo „střílet“ objevuje až po Říjnové revoluci, a ve Stalinově díle se nevyskytuje vůbec. Ale ty, chlapečku, musíš souhlasit, že kdykoliv se objeví jakákoliv forma komunismu, s lidskou tváří, nebo bez ní, vždycky se z toho zrodí kult osobnosti. Vždycky! To je pravidlo bez výjimek. Samozřejmě když se objeví ve Francii nebo v Itálii, nezačnou tam hned střílet lidi po miliónech, tam jsou jiné podmínky. Zatím! Ale když, jak nás učí Marx, komunismus nakonec ve většině rozvinutých zemí zvítězí, nikdo takovým zvěrstvům nezabrání. Kult osobnosti bude pořád. Vždycky se najde nějaký Mao, Fidel, Stalin nebo Lenin. A takový kult bude vždy nutno bránit silou a terorem, obrovskou vlnou násilí. Čím svobodnější byla země předtím, tím větší bude teror. Vaše ideje jsou krásné, ale jen teoreticky; v praxi je lidem natlučete do hlavy jen svými tanky a použitím hrubé síly, soudruhu plukovníku!“

„Vy... vy... vy jeden antisovětisto! Nic jiného nejste!“

„A ty... ty jsi marx-leninista, a to, přeloženo do lidského jazyka, znamená vrah dětí!“

Vzduchem zasvištělo shnilé rajče, zasáhlo plukovníkovu kšiltovku a pomalu se rozteklo po plukovníkově obličeji.

Dav se semkl. V některé z vedlejších ulic se znovu ozvala střelba. Větřík sem od řeky zavál pach spálené gumy.

Na první pohled, dokud si neuvědomíme tu obrovskou odpovědnost, není špatné pracovat v bance. Je tam umývárna s tekoucí teplou i studenou vodou, a je to veliký dům se zábradlím. Neházejí na tebe kamení ani zkažená vajíčka. Ale co je ještě důležitější, konečně je možné si po mnoha bezesných měsících zdřímnout. Od svého prvního dne v armádě Žuravlev chápal, že si spánek nikdy nevynahradí – když se ti podaří urvat pár hodin, jsou tvoje; když ne, nikdo tě nutit nebude. A navíc tahle první noc v Praze naznačovala, že bude velmi rušno. Žuravlev ještě jednou zkontroloval hlídku, pohlédl z okna na kolotající město a pak ulehl na pohovku v ředitelské kanceláři.

Ale nebylo mu přáno, aby si pospal. Ani ne za deset minut přiběhl jeho osobní řidič, desátník Malechin, že prý s ním chtějí hovořit dva ozbrojení Češi. Žuravlev popadl samopal a opatrně vyhlédl na ulici. U vchodu do banky stála mezi dvěma průzkumnými tanky dodávka se zamřížovanými okénky a dva Češi s pistolemi v pouzdrech se hádali s hlídkou.

„Vždyť oni sem vezou peníze!“

Desátník jen pokrčil rameny. Nerozuměl.

Žuravlev pocítil neodolatelnou touhu zívnout, ale ti dva Češi s pistolemi mu stále něco naléhavě vysvětlovali. Pak se objevil třetí a otevřel před velitelem praporu lepenkovou krabici nacpanou bankovkami. Naznačil, že celá dodávka je plná takových krabic.

„Banka nefunguje,“ vysvětloval velitel praporu, „a nebude fungovat. Já zajal vaše lidi, ale pak pustím. Takové já dostal rozkazy. Já nemohu přijmout vaše peníze.“

Ti tři s pistolemi se nejprve dlouze radili a pak vyházeli krabice na hromadu přímo na schody banky. Jeden z nich vykřikl něco zřejmě velmi urážlivého a dodávka zmizela za rohem, razíc si s pronikavým troubením cestu davem.

Žuravlev zlostně zaklel. Pak nařídil hlídce, aby odnesla krabice dovnitř.

Za čtvrt hodiny se sága s krabicemi opakovala. Tentokrát velitel praporu pochopil, že hádat se je zbytečné, a jen beze slova ukázal na vchod do banky. Výběrčí hodili svůj drahocenný náklad přímo na podlahu a bez jediného slova odjeli. Žuravlev si jen zaznamenal číslo dodávky a počet balíků.

A pak se spustil celý příval černých dodávek se zamřížovanými okénky. Hora schránek, krabic a kožených pytlů plných peněz narůstala hrozivou rychlostí. Vyběrčí zpravidla nežádali žádné potvrzení, a když tak učinili, poslal je major Žuravlev rázně k čertu a poradil jim, ať si vezmou své balíky s sebou. Po určitém váhání naházeli všechno na velkou hromadu.

Nemohl pochopit, odkud se takové množství peněz bere. První den osvobození byla země úplně ochromena. Možná že peníze plynoucí do banky pocházely ze včerejška nebo ještě z dřívější doby. Dlouho po půlnoci, kdy přijel poslední vůz, připomínala hora v centrální hale obrázek egyptské pyramidy z dětské knížky.

Pocítiv skryté riziko současné situace, Žuravlev všechny hlídače z banky propustil; hlídku poslal ven a sám zůstal uvnitř. Takto to bude bezpečnější.

Na spánek nebylo ani pomyšlení. Celou noc se Žuravlev procházel s velkým svazkem klíčů mezi trezory, odemykal pancéřované zapečetěné dveře a ocelové mříže a zase je zamykal. Na jeho výslovné přání hlídači, ještě než je propustil, vypnuli poplašné zařízení.

Jak je to úžasné, bloudit osaměle pod klenbou veliké banky. Žuravlev zde nacházel zlaté ingoty označkované sovětskými srpy a kladívky i českými lvíčky, zlaté destičky s dlouhými sériovými čísly a s označením 999,9 a tisíce nejrozmanitějších mincí. Ale nejvíce ze všeho jej upoutaly bankovky cizích měn.

Peníze jako takové jej nijak nevzrušovaly, ale zaujaly ho složité vzory a barvy papírových bankovek. Takové ještě nikdy neviděl. Celé hodiny se jimi probíral, pozorně si prohlížel obrázky králů a prezidentů, žen a květin, a v jeho mysli vznikala představa jakési neznámé civilizace.

Ve svých dvaatřiceti letech už poznal kousek světa. Byl na Sibiři i na Dálném východě, v Kazachstánu i v polárních oblastech. I v Moskvě; studoval na akademii a účastnil se přehlídek na Rudém náměstí. Když mu bylo dvacet a byl ještě seržantem, ocitl se v Maďarsku, přímo uprostřed Budapešti, v samém pekle bojů za osvobození bratrského lidu. A ještě později sloužil po celém Sovětském svazu. Sloužil dobře: byl v Německu a teď se nakonec dostal i do Československa. Během svého života viděl značný počet z těch 245 miliónů obyvatel. Jak často se setkáte s někým, kdo už byl ve dvou cizích zemích? A teď Žuravlev navštívil svou třetí zemi.

Znovu si prohlížel obrázky na šustících bankovkách a pocítil jakýsi neklid. Ty peníze jsou svědectvím o nějakém jiném, úplně neznámém, kromobyčejném světě. Každá z nich urazila dlouhou pouť a prožila dlouhý život, než dospěla pod klenutí pražské banky a skončila v rukou sovětského důstojníka – osvoboditele jménem Alexandr Žuravlev. Brzy se zase všechny rozletí do cizích zemí, aby se vrátily do toho záhadného světa, zatímco major Žuravlev bude stále strážit všechen poctivý lid svého vlastního světa. Stane se z něj podplukovník, a možná dokonce i plukovník, a pak půjde do výslužby a bude vyprávět poutavé historky ze své kariéry každému, kdo mu bude naslouchat.

Žuravlev se probral, když zaslechl z dálky hlasité bouchání. Přiveden zpátky do reality, promnul si oči a běžel otevřít těžké dveře. Do banky vešel podplukovník Vorončuk, náčelník divizního průzkumu. Na východě bledla obloha a ve vzduchu byl ještě příjemný chlad.

„Jen pojď dál, pojď dál.“

Ještě nedávno byl Vorončuk velitelem průzkumného pluku a Žuravlev jeho prvním zástupcem. Před dnešní operací, ve víru přeorganizovávání a vyměňování, postoupili oba muži o stupínek výš. Toto povýšení však nijak neovlivnilo jejich dlouhodobé přátelství.

„Tak co, pane bankéři, jak se má váš prapor? Ještě vám neutekli?“

„Ti, co byli se mnou, tak ne, ale bůhví co dělají ostatní, co zůstali s politickým zástupcem.“

„S žádným politickým zástupcem! Odvezli ho do nemocnice. Ráno mu rozmlátili hlavu cihlou.“

„Pilně agitoval, co?“

„To víš, že se snažil, a chtěl to i po ostatních, no a právě kvůli tomu dostal na mostě nakládačku.“

„A kdo to tam dneska ráno střílel? Já jsem tu úplně odtržený od světa, vůbec nevím, co se s těmi mými rotami dělo.“

„Češi začali střílet a pak po sobě střílely dva průzkumné prapory. 35. divize neměla dost bílé barvy, no a ti tvoji sokolíci šli po nich. Naštěstí ty tanky nebyly v čele kolony. Ale i tak ti tvoji kluci postřelili dva hochy z jejich průzkumu; jednoho lehce, ale ten druhý je vážně zraněný.“

„Nechceš si svlažit hrdlo a dělat mi společnost?“

„Ne, Sašo, díky. Za hodinu mám schůzku s velitelem divize, musím mu podat hlášení.“

„Kdy mě vystřídají?“

„Co já vím? Ten tankový pluk se ztratil, nemáme s ním žádné spojení. Dva motostřelecké pluky uvázly na silnici a děla a týlová kolona zůstaly někde vzadu. Z celé naší divize dojel do města přesně podle plánu jen jeden motostřelecký pluk. Vidíš sám, jaký je v tom zmatek. Řekl bych, že v Praze je až moc vojáků a nemají tu nic na práci. Jsou tu omylem, a teď nevědí, co počít. Z města odjet zatím nemůžou, protože ztratili spojení. Strašnej bordel.“

„No tak, jen se napij! Mám něco, čím to svinstvo spláchneme.“

„No tak nalej, připijme čertovi!“

„Takové to bylo cvičení, a dívej na ten binec. Vidíš, co se děje!“

„Kdyby Češi opravdu začali střílet, tak to bude ještě horší než v Maďarsku.“

„Naši přece věděli, že Češi střílet nebudou. Ti si před každým sednou na zadek, všechno si nechaj líbit. Ti nejsou jako Maďaři. Češi by pro svoji svobodu nehnuli malíčkem. Vidíš, teď když tanky jen tak stojí a nic se neděje, připadá jim to úplně přirozené a chovají se normálně. Ale jak začneme s propagandou, hned tu jsou výtržnosti.“

„Jasně, všiml jsem si toho. Řekl jsem svým mužům, aby si dali bacha a radši se nepouštěli do žádných debat. Vůbec, k čemu je to dobré?“

„Radši si dej pozor na pusu, Sašo. Kdyby to zjistil politický zástupce, už se z toho nevykroutíš.“

„To já jen když ho nemám za zadkem. Když se prapor rozdělil, poslal jsem ho na mosty.“

„V každém případě buď opatrný. Oni mají uši všude. Ráno si trochu s Čechy pohovoř pro případ, že by na tebe vojáci donášeli.“

„Dobrá, udělám to.“

„Mají tě pod dozorem tankisté z 35. divize. Můžou ti provést nějaké svinstvo, a ti političtí čmuchalové také nespí.“

„Koho myslíš?“

„Fomina, toho z druhé skupiny dálkového průzkumu, a Žebráka, od tankistů.“

„Já už měl na ně podezření. Myslím, že Fomin je ve spojení se „zvláštním“ a Žebrák je nohsled politického zástupce.“

„Pak ještě Garejev z rádiového průzkumu.“

„Jo ten, o tom vím.“

„Ještě Kurakin a Achmadulin z čety BRDM. Kurakin určitě a Achmadulin mi připadá hodně pravděpodobný.

„Taky mě to napadlo, ale nebyl jsem si jistý.“

„A tvůj osobní řidič, ovšem.“

„Ale jdi!“

„Ten je absolutně jasný.“

„Máš na něj něco určitého?“

„Ne, ale cítím to v kostech. Mám na to čuch. Ještě jsem se nespletl. Buď opatrný, Sašo, průzkumné prapory jsou plné politických špiclů. Vždyť je to normální. Copak by to mohlo být jinak?“

„Ještě jednu na cestu?“

„Dobrá, ale ta bude poslední.“

„Tak na zdraví, Koljo!“

Druhého dne příliv balíků s penězi viditelně polevil a další den ustal docela. Tíživý pocit velké odpovědnosti však nepřecházel. Žuravlev věděl, jak bývá těžké vyúčtovat i jediný rubl, a tady byly chodby zavaleny zlatem, valutami a bankovkami všech měn. Kdyby přišla nějaká komise nebo tak a všechno by se to mělo vyúčtovat, rok by byl málo. A co když něco bude chybět? Jak vysvětlí všechny ty škatule? Kdoví kolik je tu miliónů. A spousta jich ani není zapečetěných. Představa, co by se mohlo stát, jej začala trýznit i ve spánku. Žuravlev ztratil chuť k jídlu, bledl, hubl, byl celý strhaný. Ve městě to stále vřelo. Na jeho přátele se snášely spršky kamení a urážek, tanky rozháněly podvratné elementy a snažily se lokalizovat ilegální rozhlasové stanice. I nadále pokračovaly politické diskuse a přesvědčování. Všichni, kdo věděli, kde Žuravlev je, mu nesmírně záviděli. Přezdívka „Bankéř“ se rychle uchytila. Ale on hubl a bledl čím dál víc, a mnohem víc záviděl těm v ulicích.

Třikrát denně mu řidič nosil jídlo: báječné americké konzervy, voňavý chleba, francouzské máslo.

„Měl byste něco sníst, soudruhu majore.“

„No dobře. Můžete jít.“

„Soudruhu majore, řekněte jen, co byste rád, a já vám seženu, co chcete!

„Dobrá, dobrá. Odchod!“

„Soudruhu majore, smím se na něco zeptat?“

„Co je?“

„Soudruhu majore, dovolte mi s tankem zajet o dvě ulice dál.“ „Proč?“

„Je tam drogerie. Kdybych šel pěšky, zastaví mě patrola, nebo mi Češi rozbijou hlavu.“

„Na co chceš do drogerie? Uhnal sis tripla?“

„Nikoliv, soudruhu majore. Chtěl bych jen nějaké prezervativy. Vzal bych pro nás oba.“

„Já žádné nepotřebuju. Vy je sakra potřebujete na co?“

Řidič se uculil a přistoupil k naditým lepenkový krabicím.

„Mám prázdnou pravou nádrž. Ty peníze nikdo nepočítal. Můžeme do prezervativů nacpat pár miliónů a schovat je do nádrže. Nikdo by na to nepřišel! Víte kolik peněz můžete nacpat do jednoho prezervativu? Roztáhne se...“

„Ty hajzle!“ Žuravlev hrábl po pistoli. „Hoď samopal na zem! Čelem ke zdi! Eskorto, ke mně!“

„Jen jsem si dělal srandu, soudruhu!“

„Zavři hubu, ničemo!“

Téhož dne se do banky přihrnuli v pásovém transportéru náčelník štábu divize se třemi dalšími v civilních šatech a s eskortou.

„Co se to tu děje, Žuravleve?“ zavrčel náčelník štábu znepokojeně.

„Soudruhu podplukovníku, zatkl jsem řidiče Malechina pro pokus o drancování.“

„Soudruzi tu záležitost vyšetří. Kde je?“

Žuravlev je vedl chodbou k centrální hale. Všichni tři se náhle zastavili.

„Nutně potřebujeme radiostanici!“

„Ten řidič je zamčený v tamté místnosti.“

„Potřebujeme rádio, a ne řidiče!“ přerušil jej neurvale mladý „soudruh“ s vyholenou hlavou.

Žuravlev byl dosti náhle vystřídán, a to bez jakýchkoliv dalších problémů.

Půl hodiny poté, co se „soudruhům“ podařilo navázat spojení s vedením, dorazily k bance další BTR-50, naložené až po vrch důstojníky i civilisty. Žuravlev strávil zbytek noci jako hlídka před bankou. Dovnitř už ho nepustili, ba ani na záchod.

Druhý den časně zrána se k bance blížil tankový prapor ze 14. motostřelecké divize, jež byla součástí zálohy armádního velitele.

Velitel záložního tankového praporu předal Žuravlevovi rozkaz, osobně podepsaný velitelem 20. gardové armády. Podle pokynů měl Žuravlev se svým průzkumným praporem okamžitě město opustit.

Žuravlev si vydechl úlevou. To také znamenalo, že část jeho praporu, dosud střežící mosty, byla zbavena jeho velení, takže teď si už nemusí s ničím dělat starosti. A odsunout jednu průzkumnou rotu a jednu tankovou četu nebylo vůbec nic těžkého.

Příprava trvala pouhých deset minut. Žuravlev seřadil své průzkumníky a zkontroloval jejich počet, výzbroj a munici. Motory tanků zaburácely. V tom okamžiku se však na příkrých schodech do banky objevil ten vysoký vystříhaný „soudruh“.

„Hej, majore! Počkat!“

Nadřazenost, s jakou se „soudruzi“ chovali, zvláště v přítomnosti vojínů a seržantů, každého důstojníka naštve, i když to samozřejmě na sobě nedají znát.

„Co je?“

„Podepište to, majore.“ A podal mu list papíru plný sloupců čísel. „Žádné strachy, všechno je v pořádku. Hoši to kontrolovali celou noc.“

Žuravlev podepsal, aniž by si něco přečetl nebo ověřil. I kdyby, copak by vůbec někdo dokázal zjistit, kolik čeho v bance bylo?“

Mladíček se usmál.

„Tu máte, majore, nechte si to jako suvenýr,“ – sáhl do vyboulené kapsy a podal Žuravlevovi velikou zlatou minci, na níž byl vyražen obrázek jakési starší paní s korunou na hlavě.

PRŮZKUMNÝ PRAPOR 6. GARDOVÉ MOTOSTŘELECKÉ DIVIZE 20. GARDOVÉ ARMÁDY

SEVERNĚ OD PRAHY

ZAČÁTEK ZÁŘÍ 1968

KONTRAREVOLUCE

Během pitky shořel motocykl. Když četa čistila zbraně, donesl kdosi láhev české slivovice, a parta vojáků pucujících zbraně se rychle dostala do nálady. Po dlouhém pochodu se vždycky čistí zbraně tak, že se vyperou v benzínu. Je to sice zakázané, ale nejúčinnější. Po čištění zbraní následovala krátká kuřácká přestávka odehrávající se poblíž vědra s benzínem. Střelec z prvního družstva odhodil do vědra nedopalek a benzín vesele vzplál. Za všeobecného veselí průzkumníků zástupce velitele čety, seržant Melnik, hořící kbelík nakopl, až tento udělal ve vzduchu přemet a dopadl přímo na motorku. Nádrž byla otevřená, jelikož se benzín na čištění bral z ní. Zbytek se odehrál během jediné vteřiny. Z motorky zbyl jen černý zuhelnatělý rám.

Stav intoxikace přítomných nebyl nijak velký, a opilost se rychle vypařila. Celá záležitost smrděla nejen spálenou gumou a barvou, ale i vojenským soudem, a dokonce trestním praporem.

Zástupce velitele čety se velice zasmušil. Pak se vzdálil a s hlavou v dlaních usedl pod břízku.

Velitel prvního družstva se vzpamatoval dřív než ostatní. Rozhlédl se kolem, a ujistiv se, že zde nejsou žádní důstojníci ani vojáci, kteří by nepatřili k četě, rozhodně zavelel: „Četo! V dvojřad nastoupit! Vyrovnat! Pozor! Teď dávejte pozor!“

Nehoda vojáky vyplašila. Vytušili pevnou ruku a seřadili se rychleji než obvykle. Jen zástupce velitele čety setrvával i nadále pod svým stromem a ničeho si nevšímal.

„Teď dávejte pozor!“ opakoval seržant. „České auto, škodovka, tmavomodré barvy, se třemi Čechy uvnitř. Blížila se k nám. Hodili po nás zápalnou láhev. My čistili své zbraně, střílet jsme nemohli. Zástupce velitele čety však neztratil duchapřítomnost a zasáhl jednoho z nich do hlavy částí svého rozebraného samopalu. Útočníkem byl světlovlasý chlap. Okamžitě se vzdálili. Je to jasné? Zástupce velitele je jeden z nás, nemůžeme ho pustit k vodě. Brzy má být propuštěn ze služby. Vždyť jen plnil svoji internacionální povinnost!“

Četa souhlasně zamručela.

„Opakuji, škodovka, tmavomodrá, tři muži uvnitř, hodili láhev. Zástupce velitele jednoho zasáhl částí samopalu. Ještě něco! Poznávací značka byla záměrně zamazaná blátem. A poslední věc, přijde to vyšetřovat komise; budou se nás snažit nachytat na detailech. Nikdo si nebude vymýšlet; opakujte jen to, co jsem vám řekl. Jinak: nevzpomínám si, neviděl jsem, nevím, nedával jsem pozor! Jasné?“

„Jasné!“

„Rozchod!“

„Koljo, Koljo, nevěš hlavu. Třeba to dobře dopadne. Poslouchej, Koljo, lepší bude poslat některého hocha za velitelem roty, ať mu nahlásí, jak to s těmi Čechy bylo. U velitele je zrovna jednání. Zatím řekni četě, aby se připravila k obraně, jako že čekáme další útok.“

O hodinu později dorazili k četě všichni důstojníci roty včetně samého velitele. Po ohledání terénu nařídil velitel roty všem vojínům, aby za ním jeden po druhém přišli. Stál asi osmdesát metrů od ostatních, a když k němu každý voják přistoupil, položil mu čtyři otázky. Pohovor s každým vojákem probíhal mezi čtyřma očima a nikdo nemohl slyšet otázky ani odpovědi.

Pak velitel předvolal seržanta z prvního družstva.

„Počasí celkem ujde, co, seržante?“

„Ano, soudruhu kapitáne.“

„Jenom k večeru možná sprchne.“

„Velmi pravděpodobně, soudruhu kapitáne.“ Seržant stále nechápal, kam kapitán míří. „Je to otrava, ten sakramentský déšť.“

„Ano, je protivný,“ přitakal kapitán. „Tak vy říkáte, že přijeli ve škodovce?“

„Ano!“

„A kdepak jsou stopy po pneumatikách? Země je ještě mokrá.“

Kapitán byl odborníkem v průzkumu a nebylo lehké jej obalamutit. Nestál však o černý puntík v záznamech své roty.

„Podívejte se, seržante, to místo, kde shořel kbelík, který pak vletěl do té motorky, se musí překopat, jako kdybyste tam zakopali mastné hadry od čištění. A zem se pak musí pěkně ušlapat. V tom ostatním trvejte na své verzi.“

„Ano! Trvat na svém!“

„A řekněte Melnikovi, ať nevěší hlavu. Když se dokázal strefit kontrarevolucionáři do hlavy – čeho se bát?“

Komise ani zvláštní vyšetřovatel se neukázali. Určitě měli dost jiné práce. Velitel roty zatím napsal zprávu o bojových ztrátách ve střetu s ozbrojenými kontrarevolucionáři ve službách imperiaiistické rozvědky.

Velitel praporu obracel zprávu v rukou a usmál se.

„No, já vám to podepíšu, ale musíte to přepsat. Ještě tam dopište, že s tou motorkou tam byl také granátomet RPG-7B. Číslo vám řeknou ve 2. rotě. Když jsme byli v Polsku, ti prevíti jej utopili v bažině a nedokázali ho vytáhnout.“ Kapitán už chtěl něco namítnout, ale když koutkem oka zahlédl velitele praporu, jen rozmrzele zavrčel.

„Ano, tedy přepsat!“

Zpráva pak byla odeslána obvyklou cestou a jen občas se vrátila k dalšímu přepsání. Když konečně dorazila k týlovému veliteli Karpatského frontu, jenž podepisoval všechny zprávy týkající se válečných ztrát, představil si zázračnou mašinu, jejímž základem byl průzkumný motocykl M-72. Tento úžasný stroj byl vybaven samopalem a granátometem, měl dva aktivní infračervené zaměřovače, dálkový zaměřovač a vysílačku R-123. Rovněž byl zřejmě určen pro práci v polárních podmínkách, neboť v okamžiku nehody na něm ležely dva úplně nové ovčí kožichy; a za ním, možná ve vleku, byl dvěstělitrový sud čistého lihu. Všechno to bohužel shořelo při střetu s kontrarevolucionáři.

Generál obracel zprávu v dlaních.

„Vraťte tu zprávu, ať to přepíšou, dopište tam... Uvidíme.“

„V 128. divizi spadl z mostu BTR.“

„Jako následek incidentu s kontrarevolucionáři?“

„Ano.“

„To je lepší. Dejte sem to hlášení.“

A tak zástupce velitele čety seržant Melnik dostal za svůj chrabrý a rozhodný čin při odvracení útoku nakonec medaili. Dokonce o něm psali v novinách!

PŘEDMĚSTÍ KOŠIC ZAČÁTEK ZÁŘÍ 1968

ÚLET

Hned v prvních dnech osvobozování, kdy bylo vojsko skoro neustále na pochodu, se náš prapor zastavil jednoho večera poblíž městečka, kde byla malá továrna. Noc jsme strávili v poli nedaleko města, ale nejprve jsme učinili veškerá bezpečnostní opatření a postavili hlídky.

Ráno vyšly najevo velmi nepříjemné skutečnosti. Továrnička totiž nebyla jen tak nějaká stará fabrika, byl to lihovar. Už včera jsem všude kolem cítil zvláštní pach; ani ostatní důstojníci se nemohli splést. Ale na konci dne byl každý tak unaven, že jsme při první příležitosti rychle usnuli.

Naši vojáčkové však nespali a nemámili čas. Lihovar, stejně jako všechny ostatní československé továrny, v té době nepracoval. Ale v noci obyvatelé města, jistě bez zlého úmyslu, našim vojákům ukázali cestu do továrny, pohostinně otevřeli její vrata a předvedli jim, jak se otáčí těmi správnými kohoutky.

K ránu byli všichni vojíni, jeden jak druhý, mírně podroušení. Na jejich omluvu dlužno dodat, že nikdo nebyl opravdu namol. Každý si plně uvědomoval, že k polnímu soudu má jen krůček a že polní soud bude fungovat jako za válečného stavu. Proto se vojáci úplně neopili, jen se tak trochu namazali.

Velitel praporu okamžitě celou kolonu z toho proklatého místa odsunul a o lihovaru informoval vrchní velení, které nad továrnou neprodleně ustanovilo zvláštní dozor. Hned na první zastávce byla provedena důkladná prohlídka. Bylo zjištěno, že všechny nádoby i veškeré předměty schopné pojmout tekutinu jsou plné lihovin: polní láhve, kanystry, ešusy, dokonce i termofory z lékárny praporu. Veškerý takto odhalený alkohol byl svědomitě vylit na cestu. Ze všech důstojníků v praporu se stali řidiči a kolona se dala opět do pohybu. Neměli jsme však tolik důstojníků, aby mohli vystřídat všechny řidiče, a tak se některé transportéry rozjely osvobozovanou zemí trochu klikatě.

Před polednem všichni vojíni vystřízlivěli. Prapor strávil další noc v poli daleko od jakéhokoliv obydlí. Brzy ráno jsme začali mít dojem, že něco nehraje. Oči vojáků se leskly jako olej. Nikdo z nich nebyl opilý, ale všichni byli určitě líznutí. Provedli jsme ještě jednu pečlivou prohlídku, ale kde nic tu nic. V zásadě na tom nebylo nic zlého, když si vojáci tu a tam trošku přihnuli. V žádné příručce Sovětské armády byste o prohibici nic nenašli. V bojových podmínkách mají vojáci právo dát si skleničku na kuráž.

Skutečným problémem byl fakt, že současná situace se blížila bojovým podmínkám, ale my měli plnit čistě diplomatickou funkci, jinak řečeno, měli jsme rozptylovat obyvatelstvo, jež si nepřálo být osvobozeno. Plnit tento úkol a smrdět přitom chlastem, to opravdu není správné. Kdyby propagandistická mašinérie nepřítele zjistila, že čtyři sta sovětských vojáků plní své čestné poslání pod nadvládou mocného Bakcha, byl by z toho světový skandál.

Další ráno stejná písnička, a druhý den zase, a příští také. Co se však nestalo; spiknutí se zúčastnili i agenti KGB a strany a neprozradili nám, kde se ten zázračný alkoholový pramen nalézá. Mimochodem v Československu všichni tihle služebníci KGB a strany stáhli zadky a nijak nespěchali se sepisováním nějakých hlášení. Bylo to dost pochopitelné, protože každý byl ozbrojen, a co kdyby je nešťastnou náhodou někdo v noci postřelil nebo přejel tankem? Všude to tak chodí. Účty se vyřizují rychle, bez ohledu na rozdíly jazyka i zájmů.

Ani velitel praporu nijak moc nespěchal s hlášením, co se děje, protože kdyby to udělal, přivolal by na sebe hromadu problémů. Raději se rozhodl odhalit zdroj alkoholu sám a využít k tomu všech ostatních důstojníků v praporu.

Bylo jasné, že zásoby lihovin v praporu jsou obrovské: stačily na pohárek pro každého vojáka každý den, pro všech čtyři sta. Prapor byl neustále v pohybu, alkohol tedy nebyl ukryt v lese nebo někde zakopán, ale postupoval s námi. Byl někde ve vozech. Ale kde? Prohlédli jsme už všechno, milimetr po milimetru. Dokonce jsme zkontrolovali, zda se lihoviny nenalézají v pneumatikách obrněných vozů.

Ale nebyly tam. Kdyby k tomuto pravidelnému pití docházelo pouze v mé rotě, asi bych se dostal do velmi vážných problémů, ale stejně tomu bylo i v dalších rotách. Ulevilo se mi. Ale otázka alkoholu mě provokovala – kam ho sakra mohli schovat? Pevně jsem se rozhodl alkohol najít všemi dostupnými prostředky, ať to stojí co to stojí. Mohl jsem však obětovat jen jediné: své zlaté „letecké“ hodinky. Byla to jediná věc, kterou jsem vlastnil. No a co jiného můžete u sovětského poručíka čekat kromě hodinek a hřebenu? Hodinky byly znamenité a už dávno jsem si všiml, že jeden z radistů ze spojovací čety po nich s velkým zájmem pokukuje. Kdoví proč jsem měl dojem, že po nich velmi prahne, i když jsem ho ve skutečnosti sotva znal.

V poledne, kdy kolem stanu spojařů nebyla ani noha a já dobře věděl, že je onen radista uvnitř, protože měl službu, rozhodl jsem se za ním zajít. Návštěva velitele roty ve stanu radistů praporu je nanejvýš neobvyklá událost. Bez jediného slova jsem sňal hodinky ze zápěstí a podal mu je. Koukl na ně, neodvažoval se vzít je do ruky a pak zaváhal – co asi budu chtít na oplátku? Jako radista uměl samozřejmě trochu rusky.

„Potřebuju ten alkohol.“ Zvedl jsem bradu a pantomimicky naznačil pití. „Chápeš? Lihoviny.“ Pak jsem polkl, předváděje, jak to klokotá, když prochází hrdlem. Přikývl. Přestože byl muslim, porozuměl. Nedivil bych se, kdyby i on každého rána konzumoval léčivý pramen spolu s ostatními.

„Deset litrů, rozumíš?“ ukázal jsem mu deset prstů. „Deset.“

Popadl hodinky a řekl odměřeně: „Dnes večer.“

„Ne,“ řekl jsem, „chci to teď.“

Obracel hodinky v ruce a neochotně mi je vrátil. „Teď nejde.“

Dal jsem si hodinky do kapsy a pomalu vyšel ke dveřím, ale než jsem k nim došel, prudce jsem se otočil. Voják sledoval můj odchod s velikým žalem. Rychle jsem vzal hodinky a vložil je do jeho dlaně.

„Vezmu si to sám.“

Kývl, bleskově se jich zmocnil, zabalil je do kapesníku a zastrčil za holínku. Přitom mi zašeptal do ucha jediné slovo.

Toho člověka jsem neměl nijak rád; přesto, ještě než jsem za ním do stanu radistů přišel, jsem se zařekl, že se ode mne nikdo nedozví, jak jsem alkohol objevil, ani velitel praporu. A tak abych všechno neprozradil, neběžel jsem rovnou do štábu, samozřejmě, ale několik hodin vyčkával. Až k večeru jsem zaťukal na velitelův vůz. Velitel seděl uvnitř ve stavu naprosté sklíčenosti.

„Soudruhu podplukovníku, nedal byste si se mnou pohárek?“ To byla čirá impertinence. Ale on mi samozřejmě odpustil.

„Kde?“ zařval, a jak vyskočil ze židle, udeřil se do hlavy o pancéřovanou střechu. „Kde to je, kurva?“

Usmál jsem se: „V radiátorech.“

Každý obrněný transportér má dva motory, a protože oba pracují za extrémně nepříznivých podmínek, musí mít každý z nich komplikovaný vodní chladicí systém s objemnými radiátory, které jsou v létě naplněny čistou vodou. Vojáci všechnu vodu vypustili a radiátory naplnili alkoholem. Každý den jej pili tím způsobem, že vlezli pod motory a předstírali údržbu.

Velitel okamžité svolal celý prapor. Pak osobné obešel celou kolonu a u všech vozů pozotvíral výpustné kohouty. Podzimní les brzy naplnilo nádherné aroma.

Druhý den našli radistu, jenž tajemství prozradil, na smrt zbitého v křoví poblíž polní centrály. Honem jej odvezli do nemocnice. Doktoři pak uvedli, že utrpěl zranění při střetu s kontrarevolucionáři.

Za pár dní, když radistův případ přehlušily jiné události, přistoupil ke mně jiný radista, v ruce moje zlaté „letecké“ hodinky.

„Není to vaše, soudruhu poručíku?“

„Vlastně ano,“ řekl jsem. „Děkuji vám – ale kde jste je našel?“

„Jeden z chlapů vám je určitě ukradl.“

„A proto jste ho tak ošklivě zbili?“

Pátravě na mě pohlédl.

„Právě proto, ještě kromě jiného!“

KOŠICE – PRAHA ZÁŘÍ 1968

SBOHEM, OSVOBODITELÉ

V pět hodin byl vyhlášen poplach. V lese byla svinská zima. Ještě chvilku spát, spát, s nosem zabořeným do límce. Pomalu jsem se klubal zpod teplého pláště – v hlavě mi hučelo po včerejší pitce. Signálu ohlašujícímu poplach nevěnovala živá duše jakoukoliv pozornost. Během jednoho krátkého měsíce naše disciplína katastrofálně upadla.

Z hloubi mysli jsem vydoloval tirádu určenou zvlášť pro takové příležitosti, a tichým hlasem bez zvláštního hněvu jsem ji svěřil do ucha staršiny předstírajícího spánek. Staršina vyskočil, ne snad proto, že by jej vyděsily mé hrozby, ale jen proto, že tahle pasáž byla velice důvtipná a zajímavá.

Staršina kráčel podél řad spících mužů a seržantů a kopal do nich špičkou boty, častuje je vybranými nadávkami. Bůhví proč mám vždycky špatnou náladu, když mě někdo vzbudí brzy po ránu, po noci strávené ve studeném lese. Na jazyk se mi derou ty nejhorší nadávky, a teď jsem se rozhlížel kolem a vybíral si, na čí hlavu se všechny snesou. Ale když jsem se setkal tváří v tvář s prvním vojínem, ovládl jsem se: v jeho očích bylo ještě více vzteku než v mých. Špinavý, neoholený, vlasy dlouhé, a teplou vodu jistě neviděl mnoho týdnů. Přes rameno měl samopal a pouzdro plné nábojů. Naštvat ho zrovna teď, zastřelí mě bez váhání.

Důstojníci se teď sešli ke společné schůzce. Náčelník štábu pluku přečetl bojový rozkaz, podle něhož se naše divize měla urychleně přemístit od 38. armády Zakarpatského frontu ke 20. gardové armádě Centrálního frontu. Musíme urazit mnoho set kilometrů přes celou zemi, k večeru se pak rozvinout na sever od Prahy a krýt oddíly 20. gardové armády. Všechna pásová vozidla, tanky, tahače a těžké obrněné vozy tu máme nechat, a na cestu se vydáme bez bagáže, pouze s kolovými vozidly.

Rozkaz byl naprosto nepochopitelný, dokonce i našemu náčelníkovi štábu. Ale nebyl čas na diskuse. Kolony se rychle zformovaly a brzy se nad příklopy velitelů začala objevovat znamení, že jsou připraveni – bílé praporky (když je vojsko v pohybu, nesmějí se používat rádiové signály). Konečně se praporky třepetaly nad každým strojem. Signalista z prvního vozu zavířil praporkem nad hlavou a zamířil přímo na západ. Znovu jsme se pustili do neznáma.

Měli jsme o čem přemýšlet, a nebyly to veselé myšlenky. Pokud jde o čistě tankové jednotky, pak jejich možnosti ve srovnání s tanky motostřelců jsou nulové. Tanky ve spojení s motostřeleckými jednotkami dokážou být neporazitelné. A my jsme teď své tanky nechali za sebou a řítili se krajinou jak šílenci v našich „rakvích na kolečkách“. Bez nich jsme byli pouhé nic, i když pořádně veliké nic. Otázkou bylo, proč a kvůli komu to všechno bylo nutné. Hlavně proto, že jsme jeli bez našich pásových tahačů, jinými slovy bez děl. To všechno samozřejmě napovídalo, že nejedeme do boje. Tak kam jedeme a proč? Copak v Praze nemají dost vojáků?

Během krátkých zastávek, kdy vojáci kontrolovali stroje a doplňovali nádrže, my důstojníci jsme se shlukovali a navzájem si sdělovali své nejhorší obavy. Nikdo z nás se nedokázal vzchopit k tomu, aby nahlas vyslovil strašnou diagnózu, ale zlověstná slova stejně visela ve vzduchu: „Začala demoralizace vojska.“

Ach, kdyby tak Češi začali střílet!

V našich plucích, zvláště v těch z Karpat, bylo tou dobou hodně důstojníků, kteří byli v šestapadesátém v Maďarsku. Za osvobození Maďarska zaplatila Sovětská armáda vlastní krví. V Československu byla cena ještě vyšší. Nikdo z „maďarských“ veteránů nezaznamenal tehdy ani nejmenší příznak demoralizace vojáků, jež se začínala projevovat právě tady. Věc se má tak: když po tobě střílejí, všechno je jednodušší. Pak není čas přemýšlet: přemýšlíš – zastřelí tě prvního.

První dny v Československu šlo všechno podle plánu: házeli po nás rajčaty a my stříleli do vzduchu. Ale velmi brzy se všechno změnilo. Nevím, jestli to byla nějaká zvláštní taktika, nebo to byl spontánní jev, ale lidé vůči nám změnili postoj. Stali se vlídnějšími, a to bylo právě to, na co naše armáda, vytvořená ve skleníku izolace od světa, nebyla připravena. Mezi místními obyvateli a našimi vojáky docházelo ke vzájemnému a nesmírně nebezpečnému sbližování národů. Na jedné straně Češi náhle pochopili, že ohromná většina našich vojáků nemá nejmenší tušení, kde jsou a proč tu jsou. A mezi místním obyvatelstvem, zvláště na venkově, postupně vznikal jakýsi nepochopitelný pocit útrpnosti. Fakt, že k nim nikdo neprojevoval nepřátelství, vyvolal v duších prostých vojáků nedůvěru v naši oficiální propagandu. Tady něco nehrálo. Teorie odporovala praxi. Na druhé straně se mezi vojáky začala šířit nečekanou rychlostí myšlenka, že kontrarevoluce je vlastně pozitivní událost, jež pozvedává životní úroveň lidu. Vojáci nedokázali pochopit, proč by tak krásná země měla být násilím uvedena do stejného stavu chudoby, ve které žijí. Takové cítění bylo obzvláště silné u vojáků, kteří přišli do Československa z NDR. Příčina je v tom, že tyto elitní jednotky tvoří většinou ruští vojáci. A ruskému obyvatelstvu v SSSR se vede nejméně dvakrát hůře než mému ukrajinskému lidu a mnohokrát hůře než lidem ve střední Asii a na Kavkaze, kde téměř každá třetí rodina vlastní automobil.

V našich divizích druhého sledu tvořených převážně vojáky z Kavkazu a asijských republik byl proces demoralizace teprve v počátcích, zatímco v divizích prvního sledu, které přišly ze Skupiny sovětských vojsk v Německu, už se infiltrovala katastrofálním způsobem. Zvláště pro Rusy byl kontrast mezi životní úrovní v Československu a SSSR skutečným šokem a opravdu jen těžko chápali, proč by se měl tento stav věcí mařit. Určitou roli ovšem hrála i podobnost češtiny a ruštiny a fakt, že v divizích prvního sledu mohli všichni vojáci spolu mluvit a vyměňovat si názory, zatímco v divizích druhého sledu byly všechny národnosti a jazyky účelově promíchány, aby se zabránilo diskusím a srovnávání.

Na místo určení jsme dorazili za hluboké noci. Nejhorší podezření se potvrdilo. Naším úkolem nebylo zastavit západní tanky nebo rozprášit zběsilé kontrarevolucionáře. Měli jsme neutralizovat ruské vojáky, kteří měli být z Československa odsunuti.

20. gardová armáda má stálou základnu v NDR v oblasti Bernau u Berlína, ale je samozřejmé úplně izolována. Mnoho mých přátel z charkovské akademie v jejích divizích sloužilo. Tahle armáda je nejlepší z celé Skupiny sovětských vojsk v Německu. Byla první, která vstoupila do Prahy, a teď měla jako první Československo opustit. Byl to divný odchod. Plukovní zástava, štáb a větší část starších důstojníků se vrátili do NDR. Část bojové výzbroje se tam poslala také. A z Pobaltského vojenského okruhu byly do 20. gardové armády okamžitě vyslány desetitisíce čerstvých vojáků a důstojníků. Všechno bylo zase v pořádku. Jako by armáda nikdy neodešla. Jenže většina vojáků a poddůstojníků této armády byla z Československa poslána přímo na čínskou hranici na převýchovu. A tihle osvoboditelé byli odesláni en masse, v celých formacích, jako by to byli vězni a my jejich stráž.

Zatím už ze Sovětského svazu přicházely nové formace s nováčky určenými pro službu v Československu. Od prvního dne byli tihle vojáci chráněni vysokými ploty. Smutná lekce s osvobozováním nám dala za vyučenou: všichni jsme si uvědomili, že příštích deset let, bez ohledu na to, co se bude dít ve světě, se nikdo neodváží poslat nás osvobozovat nějakou zemi s vyšší životní úrovní, než je naše vlastní.

SOVĚTSKÁ ARMÁDA PO OSVOBOZENÍ

FORMA A OBSAH

Každý, kdo si prostudoval alespoň základy marx-leninské filozofie, ví, že mezi obsahem a formou existuje nerozborná vazba. Sovětská armáda více než kterákoliv jiná armáda na světě je marx-leninismem zcela prostoupena, a následkem toho má příležitost dokazovat každodenně sama sobě, že forma je nejzářnějším a nejdokonalejším vyjádřením obsahu.

Každý nový ministr obrany začíná tím, že celou armádu převlékne do nových uniforem. Za šedesát let existence armády nikdy nedošlo k výjimce z tohoto pravidla. Každý nový ministr se musí nějak uvést před armádou, sovětským lidem i celým světem. Jak jinak by mohl prokázat svou úchvatnou jedinečnost? Například když jako ministr obrany nastoupil Stalin, zavedl pro důstojníky zlaté nárameníky, do té doby symbol carské armády. Maršál Žukov měl v oblibě uniformy gestapa, a tak je prosadil pro zaměstnance ministerstva obrany. Sotva dostali sovětští důstojníci na Dálném východě rozkaz o nových uniformách a dali si své gestapácké uniformy ušít, už tu byl nově jmenovaný ministr obrany, soudruh Malinovskij, který si vymyslel další novou uniformu, tentokrát připomínající stejnokroje amerických vojáků.

Je nasnadě, že takovéto praktiky, zvláště pak v měřítku největší světové armády, musejí být nesmírně nákladné. I pro záložníky musejí být pro případ války připraveny desítky miliónů uniforem. A při výměně se musí nejen přesít všechny tři milióny armádních uniforem, ale ze skladů se vyhází několik miliónů hotových souprav a nahradí se novými. Donošení starých uniforem se výslovně zakazuje. Jestliže kromě změny střihu ministr rozhodne i o změně barvy, znamená to pohromu pro celý textilní průmysl. Civilisté chodí od obchodu k obchodu, nadávají a spílají, a nechápou, proč za nic na světě neseženou dobrý svrchník.

Situace byla naprosto zoufalá, když se dostal k moci nový ministr obrany maršál Grečko. Tehdy nebyl čas na změnu uniformy! V té době jsme museli vystačit s málem. Země se sotva vzpamatovala z revoluce v roce 1964 a nyní se chystala na zničení Izraele. Násir byl ozbrojen po zuby, a nebylo to nic platné. Museli jsme začít znovu od začátku. Pak, když se věc s Násirem víceméně urovnala, nadešlo padesáté výročí sovětské moci. Na počest tohoto jubilea se uskutečnilo mnoho přehlídek demonstrujících sovětskou moc, které nás katastrofálně zruinovaly. Bylo překročeno tolik rekordů, že to přivedlo zemi na pokraj ekonomické katastrofy. Tak například v roce 1967 byl překročen rekord v produkci masa a v roce 1968 už nebyla v celé zemi jediná kráva nebo prase. Takové rekordy jsou prokletím dodnes. Pak přišlo Československo: copak může být nějaká řeč o změně uniforem?

Ale nový ministr byl neoblomný a měl velmi mocný argument. Jak to vypadali naši vojáci, když vstoupili do Československa? Byli špinaví a uválení, v umolousaných rubaškách, na nohou šněrovací plátěnky. Osvoboditel musí oslňovat nejen činy, ale i svým ustrojením. Co když se zítra pustíme do osvobozování Rumunska nebo Jugoslávie, nebo dokonce západního Německa?

S takovými argumenty nemohlo politické byro než souhlasit; rozhodnutí se dostalo posvěcení pod jednou podmínkou: Když už se tedy uniformy budou měnit, nechť jsou nejkrásnější na celém světě. Jen ať všichni zírají, ať se každý diví, ať přímo žasne.

A uniforma skutečně nebyla špatná. Byla to krásná uniforma, ale jak všichni dobře víme, krása si žádá oběti, za krásu je třeba platit.

Prvními oběťmi vší té krásy se stali nižší důstojníci.

Nové čepice pro novou uniformu měli širší štítky, proto také byly okamžitě pokřtěny na „esesačky“. Velitel pluku vyhlížel ve své nové čepici pěkně, stejně tak štábní důstojníci, jenže řadoví důstojníci museli právě v těchto esesáckých čepicích předvádět vojínům na cvičišti všechny grify střeleckého výcviku. Existuje jeden manévr, kdy si voják prudkým pohybem hodí samopal na záda tak, že popruh samopalu vede přímo přes hrudník. Při této operaci nesmí pohnout tělem ani hlavou a v práci jsou pouze ruce – přímo žonglérský kousek. Pro vojína to nic není – má jen malou lodičku. Ale chudáci důstojníci! Při každém předvedení tohoto pohybu jejich vysoké „esesačky“ letěly do prachu, bláta anebo do louže. Nebo si představte tréninkový běh na pět, deset kilometrů; velitelé rot a čet mají běžet vpředu, tam je místo velitele. Všichni seržanti a vojíni si běží ničím nerušeni, důstojníci, ti to mají horší. Aerodynamika jejich čepic není dobrá, a tudíž i za slabého vánku se všechny důstojnické čepice kutálejí po polích. A jen ji zkus chytit! To byl také důvod, proč si všichni důstojníci začali hledat osobní nosiče – až se mi zakutálí čepice, běž a chytej!

Ovšem nejhorší je to s „esesačkami“ při výcviku. Při povelu „plyn“ si všichni vojíni nasadí plynové masky a své lodičky si můžou strčit do kapes nebo do blůzy, nebo si je zastrčí za opasek. Co si však má počít v takové situaci důstojník? Kam si dá svou „esesačku“? Už tak je ověšen mnohem větším množstvím předmětů než obyčejný vojín. Pěchotní důstojník musí mít při sobě samopal a sto dvacet nábojů, pistoli, rádio, kompas, batoh, plynovou masku, protiatomové holínky, rukavice a pláštěnku a ještě jednu pláštěnku navíc, zásobu vody a potravin, dalekohled, velitelskou tašku s psací tabulkou, ocelovou přilbu a lopatku. Čepici nemá absolutně kam dát. Při přespolním běhu ji může nést v ruce, když se nadřízený velitel nedívá, ale při cvičení má v ruce samopal, rádio nebo psací tabulku. Nemáš čas se otočit; ale nesmíš být bez čepice. Čepice musí být neustále na důstojníkově hlavě nebo někde poblíž. To je rozkaz! Co se té čepice týče, už padlo mnoho návrhů, například nosit ji jen na přehlídky a během dne, a v poli ji nahradit třeba nějakým baretem nebo lodičkou. Jenomže soudruh Grečko byl neústupný: krása nade vše.

Zatím přišel podzim a naši vojáci začali pociťovat následky změn, jež byly ve jménu krásy v armádě zavedeny.

Dříve byly vojenské pláště čistě zelené. U nové uniformy si ponechaly pláště svou původní formu, tak jak je vymyslel car Mikuláš I. před sto padesáti lety. Sovětští návrháři se však rozhodli osvěžit je novými prvky. Místo zelených nárameníků použili u pěchoty rudé, na levý rukáv přišili nádherný zlatý emblém na rudém podkladě, kdežto pravý rukáv ozdobili zlatými prýmky, označujícími počet let odsloužených v armádě, a na hruď pak přidali zlaté knoflíky. Ty byly ovšem zbytečné, jelikož vojenské pláště se stejně zapínají na háčky. Blýskavé knoflíky se přišívaly jenom proto, že to vypadalo nádherně. Oblékat si takový plášť do boje byl pochopitelně nesmysl. S rudými nárameníky a zářícími knoflíky by byl voják zpozorovatelný na kilometry i v houštinách. Plazit se polem bylo rovněž nemyslitelné. Předtím bylo vojákovo břicho hladké jako had, mohl se plazit, kudy chtěl, ale teď se knoflíky zadrhával o zem. A tak bylo nakonec rozhodnuto, že polní uniforma zůstane jako předtím: žádné knoflíky, obyčejné zelené nárameníky, a žádné rudé záplaty.

Zbýval jediný problém: každý voják vlastnil jeden plášť. Koneckonců slouží jen dvě zimy, s jedním musí vystačit. Co teď? O problému vyrozuměli ministra.

„V čem je problém?“ podivil se ministr obrany. „Jakmile začne válka, knoflíky ustřihneme a nárameníky vyměníme. Vždyť je to tak prosté.“

Jenže skutečným problémem bylo, že to vojáci budou muset dělat příliš často. Je-li v noci v divizi vyhlášen poplach, nikdo, včetně samého velitele divize, neví, jak to dopadne. Je to jen cvičný poplach, který bude za pět minut odvolán, nebo se chystá nějaké velké cvičení, nebo začíná osvobození západní Evropy? Kdoví?

Předtím, s obyčejnými uniformami, stačily jen čtyři a půl minuty, aby tři sta vojáků praporu potichu vstalo, potmě se oblékli, vzali si výstroj a opustili kasárna. Nehlučně, rychle, žádné světlo. Nebylo nijak snadné dosáhnout takové harmonie, ale dokázal to snad každý prapor, a byli i tací, kteří to dokázali ještě rychleji.

S novou uniformou se všechno změnilo. Teď, jakmile byl poplach vyhlášen, museli na všech ubikacích rozsvítit, a to znamenalo, že okamžitě po zaznění signálu musel voják přiskočit k oknu a zatemnit je ještě před rozsvícením. Pak, když se oblékl, musel každý běžet ke skříňkám, najít svůj plášť a vrátit se na své místo, kde musel ustřihnout všechny knoflíky, žiletkou odpárat nárameníky a prýmky a poté přišít nové zelené nárameníky. A teprve po tomto výkonu si mohl běžet vyzvednout své zbraně.

Dříve po vyhlášení poplachu velitel zkontroloval, zda je všechno v pořádku, zda všichni vstali, potichu se oblékli a vyzvedli si zbraň. Obyčejně bylo vše v pořádku. Nebylo to špatné. Konec poplachu! V tomto okamžiku nebylo třeba nikoho pobízet. Sovětský voják si cení spánku víc než čehokoliv jiného. Dobře ví, že tyhle noční pohotovosti už nijak nenahradí, a tak pět minut po konci poplachu už celý prapor hlasitě chrápal.

S novými krásnými uniformami bylo všechno mnohem horší. Když poplach skončí, každý voják si musí zase přišít na svůj plášť zpátky šest zlatých knoflíků, a to přesně určeným způsobem; znak sovětské moci na každém z nich musí mít správný směr: kladívko musí směřovat pěkně vzhůru. Dále je nutno přišít prýmky na rukávy a nakonec nárameníky. Vždyť ráno v šest začíná nový den a voják musí být připraven ve své krásné vycházkové uniformě, a nikoliv v obyčejné polní. A tak tu sedí, hodinu před budíčkem, a přešívá si nárameníky. A když si jde půl hodinky před budíčkem lehnout, může náhle vypuknout nový poplach, a tentokrát to může být skutečná bojová pohotovost, a všechno začne znovu. Ustřihnout knoflíky i prýmky a vyměnit nárameníky.

K uším soudruha Grečka dolehly zvěsti, že kvůli této uniformě nezbývá při poplachu dost času, ačkoliv je to ten nejelegantnější stejnokroj na celém světě. S tím by se asi mělo něco udělat.

„Nu,“ řekl soudruh Grečko, „to je ovšem škoda, s tím by se mělo něco udělat!“

A tak tedy došlo ke změně. Doba vymezená pro pohotovost se ze čtyř a půl minuty protáhla na dvacet čtyři minuty. Je třeba říci, že bojová připravenost vojáků v době války se tak značně snižuje a zvyšuje se možnost jejich překvapení, dokud budou v táborech, jako se to stalo v jednačtyřicátém. Což není příliš dobré, ovšem na druhou stranu to znamená, že všechna ta krása může zůstat nedotčena.

ZÁPADNÍ UKRAJINA, NEDALEKO MUKAČEVA

12. ŘÍJEN 1968

NAŠE RODNÁ ZEM

V době, kdy naše divize opouštěly Československo, připomínaly pozůstatek poražené armády prchající před zuřivými pronásledovateli. Důstojník se neubránil zármutku při pohledu na nekonečné kolony tanků pokrytých špínou, zohavených barbarským zacházením a mnohaměsíčním nedostatkem lidské péče a pozornosti. Náš pluk také prořídl. Ještě v Československu se z mnohých čet a rot staly detašované průzkumné prapory a poslali je přímo na čínské hranice. Hodně těch, kterým měla brzy vypršet služba v armádě, poslali domů. Z celé tankové osádky často zůstával jediný řidič.

Naše rodná zem nás přivítala říznou dechovkou a pak nás rovnou poslali po celých plucích do polních lágrů za ostnatými dráty. Nějaký cizí inženýr narychlo zkontroloval bojovou výzbroj a za pochodu pak určoval, budou-li stroje potřebovat kompletní generálku, demontáž, či jen běžnou opravu.

Pak nás prohlíželi doktoři se stejnou povšechností: schopen – schopen – schopen. Další se hrabali v našich záznamech a vydávali stručná rozhodnutí: čínská hranice – čínská hranice – čínská hranice.

Znenadání byl navyklý rytmus narušen. Náš prořídlý pluk se zformoval podél rozlehlého lesního průseku, jenž tvořil hlavní cestu našeho vojenského lágru. Náčelník plukovního štábu suchopárně předčítal rozmanité rozkazy ministra obrany, velitele vojenského okruhu a velitele armády.

Náhle eskorta vyskočila a vytáhla z řady jednoho maníka. Vypadal tak na dvacet. Hned od začátku mě udivilo, že z nějakého zvláštního důvodu byl bos. Podzim v Karpatech byl sice neobvykle teplý, ovšem byl to přece jen podzim.

Při pohledu na něj se nedalo jednoznačně poznat, je-li to voják. Kalhoty měl vojenské, ale místo vojenské polní košile měl sedláckou. Teď stál bokem k nám a krátkozrace šilhal kamsi do dálav k modrým vrcholkům Karpat. V levé ruce držel vojenský ešus a pravou rukou svíral na prsou cosi zabaleného do kusu látky, cosi, co mu očividně bylo velmi drahé.

Náčelník plukovního štábu jasně a zřetelně předčítal z papíru všechny odvážné kousky, jichž se tento hrdina dopustil. Povolali jej před rokem. Během příprav na osvobození se rozhodl využít situace a prchnout na Západ. Jenomže během všech těch přesunů se ocitl v jedné z „divokých“ divizí, které nakonec do Československa neodešly. Pak, oháněje se samopalem, odešel do hor a několikrát se pokusil probít si cestu přes hranici. Tři měsíce vydržel v horách, pak jej hlad přinutil k návratu do takzvané civilizace, kde se pokojně vzdal. Teď musí být potrestán. V mírových dobách takovéhle trestají někde mimo dohled. Ale teď byl válečný stav, a jelikož jeho „divoká“ divize byla už dávno rozpuštěna, měl být potrestán před očima našeho pluku.

Zatímco náčelník štábu dokončoval větu, vykonavatel – pomenší, dosti podsaditý major z KGB v holínkách z jemné kůže – pomalu přistoupil zezadu k dezertérovi.

Ještě nikdy jsem neviděl popravu na vlastní oči a představoval jsem si to tak nějak jinak: tmavá cela, na podlaze vrstva prachu, ponuré chodby, úzký paprsek světla. V životě to chodí jinak; tady byla lesní mýtina s bujným kobercem karmínových lístků, zlatavé pavouci sítě, křišťálový zvuk horského vodopádu a nekonečné hvozdy utápějící se v paprscích podzimního slunce.

Jako bychom byli svědky divadelního představení, kdy se obecenstvo kouše do rtů a zarývá nehty hluboko do křesel, sledujíc bez hlesu, jak zvolna kráčející smrt pomalu přistupuje zezadu k člověku. Všichni to viděli, až na toho, jemuž bylo určeno zemřít. Ti, kdo říkají, že člověk vždy vytuší, že se k němu blíží smrt, asi nemají pravdu. Náš voják nevytušil nic. Stál tu tiše jako předtím a poslouchal, nebo možná ani neposlouchal slova o svém rozsudku. Jedna věc byla zřejmá; neměl ani tušení, že má být odsouzen k smrti. A samozřejmě ani nemohl tušit, že rozsudek bude vykonán bezprostředně po přečtení.

Dnes, po mnoha letech, bych za takových okolností možná byl schopen nějakého ušlechtilého citu, ale tenkrát jsem nepociťoval nic. Stál jsem tu, stejně jako stovky ostatních, hleděl na vojáčka a přikrádajícího se kata a přemýšlel, jestli se voják otočí, nebo ne, jestli uvidí kata s pistolí a jestli kat vystřelí, nebo ne. Voják nebyl spoután, a kdyby zahlédl za sebou svého popravčího, snad by se pokusil o útěk, nebo by vykřikl, nebo padl na kolena.

Náčelník štábu se nadechl a jasně a zřetelně, jako kdyby předčítal vládní bulletin o vypuštění prvního kosmonauta, vyřkl závěrečnou frázi.

„JMÉNEM SVAZU...“

Vykonavatel jemně natáhl kohoutek, ani necvakl.

„SOVĚTSKÝCH...“

Vykonavatel, pohybuje se hladce jako kočka, učinil ještě dva kroky a rozkročil se, aby získal větší stabilitu. Teď stál metr od bezbranného hocha, a člověk by věřil, že vězeň musel slyšet jeho dech. Ale zřejmě stále nic nevnímal.

„SOCIALISTICKÝCH...“

Vykonavatel napřáhl pravou ruku s pistolí, až se hlaveň téměř dotýkala vojákova krku.

„REPUBLIK...“ Levou rukou si vykonavatel sevřel zápěstí pravé, aby držel pistoli jistěji.

„SE ODSUZUJE...“

Jediný výstřel práskl jako šlehnutí bičem. Křečovitě jsem vtáhl hlavu mezi ramena a pevně sevřel víčka, jako bych pocítil nesnesitelnou bolest, ale hned jsem oči otevřel.

Mrtvý voják vymrštil obě ruce nad hlavu, a jako by chtěl učinit poslední skok vzhůru ve svém krátkém životě, jako by se chtěl chytit oblaků, zvrátil hlavu tak, jak by to živý člověk nedokázal. A možná že právě v této poslední chvíli jeho oči, teď už mrtvé, se ještě setkaly s vykonavatelovým klidným, pronikavě modrým pohledem. A ozvěna výstřelu se pomalu vzdalovala směrem ke vzdálenému lesnatému hřebenu a utichala divným štěkavým zvukem.

Tělo vojáka padalo velmi pomalu, jako se snáší javorový list za tichého podzimního dne. Stejně pomalu vykonavatel ukročil stranou, aby padajícímu tělu udělal místo.

„K NEJVYŠŠIMU TRESTU.“

Tak náčelník štábu dokončil člení rozsudku.

Vykonavatel zručně vyňal z pistole zásobník a s trhnutím vyhodil z komory nepotřebný náboj.

K mrtvému vojákovi přiběhla pohřební služba sestávající z pěti vojáků s lopatkami a kusem plachty. Tak tam ležel, u našich nohou, s nehybnýma očima upřenýma do nekonečných hlubin oblohy.

DOVĚTEK

Už jste se poznali s člověkem, který byl odsouzen k smrti a čeká na popravu? Jestli ne, tak je nejvyšší čas, abychom se seznámili, protože já jsem takovým člověkem.

Už nejsem osvoboditelem. Ne kvůli sobě, ani kvůli své vlasti. Protože je mým pevným přesvědčením, že jedině země, do které se lidé slétají po tisícovkách ze všech koutů světa, má právo radit jiným, jak žít. A taková země, ze které prchá tolik lidí, přes hranice, v tancích, nebo odlétají v podomácku vyráběných balónech, nebo v nejmodernějších nadzvukových stíhačkách, nebo prchají přes minová pole a skrz kulometnou palbu, nebo unikají před smečkami hlídacích psů, taková země rozhodně nemá právo učit kohokoliv cokoliv.

Nejdřív ze všeho si to dejte do pořádku doma. Pokuste se vytvořit takovou společnost, kde by lidé nemuseli kopat podzemní tunely, aby mohli uprchnout. Jenom pak budeme mít právo učit jiné. A nikoliv s našimi tanky, ale dobrou radou a vlastním osobním příkladem. Dívejte se, obdivujte, pak běžte a napodobujte našeho příkladu, když budete chtít.

Tyhle myšlenky mě poprvé napadly už před dávným časem. Možná jsou hloupé nebo banální – na tom nezáleží, ale jsou to moje vlastní myšlenky. Moje první.

Moc jsem se bál, aby z mého života nevymizely, a proto jsem se o ně potřeboval podělit alespoň se dvěma lidmi.

V mém postavení to však bylo naprosto nemožné. Nás, profesionální osvoboditele, za takové myšlenky střílejí – zezadu do hlavy.

Samozřejmě že můžete sdílet společnou myšlenku s jiným osvoboditelem, ale na to také nemusí být čas. A proto jsem utekl. Vzal jsem si své myšlenky s sebou, byly v mé mysli, nedotčeně... Svůj útěk jsem připravoval několik let, ale nikdy jsem nevěřil v úspěch. Podle komunistických zákonů jsem odpadlík a zrádce, zločinec provinivší se tím nejtěžším zločinem.

Vojenské kolegium Nejvyššího soudu SSSR mě za zběhnutí odsoudilo k smrti. V takových případech není nikdy specifikován způsob popravy. Vykonavatelé mají široký výběr. Rozsudek mohou vykonat prostřednictvím dopravní nehody, jako sebevraždu nebo selhání srdce, a tak dále, a tak dále...

Ale napřed mě musejí najít! A já zatím žiji poslední dílek svého života. Mezi rozsudkem a popravou. Je to nejšťastnější období mého života.

Viktor Suvorov

MŮJ ŽIVOT V SOVĚTSKÉ ARMÁDĚ

Z OSVOBODITELE DEZERTÉREM

Z anglického originálu

The Liberators

vydaného nakladatelstvím

OVERSEAS PUBLICATIONS INTERCHANGE Ltd. v Londýně

přeložila Jaroslava Novotná

Odborná spolupráce Jiří Mikulka

Odpovědná redaktorka Irena Danielová

Obálka a typografie Evžen Navrátil

Sazba Pavel Křepela

Jako svou 109. publikaci vydalo v roce 1996

nakladatelství JOTA. Stará 18/20, 602 00 Brno

Počet stran 272

Tisk a knihařské zpracování Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín

ISBN-80-85617-9 0-0

© Viktor Suvorov 1981

O Overseas Publications Interchange Ltd. 1986 Translation

© Jaroslava Novotná 1996 © Jota 1996