Viktor Suvorov

Poslední republika

Proč Sovětský svaz prohrál druhou světovou válku

DÍL II.

Translation © 2008 by Bruno Solařík

Cover & layout © 2008 by Jiří Pánek

Czech edition © 2007 by Naše vojsko, s. r.

All rights reserved

ISBN 978-80-206-0967-0

KAPITOLA PRVNÍ

Říkám vám to jako nejpřísnější tajemství

Budeme doufat, že se nám podaří přeměnit naši Dělnicko-rolnickou Rudou armádu ze záruky míru, kterou je nyní, v záruku osvobozeni pracujících v kapitalistických zemích od jha buržoazie.

Josif Stalin (1925)

Stručný výklad Dějin VKS (b) nás učí, že pro likvidaci hrozby kapitalistické intervence existuje jeden prostředek: Likvidace kapitalistického obklíčeni. Jedině tehdy budeme moci říci, že prapor světové Komuny zvítězil na celém světě!

Lev Měchlis (1939)

I

Proč Stalin odmítl vykonat Přehlídku vítězství?

Tuto otázku jsem kladl ve svých článcích a vystoupeních a dokonce jsem z ní udělal název úvodní kapitoly prvního dílu této knihy.

Podle mě je odpověď nabíledni: Nebylo co slavit. Sovětský svaz totiž ve druhé světové válce utrpěl drtivou porážku. Jistě, ještě nějakou dobu po „velkém vítězství” pokračoval v plavbě a na horní palubě hřměly vítězné pochody, ale kapitánovi bylo jasné, že ta muzika nebude hrát dlouho… Kolosální přírodní zdroje obrovské země nakonec umožnily, aby byla agónie prodloužena na celá desetiletí, ale každý zdravě uvažující člověk musel chápat, že rána, kterou Sovětskému svazu zasadil Hitler dne 22. června 1941, byla ranou smrtící.

Viktor Suvorov

Sovětský svaz – stejně jako rakovinový nádor – mohl existovat jedině tehdy, pokud se rozlézal do všech stran. Zvítězí buď jedno, nebo druhé, jak učil soudruh Lenin. A to je právě ten jediný případ, kdy se Lenin nemýlil. Je to přesně tak: Buď se rakovinový nádor socialismu rozleze po celém světě, nebo zdravý organismus nad nádorem zvítězí.

Stalin zahájil druhou světovou válku proto, aby byly přinejmenším všechny státy kontinentální Evropy začleněny do Svazu sovětských socialistických republik, aby se v Evropě zrušily všechny hranice a aby bývalé pohraniční sloupy byly použity na další vytyčování zakázaných zón s vyhlazovacími pracovními tábory. Druhá světová válka byla zamýšlena jako první akt světové revoluce. Cíle však nebylo dosaženo. Socialistický stát není schopen dlouhodobého soužití s normálními zeměmi a s jejich zdravou ekonomikou. V historicky dohledné budoucnosti musel socialistický stát zahynout. Stalin to chápal nejlépe ze všech. A proto odmítl osobně provést Přehlídku vítězství. Někteří prostomyslní lidé vnímali 9. květen 1945 jako vítězství. Stalin však, jak jsem ukázal v první části knihy, hodnotil situaci střízlivě a vítězné nadšení davu zjevně nesdílel.

Nikdo se tehdy se mnou nepustil do otevřeného sporu. Jenže sotva byla kniha vydána, začaly se – jakoby zcela náhodou a bez jakékoli spojitosti – rojit články, které lze sjednotit pod jediný titulek: „Proč si Stalin neosedlal bílého hřebce?” Smysl článků byl následující: Stalin byl pln rozhodnosti osobně vykonat přehlídku, ale holt to byl… nešika. Autoři oněch statí vyprávějí, že vůdce tehdy tajně, aby ho nikdo neviděl, trénoval v manéži jízdu na koni. Zradila ho však jeho neobratnost – a vůdce z koně spadl. A dobře tak! Osud zvolil správnou alternativu: vždyť i bez Stalina existoval dobrý kandidát na vykonání přehlídky. A byl to kandidát nesporně vhodnější. No jistě, On! Jediný! Ten, kdo zachránil vlast! a právě tomuto spasiteli prokázal osud velkou čest: přehlídku vítězství vykonal Maršál vítězství!

V těch článcích se tedy mluví o tom, že Stalin by vůbec neměl nic proti tomu, aby se natřásal v sedle, jenomže mu k tomu chyběly patřičné schopnosti. Tohle všechno se pak pod nejrůznějšími záminkami i bez nich opakovalo v novinách, televizních pořadech a nakonec i v knihách. Tento proud informací ovšem vycházel z jediného zdroje. A jednalo se o zdroj velmi důvěryhodný. Tím zdrojem byl plukovník jezdectva Sergej Nikolajevič Maslov, vážená osobnost a – nebojím se toho slova – osobnost bezesporu legendární.

II

Roku 1945 byl Sergej Nikolajevič Maslov majorem a velitelem jezdeckého pluku. Znala ho však skoro celá armáda. Znali ho i v Kremlu. Kolovaly o něm celé legendy. A právě tohoto skvělého jezdce si Stalin vyžádal coby instruktora. Nezbývá než konstatovat, že majoru Maslovovi tedy nepřipadla zrovna nejlehčí práce. Stalin totiž nikdy na koni neseděl. A bylo mu tehdy už 65 let. To není ještě žádné stáří, jenže mládí to už také není. Stalin vedl krajně nezdravý způsob života: zakouřená kancelář, pracovní stres do půlnoci, ba hluboko dál do noci – a ve 4 hodiny ráno pak oběd v kruhu spolubojovníků. Samozřejmě s hojností jídla a také s hojností pití. To všechno nikterak nepřispívalo k upevnění zdraví. A ještě ke všemu byl Stalin… mrzák. Každý, kdo viděl Stalina zblízka, si povšiml jeho fyzického defektu: „Tak zblízka jsem viděl Stalina poprvé v životě. Bezděky jsem si všiml, že drží levou ruku jaksi nepřirozeně ohnutou v lokti.”¹ Tohoto Stalinova zmrzačení si můžete povšimnout, když se vám naskytne příležitost spatřit Stalina v nějakém starém filmovém týdeníku.

Obtížné však nebylo jen naučit nezdravého invalidu v důchodovém věku virtuózní jízdě na koni. Nejdřív přece musel major Maslov najít vhodného koně. Na jedné straně takového, jenž by svým zjevem nebyl před celým světem pro ostudu. Na druhé straně však musel ten kůň být klidný a ovladatelný, jak to vyžadoval věk a invalidita jezdce. Maslov si prohlédl konírny mnoha jízdních pluků a divizí.

Měl k tomu vynikajícího konzultanta – náměstka lidového komisaře obrany a velitele jezdectva Rudé armády, maršála Sovětského svazu

Semjona Michajloviče Buďonného. Major Maslov vybral pro Stalina bílého arabského hřebce. Trénink byl zahájen – ale velmi brzo skončil. Stalin spadl z koně a už na něj znovu neusedl.

Maslov samotný se ovšem Přehlídky vítězství zúčastnil. Bylo přitom velmi výjimečné, že se účastnil jak historické přehlídky 7. listopadu 1941, tak i historické přehlídky roku 1945. Ani Žukov, který provedl Přehlídku vítězství roku 1945, se 7. listopadu 1941 na Rudém náměstí vůbec nevyskytoval. Rokossovskij Přehlídce vítězství velel, ale ani on nebyl přítomen na Rudém náměstí 7. listopadu 1941. Jak Rokossovskij, tak Žukov tehdy bránili Moskvu. Maslovovi se tedy poštěstilo být účastníkem obou historických přehlídek.

Proto mu také bylo vydáno potvrzení účasti na přehlídce pod číslem 1.

Plukovník Maslov, bezděčný svědek Stalinova maléru, napsal o válce množství textů. O tomto případě však pomlčel. A teprve půl století poté, co se to přihodilo, uznal, že nadešel čas. A právě jeho vyprávění se stalo zdrojem pro nesčíslné další publikace. Nejprve odkazo-vali autoři těch článků na Máslová, pak už na něj ani neodkazovali a publikovali materiály o Stalinově pádu z koně jako všeobecně známý historický fakt, který netřeba ani dokazovat, ani opatřovat odkazem na zdroj.

Příběhy o Stalinově pádu z arabského koně brzy překročily hranice vlasti a zazněly též v blízké i vzdálenější cizině. Otevřu například britský časopis The Spectator z 22. dubna 2006 – a už si čtu historku o arabském koni a nešikovném Stalinovi.

Tento příběh neznamená pouze výtku mému nemístnému šťouralství. Neznamená pouze obvinění mých knih. Znamená… jejich vyvrácení a naprosté rozdrcení.

III

Pod tlakem nesčíslných článků a televizních pořadů skřípala „Poslední republika” jako ledoborec, když uvízne mezi krami a pomalu se potápí, protože jeho podpalubí je s nemilosrdnou důsledností zaplňováno černou ledovou vodou. A k tomu ke všemu jsem dostal ještě jeden, nebývale silný úder. Anonymní autor, který vystoupil pod pseudonymem Vladimír Gryzun, mě srazil k zemi drtivou otázkou, jestlipak jsem četl Žukovovy paměti. Nejprve jsem si prý měl přečíst Žukova – a potom teprve se nemístně šťourat a vyptávat! Vždyť Žukov to všechno vysvětlil stručně a přitom naprosto srozumitelně: Stalin chtěl přehlídku vykonat sám, ale nepodařilo se mu to.

Otevřu Žukovovy paměti a sprásknu ruce. Svatá prostoto! Já jsem tam toho koně přehlédl!

Zkrátka a dobře: Žukov doopravdy popisuje – a to jednoduše a přesně – onen důvod, proč Stalin odmítl usednout do sedla. Pět nebo šest dnů před přehlídkou se Žukov sešel se Stalinem:

„Už se přesně nepamatuji, ale myslím, že to bylo 18. nebo 19. června, když mě vrchní velitel pozval k sobě do vily. Zeptal se mě, zda jsem ještě nezapomněl jezdit na koni.

‚Ne, nezapomněl, a navíc jízdu na koni stále trénuji.‘

‚Tak víte co, vykonáte slavnostní Přehlídku vítězství. Přehlídce bude velet Rokossovskij.‘ (…)

Při loučení učinil poznámku, ve které jsem zaregistroval určitý úmysl: ‚Navrhuji, abyste vojska přehlížel na bílém koni, jehož vám ukáže Buďonnyj.

Druhý den jsem odjel na centrální letiště, abych se podíval, jak postupují přípravy k přehlídce. Tam jsem se potkal se Stalinovým synem Vasilijem. Vzal si mne stranou a řekl mi kouzelnou historku:

‚Říkám vám to jako nejpřísnější tajemství. Otec chtěl sám vykonat

Přehlídku vítězství. Ale stala se nehoda. Třetího dne zkoušek jízdy na koni se mu kůň kvůli nesprávnému vedení splašil a začal s ním cválat po manéži. Otec se držel za hřívu a snažil se udržet v sedle, ale nepovedlo se mu to. Při pádu se udeřil do zad a do hlavy, a když vstal, tak si odplivl a řekl: ‚Ať vykoná přehlídku Žukov, je to starý kavalerista.‘

‚A na jakém koni váš otec trénoval?‘ zeptal jsem se Vasilije.

‚Na bílém arabském hřebci, na němž chtěl provést přehlídku. Ale prosím vás, nikde o tom nemluvte!‘ požádal mě znovu Vasilij.

Až do těchto chvil jsem to nikomu neřekl. Ale uplynulo již mnoho let – a myslím, že teď už o tom povyprávět mohu.”²

Toto Žukovovo svědectví vyvracelo moji „Poslední republiku”

hned od první kapitoly. Dostal jsem se tak do velmi prekérní situace. Jako oškubaná slepice. Proti mé verzi tedy existují tři svědci.

A jací svědci! Legendární kavalerista plukovník Sergej Nikolajevič Maslov, který osobně vybíral pro Stalina koně a trénoval pak Stalina v jízdě, dále generálporučík letectva Vasilij Josifovič Stalin – a do třetice největší vojevůdce všech dob a zemí, čtyřnásobný hrdina Sovětského svazu, maršál Sovětského svazu Georgij Konstantinovič Žukov. Kromě toho je zmíněn i Stalinův náměstek, maršál Sovětského svazu Semjon Michajlovič Buďonnyj.

A všechno v těchto svědectvích je jasné, srozumitelné a důvěryhodné... Až na toho arabského koně.

IV

Nemluvě o tom, že Stalin vypadá v této historce až nějak příliš hloupě. Copak snad nechápal, že během několika lekcí není možné se vycvičit v jízdě na koni na takovou úroveň, aby se mohl objevit v sedle před očima celého světa a v tak slavnostním okamžiku? Copak si Stalin nevšiml už při prvním pokusu osvojit si základy jízdy na koni, jak nesmírne riziko věčné ostudy před celou planetou mu zde hrozí?

Vyjet na koni během grandiózní a nejzávažnější vojenské přehlídky 20. století, no to jistě není jako fidlat na housličky. Znalci tvrdí, že na housle se člověk může naučit rychle. Hlavní podle nich je, aby si začátečník zapamatoval, že musí housle držet v levé ruce a tisknout si je k levému rameni, zatímco pravačka jezdí smyčcem nahoru dolů, nahoru dolů, aby to dělalo krásné zvuky… Jsou tací, kteří se prý tomuto umění naučili za pár hodin. Já sám jsem to nezkoušel, tak nevím. Vím však zcela přesně, že s koněm se něco takového rozhodně zvládnout nedá. Tady nepomůže ani deset lekcí, ba ani čtyřicet. A učit se tomuto umění ve věku 65 let – na to už je pozdě. To se musí cvičit už od dětství. A pokud má jezdec nepohyblivou a bezvládnou jednu ruku, pak ani nestojí za to s tím vůbec začínat. Tedy, pokud by to mělo být jen tak pro zábavu, pak proč to nezkusit, že ano – ale vyjet na Rudé náměstí před kamerami celého světa, za řevu orchestrů a hřmotu tisíců podkov… To ne. Nebylo snad Stalinovi opravdu od samého začátku jasné, že tohle číslo s koněm je předem odsouzeno k nezdaru? Skutečně zkoušel řídit koně jednou rukou?

Stalinův synek je v té historce taky parádní. Netřeba ho zvlášť představovat: byl to, pravda, lajdák, děvkař a opilec. Ale zároveň to přece jen nebyl ani lotr, ani sadista, ani ničema, ani zbabělec.

Klidně mohl jít pracovat k čekistům: žádné prašné prostředí, vážená a prestižní práce, a už by mohl sbírat klepy, pilníkem pilovat (cizí) zuby, podepisovat protokoly poprav, ba i sám střílet do zátylků. Peněz jako slupek, sytý život, volného času kolik je libo, a nic by neriskoval. Ale kdeže – Vasilij šel na frontu, ke stíhacímu letectvu.

Dobrovolně. Na konci války měl hodnost plukovníka a velel letecké stíhací divizi. No jistě, ale to přece proto, že to byl Stalinův syn!

Správně: dávali na něho pozor, nepovolovali mu létat, a po stupních kariéry ho zdvíhala mocná ruka. (Dokonce i ta levá, ta, co se nedala ohýbat, i ta měla nesmírnou váhu…). Rozhodně však Stalinův syn nevysedával někde v týlu. Během války provedl 27 bojových letů.

Osobně sestřelil dvě nepřátelská letadla. Ke konci války uměl létat na sedmnácti typech letadel, včetně IL-2, Li-2, MiG-3, La-5 i La-7, Jak-1, Jak-7 i Jak-9. Celkově nalétal přes 3 000 hodin. A dvě sestřelená letadla – to není nikterak málo. Kdyby sestřelil každý sovětský stíhač jedno německé letadlo, válka by skončila vítězstvím Rudé armády už v červenci 1941.

Vasja Stalin měl vždycky mnoho přátel, počínaje náčelníkem pilotní školy, kde prodělal výcvik, a konče nejvyšším velením válečného letectva. Přátelit se s ním chtěli i členové politbyra, generálové a maršálové, ba i čekisté, počínaje Jezovém, Měrkulovem, Abakumovem a Berijou a konče řadovými členy ochranky. V jeho partě najdete bojové přátele z řad stíhačů, dále fotbalisty a hokejisty, filmové herce či estrádní, baletní a cirkusové umělce, a ve svém okolí měl též celé hromady pochlebníků, stálých i náhodných, a také tučná stáda děvčat ne zrovna toho nejmravnějšího chování. O kouscích Stalinova syna si šeptala celá Moskva. A mnozí o něm velmi mnoho věděli. Vzpomínek o něm, často i vydaných tiskem, je rovněž celá řada. Ale je tu cosi podivného: tento flákač a lajdák se nikdy ani ve střízlivosti, ani v opilosti nikomu nepodřekl, jak taťulda slítl z arabského koně. O svém strašném otci vůbec nikdy nikomu nic nevyprávěl. Pouze a jedině Georgiji Konstantinoviči se svěřil. Okamžitě.

Vzal ho stranou a hned: Pšššššt! Největší tajemství! Přísně důvěrné! Hlavně aby se to nikdo nedozvěděl!

Navrhuji svému čtenáři jeden experiment: Svěřte někomu důvěrné tajemství a stopněte si, za kolik hodin obletí daná informace glóbus a vrátí se k vám s tajuplným šepotem: Říkám to jenom tobě! Přísně tajné! Neznal snad Vasilij vůbec svého otce? Vždyť Stalin pozavíral, postřílel nebo prostě smetl z povrchu svoji rozsáhlou rodinu proto, aby na tesané stránky velkého životopisu nepadl žádný zbytečný stín. Řeči o Stalinovi byly neprodleně donášeny přímo Stalinovi a ihned byly s největší rozhodností zaráženy. To je jeden z hlavních pilířů skutečného kultu osobnosti: Stalin nikomu nedovolil, aby se mu smál. Za vtipy o Stalinovi se nemilosrdně zavíralo. Dokonce i střílelo. Mimochodem – právě Žukov byl za svůj pokus pomluvit vrchního velitele a snížit jeho úlohu ve válce pohnán na Ural, kde velel okruhu sestávajícímu z pouhých dvou rámcovaných divizí.

Klepy o Stalinovi mohly pocházet jedině od těch, kdo se nacházeli v jeho blízkosti. A ti všichni byli právě proto co nejpřísněji sledováni. Že by Vasilij neměl z otce strach? Nevzpomněl si snad tehdy na jeho těžkou ruku? Nechápal snad, že slovo není vrabec? Jednomu jsi to prokecl, a už ten klep nezadržíš ani v řetězech. Pak to hned udají taťuldovi, ten si snadno spočítá, kdo byl při tom vrcholně trapném maléru přítomen – a neprodleně nasouká milovaného synáčka někam do Něrčinska nebo Turuchanska. A možná že mu to ani nepromine.

A vůbec: To si Vasilij tedy našel důvěrníka! Je totiž všeobecně známo, že Žukov se vyznačoval až neuvěřitelnou užvaněností. Rozhodně nedokázal zachovat žádné tajemství. Stálo by to Stalinovu synovi za to, svěřovat tajemství zrovna tomuhle upovídanému vojevůdci? O tom, že je Žukov nenapravitelný mluvka, věděla celá armáda. Rok po válce, jak řečeno, srazí Stalin Žukova z vysokých funkcí právě pro jeho nevhodné žvanění. Ostatně, i kdyby Žukov a Vasja Stalin seděli a chlastali jako duhy a Vasja by se v opilosti podřekl, byl by to pořádný průšvih. Ale aby si bral Žukova v naprosto střízlivém stavu stranou a rozprávěl mu o tatínkovi… Proč by to proboha dělal?

V

Ono je ovšem v daném případě cosi nepochopitelného i na tom

Žukovově žvanění. Velký vojevůdce totiž zachoval zmíněné tajemství až do své smrti. Ba dokonce o tom pomlčel i další čtvrtstoletí po smrti. To je ovšem dost dlouhá doba na to, aby si snad našel čas a porozprávěl lidu o arabském koni, a jak z něj Stalin sletěl! Po Stalinově smrti vyprávěl Žukov o zvěčnělém vůdci mnoha lidem plno podlých pitomostí. Vyprávěl je spisovatelům, novinářům, historikům, bývalým spolusloužícím a podřízeným, vyprávěl příbuzným i známým, vyprávěl celému stádu otroků, kteří na Žukovových plantážích pěstovali jeho paměti, aby pak za něj mohli vzpomínat a uvažovat. S odhalováním Stalina vystupoval Žukov na sjezdech a plénech, rozprávěl před velkým i malým obecenstvem. Žukov žvanil o tom, jak Stalin nechápal podstatu moderní války a úlohu generálního štábu, jak v kritickém okamžiku ztratil duchapřítomnost, jak byl nesmyslně tvrdohlavý a jaký to byl obyčejný zbabělec, který si nepřál vidět opravdový stav věcí a činit závěry z hlášení výzvědné služby.

Ale o arabském koni nepráskl ani slovo. Tucet roků po Žukovově smrti, za Gorbačovovy vlády, se převalila druhá antistalinská vlna.

Tehdy přišli mnozí s dalšími podlými výmysly. Ale ani tehdy si nikdo nevzpomněl, jak Stalin spadl z koně. Šikovná dcera velkého vojevůdce Marija Georgijevna nacházela stále nové a nové cenzurou zakázané úryvky z „původního rukopisu” vojevůdcových pamětí, ale tenhleten fragment se jí nalézt stále nedařilo.

Mechanismus tvoření takzvaných „Žukovových pamětí” je již dosti dobře prozkoumán. První Žukovovo setkání s vedoucím vědeckým spolupracovníkem Vojensko-vědecké správy generálního štábu plukovníkem Strelnikovem se konalo 20. prosince 1958. Situace je pikantní v tom, že paměti stratéga ve výslužbě sice představují soukromou záležitost, přesto však se na jejich sestavení podíleli ve své pracovní době plukovníci generálního štábu a Hlavní politické správy, spolupracovníci z archivů, akademických ústavů a mnoha dalších struktur a zařízení. Přičemž takováto usilovná spolupráce by naprosto nebyla myslitelná bez vedoucí a řídící úlohy Ústředního výboru Komunistické strany SSSR. Ocitujme vyprávění o tom, jak byla práce na „nejlepších válečných pamětech na světě” zahájena:

„Maršál požádal Strelnikova, aby mu pomohl s přípravou periodizace války. Brzo dostal na stůl dvě varianty a schválil první z nich.

Vojevůdce svého společníka požádal, aby připravil písemný plán jeho budoucích pamětí. Další schůzka se konala za týden. Kromě plánu budoucí knihy přivezl důstojník z knihovny Frunzeho vojenské akademie projekt programu výuky dějin moderního válečného umění…”³ Totéž si můžeme přečíst i u jiných nadšených autorů, například u Vladimíra Karpova.⁴ To všechno se píše s naprostým obdivem: No vidíte, jak seriózně přistupoval vojevůdce k přípravě své knihy!

Tak jako tak se ale nepodařilo úplně schovat něžná oslí ouška celé záležitosti. Konečky stále trčí ven. Velký stratég „požádal” plukovníka o pomoc při přípravě periodizace války. Plukovník pochopil prosbu správně a samostatně provedl veškerou práci. A to nejenom tak, ale hned ve dvou chuťových variantách. Osobní přínos stratéga pak spočíval v tom, že musel jednu z nich schválit. Dále velký stratég „požádal” o přípravu písemného plánu svého budoucího veledíla: Naškrábej tam, plukovníku, na co mám vzpomínat a o čem mám uvažovat. A měl štěstí: přidělený plukovník byl totiž, jak jsme viděli, velmi chápavý člověk. Sedl a rychle daný plán naškrábal. A ještě projevil iniciativu navíc. Nenechal se ani pobízet, nepotřeboval žádné prosby – a sám přivezl projekt programu, podle něhož se budou vyučovat dějiny války ve Frunzeho vojenské akademii. A dál už to šlo jako na stranické schůzi: Jaké jsou návrhy? Přijmout do zápisu! Je někdo proti? Přijato. Navrhuje někdo dodatky a změny?

Posluchači Frunzeho vojenské akademie byli většinou nadporučíci a kapitáni. Občas se mezi nimi objevil i nějaký major. Roku 1958 tam studovali ti, kteří se stali důstojníky sedm, osm nebo i deset let po válce – takže žádný z nich ve válce nebojoval. Plukovník z Vojensko-vědecké správy generálního štábu by měl – coby základ pro paměti velkého vojevůdce – předložit program výuky posluchačů Akademie generálního štábu. Tam studují většinou perspektivní plukovníci, minimálně velitelé pluků. Studují tam tutéž válku, ale na vyšší úrovni. Roku 1958 to byli ti, kdo ve své většině celou válku osobně prodělali. Jenže plukovník Strelnikov se rozhodl situaci nekomplikovat a vložil do základů vzpomínek a úvah to, co bylo jednodušší. Zářivá nadstavba tedy byla vztyčena na žulovém základě… výukového programu pro nižší důstojníky.

Neodbočili jsme zde od generálního kursu? Neodbočili. Jde o to, že zpropadená cenzura zasáhla a vystřihla z knihy úryvek o Stalinově pádu z arabského hřebce; a teprve po mnoha a mnoha letech byla historická pravda obnovena a zazářila nevídaným leskem.

Můžeme s tím souhlasit. Ale můžeme také vznést námitku: cenzor s dlouhými rezavějícími nůžkami vstupuje přece na scénu až nakonec. Ještě předtím, než se pustí do usilovného rozstříhávání stránek a kapitol, bylo s úplným a doslovným zněním rukopisu tohoto geniálního výtvoru obeznámeno vedení ministerstva obrany, generálního štábu a všechny jim podřízené struktury: Ústav válečných dějin, vojensko-historické oddělení Vojensko-vědecké správy atd. Mimoto měl rukopis k dispozici Brežněvův osobní sekretariát, hlavní ideolog politbyra Ústředního výboru Komunistické strany Sovětského svazu Suslov a všechny jemu podřízené struktury, stejně jako Hlavní politická správa sovětské armády atd. atd. Rukopis byl studován zároveň ve čtyřech odděleních ÚV KSSS: propagandy, administrativních orgánů, kultury a vědy. Tato oddělení patřičně řídili soudruzi Stěpakov, Savinkin, Trapeznikov a Šauro. Vy jste mladí a nemůžete už vědět, co se skrývá za těmito bezbarvými názvy. Vysvětlím vám to: Oddělení administrativních orgánů ÚV KSSS například plně kontrolovalo činnost ozbrojených sil počínaje ministerstvem obrany a generálním štábem, dále ministerstvo zahraničí, KGB, ministerstvo vnitra i vojenskou rozvědku. Tomuto oddělení byly podřízeny všechny sovětské soudy počínaje Nejvyšším soudem, prokuratury počínaje Generální prokuraturou, věznice, koncentrační tábory, všechny zahraniční instituce Sovětského svazu velvyslanectví, konzuláty, obchodní zastupitelství a mise, stálé zastoupení při OSN a ještě kdeco.

Nemyslete si ovšem, že soudruh Savinkin, který tohle všechno ovládal, osobně studoval text rukopisu „nejpravdivější knihy o válce”. Vůbec ne. K tomu měl podřízené struktury, v nichž pracovalo vesměs velké množství velmi dobře placených služebníků lidu.

A každý dostal ten text do rukou. To nemluvím o všelijakých plukovnících, konzultantech, zvláštních redaktorech a dalších osobách, jež dostal k ruce sám Žukov. Pokud tedy cenzura něco vystřihla, pak by si snad někdo z oněch ideologů, pomocníků, redaktorů a spoluautorů v období rozkvětu tzv. glasnosti mohl vzpomenout: Ale v těch pamětech byl přece tehdy ohromně zajímavý moment o tom, jak Stalin sletěl… Ani za Chruščova, ani za Brežněva, ani za Andropova a Černěnka, ba ani za samotného Gorbačova si na podezřele ukecaného Stalinova syna nikdo nevzpomněl. Ani na arabského koně.

Tím ovšem celý příběh ještě nekončí. Tvorby Žukovových pamětí se účastnily stmelené i méně stmelené kolektivy, docházelo ke střetům zájmů různých osob, skupin, uskupení a všemožných struktur. A ti všichni chtějí jíst. Jak už to tak u nás bývá, při každém velkém díle lze pozorovat neuvěřitelný blázinec a chaos. Vedle množství kopií rukopisu, pořízených pro nejrůznější instituce a organizace, si leckdo prováděl své vlastní obchody: kopírovali rukopis dál a prodávali kopie cizincům. Šlo to až tak daleko, že vedoucí čtyř oddělení UV KSSS se obrátili na sekretariát s požadavkem, aby byl tomuto zmatku učiněn rázný konec. Rázné ukončení zmatku dostal za úkol předseda KGB Jurij Andropov, který 27. září 1968 hlásil:

„Nebyla přijata opatření, vylučující rozmnožování rukopisu a seznámení se s ním ze strany nepovolaných osob… Množení rukopisu v tak velkém množství exemplářů nebylo nezbytné… Není vyloučeno, že kopie rukopisu G. K. Žukova se mohly dostat do zahraničí. Během kontroly byla odhalena fakta ohledně porušení finanční disciplíny…”

Povšimněme si té poznámky o finanční disciplíně. Řekněme, že Žukov psal tu knihu sám a na tu práci že si vybojoval určitou sumu, takže si pak koupil nikoli snad lahvičku, ale hned celý kýbl inkoustu. Komu je co do toho, kolik peněz má v kapse? Danou otázkou se však kupodivu náhle zaobírá KGB. A to na úrovni předsedy KGB, který je navíc kandidátem na člena politbyra. To znamená, že vytvoření pamětí nebylo soukromou, nýbrž státní záležitostí, že se jednalo o grandiózní projekt, pro jehož uskutečnění byly vyčleněny státní peníze. A to nemalé. Z Andropovova prohlášení vyplývá, že nesčetní stratégovi spoluautoři rozházeli státní peníze, vyčleněné na danou veleakci, v takovém množství, že to dokonce stálo za zmínku.

A ještě k tomu obchodovali s rukopisy. Bdělé kompetentní orgány se při tom všem snad omylem koukaly jinam nebo co. Proto soudruh Andropov, povolaný na kobereček, obrázek změkčuje: Není vyloučeno, že kopie rukopisu…, namísto toho, aby otevřeně přiznal: Úřad udělal chybu a rukopis unikl.

To jen na okraj k faktu, že kopie skutečně obíhaly i v zahraničí a ty nejchutnější úryvky že se objevovaly v časopisech. Nuže, a zmíněný fragment by ve své pikantnosti asi těžko hledal konkurenci: Pitomý Stalin, kterého se bála celá Evropa, si z čiré blbosti vylezl na koně a hned z něj sletěl! a přihlouplý Stalinův synek to Žukovovi pošeptal do ucha – a ten žvanda Žukov to teď rozkecává na celý svět! Tohle by bylo něco na první stránky! To by bylo smíchu a veselí! To by se zvýšil náklad!

Jenže takový úryvek se v opravdovém původním rukopisu Žukovových pamětí… nenacházel. Rukopis prošel tisícerýma rukama včetně nepřátelských, ale o arabském koni v něm nikdo nenašel ani zmínku.

Náhle se však objevila „Poslední republika” se svým jízlivým dotazem – a vtom se plukovník Maslov praštil do čela: Vždyť já jsem byl Stalinovým instruktorem jízdy na koni! – Až teď si ten chrabrý kavalerista do všech podrobností vybavil tajné lekce v manéži a jejich smutný konec. Po pěti desítkách let hrobového mlčení. Předtím prostě ne a ne si na to vzpomenout. A hned po něm se ozval i radostný výkřik Mariji Georgijevny Žukovové: Jé, koukněte, co jsem našla! Ta zatracená cenzura to vystřihla, ale rukopisy holt nehoří! a v Žukovových pamětech se okamžitě objevilo doplnění: Přišel zkrátka čas říct lidem celou pravdu.

Zkusme na okamžik připustit, že celý ten příběh je čistá pravda.

Co nám z toho vyplyne? s prosbou přísného utajení povyprávěl Stalinův syn Žukovovi cosi, co by rozhodně neměl říkat nikomu. A Žukov to roztroubil do celého světa. A nevytroubil to jenom tak, nýbrž to rozšířil tiskem a v překladech do všech myslitelných jazyků.

Už samozřejmě víme, že Stalin byl zvíře, kriminálník a vrah. Přece jen však byl zároveň také nejvyšším velitelem v nejkrvavější válce lidských dějin. Měla by na něm tudíž zůstat aspoň nitka suchá. Žukov však i zde provádí mstivé manévry a vypráví neřádstva, která mu byla svěřena s úzkostlivou prosbou o zachování tajemství. Pokud je celý ten příběh čistá pravda, pak nám z toho vyplývá, že Žukov byl klepař a žvanil.

V prosinci roku 1942 řídil Žukov osobně operaci v prostoru Ržev. Pro gigantický útok zde bylo soustředěno 33 armád včetně 23 vševojskových, tří úderných, jedné tankové, čtyř leteckých a dvou záložních, nepočítaje samostatné sbory, divize, brigády, pluky a statisíce vojáků na doplnění stavů. Žukov vrhl do bitvy 3 290 nejnovějších tanků, přes 1 000 letadel, 24 000 děl a minometů. Tu operaci Žukov ostudně zpackal. Žukov vystřílel miliony dělostřeleckých granátů a stamiliony nábojů. Žukov přišel skoro o všechny tanky a o stovky letadel. Ztráty jednotek činily 215 000 mrtvých, zmrzačených a zraněných. S naprosto nulovým výsledkem. Tato bitva překonala všechno, co dosud světové dějiny poznaly.

Žukov nebyl v této bitvě prostě nějakým účastníkem, nýbrž jejím hlavním iniciátorem, organizátorem, inspirátorem a řídícím činitelem. Na tu gigantickou bitvu a na svou úlohu v ní velký stratég dočista zapomněl. Ale na to, jak Stalin sletěl z arabského koně, si pamatuje dobře a šťavnatě to popisuje. I když při tom osobně nebyl. To je tedy hodnota veledíla válečných pamětí: o gigantických operacích se stratég nikterak nešíří, ale vyprávět, co kde zaslechl, to zas jo.

Co je pro kremelskou propagandu důležitější? Bitva pod Žukovovým velením nebo malicherná epizoda ze Stalinova života, známá z druhé ruky? Jak je vidět, důležitější je ten klep. Podepírá totiž hlavní pilíř veškeré komunistické ideologie: Sovětský svaz prý válku vyhrál, Stalin prý tomu vítězství věřil a spolu se všemi se z něj radoval. Ze samé radosti si dokonce usmyslel, že sám provede přehlídku, ale to se mu holt nějak nepovedlo…

VI

V pamětech vydaných za Žukovova života, ani v těch, které pak vycházely po dvacet let od jeho smrti, se neříká nic ani o Stalinově pádu z koně, ani o rozhovoru s jeho synem – a Stalin zde nikterak Žukovovi nenapovídá, na jakém koni má konkrétně provést přehlídku. A hle: v těch nejnovějších, tj. nejpravdivějších variantách pamětí se zničehonic odhalila nová dějinná pravda. Radost z toho objevu je jistě obrovská, ale poněkud ji kalí malinký nesoulad. Podle nově nalezené verze Stalin doporučoval Zukovovi „s určitým úmyslem” bílého arabského koně, přičemž – jak se vzápětí ukáže – se jedná právě o toho koně, z něhož se předtím sám svalil. – Všichni však přitom vědí, že Žukov NEVYKONAL Přehlídku vítězství na ARABSKÉM koni. Filmových i fotografických záznamů oné přehlídky je nepočítané a každý se může přesvědčit, že je tu rozdíl. Dokonce i neznalým okem je to vidět.

Ten rozdíl je starý už celá staletí. Evropský rytíř hájil svůj hrad, vesnice a půdu v okolí. Nepotřeboval se hnát někam stovky mil daleko. Proto se ostatně mohl chránit těžkým brněním – stejně jako jím chránil i svého koně. Brnění středověkého rytíře vážilo 50 až 60 kg, nemluvě o brnění, navěšeném na koně: to bylo stejně tolik nebo ještě více kilogramů. Mimoto měl s sebou jezdec výzbroj, sedlo, koňský postroj a tak dále. K tomu, aby takového obrněného jezdce unesl, musel být kůň velký a musel mít svalnaté nohy, tlusté jako poleno.

Zato v nekonečných dálavách Arabského chalífátu od Chorezmu až po Aden a od Córdoby až po Kandahár se muselo cestovat na koni celé dny a týdny. Pod spalujícím sluncem. Těžké ocelové brnění by tu bylo rozhodně na překážku. Pro takové podmínky byl zapotřebí kůň úplně jiné konstituce: Lehký, rychlý a vytrvalý. Arabové poráželi nepřátele nikoli tíhou svých mečů, nýbrž nečekaností a intenzitou svých útoků. A nebránili se ocelovým brněním, nýbrž hbitostí nohou svých koníků. Dá se to přirovnat k zápasu mezi mistrem světa v boxu a mistrem světa v běhu.

Povšimněme si snímků nebožtíka Saddáma Husajna. Ten se s velkou oblibou natřásal na arabském koníkovi. Nebyl to zrovna chlap jako hora, ale stejně mu nohy dosahovaly ze sedla málem až na zem.

Jako by jel na mezkovi, na prachobyčejném tenkonohém oslíkovi s labutí šíjí. Graciézně, po labutím způsobu prohnutá šíje – to není básnický obrat, nýbrž oficiální popis arabského plemene. Ten zní: Malá hlava, úzká lebka, „štičí” hluboký profil, velké výrazné oči, široké nozdry, malé uši, hluboká a ostře ohraničená čelist, krásným záhybem přecházející v krk, vysoko posazený ocas, tenké, suché a ztepilé nohy, výška v kohoutku 140 až 153 cm, obvod hrudi 177 až 179 cm, obvod záprstí 18,5 cm.

Nyní pohlédneme na fotografie Žukova, provádějícího Přehlídku vítězství. Ale vždyť tam má pod sebou koně gigantických rozměrů!

Vybírali ho jistě s obzvláštní péčí, však známe své lidi. Žukovův kůň se prostě vůbec nedá srovnat se standardy arabského koně. Dokonce ani přibližně ne. Je to jistě maličkost, vlastně taková hloupost, jenže za ní se rýsuje… pořádná nehoráznost. Nuže, pro Stalina prý vybrali arabského koníka, kterého pak Stalin pět nebo šest dnů před přehlídkou doporučil Žukovovi. Ostatně výběr toho koně Stalin rozhodně neschválil jen tak, nýbrž podle Žukova konzultoval daný výběr s hlavním kavaleristou Sovětského svazu, Semjonem Michajlovičem Buďonným.

A s Buďonným se hned vkrádá další nehoráznost. Jako první na světě ve 20. století Buďonnyj utvořil a vedl ne jen tak něco, nýbrž 1. jezdeckou armádu. Na Rusi panují specifické podmínky, vyvolávající zvláštní požadavky. Pod velením a řízením Buďonného bylo tedy v Sovětském svazu vypěstováno nejlepší jezdecké plemeno koní – „buďonnovské”. Nikoli pro rytířská klání, ani pro hlídky islámu, nýbrž speciálně pro ruské podmínky. A pro podmínky války 20. století. Pro drzé nájezdy do nepřátelského týlu. Pro operace na otevřených křídlech. Pro bleskové výpady tam, kde je nepřítel slabý nebo kde se vůbec nenachází. Pro útoky v lesích, bažinách, roklinách a pahorkatinách. Pro jezdecko-mechanizované skupiny, v nichž není o nic méně tankistů, motorizované pěchoty, dělostřelců a protiletadlových dělostřelců, než koníků.

Pro vojenské přehlídky se koně tohoto plemene hodili naprosto dokonale. Tak je to také zaznamenáno v oficiálním popisu: Velký jízdní kůň, mnozí hřebci o výšce v kohoutku 170 centimetrů! A teď si to představte: Náměstek lidového komisaře obrany, maršál Buďonnyj prý Stalinovi doporučoval, aby provedl Přehlídku vítězství nikoli na originálním sovětském koni, nýbrž na arabském koníkovi.

No proč by tohle dělal?

Lze ovšem namítnout, že buďonnovské plemeno se tou dobou teprve zdokonalovalo a oficiálně bylo potvrzeno až roku 1948. No a co má být? Roku 1945 ještě nejsou podepsány papíry. To se dá pochopit: Ve válce nebyl na takové věci čas. Jenže ti koňští krasavci už žili, už bojovali a dokonce doskákali až k Labi. Jednoho takového krasavce dostal darem i generál Dwigh Eisenhower. A vysoce si tohoto daru cenil.

Hlavní však je, že k vývoji buďonnovského plemene měl přímý vztah samotný Stalin. Roku 1935 pobýval spolu s Vorošilovem a Buďonným v Rostovské oblasti, v Buďonného hřebčinci. Jak tehdy, tak v následujících letech projevoval Stalin nejživější zájem a účast ve věci rozvoje chovu koní v Sovětském svazu, zejména pokud šlo o zavedení nových plemen jezdeckých koní pro Rudou armádu. Roku 1945 měl ovšem maršál Buďonnyj na výběr. Mohl by totiž také doporučit hřebce jakéhokoli jiného domácího plemene. Například těreckého, nebo ruského jezdeckého, donského, a v nejhorším třeba achaltěkinského.

No dobrá, nápad s koněm se Stalinovi nepovedl, ale proč potom jak Stalin, tak Buďonnyj vnucují arabského koně Žukovovi? Bylo snad k dispozici málo domácích koní marxisticko-leninského plemene? Kde se u soudruha Stalina vzalo to podivné poklonkování před zahnívajícím Orientem? Máme-li oněm baladám věřit, pak tehdy Žukov nic proti Stalinovu doporučení nenamítal – jenže se jím pak z neznámého důvodu neřídil – a na přehlídce se vůbec neobjevil na arabském koni, kterého mu Stalin s Buďonným údajně doporučovali. Nejpodivnější na tom pak je, že Žukov nepovažoval za nezbytné vysvětlit svou svobodomyslnost ani tenkrát Stalinovi, ani později svým čtenářům.

Zde musí platit jen jedno nebo druhé: Buď měl Žukov problém s arabským koněm vynechat a neobtěžovat naši pozornost detaily; nebo, když už do detailů zaběhl, měl pak vysvětlit, proč jednal v rozporu se Stalinovým doporučením, a jak soudruh Stalin na takový projev svobodomyslnosti reagoval. Rozluštění celého tohoto nesouladu je podle mého názoru velmi jednoduché: 20 let po Žukovově smrti vepsali onen fragment do „nejpravdivější knihy o válce” lidé, kteří neměli ani nejmenší tušení o existenci jezdeckých koní ruských a sovětských plemen. Arabského koně tam připletli z estetických důvodů – prostě to hezky zní. Evidentně však neovládali techniku uvěřitelného lhaní. Hlavní pravidlo podvodníka totiž zní: Co nejméně podrobností. Protože právě na podrobnostech lze milého lháře nejsnadněji přistihnout.

VII

Můj kritik, anonymní pan Gryzun, se tedy, jak řečeno, rozhořčuje: Vždyť si měl nejdřív přečíst Žukovovy paměti, a pak teprve psát „Poslední republiku”! s tím naprosto souhlasím. Ostatně jsem to přesně tak i udělal. Všechna vydání, která tehdy byla k dispozici, jsem si sehnal, a všechna jsem si je přečetl. A to velmi, velmi pozorně. Ale o arabském hřebci a užvaněném Stalinově synkovi jsem tam nenašel nic. Ono to tam totiž tenkrát nebylo. A ani to tam být nemohlo. Ukazuje se totiž, že mezi mou „Poslední republikou” a „nejpravdivější knihou o válce” existuje jakési mystické pouto. Žukovovy paměti byly vydávány po dvě desítky let. Vydání za vydáním.

V milionových nákladech. V oněch pamětech však nikde nebylo ani slovo o tajném Stalinově jezdeckém výcviku. A hleďme: Jakmile byla vydána „Poslední republika”, paměti velkého vojevůdce se zázračně přetvořily a objevila se v nich nová zářivá epizoda.

Veřejně jsem se ptal: Proč Stalin odmítl provést Přehlídku vítězství? A hleďme: Mrtvý Žukov ihned veřejně odpovídá: Ale vždyť on neuměl jezdit na koni! Anonymní občane Gryzune, pokuste se zde nalézt vztah příčiny a následku: Na světě žijí miliardy lidí – a každý z nich je schopen provést lecjakou záludnost. Každý si třeba kdykoliv může usmyslet, že vznese ošemetnou otázku, a totiž: Mohl Žukov předvídat všechny nevhodné otázky, které budou kladeny mnoho let po jeho smrti? Mohl na ně předem odpovídat? Mohl odpovědět na mou ničemnou otázku dřív, než jsem ji položil? Vždyť kdoví, jaká pitomost mi může přijít do hlavy příště…

Tak proto si tedy živý Žukov nic nepamatoval o neúspěšném Stalinově tréninku. A pochopitelně o tom ve svých pamětech nic nepsal. Ani po své smrti si na tuto příhodu nevzpomněl. Prolistujte si první vydání, druhé, páté, sedmé… a podívejme se: Dvacet let po Žukovově smrti jsem upozornil velevážené publikum na jeden podivný rys Stalinova chování. A vtom se mrtvý Žukov vzpamatoval a vybavil si do všech podrobností jistou příhodu. A už mě s ní tříská po hlavě!

Moje otázky ještě nejsou vyčerpány. – Jsem si ovšem jist, že mrtvý Žukov pokaždé přispěchá s náležitou odpovědí. Je to velmi příjemný pocit – vědět, že svými návodnými otázkami, byť občas netaktními a nevhodnými, mohu i v budoucnu přispívat k nálezům stále nových variant „původního rukopisu” a tím též k dalšímu zdokonalování „nejpravdivější knihy o válce”.

KAPITOLA DRUHÁ

Vraťme se k našim koním

Já taky nejezdím na koni, i když Hoffmann by mě moc rád vyfotil v sedle. Mimochodem, podobný experiment by vedl k ostrému pádu popularity. Lid si zvykl na to, že jezdím v autě, strpěl by, kdybych vlezl do obrněného vozu, ale kdybych sedl na koně – ne, to je vyloučeno! a vůbec, tyhle parády já nemám rád. Člověk se může velmi snadno zesměšnit. S koňmi se každou chvíli něco přihodí.

Adolf Hitler (1942)

I

Je velmi pozoruhodné, že už za Žukovova života existovala nikdy nikým nevyvrácená verze událostí, předcházejících Přehlídce vítězství – a totiž verze, která je přitom naprosto jiná. A nebyla založena na jakýchsi pochybných vzpomínkách, údajně nalezených po autorově smrti, nýbrž na dokumentech Generálního štábu ozbrojených sil Sovětského svazu. Armádní generál Sergej Michajlovič Štěměnko v nich sdělil následující informace: „…dne 24. května 1945 učinil Stalin rozhodnutí o provedení přehlídky; a určil rovněž to hlavní – datum a dvě ústřední postavy. Datum – přesně za měsíc, tj. 24. června. Přehlídku vykoná Žukov, velet jí bude Rokossovskij…”⁵

Čtvrt století po vydání Štěměnkových pamětí však odhalila „upřesněná” varianta pamětí… dočista odlišný obraz: Stalin měl v úmyslu objevit se před jednotkami na bílém koni sám osobně, jenže 15. nebo 16. června se mu přihodil malér, načež pak Stalin 18. nebo 19. června uložil povinnost vykonat přehlídku svému náměstku Žukovovi.

Štěměnkova kniha ovšem takový průběh událostí naprosto vyvrací: Přesné pokyny, kdo má přehlídce velet a kdo ji má provést, vydal Stalin už 24. května. Jinými slovy – od samého počátku si Stalin v celé záležitosti žádnou roli nerezervoval a před žádnými jednotkami harcovat nehodlal. Štěměnkova informace představuje materiál z první ruky. Organizace a plánování přehlídek, stejně jako plánování válečných operací, je totiž v kompetenci operačních oddělení a velení štábů. Náčelníkem Hlavní operační správy generálního štábu ve druhé etapě války a těsně po jejím konci byl přitom právě generálplukovník Štěměnko. Jemu a náčelníkovi generálního štábu, armádnímu generálovi Antonovovi, nařídil Stalin, aby nejprve připravili obecnou představu a následně detailní plán této největší ze všech vojenských přehlídek.

Roku 1968, v okamžiku publikace svých pamětí, byl Štěměnko nejen naživu, ale navíc zastával vysokou funkci, a totiž funkci prvního náměstka náčelníka generálního štábu. Za svá slova byl připraven nejen nést odpovědnost, nýbrž byl také schopen je potvrdit jakýmikoli dokumenty, neboť k nim měl neomezený přístup. Tak jako tak mu ovšem nikdo neoponoval. Štěměnko pokračoval: „Vypracovaný rituál chtěli vrchnímu veliteli osvětlit, ten však o tom nechtěl ani slyšet. ‚To je věc vojáků, vyřešte si to sami,‘ prohlásil Stalin.”⁶

Kdyby se byl Stalin sám připravoval vykonat přehlídku, musel by dnem i nocí studovat proceduru nadcházející gigantické akce.

Vždyť vykonavatel přehlídky musel vyjet z brány Spasské věže přesně v 10.00 hodin, po odeznění posledního úderu orloje, dále musel dojet do středu náměstí před mauzoleum zároveň s velitelem přehlídky, který mu jel naproti, přijmout hlášení, objet všechny pluky, seřazené na Rudém náměstí, zastavit se přesně před každým praporcem, udržet koně na místě, nedovolit mu, aby se vzpínal, pozdravit pluk, vyslechnout si odpověď, poblahopřát mu k vítězství a za odvetného řevu se hnát dál manéžním cvalem, přičemž nesměl koni v žádném případě dovolit, aby se rozdivočel do cvalu polního. To ale ještě není všechno. Pokaždé musel jezdec řídit koně zleva a držet přitom rytmus. Vykonavatel přehlídky musel také objet vojska, seřazená nejen na Rudém náměstí, ale rovněž na Gorkého třídě, na

Manéžním náměstí a Divadelním náměstí a všude přitom opakovat a opakovat pozdravné formule. A pokaždé musel koně bleskově zastavit, pokaždé ho pak musel pobídnout ze stoje rovnou do cvalu a při návratu na Rudé náměstí musel jet klusem, a to klusem rozmáchlým, nikoli však rozptýleným. Po ukončení přehlídky jednotek musel rázně seskočit z koně. Před vším počestným lidem. Před filmovými kamerami.

Taková práce vyžadovala zdlouhavou a velmi seriózní přípravu.

Vždyť neustále hrozilo, že jinak kůň odveze jezdce takříkajíc úplně do jiné stepi. Podle svědectví generála Štěměnka, plánujícího celé představení, neprojevil Stalin sebemenší zájem o danou proceduru, ba dokonce o ní nechtěl ani slyšet. Vydal prostě ty nejobecnější pokyny, aniž by se seznamoval s detaily, a od samého počátku si osoboval roli nepřímého pozorovatele.

II

Zkusme však přesto uvěřit alespoň na jedinou minutu fantaziím mrtvého Žukova: Dobrá, Stalin se na vykonání přehlídky připravoval sám. V tom případě by musel přehlídce velet Žukov. Nyní si představme pořadí na žebříčku. Když se uvolní nejvyšší stupínek, kolik lidí pak bude povýšeno? – Správně: Všichni. O jeden stupínek výše se v tom případě prostě musí posunout celý žebříček.

Kdyby Stalin několik dní před přehlídkou zničehonic uvolnil nejvyšší stupínek a své místo přenechal Žukovovi, pak by se nutně uvolnilo i Žukovovo místo – a bylo by nutné jmenovat na ně maršála Sovětského svazu Konstantina Konstantinoviče Rokossovského.

V tom případě bychom v Rokossovského pamětech dozajista našli asi takovouto pasáž: Připravoval jsem se na to, že budu vzorovým pořadovým krokem mašírovat v čele kolony 2. běloruského frontu, ale najednou zničehonic, pět nebo šest dní před tou vrcholnou oslavou, mě jmenovali, abych celé té přehlídce sám velel. Samozřejmě to byl úkol velmi čestný, ale takhle nezodpovědně se přece záležitosti nejvyšší státní závažnosti řešit nedají! Nejdřív jsem odpovídal jen za svůj jediný úhrnný přehlídkový pluk, a náhle – pět nebo šest dní před začátkem toho gigantického představení – mě jmenují hlavním režisérem a nutí mě, abych nesl odpovědnost za 15 přehlídkových pluků, jezdeckou brigádu z tří pluků, devět vojenských akademií a 11 vojenských učilišť, za orchestr čítající stejné množství mužů jako zcela doplněný pluk, dále za půl tisíce tanků, samohybných děl a dělostřeleckých tahačů, za nekonečné množství vozidel, za výzbroj, oděv a obuv, za motory a palivo, za technickou obsluhu a obarvení strojů, za objednání, změření a ušití parádních uniforem pro 40 tisíc vojáků a důstojníků, za organizaci manévrů jednotek na náměstí a přes náměstí, za disciplínu a pořádek na centrálním letišti před přehlídkou i po ní, za přípravu opravárenských a evakuačních oddílů, které mají v případě nutnosti za úkol odtahovat z náměstí a přilehlých ulic defektní techniku, za regulovčíky a směrníky, za fungování tisíců vysílaček naráz, za pořádkovou službu, za sprchy a prádelny, za lékařské a veterinární zabezpečení, za sváteční oběd pro všechny vojáky, poddůstojníky a nižší i vyšší důstojníky po přehlídce – a za další hromady a hromady povinností! a také by Rokossovskij musel protestovat proti Štěměnkově verzi: Vždyť ten Štěměnko támhle píše, že úlohy byly určeny od samého počátku, ale ve skutečnosti jsem se dozvěděl, že mám přehlídce velet, až pět nebo šest dnů před ní!

Jenže Rokossovskij proti Štěměnkově verzi vůbec neprotestoval. Štěměnko totiž popsal události po pravdě. A žádných pět nebo šest dní před přehlídkou nikdo Rokossovského nestavěl na „uvolněné” Žukovovo místo. Rokossovskij zkrátka jasně věděl už měsíc před přehlídkou, že Žukov bude přehlídku vykonávat (provádět) a on, Rokossovskij, že jí bude velet. A tudíž se Rokossovskij zabýval všemi přípravami na celou přehlídku od samého počátku.

A ještě jedna črta na dokreslení: Jednotky na centrálním letišti si od prvního dne přípravy trénovaly zvučný ryk jedním dechem, ryk určený v odpověď na uvítání vykonavatele přehlídky: „Zdar… sour… marš… Sově… vazu!!!” Pokud by se předpokládalo, že přehlídku bude vykonávat Stalin, pak by se vojáci při výcviku učili jiné odpovědi na pozdrav: „Zdar… sour… Stal!!!” Tuto záležitost jsem si ověřil. Někteří z účastníků oné přehlídky jsou ještě naživu. Dokud není pozdě, zeptejte se jich i vy, jak se tehdy učili odpovědět na pozdrav.

III

Ani to však ještě není všechno. Pokud by Žukov zaujal Stalinovo místo a Rokossovskij Žukovovo místo, a to zcela náhle a navíc pár dní před přehlídkou, pak by tedy musel být neprodleně povolán z Německa zástupce Rokossovského, generálplukovník Kuzma Pětrovič Trubnikov. Pokud tedy Štěměnko napsal nějaké nesmysly, pak by musel vystoupit proti jeho verzi nejen Rokossovskij, nýbrž i Trubnikov: Rokossovskij odjel do Moskvy a já jsem zůstal místo něho na místě a musel tam hospodařit. V Německu a Polsku jsem měl šest armád a sedm samostatných sborů.

A najednou v posledním okamžiku prý že mám všeho nechat, hnát se do Moskvy a mašírovat přehlídkovým pochodem v čele kolony 2. běloruského frontu…

Trubnikov však v této záležitosti nikdy neprotestoval. Ono se totiž nikdy nestalo, že by musel v posledním okamžiku ponechat jednotky v Německu a Polsku napospas osudu. Své povinnosti, pokud jde o přehlídku, znal totiž zcela přesně už v květnu. Do Moskvy ostatně přijel spolu s Rokossovským a od prvního dne příprav přehlídky zodpovídal nikoli za jednotky v Německu a Polsku, nýbrž za přehlídkovou kolonu 2. běloruského frontu. Stručně řečeno: Dne 24. května 1945 rozhodl Stalin o konání přehlídky, okamžitě určil hlavní úlohy a toto své rozhodnutí už poté nezměnil. Několik dní před přehlídkou k žádnému přerozdělení úloh nedošlo. Z toho mimochodem vyplývá, že v přehlídkovém scénáři se sám Stalin od samého počátku prostě vynechal.

Proti Štěměnkově verzi by nakonec musel protestovat i samotný Žukov, který, jak známo, žárlivě sledoval všechna vystoupení svých bývalých spolubojovníků – a nemilosrdně je ničil, pokud se jejich verze událostí neshodovala s jeho vlastní verzí. Veřejně pranýřoval a obviňoval maršály Sovětského svazu Golikova, Sokolovského, Koněva, Čujkova, admirála loďstva Sovětského svazu Kuzněcova… a mnoho jiných. Štěměnkova kniha vyšla rok před vydáním Žukovových pamětí a četli ji všichni důstojníci, generálové a admirálové sovětské armády i loďstva, jak v činné službě, tak ve výslužbě. Jednalo se o bestseller v oblasti válečných pamětí. – a ještě ke všemu byl Štěměnko jedním z generálů, kteří měli k Žukovovi… nejblíže.

Za přípravu státního převratu roku 1957 byly potrestány dvě osoby: Žukov byl svržen ze všech stranických i vojenských funkcí – a Štěměnko zase z funkce náčelníka vojenské rozvědky, z hodnosti generálplukovníka byl zároveň degradován na generálporučíka a byl jmenován zástupcem velitele Povolžského vojenského okruhu.⁷

Po Chruščovově pádu se Štěměnko znovu vyšvihl do původních výšin – a publikoval ty své zmíněné paměti. Žukov je četl, vysoce je sám osobně ohodnotil, často je chválil a citoval z nich. – Ale vždyť se přece měl místo toho pořádně rozčílit! Nemusel snad honem uvádět Stalinův malér s koněm, musel však každopádně prohlásit: Štěměnko je kamarád, ale pravda je mi ještě dražší; tadyhle píše, že Stalin mi nařídil velet přehlídce už 24. května, ale tak to nebylo. Stalin se chystal vykonat přehlídku sám – a teprve 5-6 dnů před přehlídkou si to z nějakého důvodu rozmyslel. Živý Žukov však neprotestoval.

Zachoval naopak naprostou blahosklonnost ke zmíněné Štěměnkově verzi, že povinnosti všech účastníků byly přesně určeny už v květnu a že žádné změny na poslední chvíli se nekonaly, tj. že Stalin od samého počátku neaspiroval na žádnou roli bravurně cválajícího triumfátora. Proti verzi generála Štěměnka povstal největší vojevůdce všech dob a zemí zničehonic až… dvacet let po své vlastní smrti.

Toto náhlé vyjasnění paměti mrtvoly uspokojuje mé kritiky naprosto bez výhrad. Mě však ne.

IV

Splétat románové zápletky – to není žádná legrace. Vezměme si například právě to rozhodnutí jakýchsi moudrých soudruhů vepsat do pamětí mrtvého Žukova nový fragment o tom, jak sebou Stalin řachnul z koně. Což o to, vepsat se to tam dá snadno. Bylo však také nutno vysvětlit čtenáři, jak se mohl Žukov o takové události dozvědět… Skvělý Stalinův instruktor jízdy na koni nepadal v úvahu. Nedalo se přece do těch pamětí vepsat, že se v létě 1945 nějaký major prodral skrz zábrany a zátarasy, přeskočil takříkajíc všechny překážky, rozšavloval Žukovovu ochranku, a následně že si snad odvedl maršála Sovětského svazu Georgije Konstantinoviče Žukova stranou – a už mu honem pod nejpřísnějším utajením šeptal do ucha Stalinovo tajemství… Vhodný svědek dané události musel prostě zaujímat mnohem vyšší hodnost. Jenže: Kdo by mohl o tajném Stalinově tréninku vědět? A kdo by si mohl dovolit o tom žvanit? Stalinův tajemník Poskrjobyšev? Ten by nikomu nic neřekl, ani kdyby ho pálili na hranici. Tak snad hlavní Stalinův tělesný strážce generál Vlasik? To by rovněž bylo poněkud nevěrohodné. Jak Poskrjobyšev, tak Vlasik byli přece po dlouhá léta drženi ve Stalinově blízkosti právě proto, že dokázali zachovat Stalinova tajemství. Kandidátem na Žukovova informátora mohl tedy být jedině Stalinův syn Vasja. Zaplaťpánbůh už byl mrtev. A jak se to v Rusku říká – mrtví jsouce, pohany nedojdou. – Nyní už tedy nezbývalo tvůrcům zápletky než dát nějak Vasju se Žukovem dohromady.

Kdyby milí tvůrci mysleli hlavami, pak si mohli klidně vymyslet něco pravděpodobného a vložit Žukovovi do úst asi tak tohle:

Kráčím po chodbě Kremlu a proti mně si to rázuje Vasilij… a následoval by náš sledovaný dialog. Dokonce se to dalo udělat naprosto jednoduše: Potkal jsem Vasilije a dali jsme se do řeči. Žádné detaily ohledně toho, kde a kdy se to stalo. Jenomže milí tvůrci nebyli nikým poučeni, že myslet se má hlavou. Sedli – a popsali, jak se Žukov setkal s Vasilijem Stalinem na moskevském ústředním letišti v době přípravy přehlídky. To se ale hodně přepočítali…

Velitel 286. něžinské stíhací letecké divize, vyznamenané Řádem rudého praporu, součásti 16. letecké armády 1. běloruského frontu, plukovník Vasilij Josifovič Stalin, neměl totiž na udaném místě vůbec nic co dělat. Jenže jak to? Copak se snad neúčastnil přehlídky?

Ne. Neúčastnil. A ani se na takovou účast nechystal. Neměl vlastně s přehlídkou na Rudém náměstí vůbec nic společného, stejně jako neměl nic společného s moskevským ústředním letištěm, na němž probíhaly její přípravy. O tom se může každý snadno přesvědčit, protože veškerý scénář přehlídky byl plně zveřejněn. Kolonu 1. běloruského frontu vedl armádní generál Vasilij Danilovič Sokolovskij. Za ním pochodovali v sevřeném útvaru velitelé armád, následováni praporcem frontu. Poté pochodoval velitel sloučeného přehlídkového pluku generálporučík Ivan Pavlovic Roslyj se dvěma zástupci v generálských hodnostech. Dále dva šiky praporečníků a za nimi sedm přehlídkových praporů. A kam se tady měl zařadit plukovník Stalin?

Nebyl velitelem frontu ani jeho zástupcem. Ani velitelem žádné z armád frontu. Měl tedy nést praporec frontu? – Tato čest byla ovšem svěřena těm nejhrdinštějším hrdinům. Například praporec 1. ukrajinského frontu nesl trojnásobný hrdina Sovětského svazu plukovník Pokryškin – a jeho asistenty byli dvojnásobní hrdinové Sovětského svazu. Naprosto tentýž pořádek byl samozřejmě zaveden i ve všech ostatních frontech: Jejich praporce nesli ti nejlepší z nejlepších. Plukovník Stalin ovšem neměl ani jednu zlatou hvězdu. Jeho otec trval na tom, že se musí zachovávat elementární slušnost, takže nepovolil, aby mu na syna věšeli všelijaké ozdoby. Tak tedy mohl jít mladý Stalin mezi praporečníky? Tam ale pochodují statní vojáci, a to za odměnu v pozemních bojích. Tam by plukovník letectva taky neměl co dělat. Tak snad v dalších sloučených plucích? v jakých? v sloučeném pluku Karelského frontu? Nebo Leningradského frontu? Vždyť s těmi fronty neměl nic společného. A i kdyby měl, tak jako tak byly všechny ostatní pluky utvořeny podle téhož systému: Velitel frontu, šik velitelů armád, praporec, generál ve funkci velitele sloučeného pluku spolu s dalšími generály coby jeho zástupci, pak praporečníci a následně pět až sedm přehlídkových praporů vojska.

Jména všech, kteří vedli kolony frontů, veleli sloučeným plukům, praporům a dokonce i jednotlivým rotám, byla dávno publikována a všichni si je mohou snadno pročíst. Plukovník Stalin mezi nimi není. Kam se mohl podít? Že by pochodoval v pluku Lidového komisariátu vnitřních věcí? Nebo v pluku Wojska Polskiego? Nebo že by se Vasja Stalin potloukal po centrálním letišti jenom tak?

Nikoliv, nepotloukal. Buď ležel opilý ve své vile, nebo konal svou práci. A jeho práce byla velice zodpovědná. Ta velká oslava totiž sestávala ze tří prvků: Byla to přehlídka jednotek na Rudém náměstí, letecká přehlídka nad náměstím a manifestace pracujících. Letecká přehlídka nad Rudým náměstím byla připravována ve stejně gigantickém měřítku jako ta přehlídka pozemní. A když si vezmeme, že na zemi se střílelo z tisíců děl a že na přehlídce projížděly tisíce vozidel, pak je jasné, že i ve vzduchu se schylovalo k čemusi, co by odpovídalo danému okamžiku. A právě tam nahoře v nebi měl rezervované své místo… plukovník Stalin.

V poválečných letech se z toho mimochodem dělal zlatý hřeb programu: Na nebi letí Stalinův syn! To on vede celou leteckou skupinu! A celá země vidí, že on je první ze všech. A pak ho lidu patnáctkrát přemelou ve filmovém týdeníku: V kukle, v leteckých brýlích, v beraním kožíšku, se sokolím zrakem – a jak energicky k sobě za letu strhává knipl! Kromě filmových týdeníků byla stvořena též první úřední filmová epopej. Jmenovala se Pád Berlína. A bylo to barevné – což tehdy rozhodně nebylo nic běžného. A v té epopeji se objeví Stalinův syn, krasavec a šikula – a vede své sokoly do poslední bitvy, jež vzplála nad hitlerovskou metropolí. Pokud by však měl Stalinův syn pochodovat kdesi mezi šiky na Rudém náměstí, no kdo by si ho tam všiml? Na velitele armády to ještě nedotáhl, a přitom i ti velitelé armád tam pochodovali jen společně v šiku. A kdyby pochodoval v některém z praporů vojska, co pak nařídíte komentátorům? Co mají říkat? To by jim nezbylo než řvát do mikrofonu: Támhle jde, patnáctý zprava v desáté řadě! Ano, ano, támhle ten zrzoun! Poznáváte ho?!

Stalinův syn měl mít svou premiéru na moskevském nebi právě 24. června 1945. Ale počasí bylo toho dne vyloženě pod psa. A tak byl zrušen jak přelet letectva, tak manifestace pracujících. Ze tří prvků oslavy byl uskutečněn jen jeden jediný: Přehlídka pozemního vojska. Přelet letectva byl nicméně připravován, a byl zrušen až ráno onoho 24. června. O tom se píše jak v oficiálních zprávách, tak i ve všech verzích Žukovových pamětí, počínaje už tou první, vydanou za jeho života: „Zavolal jsem veliteli vojenského letectva, který řekl, že na většině letišť rozhodně nepanuje letové počasí.”

Dodám k tomu jen, že stejně tomu bylo i nad Moskvou. Ale až do posledního okamžiku nikdo nevěděl, jestli se letecká přehlídka bude nebo nebude konat. Věc byla navýsost složitá: Stovky bojových letadel rozličných typů a různých technických parametrů se mají téměř zároveň soustředit k jednomu jedinému bodu. Na zemi je to jednoduché: Kdyby se první tankové prapory zdržely při vjezdu nebo při výjezdu z náměstí, ostatní prostě přibrzdí. Ale co se má dělat ve vzduchu, když se letecké pluky a divize řítí nad kremelskými hvězdami? Tady by mohla v případě havárie přijít k úhoně třeba i půlka Moskvy.

Přípravu letecké přehlídky řídil velitel vojenského letectva, hlavní maršál letectva Alexandr Alexandrovič Novikov; Stalinův syn byl pak jednou z hlavních jednajících postav. Nebyla to ostatně žádná náhoda, že všechna proslavená letecká esa byla pro účely přehlídky „uzemněna”. Na jedné straně bylo samozřejmě správné a spravedlivé, že praporce frontů nesli na Rudém náměstí zlatými hvězdami ověšení hrdinní piloti. Vždyť patřili k těm nejzasloužilejším bojovníkům. Tankisté, dělostřelci, rozvědčíci, ženisté či pěšáci a jezdci nebyli vyznamenáváni tak štědře. Na druhé straně se to ovšem k čemusi velmi dobře hodilo: Nyní by totiž komentátoři nemuseli sdělovat, že támhle letí třeba Pokryškin. Nebe bylo od slavných jmen vyčištěno – a stačilo tudíž se vší skromností prohlásit: Letku vzdušných korábů s rudými hvězdami vede plukovník Stalin…

V

Počkat, počkat: Opravdu nemohl Žukov potkat Stalinova syna na moskevském ústředním letišti? Copak příprava přeletu masy letadel nad Moskvou neměla vůbec nic společného s moskevským ústředním letištěm? Právě že neměla. Ústřední letiště bylo totiž tehdy plně vyhrazeno pozemním jednotkám. Ostatně tomu tak bylo při každé přípravě vojenských přehlídek v Moskvě. Právě to ústřední letiště měly vždy k dispozici… pozemní jednotky.

V létě 1945 nestálo na letišti jen tak nějaké stanové městečko, nýbrž hotové město. Vždyť se jednalo o deset sloučených pluků z každého frontu jeden. Každý sloučený pluk měl 1465 vojáků a důstojníků, nepočítaje zálohy a obsluhu. Mimoto zde byly sloučené pluky Lidového komisariátu vnitřních věcí, Wojska Polskiego, válečného loďstva, dále orchestr o 1300 trumpetách a 100 bubnech, jezdecká brigáda a samostatné přehlídkové prapory. Představte si, jak velké musely být třebas jen stany se sprchami nebo stany s jídelnami, v nichž musel být ten nespočet lidí krmen třikrát denně a to všichni najednou. Ani to ovšem ještě není všechno. Jsou zde také přítomny pilíře válečné techniky: Tanky, obrněná auta, dělostřelecké tahače, samohybná děla, raketomety a nákladní automobily. A veškerá tahle technika tam byla samozřejmě k dispozici i se svými zásobami a posádkami, které zde musely po celý ten měsíc také žít a pracovat. Pro veškerou tuto válečnou techniku bylo samozřejmě nutné rozvinout polní opravárenské základny, stejně jako prostory pro prohlídku, technickou obsluhu, mytí a natírání strojů, atd. Pro letadla tam prostě nebylo místo: Celé pole bylo zabarikádováno stany a ranveje byly zase zasekány válečnou technikou. A na hlavní vzletové a přistávací dráze byly nakresleny rozměry Rudého náměstí. Na tomto prostoru probíhal od úsvitu do úsvitu nekonečný výcvik.

Mimochodem, i kdyby bylo centrální moskevské letiště úplně prázdné, ani tehdy by se nedalo v žádném případě použít k přípravě letecké přehlídky: Nebylo přece možné hnát letadla každodenně po celých stovkách přímo nad středem Moskvy. Pro přípravu letecké přehlídky existovalo jiné místo: Letiště Tušino. A nejen Tušino. K tomu, aby mohly letouny v nepřetržitém řetězu proudit nad Rudým náměstím, bylo nezbytné zajistit, aby mohly stovky strojů vzlétnout téměř současně. To se nedá z jednoho letiště uskutečnit.

Proto byla letadla rozptýlena po všech vojenských i civilních letištích kolem Moskvy.

Organizace součinnosti těch kolosálních mas letadel, vzlétajících z mnoha letišť najednou, to není žádná legrace. K tomu bylo zapotřebí přesnosti, podobající se režii baletního představení. A právě tím bylo zaměstnáno velení vojenského letectva, tisíce pilotů, techniků a letištního personálu. Letecká přehlídka měla s přehlídkou na Rudém náměstí společné jen časové určení. Proto neměli účastníci gigantického leteckého představení rozhodně co dělat tam, kde cinkaly podkovy a skřípaly tankové pásy. Proto nelze než označit přítomnost Stalinova syna tam, kde ho měl Žukov údajně potkat, za výmysl. A to za výmysl pořádně nešikovný.

VI

Dvě desetiletí po Žukovově smrti nalezla dcera velkého stratéga „opravdový”, tedy konečně již „původní rukopis”. Právě v tomto „původním rukopisu” se objevil úryvek o arabském koni. Paměti byly pak přepsány v souladu s novými „historickými” objevy, přičemž historka o Stalinově pádu z koně získala oficiální Žukovovo potvrzení. Marija Georgijevna však snad nemusela tolik spěchat.

Ještě stále si mohla ponechat zadní vrátka pro případné odhalení, že „původní rukopis” sestavili jacísi nestoudní, negramotní a lajdáčtí patolízalové, kteří jí v noci vlezli do bytu a vstrčili tam ten falzifikát do staré skříně. Stratégova dcera snad mohla projevit elementární opatrnost. K tomu by stačilo, kdyby si prostě seřadila základní data. Rukopis Vzpomínek a úvah byl odevzdán do nakladatelství APN v září 1965. Samotný Žukov o tom v dopisu z 11. prosince 1967 informoval Brežněva. Jenže ve „znovunalezeném původním rukopisu” se nacházejí odkazy na prameny, které byly k dispozici až po roce 1965. Z toho nutně vyplývá, že se nemůže jednat o původní, nýbrž o již přepracovanou a upřesněnou variantu. A výtečníci, kteří „skutečný původní rukopis” vytvořili, se zase natolik nechali unést pracovním zápalem, že v něm zapomněli na dvě data – 24. prosinec 1968 a 18. červen 1974.

První vydání Žukovových Vzpomínek a úvah bylo povoleno k tisku dne 24. prosince 1968,⁸ takže v „původním rukopisu” rozhodně nemohly být obsaženy odkazy na prameny, které se objevily až po tomto datu.

Všechno tedy nasvědčuje tomu, že nejdřív byla vydána kniha a že její „původní” rukopis sestavil kdovíkdo teprve následně. Autoři „původního rukopisu” si pak měli na bílý strop kanceláře, v níž smolili své nesmrtelné dílo, napsat černou barvou ještě důležitější datum, a totiž datum 18. června 1974. Měli si to tam namalovat metrovými písmeny a dvoumetrovými číslicemi. Jedná se totiž o den Žukovova úmrtí. Na toto datum pak měli naši tvůrci pohlédnout pokaždé, když pozdvihli zrak vzhůru při hledání inspirace. „Skutečný rukopis” pak měli samozřejmě stvořit tak, aby tohle datum nebylo v žádném případě překročeno směrem do budoucnosti. Onen věčný výtvor však sestavovali „naši hoši za standardní plat”, kteří nebyli na výsledku své práce nijak zainteresováni, takže se nakonec nevyvedlo nic lepšího než… standardní sovětská fušeřina. Skutečný původní rukopis zakončil Žukov se svými spoluautory v srpnu 1965, zatímco v „původním rukopisu”, nalezeném stratégovou dcerou, se nacházejí odkazy na 1. svazek Sovětské vojenské encyklopedie, který byl předán do tisku 11. září 1974. Stručně řečeno, „původní rukopis”, který zničehonic nalezla Žukovova dcera, smolili nějací hovniválové nejen poté, co byla kniha samotná již vydána, ale dokonce i poté, co Žukov zemřel. Aby ovšem naši výtečníci propůjčili svému dílu větší přesvědčivost, odvolávají se zcela bez uzardění i na knihy vydané roku 1975 či 1976, ba dokonce i v pozdějších letech.

Podle mě existuje z této nehorázné situace jediné slušné východisko. Žukovova dcera musí (je prostě povinna!) prohlásit, že jí byl podstrčen podvrh. Maršál Sovětského svazu Dmitrij Timofejevič Jazov, maršál Sovětského svazu Viktor Georgijevič Kulikov, maršál tankového vojska Oleg Alexandrovič Losik a řada dalších odpovědných soudruhů nás přesvědčovali, že skutečná pravda je odhalena pouze až v posledních vydáních Žukovových pamětí, přepracovaných v souladu s „původním rukopisem”. Těmto soudruhům také nezbývá než otevřeně a čestně prohlásit asi toto: Jsme holt lidé naivní a důvěřiví a nechali jsme se trestuhodně snadno podvést; mýlili jsme se a svá slova bereme zpět. A vydavatelé, kteří ten paskvil publikovali, by pak měli čtenářům vrátit peníze a veřejně se všem omluvit. Nadále pak by nemělo být vydáváno nic než to, co bylo obsaženo v prvním vydání Žukovových pamětí, publikovaných za jeho života. Jistě, velký stratég samozřejmě i tehdy zůstane zbabělcem, podlézavcem, patolízalem, pochlebníkem a konjunkturalistou.

Ale jiné jeho paměti neexistují. Všechna ostatní vydání představují neuvěřitelnou snůšku nesmyslů, falše a hlouposti. Pokud pak jde o mého kritika, o toho anonymního pana Gryzuna, sděluji mu tímto následující: To jsem nebyl já, kdo projevil při četbě Žukovových pamětí nevšímavost a roztržitost. To vám, drahý soudruhu, podstrčili „původní rukopis”, šitý ztrouchnivělou nití a obsahující arabské pohádky o arabském koni. A následně jste se pak vy sám projevil jako nepozorný lajdák stejného ražení jako někteří naši maršálové, generálové, admirálové, akademici a spisovatelé-hrdinové.

Pro sestavení Žukovových pamětí byly vynaloženy obrovské prostředky z veřejného rozpočtu. Kolosální kolektivy těch nejlépe placených úředníků státu až po vedoucí činitele hlavních oddělení KSSS a nejvyšší představitele KGB pak utrácely svůj drahocenný čas nikoli na budování světlých zítřků či na lovení nepřátel lidu, nýbrž na řešení finančních skandálů, které tvorbu onoho největšího díla vojenského myšlení nevyhnutelně doprovázely.

A každé nové vydání s sebou samozřejmě přináší další utrácení státních peněz na to, aby byla z vědomí lidu vymazána vzpomínka na všechna předchozí vydání, jež se vždy automaticky řadí mezi škodlivé a škůdcovské akty. Časopis Rodina přinesl následující hlášení o splněné práci: „V devadesátých letech jsou v Rusku upozorňováni dokonce i školáci, že musí číst Žukovovy paměti jedině počínaje 10. vydáním.”⁹ Tentýž časopis mě pak zesměšňuje s tím, že u nás přece každý žák základní školy ví, že devět prvních vydání Žukovových pamětí je brak a nesmysl. Dnes se doporučuje věřit pouze tomu, co je dnes vydáváno, a tady máme, prosím pěkně, idiota, který zaostal za životem a stále se ještě ohání těmi starými vydáními nebo co.

Z drahých občanů Ruska, počínaje žáky základní školy, se tedy zcela vědomě dělají debilové. Časopis Rodina v tomto procesu zdaleka nehraje tu nejposlednější úlohu. Šéfredaktor tohoto časopisu, stejně jako všichni jeho zástupci, ví, že „původní rukopis” Žukovových pamětí je dílo, vytesané sekerou do osikového prutu, a že to desáté vydání je ještě mnohem pitomější než to první. Jenomže časopis s tím křiklavým názvem, který se naprosto neshoduje s jeho obsahem, přesto od svých čtenářů vyžaduje, aby věřili tomu, čemu mohou věřit jedině mentálně zaostalé osoby.

Mám v této souvislosti jeden návrh: Zkusme tyto požadavky časopisu Rodina aspoň na několik okamžiků uspokojit. Představme si, že jsme tedy debilové a uvěřme nejnovějším a „nejpravdivějším” vydáním pamětí velkého stratéga. V takovém případě se však daná situace stane ještě děsivější.

Z prvních devíti vydání totiž vyplývá, že Žukov nevěděl ani přibližně, kolik má pod svým velením tanků, letadel, děl, divizí, sborů a armád. A teď pozor: Z nejnovějších vydání, „sjednocených s původním rukopisem”, pak vyplývá, že starý harcovník Žukov, který prožil čtvrt století ve službě u jezdectva, se nijak zvlášť nevyznal ani v té své původní jezdecké vědě: Nedokázal totiž rozeznat arabské plemeno od plemene těrského.

KAPITOLA TŘETÍ

Ještě k tomu pádu

Dnes kdekdo používá úplně cizí rozum. Dnes myslí strašně málo lidi vlastni hlavou.

Fjodor Dostojevskij, Běsi

I

Proces ohlupování lidí už došel tak daleko, že si toporné práce kremelské ideologické obsluhy už nikdo ani nevšimne. O koni, na kterém Žukov vykonal přehlídku, bylo napsáno a řečeno už mnoho.

Zde je jeden z typických detailů, který se v těchto vyprávěních vyskytuje poměrně často: Po dlouhém hledání našli v Moskvě, v samostatném jezdeckém pluku KGB, bílého hřebce oslnivé krásy.

O tomto jezdeckém pluku KGB psala Marija Černicyna a Alexandr Dobrovolskij,¹⁰ Inna Suchodolskaja,¹¹ Nikolaj Golovkin¹² a připojili se k nim ještě mnozí další. Komu jsou vlastně tyto podivné balady určeny?

Vždyť každému normálnímu člověku je jasné, že roku 1945 nebyl v Moskvě dislokován žádný jezdecký pluk KGB. Jak by se tam mohl vzít? Ani v širokém okolí Moskvy se žádný takový pluk nevyskytoval. Stejně jako, mimochodem řečeno, ani v celém Sovětském svazu.

Takový pluk nejenže nikde nebyl, ale ani nikde být nemohl. Tehdy totiž vůbec neexistovalo žádné KGB… KGB neboli Výbor státní bezpečnosti (Komitét gosudarstvennoj bězopasnosti) při Radě ministrů SSSR byl, v souladu s dekretem Nejvyššího sovětu SSSR, vytvořen 13. března 1954. Tedy jeden rok, jeden týden a jeden den po Stalinově smrti. Řečeno stručně: V jezdeckém pluku KGB, který neexistoval, našli arabského koně, který nebyl arabský. A právě z tohoto koně se Stalin svalil.

II

Žukovovy válečné zásluhy se dnes běžně popisují stejně jako zásluhy Alexandra Něvského nebo Dmitrije Donského: Vystoupil na kopec, přelétl nadcházející bojiště pronikavým pohledem a vydal rozhodnutí, jež bylo v dané situaci jedině správné. Já jsem však ve svých předchozích knihách připodobnil Žukovovy zásluhy zásluhám Genricha Grigorjeviče Jagody při výstavbě Bělomořsko-baltského průplavu. Jeho úloha byla přirozeně klíčová. Není však jasné, co by si Genrich Grigorjevič Jagoda počal bez tisíců inženýrů, kteří ve svých chladných klecích za svitu loučí neustále v mrazivém průvanu cosi kreslili, odhadovali, rýsovali a vypočítávali… Samotný Jagoda se v takovýchto drobnostech nevyznal. On stál nepoměrně vysoko nad takovými hloupostmi a malichernostmi. On jenom popravoval ty, kdo nesplnili čtvrtletní plán. Ani Žukov se v detailech nevyznal. Z jeho pamětí vyplývá, že neměl ve své funkci náčelníka generálního štábu ani vzdálenou představu o počtech tanků, letadel a děl, které měl pod svým velením. I těsně před pádem Sovětského svazu bylo dokonce generálporučíkem Nikolajem Grigorjevičem Pavlenkem oficiálně potvrzeno, že Žukov neměl o Rudé armádě opravdu ponětí. Ani mlhavé.¹³ Jak bylo možné plánovat nasazení vlastních jednotek, když velitel neví, kolik jich je?

Žukov ostatně nic neplánoval. Ani před válkou, ani za války. Těmito malichernostmi se zabývali jiní: Neustále cosi odhadovali, rýsovali a vypočítávali. Touto prací se zabývaly štáby. Samotný velký stratég, jak to vyplývá z jeho posudků a atestací, štábní práci přímo nesnášel. Nebylo však možné být stratégem a zároveň nenávidět štábní práci. To je asi totéž jako architekt, který opomíjí rýsování a kreslení, nebo jako šachový velmistr, který strašně nerad hraje šachy. Co je to vlastně štáb?

Cizí zkušenost nemám k dispozici, odvolám se tedy na svou vlastní, velmi omezenou zkušenost. Kromě působení u jednotek jsem také musel působit i ve štábech. Dokonce i v mírových dobách představuje takový štáb vojenského okruhu obrovský a složitý mechanismus. Ve štábu okruhu působí stovky generálů a důstojníků.

Pro nezúčastněný pohled musí štábní práce vypadat velmi jednoduše a snadně. Tedy pro člověka, který tam nemusel makat. Štáb pracuje nepřetržitě 24 hodin denně, bez volných dnů a svátků. Naopak, ve volných dnech a o svátcích platí ještě vyšší úroveň připravenosti. Velitel okruhu, třebas i velmi aktivní a pracovitý člověk, není ani v míru naprosto schopen řídit armády, sbory, divize a brigády svého okruhu, pokud došlo v práci štábu k velkému výpadku, pokud například topografické oddělení nezabezpečilo výkonné složky potřebnými mapami, pokud spojaři včas nevybudovali spojení k podřízeným, pokud správa okruhu nezvládla jakési výpočty, pokud velitel nedostal od operativců či rozvědčíků včas na stůl pracovní mapy se zakreslením situace. Pokud jde o práci samotného generálního štábu, tu si já vůbec nedokážu představit. Já jsem sloužil pouze v jedné z mnoha hlavních správ generálního štábu, ve II. správě. Za mého působení sídlil tento štáb v dlouhatánských chodbách devítipatrové budovy – to ovšem počítám jen nadzemní podlaží. A všechny kanceláře jsou doslova přecpány plukovníky. Tak tedy vypadala jen ústřední, viditelná část pouze jedné z hlavních správ generálního štábu. Ovšem po Moskvě a okolí byly dále rozptýleny nesčetné pobočky, které nezúčastněný divák vůbec nepostřehne. A tak je tomu po celé zemi až na samé hranice. A dokonce i za hranicemi. Po celém světě.

A pak vám tady začnou vyprávět, že Žukovovi stačil jeden pohled na mapu, aby pochopil a vyhodnotil situaci. Taková prohlášení znějí samozřejmě velmi libozvučně. Jenže kartografické dílny Hlavní topografické správy generálního štábu tisknou mapy, na kterých jsou sice vyznačeny lesy a hory, jezera, moře a řeky, města a vesnice, silnice a mosty – ale rozhodně se na nich netisknou žádná data ani o vlastních jednotkách, ani o postavení nepřítele. Dříve, než Žukov vrhl svůj pronikavý pohled na pracovní mapu, musel na ní někdo zobrazit situaci vojsk. a pak ji musel neustále aktualizovat, vycházeje z informací, které se hrnou bouřlivým proudem. A kdosi také musel sjednocovat do jednoho obrazu tisíce nejrozličnějších dat, počínaje rychlostí větru ve výšce 5 000 m či mírou opotřebení pneumatik aut motorizovaných jednotek, a konče zásobami krevních konzerv v polních nemocnicích a bobkového listu v proviantních skladech. Za tím vším se skrývá práce gigantických mechanismů. Tady žádné rozhlížení z kopce nepomůže. Mám osobně za to, že generál bez štábu je totéž co mozkový trust bez mozku, strojvůdce bez lokomotivy nebo Kolumbus bez Ameriky. Je to totéž jako generální komisař státní bezpečnosti na stavbě průplavu s revolverem Nagan v ruce, ale bez projekční kanceláře.

Nyní připomeňme, že vrchní velitel – maršál Sovětského svazu Josif Vissarionovič Stalin – řídil válku za pomoci veškeré informační, intelektuální a analytické mohutnosti generálního štábu.

Velitelé frontů pak řídili svá vojska za pomoci frontových štábů.

A mezi Moskvou a velitelskými stanovišti frontů cirkuloval Žukov, který… vlastní štáb neměl. Vzhledem k tomu ovšem nemohl Žukov hrát žádnou samostatnou roli při velení jednotkám ani při řízení války. Neměl k tomu v rukou odpovídající nástroj.

Právě ta absence pracovního nástroje měnila Žukova ze stratéga v šafáře s klackem. Žukov tak ostatně své povinnosti sám popisuje: Vždy je poslán tam, kde se připravuje strategická operace, na místě prověří, jestli velitelé a jejich štáby správně pochopili úkol, určený vrchním velitelem, a jestli je zajištěno vše tak, aby byl bojový úkol splněn přesně ve stanovené lhůtě. Žukovovy povinnosti v průběhu samotné operace pak spočívaly v kontrole a v naléhání na velitele: „Obsadit Syčovku! Okamžitě, ty hovado!”

Takovým masám vojsk na tak nesmírných územích nemohl Žukov velet bez vlastního štábu, a to ani kdyby byl trojnásob geniální.

Žukov fungoval jako převodový řemen. Jako carova zornice. Jako náhončí. Žukov se tím však nechal unést. A to hodně daleko. Začal se považovat za vojenského génia, představujícího rozhodující a řídící sílu. Svému okolí začal Žukov rozprávět, že Stalin záviděl jeho slávě a chtěl se v jejím lesku ohřát. Vzpomeňme nyní, jak se jeden z mnoha pochlebovačů vyptával, co vlastně Stalina přimělo, aby Žukova po válce zahnal velet Uralskému vojenskému okruhu.

Žukov poklidně odpověděl: „Závist vůči mé slávě!”¹⁴ Máme-li věřit Žukovovi, Stalin se tedy chtěl chlubit Žukovovým peřím. To by se tedy měl čím chlubit.

III

To všechno vypravuji za určitým účelem. Nešikovný příběh o Stalinově údajném pádu z koně má totiž svou prehistorii. Vrátíme se k ní teď po úvodu, který se nám poněkud protáhl. Po válce Stalin nevydržel Žukovovo chvástání, nemluvě o jeho rabování na dobytých územích, a vyhnal „maršála vítězství” velet nejdřív Oděskému vojenskému okruhu a posléze Uralskému vojenskému okruhu.

A právě 1. května 1951 došlo na hlavním náměstí Svěrdlovska k velmi politováníhodné nepříjemnosti. Žukov tehdy konal přehlídku jednotek Uralského vojenského okruhu. Objížděl jednotky na plemenném hřebci jménem Malčik. Kůň se však pod ním náhle začal předvádět a tančit na místě. Žukov ho udržel. V následujícím okamžiku se však kůň vzepjal na zadní a převrátil se na záda. Žukov sebou třískl na asfalt a ztratil přitom čepici, řády a medaile. Žukov vyskočil a zvolal: „Jezdec za nic nemůže! Za to může kůň!” Ke stratégovi se vrhli pořadatelé a pobočníci. K místu se rozjela sanitka. Koně chytili, uklidnili a odvedli. Žukova také popadli, oprášili a odvedli na tribunu. To se nepřihodilo kdesi v manéži při nočním tréninku, nýbrž přímo na přehlídce. A viděly to tisíce lidí. Kůň byl ihned poslán do vyhnanství, do 5. dílen Uralského vojenského okruhu. Nevýslovně nádhernému jezdeckému koni tam navlékli chomout a zapřáhli ho do žebřiňáku. Až do své smrti musel na tom žebřiňáku vozit ne zrovna nejvoňavější hmoty. Uvěříme Žukovovi: Za to nemůže jezdec, za to může kůň.

Položme si však otázku: Kdo vlastně koho vybíral? Jezdec koně nebo kůň jezdce? Jak se mohlo stát, že starý kavalerista Žukov projevil tak neuvěřitelné lajdáctví při přípravě vojenské přehlídky? Vždyť se jedná o věc státního zájmu. Pokud byl ten kůň mladý a horkokrevný, nebylo snad lepší vybrat si jiného? Jestliže nebyl kůň dostatečně vycvičen, pak měl být vycvičen pořádně. Nebo ho měli nechat být. Kdo měl na tohle dát pozor? v životě se přihází ledacos. Dobrá, tak za to tedy může ten kůň. Lekl se a zachoval se zbrkle. Ale měl být snad za tohle trestán?

Samotný Žukov si na tento případ nevzpomněl, ani o něm neuvažoval. Zapamatovaly si to však tisíce lidí. A lidová paměť je delší než paměť archívů. V Jekatěrinburgu (bývalém Sverdlovsku) byl na toto téma po čtyřiceti letech natočen dokumentární film, nesoucí název „chomout pro rudého koně”. Ten film mi poslal můj dávný přítel, uralský novinář Andrej Kulik. Já ho nyní doporučuji široké veřejnosti.

IV

Nyní se znovu obraťme k „nejpravdivější knize o válce”. Přitom nepouštějme ze zřetele, že samotný Žukov se, jak nyní víme, jednou během slavnostní vojenské přehlídky a za přítomnosti drahého lidu zřítil z koně na zem. O tomto svém pádu se Žukov rozhodl lidové masy neinformovat. V prvním vydání pamětí, vydaném za Žukovova života, není jediné slovo ani o Stalinově pádu z koně. Není ostatně divu, že ano: Vždyť tmář Suslov tehdy přece nařídil „řezat do živého” a dal z veledíla povyhazovat „to nejlepší”. Po Žukovově smrti vyšlo dalších osm vydání, v nichž se o Stalinově pádu z koně, jak již řečeno, rovněž nenachází jediný náznak. Potom však Žukovova dcera Marija Georgijevna zničehonic našla „původní rukopis”, načež vyšlo desáté, „nejpravdivější” vydání, do něhož bylo zařazeno vše, co předtím vystřihli tmáři. Konečně bylo „to nejlepší” v textu obnoveno. Mezi tím „nejlepším” je i ono vyprávění, jak Stalin při jezdeckém výcviku spadl ze sedla. My jsme, pravda, velmi důvěřiví lidé. Souhlasíme tudíž s tím, že danou epizodu nestvořila prohnaná stratégova dcera a její průběžně obměňovaní spolupracovníci, nýbrž že ji popsal samotný Žukov v první půli šedesátých let. Nebo že snad alespoň pochází z jeho vyprávění. Co nám z toho vyplývá?

Z toho nám nemůže vyplynout nic jiného, než že Žukov byl obyčejný ničema: Žukovův pád z koně se stal během přehlídky, je historicky dokumentován a byly přitom tisíce svědků. Stalinův údajný pád z koně se měl přihodit během výcviku. Neexistují však svědci onoho výcviku ani onoho pádu. Ani Žukov sám ten pád osobně neviděl. Žukov měl k dané informaci jediný zdroj. Byl jím Stalinův syn Vasilij. Velmi vhodný zdroj. Když byla „nejpravdivější kniha o válce” poprvé vypuštěna do světa, nacházel se už totiž Vasilij Stalin sedm let na onom světě. Nemohl tedy vystoupit s žádnou námitkou.

Když skupina úderníků spisovatelského řemesla zahájila teprve první práce na vytvoření Žukovových „Vzpomínek a úvah”, Vasilij Stalin byl ještě naživu, byl však nedosažitelný: Seděl tehdy v kriminále. A to ne jen tak v ledajakém kriminále, nýbrž v Lefortovském vězení. Později byl propuštěn, ale „v rámci výjimky z platného zákonodárství” byl ihned poslán do vyhnanství, kde také zemřel. A teď mi dovolte otázku: O čem má čestný člověk vyprávět ve svých vzpomínkách? O tom, co se přihodilo osobně jemu, nebo snad o tom, co se stalo někomu jinému? O tom, co sám zažil, nebo snad o tom, co sám ani neviděl, takže mu nezbývá než se obracet na jediného svědka, který nemá žádnou možnost vystoupit s námitkou ani s oponenturou?

O vlastním pádu Žukov mlčí, ale o Stalinovi „už povyprávět může”. A tak se dá do vyprávění, přičemž dobře ví, že jeho kniha bude vydána v milionových nákladech a přeložena do všech myslitelných jazyků. Každý čtenář si v tomto světle bude muset vybrat: Buď je stratégova dcera lhářka a fušerka, nebo je její táta hajzl. Snad by v tomto případě bylo možné připustit obě možnosti najednou. Nikterak se totiž navzájem nevylučují.

V

Někteří lidé stále věří, že stratégova dcera by se přece nesnížila k nějakému falšování a že to, co našla, je bezpochyby původním Žukovovým rukopisem. Dobrá, budiž tomu tedy tak. V tom případě si dovolím zde zopakovat z těch pamětí jednu pasáž, konkrétně ono údajné vyprávění Vasilije Stalina: „… se mu kůň kvůli nesprávnému vedení splašil a začal s ním cválat po manéži. Otec se držel za hřívu a snažil se udržet v sedle, ale nepovedlo se mu to. Při pádu se udeřil do zad a do hlavy, a když vstal, tak si odplivl a řekl: ‚Ať vykoná přehlídku Žukov, je to starý kavalerista.‘“

Představme si nyní, že Žukov tedy sedí v útulné pracovně, za oknem zuří vichřice, v krbu hoří polínka – a on s chutí zapisuje do svých pamětí Stalinova slova, která ovšem na vlastní uši neslyšel.

Máme-li Žukovovi věřit, Stalin vlastně řekl asi tohle: Co bych harcoval na koni, když to neumím a když jsem takový nešika. Ať se na koni hezky vystaví na odiv starý kavalerista Žukov. Vždyť jemu se takováhle patálie rozhodně stát nemůže. To bychom ovšem měli co dělat s Freudem v nejčistší podobě: Pomlácený klučina vidí ve svých pomstychtivých snech sám sebe jako vítěze – a toho, kdo mu ublížil, si představuje, jak se s usopleným fňukáním válí v krvi. Ostudný pád starého kavaleristy z koně na slavnostní přehlídce tedy zřejmě nedávalo pokoje ani jemu, ani jeho rodině, ani kněžím kultu Žukovovy osobnosti. Proto se pravda o Žukovově pádu v jejich žvástech transformovala do nepravdy o pádu Stalinově. Ty žvásty byly pak vypuštěny do světa jako „to nejlepší”, jako svatá pravda, kterou velkému géniovi strategie nedovolili vyslovit zaživa zpropadení tmáři.

VI

S odkazem na svědectví mrtvého Stalinova syna lze mrtvému Žukovovi připsat jakákoli slova. Ale jak je to vlastně s plukovníkem Maslovem, který roku 1945, tehdy coby major, pro Stalina osobně vybíral koně? Maslov byl učitelem jízdy na koni a bezděčným svědkem Stalinova pádu ze sedla. Tento svědek je naživu. I on si na to pamatuje a rovněž o tom svědčí. A jeho autorita je nezpochybnitelná…

Mladý poručík Maslov byl, jak řečeno, účastníkem historické přehlídky na Rudém náměstí dne 7. listopadu 1941. Tehdy se přímo z přehlídky pochodovalo do boje. Onoho podzimu vázly německé tanky, obrněné transportéry, dělostřelecké tahače, automobily a motocykly v bahně a sněhu, ale sovětské jezdectvo pokračovalo v boji! Ani bláto, ani sníh pro ně nepředstavovaly překážku.

Obzvlášť se tehdy vyznamenaly jezdecké sbory generálů Pavla Alexejeviče Bělová a Lva Michajloviče Dovatora. Za jedinečný přínos k obraně Moskvy byl Bělovův 2. jezdecký sbor přetvořen na 1. gardový jezdecký sbor a Dovatorův 3. jezdecký sbor na 2. gardový jezdecký sbor. Bělov završil válku v Berlíně coby generálplukovník, velitel 61. armády a hrdina Sovětského svazu, držitel deseti řádů včetně tří Řádů Suvorova 1. stupně a jednoho Řádu Kutuzova 1. stupně. Dovator u Moskvy padl. Posmrtně mu byl propůjčen titul hrdiny Sovětského svazu. A právě generálům Bělovovi a Dovatorovi sloužil poručík Maslov jako spojka.

Jezdecké sbory operovaly hluboko v nepřátelském týlu, takže úkol doručovat jim hlášení byl úkolem výjimečně odpovědným a rovněž výjimečně nebezpečným. Za hrdinské činy u Moskvy roku 1941 bylo navrženo vyznamenat poručíka Maslova Řádem slávy 3. stupně. Hrdina byl tímto řádem vyznamenán až roku 1968.

Zato na Řád rudé hvězdy tak dlouho čekat nemusel. Už tenkrát, v tom dávném roce 1941, si velitel 33. armády, generálporučík Ivan Ivanovic Maslennikov, sňal tento řád z vlastní hrudi a pověsil jej na hruď onoho odvážného důstojníka. Na konci války velel major Maslov pluku. Je snad možné pochybovat o pravdivosti svědectví tohoto zasloužilého veterána?

Je. Poslechněme si nyní svědka, který si zaslouží přinejmenším zrovna takovou důvěru. Jmenoval se Igor Fjodorovič Bobylev. Pracoval jako šéf katedry chovu koní Moskevské veterinární akademie. Přes 40 let, až do své smrti, byl členem předsednictva Federace jezdeckého sportu SSSR a viceprezidentem této organizace. Přes 20 let byl členem výboru Mezinárodní federace jezdeckého sportu. Jeho autorita v dané oblasti je uznávána nejen na území Sovětského svazu či Ruska, nýbrž i daleko za hranicemi. Na jeho názor se odvolával Mezinárodní olympijský výbor.

Vojenskou službu prodělal plukovník Bobylev v zásadě v Moskvě, konkrétně v jízdárně Lidového komisariátu obrany (později Ministerstva války a Ministerstva obrany). A právě tento muž, plukovník Bobylev, odpovídal za výběr koní pro moskevské vojenské přehlídky. O své službě napsal tento muž obdivuhodnou knihu Vsadniki na Krasnoj ploščadi.¹⁵ Z této knihy se můžeme dozvědět množství pozoruhodných faktů. Mimo jiné se zde dočteme, že: Jak Žukov, tak Rokossovskij zahájili výcvik v manéži koncem května 1945 a od počátku byli oba dva obeznámeni se svými úkoly. Jinými slovy: Stalin si od samého počátku neosoboval žádnou úlohu při nadcházející oslavě; od roku 1944 až do roku 1953 nebyl Stalin v jízdárně přítomen ani jedinkrát; plukovník Maslov, který údajně pro Stalina vybíral koně, není v knize vůbec zmiňován. A právě ta poslední okolnost nás nutí, abychom se na plukovníka Maslova podívali poněkud pozorněji.

VII

Pro začátek si povšimněme toho, co je zřetelné i pro necvičené oko. V prvé řadě byl určen za účastníka Přehlídky vítězství č. 1.

Nikoli č. 213 nebo snad 1321. To číslo jedna, to je nejen drzost, ale také… hloupost. Pane plukovníku, proč jste se do toho nepustil trochu opatrněji a přesněji? Jistě, to jsou zase nějaké malicherné detaily.

Ale teď vážně: Roku 1941 byl poručík Maslov navržen na Řád slávy 3. stupně. To byl však řád pro vojáky. Tímto řádem byli vyznamenáváni řadoví vojáci, poddůstojníci a nižší důstojníci. Existovala, pravda, také určitá kategorie vyšších důstojníků, kteří mohli být vyznamenáváni tímto řádem: Byli to podporučíci letectva, neboli, řečeno obrazně, řadoví vojáci nebe. Náš muž však nebyl podporučíkem. A rovněž nesloužil v letectvu. A ještě něco: V prosinci 1941 byl náš hrdinný jezdec navržen k vyznamenání Řádem slávy, který byl zřízen … 8. listopadu 1943!

A pokud jde o Řád rudé hvězdy, i zde nám nezbývá než konstatovat určitý nesoulad. Velitel 33. armády, generálporučík Maslennikov si totiž tento řád ze své hrudi nesejmul a poručíku Maslovovi jej na hruď nepověsil. Maslennikov totiž nikdy 33. armádě nevelel a neměl s ní vůbec nic společného…

Tyto nepatrné nesoulady si může ověřit kdokoliv. Jen by snad stálo za to vzít je v úvahu. Válečný veterán, nižší důstojník kulometných jednotek Sergej Antonovič Buturlin, se rozhodl kopnout víc do hloubky. A výsledkem jeho výkopu je následující záležitost: Nejvyšší vojenská hodnost, jíž „plukovník” Maslov dosáhl, byla hodnost… poručíka. A této hodnosti byl Maslov roku 1945 zbaven na základě rozsudku válečného soudu Skupiny sovětských okupačních vojsk v Německu. Jednodušeji řečeno: Nejenže nebyl plukovníkem, nýbrž už není ani poručíkem. Maslov se vojenské přehlídky na Rudém náměstí dne 7. listopadu 1941 nezúčastnil. Od září 1941 do 16. dubna 1942 působil na Uralu.

Roku 1941 vůbec nebyl na frontě. U Moskvy nebojoval. Ani v 1. gardovém jezdeckém sboru, ani ve 2. gardovém jezdeckém sboru nesloužil. Generálům Bělovovi a Dovatorovi žádná hlášení nepodával.

Na frontě byl tři měsíce – od května do srpna 1942. Následně zmizel beze stop. Nebyl vyznamenán žádnými vládními vyznamenáními. Řád Slávy 3. stupně č. 763.027 nenáleží jemu. Ani Řád rudé hvězdy, jímž se Maslov honosil, nebyl propůjčen jemu. Dokonce ani armádní generál Maslennikov, který měl prý zmíněný řád odepínat z vlastní hrudi, nebyl daným řádem nikdy vyznamenán. Průkaz účastníka války série 3, číslo 092.488, opatřený razítkem vojenského velení města Odincova, byl sice k danému vojenskému velení postoupen, nebyl však nikomu vydán a ztratil se odtud nevyplněný, neboli beze stopy zmizel. Daný průkaz si Maslov sám vypsal na své jméno. Stejně jako průkaz účastníka Přehlídky vítězství s číslem 1.

Legendární kavalerista Maslov, „kterého znala téměř celá armáda a kterého znali dokonce i v Kremlu”, neměl to štěstí účastnit se Přehlídky vítězství na Rudém náměstí. Bránila tomu totiž jistá nepříjemná okolnost: Tou dobou si totiž smělý kavalerista kroutil svých deset let. Přehlídku vítězství tudíž absolvoval na pryčně (nebo pod pryčnou). Ze všeho nejzajímavější je pak skutečnost, že poté, co si občan Maslov odseděl svoje, nebyl rehabilitován; nebyl tedy nikdy zbaven trestní odpovědnosti. Tento fakt nás vede do dalších výšin. Z 5 000 000 sovětských vojáků a důstojníků, kteří padli do zajetí, zůstalo koncem války naživu asi 2 000 000 mužů. Půl milionu z nich dokázaly sovětské úřady za použití lsti či síly vrátit do Sovětského svazu a uvrhnout do lágrů. Po Stalinovi byli všichni, kdo přežili i tyto lágry, propuštěni, rehabilitováni a zbaveni obvinění. Náš hrdina si však odseděl svou lhůtu a rehabilitován nebyl. Z toho vyplývá, že nebyl uvězněn za to, že padl do zajetí, nýbrž za něco vážnějšího. Svou desítku si odpracoval do posledního dne.

Tečku za tímto příběhem udělal můj dávný čestný nepřítel, a totiž zástupce šéfredaktora listu Krasnaja zvězda, plukovník Vitalij Ivanovic Moroz, když o námi sledovaném pánovi publikoval článek, který padl jako facka: „Nikoli, Stalin se nechystal k vykonání Přehlídky vítězství v sedle bílého koně. To Maslov si vymyslel legendu o tom, že prý pro něho osobně vybíral mírného koně a že se prý stal bezděčným svědkem maléru, který se přitom vrchnímu veliteli přihodil.”¹⁶ Zde mi nezbývá než připomenout, že zde vlastně vůbec nejde o to, jestli Stalin spadl z koně nebo ne. To je samo o sobě naprosto nezávazná věc. Zde se jedná o něco jiného. Totiž o diskusi, jestli Stalin roku 1945 chápal, že jeho věc je definitivně a neodvratně prohrána, nebo jestli to tehdy nechápal. Tato otázka pak nespočívá ve schopnosti kočírovat koně, nýbrž v absenci důvodu cokoli oslavovat. Tou dobou se už vojenské přehlídky dokázaly řešit naprosto bez přítomnosti nějakých koní. Dne 7. září 1945 byla vykonána vojenská přehlídka v Berlíně, jíž se účastnily nejen jednotky Rudé armády, nýbrž i jednotky Spojenců, tedy také jednotky britské, americké a francouzské. Tuto přehlídku vykonal Žukov. Bez koně. Nebylo prostě jaksi namístě harcovat tam vedle amerických auťáků na koni. Končila přece první polovina 20. století. To už není nic pro koně.

A pokud jde o slavnostní vojenskou přehlídku v Moskvě 24. června 1945, tam bylo přece zcela v klidu možné řešit otázku jízdy na koni zcela radikálně: Význam okamžiku by rozhodně nebyl nikterak snížen, nýbrž naopak povýšen do svého nového vyznění, kdyby bylo jezdectvo právě tehdy jednou provždy a navždy vyloučeno z programu vojenských přehlídek.

Mí protivníci se se mnou nepustili do hádky o zásadní věc, nýbrž využili nepřímého důkazu: Stalin přímo hořel touhou vykonat přehlídku! Připravoval se na to! Snažil se o to! Z toho ovšem nezbytně vyplývá, že Stalin sdílel radost z vítězství s davem, tedy se vším svým podvedeným, zastrašeným, zardoušeným, zmrzačeným, rozvráceným a „pokurveným” lidem. Daný důkaz však trpí maličkým nedostatkem – a totiž nedostatkem původních pramenů. Vyzdviženy byly jen dva: živý svědek a historický dokument. Svědek, jímž měl být „plukovník” Maslov, byl však odhalen coby samozvanec a podvodník, který se komusi náhodou hodil do krámu. A onen historický dokument, tedy „původní rukopis”, byl napsán zrovna takovými drzými a hloupými podvodníky, kteří se taktéž náhodou komusi hodili do krámu. A dokonce i zde se navíc jedná o zrovna takové samozvance. Maslov se vydával za plukovníka. A ti plukovníci, kteří dali dohromady „původní rukopis” Žukovových pamětí, ti se přece zas vydávali za… maršála.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Pozor! Falzifikátor!

Mnohé stránky frontových záznamů byly snahami stalinsko-brěžněvovské ideologické skupiny zkomoleny k nepoznáni. Stačí říct, že po celá léta byly brány za bernou minci počty zajatých a padlých lidí, které se prostě sebraly ze vzduchu. Jejich přesné počty neznáme dodnes.

A. I. Muranov – V. J. Zvjagincev (1996) ¹⁷

I

Nejde tedy o koně a o schopnost na něm jezdit, nýbrž o to, že Stalin chápal ono vítězství zjara 1945 jako odsouzení Sovětského svazu k nevyhnutelnému konci. Budeme-li danou situaci obhlížet z roubené vesnické zvonice, pochopitelně musíme konstatovat naprosté vítězství: Byl zde zločinec Hitler, Rudá armáda ho rozdrtila a velikost jejího vrchního velitele je samozřejmě nezpochybnitelná.

Pokud si však vylezeme až na zvonici Ivana Hrozného, pak se nám naskytne obraz, který už rozhodně tak veselý není. Ano, Hitler byl rozdrcen. Ale Stalin přece nepřivedl Hitlera k moci jen proto, aby ho pak zardousil. Po první světové válce Stalin tajně upevňoval a zvětšoval německou vojenskou sílu nikoli proto, aby se pak na něj tato síla vrhla. Stalin pustil v srpnu 1939 Hitlera ze řetězu nikoli proto, aby pak před ním musel prchat až ke zdem Moskvy a Stalingradu. Molotovovou rukou podepsal Stalin v Moskvě pakt o zahájení druhé světové války. Mělo pro Stalina smysl „zachraňovat svět od hnědého moru”, když on sám ten mor vypěstoval a pečlivě vyhýčkal? Když sám pustil ten mor na Evropu a osobně spustil detonátor druhé světové války?

Od prvního okamžiku po uchopení moci bolševici „rozdmýchávali požár světový” a nakonec v něm shořeli. Stalin počítal s tím, že využije důsledků nadcházejících německých tažení a nájezdů: Ať nám Hitler pročistí cestu, ať porazí a rozdrtí všechny své blízké i vzdálenější sousedy a ať přitom vyčerpá a rozptýlí své síly… Po dvě desítky let připravoval Stalin Rudou armádu a celou zemi k vítěznému osvoboditelskému pochodu do Evropy, rozvrácené, ztrýzněné a zničené válkou. Na tuto přípravu byly utraceny obludné částky, kvůli ní vyhladili komunisté desítky milionů občanů své vlastní země.

V srpnu 1939 se Stalinovi podařilo nastrojit čelní srážku Německa s Velkou Británií a Francií. Nyní už jen stačilo počkat si na okamžik, až se evropské šelmy navzájem roztrhají na kusy… Jenomže navzdory geniálním záměrům a plánům válka po dvou letech vtrhla do Stalinovy državy a vůdci národů nezbylo než dát se do boje proti té ďábelské špíně, kterou sám utvořil k obrazu svému. V oné válce musel Stalin vyčerpat vpravdě neuvěřitelné zdroje a pohřbít nové desetimilióny svých otroků. Výsledkem celé patálie pak byla rozvrácená, rozchvácená a zpustošená země zbavená krve, několik úplně vyhlazených mužských ročníků, navždy podlomená životaschopnost národa a též záruka perspektivy porážky, konečného rozpadu, degradace a vymírání. Podle Stalinových záměrů měla Evropa během oné války dostat smrtící úder a všechny její státy měly být, se statutem „sovětských republik”, včleněny do Sovětského svazu. Jenomže ono to dopadlo úplně naopak. Smrtící ránu dostal jen a pouze Sovětský svaz. Polsko, Velká Británie, Německo, Francie, Itálie existují nadále. Ale kde je Sovětský svaz? Kam zmizel? Kde je Rudá armáda?

Co z ní zbylo? Kde je vítězný sovětský lid?

Stalin budoval v Moskvě Palác Sovětů, v němž měly být přijímány do SSSR nové republiky, včetně té úplně poslední. Dopadlo to ale tak, že po válce Sovětskému svazu žádné nové republiky nepřibyly. Naopak, během poválečného zahnívání nakonec všechny republiky odpadly. A Rusko zůstalo samo. Sen komunistů se splnil úplně obráceně. V okamžiku Stalinovy smrti byla Moskva metropolí svazu sestávajícího ze 16 republik. Po desetiletích krutých bojů a nepřetržitých vítězství zůstala v moci Kremlu jedna jediná republika. Poslední. A kdoví, co ji čeká zítra.

My však máme před sebou stále mnoho nevyřešených problémů:

jak k tomu došlo, že Německo, jež bylo na válku katastrofálně nepřipraveno, dokázalo zasadit smrtící úder mohutnému Sovětskému svazu a jeho Rudé armádě? – Jak vysvětlit, že po tak skvělém vstupu do druhé světové války (1939) sehrál Sovětský svaz její finále tak ostudně?

II

Naši maršálové a akademici na tyto otázky neodpověděli. Oni nemají čas zabývat se malichernostmi. Oni mají důležitější věci na práci: Musejí bojovat proti těm, kdo se snaží zfalšovat naše slavné dějiny a očernit veliká vítězství. Nikde na světě se nevede boj proti falzifikátorům dějin druhé světové války s takovým hněvem, s takovou rozlíceností a s takovým rozmachem jako u nás. Když člověk listuje v zahraničních vojensko-historických časopisech, jen velmi zřídka najde v některém z nich vyjádření nějakého plukovníka…

Zato u nás! U nás jsou do boje mobilizovány celé masy. Celé šiky našich generálů drtí a porážejí pomlouvače hněvivými články a projevy. A kdyby jen generálů. U nás jsou do tohoto boje vrženy nespočetné síly. Skloňme se před tou mocí: Generální štáb! Akademie věd! Akademie vojenských věd! a spolu s nimi další ústavy všech barev a ráží, tisk, rozhlas, televize a samozřejmě celé legie bojovníků neviditelné fronty na internetu strhávají každému opovážlivci nemilosrdně masku. Stranou nezůstala ani Státní duma: Lidoví zástupci se zde vyjádřili přesně a naprosto kategoricky: Válku falzifikátorům!

Falzifikace neprojde! Ubráníme dějinnou pravdu! Zákonně, samozřejmě…

Ale co je tam po nějakých akademicích a generálech! Co je tam po zvolených zástupcích lidu a inženýrech lidských duší! U nás byly totiž do boje proti falzifikátorům válečných dějin mobilizovány přímo… ozbrojené síly. Daný problém se dále stal předmětem zájmu bdělých orgánů. A do jeho řešení se zapojila i hlava naší vlády… Ale to ještě není všechno: U nás pozdvihl trestající meč pravdy samotný vrchní velitel, připravený máchnout s ním po hlavě každého darebáka, který se odváží dát se do očerňovacího díla. Rozmach boje, stejně jako soustředění sil, už je tak veliký, že, aniž by to samotní bojovníci zpozorovali, se jejich svatá a pravá věc již stala národní ideou nového, svobodného, demokratického Ruska. Tu IDEU hledali mudrcové v zaprášených knihách, ale ona se náhle sama rozzářila nad jejich hlavami. Najednou máme opět VELKÝ CÍL, a tento cíl spočívá v uhájení naší svaté minulosti před očerňováním. Tento VELKÝ CIL je dobrý v tom, že je blízký. Stačí přece napsat jen nové desetisvazkové dějiny války, svolat ještě jednu konferenci, posílit vlasteneckou výchovu, vydat šikovnou knihu, natočit krásný film, najít archivní dokument, a tím dokumentem připíchnout ničemy a darebáky na stěnu hanby!

Zároveň je však ten VELKÝ CÍL zcela nedosažitelný. Ať už se uspořádá kdovíkolik konferencí, nelze se totiž vyhnout jednomu faktu: Ta válka nebyla válkou osvobozeneckou. Komunističtí lidojedi a hrdlořezové, kteří vyhladili desítky milionů vlastních občanů, rozhodně nemohli nikomu přinést žádnou svobodu. A to už proto, že neměli, proč by na jedné straně ničili svobodu ve vlastní zemi a na druhé straně ji přinášeli sousedním národům. Bylo by nesmyslné, kdyby jednou rukou naháněli své lidi za mříže a ostnatý drát, zatímco by druhou rukou strhávali okovy z rukou okolních národů.

Nebylo by přece proč držet vlastní mužiky v kolchozech a mezi zahraniční zemědělce rozdělovat půdu a dávat jim právo svobodného tvůrčího hospodaření. Žádné deseti svazkové publikace nejsou nikomu schopné dokázat, že hordy komunistických otroků, hnané kupředu kulometnými dávkami přehradných oddílů, pochodujících v závěsu za nimi, by mohly představovat nějaké osvoboditele. Oni prostě osvoboditeli být nemohli a ani nebyli. Prostě proto, že neměli o svobodě sebemenší ponětí. Prostě proto, že důsledkem porážky Německa se stalo nevídané posílení moci pochopů a udavačů ve vlastní zemi.

A i kdyby se vydávalo sebevíc populárně-vědeckých článků a knih, nijak se tím nezamázne fakt, že soudruh Stalin vstoupil do války jako Hitlerův spojenec a že si pak společně dělili a trýznili Evropu. Minulosti neutečeme; krví zbrocenou uniformu dobyvatele nevypereme a nevybělíme do podoby nezištného dobrodiní: Roku 1941 vstoupily hlavní síly Rudé armády do války na okupovaných územích ztrýzněných a poražených sousedních zemí a roku 1945 ji zakončily okupací, kterou plánovaly na věčné časy.

III

Zmíněný VELKÝ CÍL, tj. rozdrcení falzifikátorů, je tedy jak blízký, tak zcela nedosažitelný. Jako mrkvička na větvičce před hubou osla. A to je na tom právě to nejveselejší. Bojovat za dějinnou pravdu lze věčně. Bojovníci za IDEU mají zajištěno slušné živobytí, tituly, hromadu času a stále nové miliardy na vlasteneckou výchovu. Nezbývá mi než hledět s hrdostí na sebe, jejich nepatrného nepřítele: Kolik generálů jsem pracovně zajistil! Občané generálové, nebýt mě, museli byste propadnout hotovému zoufalství. Zato díky mě máte místo zoufalství ceny, řády, vysoké náklady svých publikací, bohatá sympozia a doživotní záruku, že nezůstanete bez práce.

Je zde ovšem ještě další důvod, který nám nedovoluje srazit falzifikátory dějin druhé světové války železnou pěstí státní ideologie.

Ten důvod spočívá v tom, že hlavní bojovníci s falzifikací jsou zároveň… hlavními falzifikátory. U nás je to tak ostatně se vším: Proti krádežím bojují zloději, a to rozhodně ne nějací malí kapsáři, nýbrž velmi velké ryby, a s korupcí úředníků zase ti nejzkorumpovanější z nich. A dějinnou pravdu hájí ti, kdo mají přímo v popisu práce ji komolit.

Například generálplukovník Dmitrij Volkogonov byl hlavním vojenským historikem, ale předtím pracoval jako náčelník propagační správy Hlavní politické správy, tj. řídil hlavní hlásnou troubu sovětské armády. Volkogonov 40 let vyučoval marxismus-leninismus, načež ho přesunuli na obor vojenských dějin. Pokládalo se totiž za samozřejmé, že člověk, který je ideologicky okován na všech čtyřech, je tím nejlepším, kdo má dostat karty do ruky. Jak před Volkogonovem, tak i poté řídili naši vojenskou historickou vědu nikoli stratégové, nýbrž agitátoři a křiklouni. Např. generálporučík Pjotr Žilin.

Je to doktor věd, profesor, člen korespondent Akademie věd a navíc držitel všemožných státních cen. Ovšem předtím, než se stal šéfem Vojenského historického ústavu, zaujímal tento učený chlapík vysokou funkci prorektora Akademie společenských věd ÚV KSSS, tj. školu marxistické demagogie.

Vojenské dějiny patřily v naší zemi výlučně do sféry agitace a propagandy. V normálních zemích jsou vojenské dějiny hlavním základem a zdrojem všech vojenských věd. U nás však nejsou ničím jiným než kurtizánou v ideologickém bordelu. Pod vedením lidí jako je Tělpuchovskij, Žilin, Volkogonov a další vyrostly v naší zemi celé generace naprosto nevzdělaných generálů a maršálů.

Knihy o válce sestavovali v Sovětském svazu lidé, kteří o té válce nevěděli v podstatě nic. Například maršál Sovětského svazu Ivan Stěpanovič Koněv ohromil svět prohlášením, že německý tank Tiger byl vyzbrojen kanónem ráže 100 mm.¹⁸ Ode dne stalingradského přelomu Rudá armáda už jen útočila a nejstrašlivější šelma, kterou na své cestě potkávala, byl právě Tiger. Tato šelma byla schopna zarážet pancéřové laviny Rudé armády, které byly ovšem velmi mohutné a početné. Pro boj s Tigerem bylo nezbytné vědět, v čem spočívá jeho síla a v čem jeho slabost. Každý voják na frontě byl povinen pamatovat si jeho základní takticko-technická data. První a hlavní parametr tanku, jakož i jakékoli další zbraně, je jeho schopnost zabíjet. Frontoví vojáci se tedy museli především naučit nazpaměť, komu a na jakou vzdálenosti je toto zvíře nebezpečné, tedy parametry jeho kanónu. Jejich základem je samozřejmě ráže. Každému vojákovi vtloukali do hlavy: 88 mm. I každému poddůstojníkovi. I důstojníkovi. I generálovi. Jenom velitel frontu na hlavním strategickém směru, maršál Konev, to nevěděl.

Oponují mi: Ale vždyť ty svoje paměti vůbec nepsal on! Netřeba oponovat. To vím taky, že on to nepsal. Je tu ovšem jiná otázka: Proč si to aspoň nepřečetl? Copak nebylo pro soudruha maršála zajímavé seznámit se třebas zběžně s vlastními vzpomínkami? A další dotaz: Jak pronikla ta snůška nesmyslů skrz kontrolu Vojenského historického ústavu a Vojensko-historického oddělení generálního štábu? A jak mohlo Vojenské nakladatelství ministerstva obrany něco takového publikovat? Vždyť to není žádná tisková chyba. Na téže stránce paralyzovali tvůrci Koněvových pamětí pokrokové lidstvo následujícím odhalením: „Tanky typu Königstiger byly ještě silnější.” Z toho, že ve vyprávění o Tigeru byl zmíněn pouze jediný jeho parametr, ráže kanónu, pak v pasáži o Königstigeru samozřejmě vyplývá, že jeho kanón měl ráži ještě vyšší. Přitom však každý normální člověk, schopný samostatného studia války, ví, že Königstiger měl kanón stejné ráže – 88 mm.

O stránku dříve ohromil vynikající vojevůdce Konev své čtenáře novinkou o tom, že sovětský tank T-26 byl tankem rychlým. Jinými slovy: Lidé, kteří Koněvovy paměti napsali, neměli ponětí nejen o německých tancích, včetně těch nejmohutnějších, nýbrž ani o tancích sovětských, včetně těch, které tvořily dne 22. června 1941 hlavní masu sovětské tankové techniky. A přitom každý školák, který se o dějiny války zajímá, ví, že maximální rychlost tanku T-26 činila 30 km/hod. Když někdo projde celou válkou, ale nic se během ní nenaučil o německých tancích, no to se snad ještě dá prominout. Jak ale odpustit neznalost vlastní techniky, jíž jsou vyzbrojeny jednotky, kterým daná osoba velí? A když už to nevím, tak bych raději mlčel.

Proč povolovat, aby někdo sestavoval moje paměti mým jménem?

Tohle jsou jenom tři příklady na dvou stránkách. Jenže z takových příkladů sestávají všechny knihy maršála Koněva. A to všechno se překládá do cizích jazyků a vyvolává v široké čtenářské obci vlny rozveseleného oživení. U nás na to ovšem nereaguje nikdo. Na základě Koněvových pamětí se po 40 let vedou čtenářské konference ve všech vojenských akademiích a učilištích, a nikdo se nerozčiluje, neprotestuje, nehádá, nepíše vyvracející články, knihy či disertace.

Ostatně, v pamětech Žukovových přebývá ještě mnohem vyšší míra nevědomosti než v pamětech maršála Koněva. Mí početní kritikové si toho však prostě odmítají všimnout. Jenže neznalost základů plodí další a ještě hlubší neznalost.

A tohle je výsledek: V dubnu roku 2005 se konala obrovská vědecká konference: Lampasy, výložky, vědecké tituly, přednášky, diskuse, šampaňské. S epochálním projevem zde vystoupil náměstek ministra obrany Ruské federace, náčelník pro výzbroj ruské armády, armádní generál Alexej Michajlovič Moskovskij. Není tak strašné, že tam mlel hovadiny a nesmysly, jako fakt, že proti tomu nikdo neprotestoval. Armádní generál Moskovskij kupříkladu vyprávěl o tom, že za dva roky před útokem Německa na SSSR bylo v Sovětském svazu „zformováno 125 nových divizí”. Zájem armádního generála je zde zcela zřejmý. Nařídili mu lhát, že SSSR se vůbec nepřipravoval na válku. Nebo že se na ni připravoval s rukama v kapsách.

Jenže Sovětský svaz se na válku připravoval velmi seriózně.

Hned další přednášející, zástupce hlavního velitele vojenského letectva Andrej Nagovicin, mohl rovnou oponovat: Nikoli za dva roky, nýbrž pouze od počátku června 1940 do začátku června 1941, tj. během jednoho roku bylo jen v rámci vojenského letectva zformováno 79 nových leteckých divizí. Jenže náměstek hlavního velitele vojenského letectva generálplukovník Nagovicin se v otázkách letectva nijak zvlášť nevyzná, takže se jakékoliv oponentury zdržel. Snad se tedy aspoň někdo z přítomných posluchačů mohl přihlásit s poznámkou, že během téhož roku bylo utvořeno 61 tankových divizí.

Celkem tedy bylo jen toho roku zformováno 140 leteckých a tankových divizí. Nejvíce však bylo budováno divizí střeleckých. A dále se formovaly divize motorizované. Ve výsadkových jednotkách pak byly utvářeny nové brigády (což je méně než divize) a sbory (což je více než divize), ale žádné divize jako takové. To však neznamená, že by snad mohly být výsadkové jednotky smeteny ze stolu a vyřazeny z výčtu. Mimoto pak byly tvořeny sbory a divize protivzdušné obrany, divize Lidového komisariátu vnitřních věcí atd.

Armádní generál Moskovskij je evidentně myslitelem žukovovské ráže. Nejenže hovoří a myslí úplně jako Žukov: On tak činí s ohromující přesností, včetně kopírování teček a čárek.

Maršál Sovětského svazu Žukov: „Od ledna 1939 do 22. června 1941 dostala Rudá armáda přes 7 000 tanků. Roku 1941 už průmysl dokázal dodat kolem 5 500 tanků všech typů. Pokud jde o tanky KV a T-34, k začátku války dodaly továrny 1 861 tanků.”¹⁹ Armádní generál Moskovskij: „Od ledna 1939 do 22. června 1941 dostala Rudá armáda přes 7 000 tanků. Roku 1941 už průmysl dokázal dodat kolem 5 500 tanků všech typů. Pokud jde o nové tanky typu KV a T-34, k začátku války dodaly továrny 1 861 tanků.”²⁰ Uvedené počty byly mimochodem už dávno vyvráceny. Generálu Moskovskému i všem, kdo mu tleskali, doporučuji Statističeskij sborník no. 1, vydaný Ministerstvem obrany roku 1994: Tanků KV bylo ke dni 21. června 711 a tanků T-34 bylo přesně 1 400. Zmíněný sborník je skvělý v tom, že uvádí, kdo, kdy a kolik tanků vyrobil, a dokonce kdy, komu a kolik jich která továrna dodala. Počty ze sborníku jsou založeny na archivních datech, která je potvrzují, zatímco data, jež zveřejnil generál Moskovskij, byla v klidu převzata ze lživých pamětí nevzdělaného „maršála vítězství”.

IV

Generál Moskovskij dále prohlásil, že během války vyrobil sovětský průmysl 490 000 děl. Dějiny tohoto problému jsou následující: V šedesátých letech 20. století bylo toto číslo číslem oficiálním, takže právě toto číslo vepsal Žukov do „nejpravdivější knihy o válce”. Roku 1974 Žukov zemřel. Tou dobou bylo oficiálně přijato jiné číslo: Sovětský průmysl nevyrobil během války 490 000, nýbrž 825 000 děl a minometů všech ráží. Jak vidíme, vznikl zde nemalý rozdíl: 335 000 hlavní. To je třetina milionu. Zároveň byla revidována i čísla týkající se výroby letadel, tanků a další výzbroje.

Nová čísla byla včleněna do Sovětskoj vojennoj enciklopědii. Pod tuto encyklopedii se podepsali maršál Sovětského svazu Andrej Antonovič Grečko, maršál Sovětského svazu Nikolaj Vasiljevič Ogarkov, admirál loďstva Sovětského svazu Sergej Georgijevič Gorškov, hlavní maršál letectva Pavel Stěpanovič Kutachov, armádní generál Alexej Alexejevič Jepišev, armádní generál Semjon Pavlovič Ivanov, armádní generál Ivan Grigorjevič Pavlovskij, armádní generál Ivan Jegorovič Savrov, armádní generál Ivan Nikolajevič Skadov, dále celá četa generálplukovníků a půl legie akademiků, profesorů a doktorů.

Ale co měl v takové situaci dělat mrtvý Žukov? Měl snad bezohledně trvat na nesprávných a evidentně snížených počtech, jež mu podstrčila jakási nepřátelská ruka? No to tedy rozhodně ne! Mrtvý „maršál vítězství” tedy rozhodně a ihned opravil svou chybu. A aby z toho nebyly kdovíjaké nepříjemné řeči, k novým číslům byl připojen i odkaz: Nové číslo nebylo sebráno odněkud ze stropu, nýbrž bylo přepsáno ze Sovětskoj vojennoj enciklopědii.²¹ To je tedy další příklad probuzení paměti mrtvého „maršála vítězství”. Neštěstí armádního generála Moskovského spočívá v tom, že tento odborník uvažuje na základě prvního vydání Žukovových pamětí. Ale čas jde přece dál. Nikdo nepopírá, že ve své době představovalo toto první vydání nejpravdivější knihu o válce. To však rozhodně netrvalo dlouho. Trvalo to jen do chvíle, kdy vyšlo druhé vydání, které zcela popíralo vydání první. Následně pak vyšlo vydání třetí, které vyvrátilo první dvě. Žukovovy paměti jsou skvělé tím, že kdykoli dokážou být v naprostém souladu s oficiální linií toho či onoho dneška.

Objevují se nová fakta, nová podání dějin, nové dokumenty a nová čísla – a v souladu s tím se vždy pohotově mění i Žukovovy názory.

Armádní generál Moskovskij nepochopil jednoduchou pravdu, totiž, že Žukovovy paměti sice představují základ všech zdrojů, že se však nelze odkazovat na jakékoli vydání, které se člověku připlete pod ruku, nýbrž jedině na to, které je v daném okamžiku vydáním nejnovějším. Momentálně je na pořadu dne vydání třinácté. A jen toto vydání lze tedy považovat za nejpravdivější knihu o válce, přičemž všechna vydání předchozí nejsou než žvást, nesmysl a lež. Mrtvý Žukov zkrátka drží krok s dobou, zatímco živý generál Moskovskij není schopen tyto bystře se měnící názory „maršála vítězství” dohánět.

V sále sedí osoby s velmi vysokými funkcemi a tleskají jako na divadle. Jim je to totiž opravdu dokonale jedno, jestli bylo těch děl a minometů 490 000 nebo 825 000. K tomu snad jen jednu poznámku: Těžko říct, jestli by tito lidé dokázali zachovat stejný klid, kdyby se ten rozdíl 335 000 týkal jejich osobních výplat…

V

Ale vlastně je zde ještě jedna alternativa: Co když naše vojensko- historická věda prostě dospěla k nezpochybnitelnému závěru, že to původní číslo 490 000 je přece jen pravdivé? Co když se ukázalo, že těch 825 000 je výmysl maršála Grečka a jeho nohsledů Jepiševa s Ogarkovem? Jestli to tak je, pak by ovšem bylo velmi zajímavé zjistit, jak bude na to nové (tj. staré) číslo reagovat mrtvý maršál Žukov! Co když se do nejnovějšího vydání vrátí to původní číslo? Nejprve tedy Žukov oznámil počet 490 000, po smrti pak 825 000, a následně opět uvede 490 000?

Do celé záležitosti nicméně včas vnesl jasno ústřední orgán ministerstva obrany: Během války „dostala fronta 300 000 děl”.²²

V témž čísle však sdělil tentýž list: „Během války dodali týloví pracující na frontu 96 000 tanků, 108 000 letadel a přibližně 2 000 000 děl a minometů různých ráží.” Že ministr obrany nechápe vojenské detaily, na tom neshledávám nic divného. Ale tohle přece nejsou žádné detaily! Mám za to, že ministr obrany by rozhodně měl alespoň číst ústřední vojenský list. Připouštím, že ministr vůbec nemá ponětí o zelených dělech. To se dá omluvit. Ale ať si alespoň představí třeba nějaké jiné zelené předměty: Dokázal by třeba občan ministr pochopit rozdíl prostě mezi čísly 300 000 a 2 000 000?

Snad by stačilo, kdyby někdo řekl: Dříve jsme si mysleli jedno, ale teď už si myslíme něco jiného. Ale kdeže. Zcela odlišná čísla nyní trůní vedle sebe v naprostém klidu a míru: 300 000 děl a minometů, 490 000 děl a minometů, 825 000 děl a minometů a nakonec i „přibližně 2 000 000 děl a minometů”.

Nemůžu si pomoct, ale snad i naprostý debil by snad pochopil, že tady něco nehraje. Správné přece může být jen jedno ze všech těch čísel a rozhodně nemohou být správná všechna naráz! No prosím: A teď se ukazuje, že naši stratégové typu Moskovského a Balujeva nejsou schopni dosáhnout ani tak elementární schopnosti uvažování. Nejpodivnější pak na tom je, že tady se přece jedná o oficiální čísla, která jsou zveřejňována před celým světem, a že ti, kdo je zveřejňují, jsou vysoce odpovědné osoby (čímž mám ovšem na mysli nikoli jejich jednání, nýbrž jejich funkce). Pokud jde o oficiální leteckou a tankovou statistiku, ta sice svým chaosem nepůsobí tak strašný zmatek, ale přece jen i zde je to přinejmenším pozoruhodné. I zde totiž v míru a pokoji stojí vedle sebe čísla, zveřejněná oficiálně ministerstvem obrany a generálním štábem, ovšem i ona jsou velmi rozdílná. Jak jsme viděli, nebyla přitom tato rozdílná čísla zveřejněna téhož roku, nýbrž přímo téhož dne a navíc v týchž novinách. I když, pravda, nikoli na téže stránce.

Během války vyrobil Sovětský svaz 108 000 bojových letadel.

Nebo možná 112 000. Nebo 134 000. Nebo 136 000. Nebo 137 000.

Komu se které z těch čísel víc líbí, to ať si vybere. A každé z nichbude správné. Každé z nich je totiž oficiálně potvrzeno Ministerstvem obrany Ruské federace.

A pokud jde o tanky a obrněná vozidla, bylo jich vyrobeno 96 000.

Nebo 102 000. Nebo 108 200.

VI

Těchto pár příkladů snad dokáže podat příklad o tom, co se asi děje v jiných oblastech ruské vojensko-historické vědy. Například pokud jde o válečné ztráty, s onou válkou spojené. Není obtížné spočítat, kolik měla Rudá armáda na začátku války divizí. Na základě zveřejněných zdrojů dokáže dnes každý žák základní školy sestavit seznam všech divizí, a to i s uvedením jmen jejich velitelů, míst jejich dislokace, jejich nadřízených útvarů a jejich umístění v bojové sestavě. Jediný, kdo toho schopen není, je ministr obrany, a dozajista též jeho náměstkové, hlavní velitelé vojsk a všechny jim podřízené struktury, v jejichž rukou se přitom nacházejí všechny tajné i přísné tajné archívy. Tyto osoby a instituce nemají o počtu divizí Rudé armády ke dni 22. června 1941 ani tu nejmlhavější představu.

Dokonce si ani vzdáleně nedokážou představit, kolik a jaké výzbroje měla armáda k dispozici těsně před německým vpádem, a kolik jich získala během války. No dobrá: Kdyby se aspoň drželi jedné linie, byť jakékoli, pak by se to dozajista dalo omluvit. Bylo by totiž jasné, že ti lidé se holt mýlí a podléhají nějakému konkrétnímu bludu. Ale takhle to není: Naši stratégové totiž používají ta nejrůznější čísla zároveň.

Velmi snadno lze spočítat, kolik tanků, děl a letadel vyrobil průmysl před válkou a v jejím průběhu. Ne všechny válečné archívy totiž lehly popelem. Ostatně dle Stalinova rozkazu musel každý ředitel továrny zbrojního průmyslu, počínaje říjnem 1938, každý večer osobně hlásit Moskvě splnění denního plánu. Za jakýkoliv pokus o podvod byla poprava. Podvádění bylo nemožné, protože zákazníkem zde byla armáda. Průmysl například ohlásil předání stovky tanků, ale armáda jich dostala devadesát. Kde jsou ty ostatní? A pak si tedy vezměme, že se všemi těmito statistickými daty v rukou operuje ministerstvo obrany, a to naprosto přesvědčeně, že armáda dostala 300 tisíc děl a zároveň „téměř dva miliony děl”. Pak si ovšem zkusme představit, co se děje v oblasti výčtu lidských ztrát, kde se jedná o desítky milionů lidí a kde jsou dobové statistiky dočista chaotické, pokud ovšem byly v době bojů vůbec vedeny… Paradox, s nímž zde máme co do činění, spočívá v tom, že na jedné straně jsou na ruském ministerstvu obrany a v generálním štábu soustředěni ti největší generálští ignoranti, a na druhé straně že se u nás vede nejlítější boj za dějinnou pravdu. A že jej vedou právě tito generálové. V každé nové historické etapě jsou pak dějiny války představovány vždy způsobem zcela novým a ničemu nepodobným, zároveň však způsobem vždy zcela marnivě přesvědčivým. Naše dějiny války zkrátka mění svůj zevnějšek vždy jedním rázem, a vždy v souladu s přáním každého nového chlípného klienta.

Opravdu je to zvláštní: Proti mé první knize byla již napsána celá halda knih, nemluvě o počtu obhájených doktorských disertací. A nedá se už ani spočítat, z čeho všeho jsem byl v této souvislosti obviňován a co všechno mi bylo omláceno o hlavu. A přitom nemá nikdo sebemenší zájem povšimnout si ohromující a drtivé ignorance našich generálů, navíc ještě znásobené lajdáctvím o megatunové hmotnosti.

KAPITOLA PÁTÁ

Od dob pádu Římské říše

Tak už byl holt Sovětský svaz zařízen, že navrch vyplavalo většinou svinstvo. Zbabělé a hloupé svinstvo.

Julija Latynina

I

Zasloužilý zkušební letec, hrdina Sovětského svazu Alexandr Alexandrovič Ščerbakov, syn kandidáta na člena politbyra a tajemníka Ústředního výboru Všesvazové komunistické strany (bolševiků), mě srazil na kolena levou zadní. Jednou jsem totiž mimoděk připomněl německý letoun Me 209, načež mne jmenovaný pilot okamžitě usvědčil z nevzdělanosti: Vždyť takové letadlo nikdy neexistovalo!

A když už mě na poli válečných dějin takto rozdrtil, dodal coby bezplatného přídavku cosi o mém morálním profilu a o zločinech, jichž jsem se dopustil. A hned se rozštěkal celý obrovský psinec, celá hromada křiklounů se do mě společně zakousla s voláním: Takové letadlo neexistovalo! Hurá! a tím je vyvrácen celý Ledokol! Do kýlu Ledokola se vůbec mlátí ze všech stran novými a novými kritickými publikacemi jako torpédy. Počet knih, jejichž účelem je vyvrátit Ledokol, už se přehoupl přes třetí desítku. A článků již vyšlo tolik, že se ani spočítat nedají. V každé další knize mě usvědčují a osočují, a klíčovým argument je následující: Támhle jsi nám lhal o Me 209, no vždyť takové letedlo neexistovalo! a jak máme potom věřit Ledokolu, když tadyhle lžeš, jako když tiskne?

Chytají mě na detailech. Člověk by si mohl pomyslet: Co na tom vlastně záleží, jestli takové letadlo existovalo nebo ne? Vždyť to přece nijak nesouvisí se systémem mých důkazů. Prostě jsem jednou (jenom jedinkrát!) pojmenoval ten nešťastný Me 209. Připouštím, že neexistoval. Uznávám, že jsem se spletl. Ale co se tím mění?

Leč nikoli. Slovo není vrabec. Když se pleteš v takovýchto drobnostech, prohlašují mí kritikové slavnostně, jak se pak dá věřit čemukoli, co jsi napsal? Když už jsi jednou něco takového řekl, tak teď za to nes odpovědnost! Na to říkám: Ale já se v žádných drobnostech nepletu! Vzdělaní odborníci našli v mých knihách celou hromadu chyb a omylů. Na řadu takových poznámek nereaguji, protože se nedá odpovědět všem. Z toho pak ovšem vzniká dojem, že když se s křiklouny nehádám, pak asi nemám, čím bych se hájil. Já však na řadu těchto poznámek neodpovídám z docela jiného důvodu: Prostě proto, že ve své drtivé většině jsou ty poznámky úplně pitomé. Mezi nimi i ta o Me 209.

Dříve, než mě začal usvědčovat z nevědomosti, byl zasloužilý pilot prostě povinen prolistovat patřičné encyklopedie, časopisy a knihy. Mám ostatně za to, že zasloužilý pilot by měl určitě radost, kdyby se dozvěděl něco o letectvu. Nebo se pletu? V Ledokolu se mluví o druhé světové válce, přesněji o jejím začátku. A teď k věci: V okamžiku zahájení druhé světové války letoun Me 209 nejenže existoval, nýbrž byl tehdy nejlepším letadlem na světě. Asi jako Concorde v roce 1970. Před druhou světovou válkou se volalo po doletu, výšce, manévrovací schopnosti a nosnosti. Hlavní však byla rychlost. Jak Stalin, tak Hitler věnovali hlavní pozornost právě rychlosti. Dne 20. dubna 1939 oslavovalo Německo narozeniny Adolfa Hitlera. Udeřila mu padesátka. A zkušební letec Fritz Wendell přinesl vůdci 26. dubna vítaný dárek: Na letounu Me 209 dosáhl světového rychlostního rekordu 755,138 km/hod. Na planetě Země se Wendell stal člověkem, který se dokázal pohybovat nejrychleji ze všech. Před 1. zářím 1939 nebyl jeho rekord překonán. Zdůrazňuji ovšem, že tu hovoříme o oficiálním světovém rychlostním rekordu.

Pokud nějaký člověk z ulice neví nic o Gagarinovi a kosmické lodi Vostok, není to žádná katastrofa. Pokud o Gagarinovi a Vostoku neslyšel některý kosmonaut, to už je vážnější. Ale dokud mlčí, dá se to snést. Horší je, když začne takový kosmonaut zničehonic hněvivě dokazovat, že Gagarin nikdy neexistoval a Vostok jakbysmet. A ne že by to jenom rozprávěl kamarádům v úzkém kruhu, kdepak: On tím začne burcovat celý svět. A právě tak se chová zasloužilý zkušební pilot Ščerbakov, který nemá dokonce ani mlhavé tušení o letectvu, který nejenže neslyšel o Wendellovi a o Me 209, ale ještě začal v časopise Vojenno-istoričeskij žurnál popírat jejich existenci. Otřesné tu není to, že zkušební pilot nemá ponětí o své vlastní profesi, nýbrž to, že si své neznalosti není vědom. Nehoráznější než neznalost nenápadná může být jedině neznalost bojovná. A je velmi smutné, že k ruským vojenským dějinám se vyslovují lidé s právě takovým rozhledem a úrovní znalostí v oblasti letectva, jakými vládne onen zasloužilý zkušební pilot. Tedy nejsou-li na tom ještě hůř. Učení soudruzi z časopisu Vojenno-istoričeskij žurnál by snad měli zasloužilému zkušebnímu pilotovi aspoň napovědět: Neudělej si ostudu, vždyť letectvo, to není téma pro tebe. Ale oni to z nějakého důvodu neudělali. A opět se nám směje celý svět. Časopis Vojenno-istoričeskij žurnál putuje do knihoven všech civilizovaných zemí. A národy propadají hysterii: Pokud Rusové svěřují nejmodernější zbraně takovýmto vojenským ignorantům, pak je nutno připravit se na všechno.

II

Na objevy občana Sčerbakova odpověděla tučná stáda mých kritiků bouřlivými projevy nadšení. Redakce listu Vojenno-istoričeskij žurnál nebyla zavalena vyvracejícími důkazy a protesty. Naopak: Sešla se celá horda oficiálních vyvratitelů, kteří se objevu zkušebního pilota Sčerbakova chytili a roznesli jej mezi masy coby argument, jímž lze vyvrátit Ledokol, a to absolutně. Historku s letounem Me 209 veřejně využili k vyvrácení mé knihy následující pánové: Armádní generál Garejev, generálplukovník Gorkov, generálmajor Solnyškov, plukovník Muchin, plukovník Baranovskij, plukovník Ivanickij, plukovník Lanščikov. A dále celý šik vědců. A všichni opakovali, že takové letadlo neexistovalo, takže Ledokol je vyvrácen…

Připomínám váženým historikům a zrovna tak váženým vojevůdcům, které jsem právě jmenoval, že letoun Me 209 byl svého času detailně prostudován sovětskými leteckými konstruktéry. Létali na něm slavní sovětští zkušební piloti, mezi nimi například dvojnásobný hrdina Sovětského svazu Stěpan Pavlovič Suprun. To byli jiní lidé. Ti letectvo znali a měli ho rádi.

Ovšem, jak mohl být přísně utajovaný německý letoun detailně prostudován sovětskými konstruktéry a vyzkoušen sovětskými piloty? Ale velmi jednoduše. Stalin, jak již bylo řečeno, věnoval obzvláštní pozornost rychlosti letadel. Proto vydal nařízení, aby bylo v Německu zakoupeno 36 nejnovějších letadel 12 typů. Velký vůdce světového proletariátu přece nemohl nechat jenom tak bez povšimnutí stroj, který létá nejrychleji na světě. A naivní Hitler, jak známo, Stalinovi bezmezné důvěřoval (až do určitého okamžiku). A tak Hitler kývl a prodal mu svá nejlepší letadla. Včetně typu Me 209. A neprodával je za účelem bojového použití v Rudé armádě, nýbrž právě coby materiál k detailnímu studiu. Jednoduše řečeno: Hitler neprodal letadla, ale výrobní tajemství. S těmito vzory leteckých výrobních tajemství obchodoval Hitler roku 1940. Tedy v době, kdy již Německo uvázlo v bažině druhé světové války. V bažině, ze které už Hitler nemohl vylézt ven… v takové situaci to znamenalo, že důvěra, kterou Hitler věnoval Stalinovi, byla opravdu velká… Německo tehdy muselo opravdu hodně zoufale potřebovat strategické suroviny, aby mohlo během války výměnou za ropu a obilí prodávat svá vojenská a technologická tajemství!

Hitler prý nepovažoval Rusy za lidi a nevěřil, že by dokázali něco převzít nebo okopírovat. Proto se prý v této věci ničeho nebál. Skutečně tomu tak bylo. Nebylo však v tom případě správné ignorovat ještě jednu možnost: Soudruh Stalin se přece mohl o Hitlerovo tajemství rozdělit s Churchillem a Rooseveltem. Sám by si toho užil, a ještě by se mu vrátily vynaložené náklady. A to dokonce se ziskem. (Ostatně, přesně tohle Stalin učinil.) Hitler však neměl žádné východisko. Musel tedy obchodovat dokonce i s námořními a leteckými vzorky výrobních tajemství.

Zkoušky nejnovějších německých letadel včetně typu Me 209 probíhaly u Moskvy v Leteckém výzkumném ústavu, který dnes nese jméno skvělého zkušebního pilota Gromova. Docela by mě zajímalo, jestli občan Ščerbakov někdy slyšel něco o Gromovovi a o Leteckém výzkumném ústavu… Nebo snad začne i zde s rozhořčením popírat jejich existenci?

III

Za poslední léta došlo v Rusku ke vskutku obřímu skoku, pokud jde o výzkum vojenských dějin. Jistě, ještě se tu a tam vyskytnou i některé nedostatky… Výzkum dějin provádějí jen samí nadšenci.

Stát se, ehm, úzkostlivě drží stranou. Vzniká však otázka: K čemu jsou ty vojenské dějiny vlastně dobré?

Jsou dobré k tomu, že bez nich není možné být vojákem. Válečné dějiny představují základní kámen všech vojenských věd. A platí zde pravidlo, z něhož není výjimek: Generál, který nezná válečné dějiny, není schopen vést současnou válku. Příklad: Žukov pohřbil v Berlíně 1. a 2. gardovou tankovou armádu. V sovětských a ruských vojenských učilištích se ale tato látka nikdy neprobírala. Vojenské dějiny byly v Sovětském svazu přednášeny na základě hrdinských příkladů: Hurá! Vpřed! Jen na to, že vrhat velké tankové jednotky a svazky do útoků v městských ulicích je zločin, nikdo neupozorňoval. No jistě: Proč taky budit přízraky minulosti? Vojenské dějiny se přednášely na téže úrovni, na které tvořil jistý Ozerov své válečné epopeje.

V důsledku takovéto výuky, rozšířené o shlédnutí Ozerovových filmových veleděl, pak jistý ruský ministr obrany hrdinsky vrhl tanky do ulic čečenského města Groznyj přesně tak, jako je Žukov vrhl na Berlín. A s přesně stejným výsledkem. Nyní samozřejmě nějaký nový Ozerov oslaví v nějaké epopeji neskonalé hrdinství vojáků. A nové generace budou mít před sebou ne již jeden, ale dva historické příklady, na nichž budou učit budoucí stratégy: Hurá! Hurá! a jenom vpřed! Na tancích do městských ulic! Položme si v této souvislosti otázku: Kdo v daném okamžiku odpovídá za naši rodnou vojensko-historickou vědu?

Odpověď zní: Ministr obrany a náčelník generálního štábu. Ale co si člověk vezme na ministru obrany? To je vlastně jen vládní figura. V tom případě by tedy měl vzít pluh do svých mozolnatých rukou náměstek ministra obrany, náčelník generálního štábu armádní generál Jurij Nikolajevič Balujevskij. Tento muž tedy měl ohodnotit situaci, přijmout odpovídající rozhodnutí a vydat rozkaz. Vždyť je to všechno velmi prosté: Rusko je jediný stát na světě, v němž nejsou dějiny druhé světové války vyučovány na státní úrovni. Vojensko-historická správa generálního štábu, Vojenský historický ústav, řada kateder na vojenských akademiích a učilištích nedokázala za 60 let úporného úsilí dokonce ani spočítat divize, které měla Rudá armáda k dispozici ke dni 22. června 1941. A dokud je to tak, naskýtá se velmi jednoduché řešení: Zakázat veřejná vystoupení oficiálních osob k otázkám spojeným s dějinami druhé světové války a listu Krasnaja zvězda a dalším vojenským tiskovinám zakázat publikovat materiály o válce. Až bude časem ve vojensko-historické vědě zaveden elementární pořádek, až budou shromážděny, zpracovány a ověřeny ty nejzákladnější informace o válce, pak bude možné zákaz zrušit. Jinak bude ministr obrany, jeho přímí a bezprostřední nadřízení i jeho podřízení nadále v očích celého světa působit jako naprostí pitomci. A copak dělá náčelník generálního štábu armádní generál Balujevskij?

Dělá všechno právě opačně, než co vyžaduje situace. On totiž ty obrovské davy veselých generálů, admirálů a akademiků válečných dějin ještě pobízí v jejich práci. Generál Balujevskij se ani sám nerozpakuje blýsknout se znalostmi z oblasti vojenské vědy. S výsledkem, který není daleko od Žukovových výsledků v Berlíně. Uveďme si jen jeden kratičký úryvek z dlouhatánského článku, který Balujevskij publikoval v listu Krasnaja zvězda 7. května 2005. Generál v něm popisuje gigantickou viselsko-oderskou útočnou operaci Rudé armády z ledna 1945: „Není možné popsat všechno, k čemu došlo mezi Vislou a Odrou v prvních měsících roku 1945. Evropa nic podobného nepoznala od dob pádu Římské říše.” Viselsko-oderská operace představuje vrchol válečného umění a předmět obzvláštní hrdosti našeho vojenského velení. Generál Balujevskij zde ovšem nevyjádřil svůj vlastní názor. V tom úryvku totiž jen cituje jistého německého generála a zdůrazňuje: Podívejte, jak hodnotí německý generál strategické mistrovství nejvyššího velitelského sboru Rudé armády!

Danému citátu byl dopřán dlouhý a šťastný život. Neuplyne rok, aby v oficiálních válečných publikacích nezaznělo: „…od dob pádu Římské říše”… Taková prohlášení naplňují hrdostí srdce účastníků gigantických konferencí a sympozií.

Bylo by samozřejmě mnohem lepší, kdyby naši stratégové sami četli knihy, sami připravovali své přednášky a vybírali pro ně citáty, a hlavně: Kdyby se jen tak nespoléhali na to, co jim podsunou lajdáčtí referenti. Jsem přesvědčen, že v takovém případě by ten citát z německého generála o viselsko-oderské operaci už ani jeden ruský generál nikdy neopakoval. V každé sféře naší činnosti byl dávno utažen pevný opasek jménem úřední moudrost, která musí být za slavnostních příležitostí vzývána z vyvýšených tribun. Kdyby však byli naši generálové vzděláni v umění pronikat k podstatě a všímat si maličkostí, pak by sbírka citací, kterými žonglují před veleváženým publikem, musela být už dávno úplně obměněna. Jsem si naprosto jist, že úplně prvním citátem, který by v tom případě byl z úřední sbírky citací navždy vyškrtnut, by byla právě ta věta, že Evropa nic podobného nepoznala od dob pádu Římské říše… a stejně tak by byly dávno a plně zapomenuty i desítky jiných podobných citátů.

Popišme si nyní peripetie sledované záležitosti.

IV

Stalin chápal, že dějiny války mezi Sovětským svazem a Německem prostě napsat nelze. Daná historie totiž působila až příliš nevzhledně a nepatřičně. Zbývalo tedy buď mlčet, nebo bezmezné lhát jako když tiskne. Stalin zvolil mlčení. Za Stalina nedošlo k žádnému pokusu napsat dějiny války. Snahy některých stratégů stvořit a publikovat své vzpomínky byly s rozhodností zaráženy. Namísto vědeckých výzkumů a generálských vzpomínek byl publikován sborník vystoupení soudruha Stalina: „Bratři a sestry… K vám se obracím, přátelé moji!” a to bylo všechno.

Po Stalinovi se však vyškrábal na trůn hned celý houf vůdců – kolektivní vedení. Na podzim 1957, po nepřetržité řadě zuřivých zápasů na vrcholu moci, zůstali z tohoto kolektivního vedení už jen dva: Žukov a Chruščov. (Mimochodem, žuk je rusky brouk a chrušč je v ukrajinštině taky brouk.) a tak se oba brouci rozhodli stvořit dějiny války. Předem přitom věděli, že pravdu říct nemohou. Jestli však odpadne pravda, co pak zůstane? Monumentální chruščovsko-žukovské (přesněji žukovsko-chruščovské) dílo mělo navěky stvrdit základní myšlenku: Válku neřídil vrchní velitel, nýbrž jeho náměstek, Georgij na bílém koni, kterého Chruščov inspiroval a jemuž žehnal k hrdinským činům.

A proto 12. září 1957 byla započata práce na monumentálním pětisvazkovém díle Istorija Vélikoj Otěčestvěnnoj vojny. Zároveň byly vydávány další publikace, jejichž hlavním účelem bylo podepřít a rozvinout kremelskou mytologii. Již 24. září 1957 byla schválena k tisku kniha německého generála Mellenthina Panzerschlachten (rusky Tankovyje sraženija). Redaktorem ruského vydání byl první náměstek náčelníka vojenské rozvědky, hrdina Sovětského svazu generálporučík tankového vojska Alexej Pavlovic Panfilov. A právě v této knize se nachází hodnocení viselsko-oderské operace Rudé armády: „Není možné popsat všechno, k čemu došlo mezi Vislou a Odrou… Evropa nic podobného nepoznala…”

Podle přiznání poraženého hitlerovského generála demonstrovali Žukov s Koněvem v závěrečné etapě války takovou úroveň válečného umění, jakou Evropa nepoznala za posledních 1 500 let. V oné větě je naprosto jasně řečeno, že vojevůdcovský talent sovětských maršálů a generálů dosáhl v posledních měsících války takového rozkvětu a takové úrovně, že se s nimi nemůže srovnávat ani Bonaparte s Kutuzovem a Cromwellem, ani král Bedřich II. S Turennem a Condéem. Velmi lichotivá věta. Celá kniha byla jistě přeložena a publikována právě kvůli této jediné větě. Kniha ještě neprošla grafickou úpravou, ale už se z ní začalo citovat. Již 8. října 1957 vystoupil Žukov před velkým vůdcem Jugoslávie a tehdy z oné knihy poprvé přečetl právě onen úryvek. Dnes by noví milovníci kultury mohli říct, že Žukov dal tomu citátu šťávu. A zatímco stratég se mohutně vysiloval v družném kruhu jugoslávských a albánských soudruhů, kremelští pohlaváři svolali mafiánskou radu a velkého vojevůdce na ní vyhodili ze své tlupy. Tím Žukovova vláda skončila – a v souladu s tím samozřejmě skončila i práce nad gigantickým historickým výzkumem. Namísto neuskutečněného pětisvazkového díla začalo po třech letech vycházet dílo šestisvazkové, v němž byla ovšem základní myšlenka už trochu odlišná: Válku vyhrál Chruščov.

Věta, že Evropa neznala nic podobného „od dob” atd., byla sice do chruščovských dějin války vepsána,²⁴ přitom však bylo Žukovovo jméno připomenuto jen jakoby mimochodem. Mimochodem, ani Stalina ty oficiální šestidílné dějiny nikterak nešetřily. Uveďme si příklad vztahu autorů díla k historické pravdě. V roce 1945 byly vytvořeny medaile Za pobědu nad Germanijej v Vělikoj Otěčestvěnnoj vojně 1941-1945 gg., Za pobědu nad Japonijej a Za doblestnyj trud v Vělikoj Otěčestvěnnoj vojně 1941-1945 gg. Na lícové straně těchto medailí je Stalinův profil. To je zcela pochopitelné, Stalin byl přece vrchním velitelem, nemluvě o tom, že byl po celou dobu války šéfem vlády. Nuže, tvůrci chruščovského šestisvazkového souboru umístili vyobrazení těchto medailí do vlepené barevné přílohy a na ty tři medaile nelitovali použít celou stránku. Jenže na těch zobrazeních… není onen Stalinův profil! Jsem vášnivým sběratelem válečných vyznamenání. Zajímal jsem se o ně od dětství. A teď si to vezměte: Můj otec nosil na stejnokroji kromě jiných vyznamenání také dvě medaile se Stalinovým profilem – za Německo a za Japonsko. V okamžiku, kdy vyšel poslední díl chruščovovských oficiálních dějin, neuplynulo ještě ani dvacet let od konce války, a proto měla většina mužů v Sovětském svazu ve věku od 40 let výše (a rovněž mnoho žen) jednu nebo i dvě tyto medaile. A o svátcích vycházeli všichni hrdinní bojovníci i hrdinní pracující týlu do ulic s těmito medailemi. Miliony lidí tedy nesou na hrudi Stalina. A zničehonic vyjdou oficiální dějiny války, a v nich je otištěn, přes celou stránku a v barvě, naprosto bezostyšný a každému zcela zřetelný podvrh.

Když už se pochlebovačům, kteří vymýšleli ty válečné dějiny a ústřední figuru v nich učinili z Chruščova, nechtělo upomínat na Stalina, pak snad stačilo ty medaile prostě ignorovat. Bylo by to nespravedlivé a nečestné vůči desítkám milionů lidí, kteří si tyto medaile vysloužili krví a potem. Ale aspoň by nedošlo k nehoráznému falšování reality. Jenže naši seriózní dějepisci se rozhodli publikovat právě ta zfalšovaná zobrazení. Od toho okamžiku jsem k oficiálním sovětským dějinám války i k pracím seriózních historiků přistupoval s velkou opatrností.

Mimochodem, ještě k válečným vyznamenáním: Stalinův řád neexistoval. Byl sice navržen, ale nebyl zaveden. Zato Žukovův řád existuje. U nás je zvykem neobracet pozornost na drobné detaily.

A tak si jich nebudeme všímat ani my. Zde však jde o detail nikoli drobný, nýbrž do očí bijící: Na Žukovově řádu je totiž stratég vyobrazen ve slavnostním stejnokroji, který byl zrušen roku 1945, ale se čtyřmi Zlatými hvězdami, z nichž poslední získal roku… 1956. Tentýž evidentně anachronický obraz se vyjímá i na Žukovově medaili. Pokud by za soudruha Stalina někdo zobrazil Lenina v turbanu, admirála Ušákova v pruhovaném tílku a s námořnickou čepicí a Bohdana Chmelnického v tankistické přilbě, určitě by na to bylo velmi brzy poukázáno. A následovaly by odpovídající sankce. Dnes by to však prošlo bez potíží.

Vraťme se ale k Žukovovi. Návštěva Jugoslávie pro něho dopadla velmi smutně. Stratég se na ni vypravil na palubě křižníku za hromového pozdravu. S doprovodem nejnovějších torpédoborců. Byl vyprovázen čestnou strážní jednotkou a za hřímavých zvuků státní hymny. Žukov odplouval jakožto nejmocnější člen politbyra. Ještě se dělil o moc s Chruščovem, ale mnozí už pochopili, že i Chruščova brzy spolkne, když už dovedl rozžvýkat mnohem tužšího Beriju, Molotova, Kaganoviče, Malenkova a další vůdce Stalinovy ocelové školy. Chruščov byl z kohorty Stalinových spolubojovníků nejslabší. Na veselých stranických večírcích hrál úlohu šaška. A hle, po Stalinovi jsou všichni kremelští mamuti snědeni. Nikita je posledním mohykánen. Ale byl to právě on, kdo poté, co zůstal se Žukovem jeden na jednoho, ponoukl stratéga, aby uskutečnil triumfální cestu na křižníku přes Středozemní moře. A za jeho nepřítomnosti svrhl stratéga ze všech funkcí.

Žukov se vrátil domů jako nikomu nepotřebný důchodce. Ihned byl povolán na pohovor, kde mu řekli všechno, co si o něm mysleli.

Stratég se bil v hruď, poklonkoval a ponižoval se a na důkaz svých zásluh tvrdil: „Není možné popsat… Evropa nic podobného nepoznala od dob pádu…”

V

Tento citát opakoval Žukov mnohokrát, prakticky každoročně.

Jako příklad si uveďme úryvek z dopisu Chruščovovi z 18. dubna 1964: „Viselsko-oderská operace, jak je Vám známo, představuje jednu z nejgrandióznějších operací. Sovětské jednotky ji provedly skvěle, čímž si vysloužily všeobecné nadšení. Dokonce i nepřátelé museli přiznat…” a zde Žukov vytahuje z rukávu trumfové eso a hází je na stůl, samozřejmě v podobě onoho citátu, že Evropa nic podobného nepoznala od dob pádu Římské říše… a po Žukovovi ten citát po celá desetiletí memorují naši generálové, maršálové i akademikové. Vyslovil jej snad už každý z nich: Jakmile přijde řeč na vynikající válečné úspěchy, ihned se vzpomíná na Mellenthina: „Není možné popsat…” Všechno je zde jakoby úplně v pořádku.

Poražený hitlerovec přiznal neuvěřitelně vysokou úroveň strategického mistrovství nejvyššího velitelského sboru Rudé armády v závěrečné etapě války, konkrétně tedy Žukova a Koněva, kteří tehdy veleli jednotkám dvou frontů na hlavním strategickém sledu. Proč vlastně neopakovat slova, která tolik lichotí naší válečné sebelásce?

Inu proto, že se ve skutečnosti vůbec nejedná o pochvalu, nýbrž o nejtvrdší obvinění. V německém originálu a ve všech překladech se totiž vůbec nemluví o skvělých vítězstvích Rudé armády: „Byla to tragédie nevídaných rozměrů. Ve starých německých zemích, Východním Prusku, Pomořansku a Slezsku, projevovali Rusové zvířecí krutost. Není možné popsat všechno, k čemu došlo mezi Vislou a Odrou v prvních měsících roku 1945. Evropa nic podobného nepoznala od dob pádu Římské říše.” Bezprostředně po konci války tedy německý generál obvinil Rudou armádu z barbarství, vandalismu, bezdůvodného a masového vraždění lidí, rabování a znásilňování. Naši generálové a maršálové měli buď odpovědět na daná obvinění, nebo mlčet. Jenže generálporučík Panfilov chtěl vyhovět nejvyššímu stratégovi všech dob a národů a změnil obraz úplně jako amatérský iluzionista: Z ruského překladu vypadla slova o zvířecí krutosti a obvinění se proměnilo v oslavný hymnus. Generálporučík Panfilov se tedy vyhnul odpovědi hanebným zlodějským trikem, a tím vlastně zároveň uznal, že přednesená obvinění jsou podložená: Nemáme se čím krýt. Máme jediné východisko: Zfalšovat význam obvinění a přeměnit je ve výraz obdivu. My se pak ovšem po půlstoletí těšíme z vykonstruované pochvaly, kterou vytvořili sami naši vojevůdci za pomoci šikovných rukou a nůžek. Za celé to půlstoletí nenapadlo jediného důstojníka, generála, maršála, profesora ani akademika, že by si zmíněnou knihu přečetl v originále nebo v překladu do jakéhokoli jazyka kromě ruštiny. Podvodu si tudíž nikdo nevšiml.

Řeknu ještě víc. Náčelník Generálního štábu Ruské federace armádní generál Balujevskij tu knihu nečetl ani v ruštině. Což lze snadno dokázat. Kdysi dávno, už před třiceti lety kdosi omylem zapsal jméno onoho německého generála jako O. Měllentin. A při tom pak už zůstalo. Mellenthinův citát totiž referenti nepřepisují přímo z knihy, nýbrž jej opisují jeden od druhého. Chlapci, kteří tvořili článek generála Balujevského, samozřejmě opět hovoří o O. Měllentinovi. A to je právě důkaz, že daný citát byl opsán z cizího článku nebo přednášky. Kdyby totiž byl ten citát přepsán přímo z knihy, určitě by byl za jeho autora správně označen Friedrich Wilhelm von Mellenthin.

VI

Zde se naskýtá námitka: V daném případě je armádní generál Balujevskij prostě obětí podvodníků, lhářů a nedouků, řídících naši vědu před půlstoletím, kteří roku 1957 k radosti největšího vojevůdce všech dob a národů publikovali zfalšovaný překlad Mellenthinovy knihy a z nevábné hmoty uváleli úhledný bonbon. Tuto námitku nepřijímám: Armádní generál Balujevskij má přece povinnost vědět, co byla zač „seriózní” vojensko-historická věda sovětské kvality v časech vlády vynikajících vojevůdců Žukova, Chruščova, Brežněva a Andropova. Jakmile tedy zaujal funkci náčelníka generálního štábu, byl povinen vydat nařízení o kontrole správnosti překladů všech knih o válce, vydaných Akademií věd a nakladatelstvím Vojenizdat. A dokud daná kniha neprošla odpovídající kontrolou, pak neměl rozhodně spěchat s citováním z jejího obsahu. Nakonec nebylo ani nutné ověřovat všechny knihy: V daném případě by bylo stačilo, kdyby byly srovnány s originálem alespoň ty citáty, které se samotný generál rozhodl zopakovat ve svém veřejném vystoupení.

Vůbec netrvám na tom, aby každý náš generál, maršál, profesor a akademik četl knihy o válce v cizojazyčných originálech. Nemohu však považovat za normální takovou situaci, když stratégové těch nejvyšších funkcí opakují po půlstoletí až do úplného omrzení jeden citát, a ani jeden z nich se neobtěžuje přečíst si danou knihu v němčině nebo v překladu do jakéhokoli jazyka kromě ruštiny. Ba ani v té ruštině ji, jak vidno, nečetli všichni z těch, kdo by to měli mít v popisu práce.

VII

V Sovětském svazu zuřilo vojensko-historické barbarství. Po zhroucení komunismu pak neučinilo Rusko nic proti tomuto zlu.

Naopak všechnu tu nevzdělanost šíří dál. Počínaje rokem 1917 byl z našeho lidu plánovitě vybíjen zájem o dějiny vůbec a o vojenské dějiny zvlášť. Přitom však si nelze osvojit současnou vojenskou vědu bez neustálého a usilovného studia minulých staletí a tisíciletí, stejně jako nelze pochopit integrální počet bez znalosti aritmetiky.

Proto by nový ministr obrany neměl vůbec začínat návštěvami kursů v Akademii generálního štábu, nýbrž prostudováním příruček pro brance. Rusko prohrálo 20. století. Propáslo ho a rozfofrovalo. Soudruh Stalin se v této záležitosti vyjadřoval silnějšími výrazy. Jednou z hlavních příčin rozpadu Sovětského svazu a nadcházejícího rozpadu Ruska je vojenský primitivismus nejvyššího strategického a politického vedení státu.

Nejhrůznější na tom je skutečnost, že neznalost elementárních základů vojenských věd a zvláště pak vojenských dějin nikoho neděsí a nerozhořčuje. Naopak, každý projev znalosti v této oblasti je ihned považován za podivnou a podezřelou věc.

Občané kritici, vyvracejte mě, usvědčujte a odhalujte. Nezapomínejte ale přitom ani na naše stratégy, na jejichž náramenících září hvězdy první velikosti. Pokud jsem se já dopustil chyb, to není nic hrozného. To nikomu neuškodí. Zato jejich nezodpovědný vztah k vojenským dějinám a k vlastním veřejným přednáškám představuje odraz jejich zrovna tak nezodpovědného vztahu k plnění přímých služebních povinností. A ti lidé mají přitom ve svých rukou osud Ruska.

Studium vojenských dějin bylo u nás nahrazeno obrovskými shromážděními plnými prázdných tlachů, v nichž se opakují usmolené a dávno obehrané „objevy”. Materiály těchto shromáždění jsou široce publikovány, a tím je celému světu demonstrována neuvěřitelná a děsivá míra ignorance v nejvyšším velitelském sboru ruské armády. Takovou vojenskou ignoranci Evropa nepoznala od dob pádu Římské říše.

KAPITOLA ŠESTÁ

K čemu nám bude Španělsko?

Boj španělského a čínského lidu představuje první burácení hromu opět uzrávajicí světové revoluce.

Lev Méchlis (1939)

I

Poté, co jsme se nyní dotkli obecných problémů, se vrátíme k počátkům druhé světové války. Zdá se to až podivné, ale tyto počátky lze vysledovat dokonce až ve Španělsku. Pravda, nemohly se tam příliš rozvinout. Rozhlasová stanice města Ceuta ve Španělském Maroku 18. července 1936 několikrát vysílala heslo „Nad celým Španělskem je bezmračné nebe”. To byl signál k zahájení vojenské vzpoury proti Španělské republice. V čele vzpoury stál generál José Sanjurjo a po jeho smrti pak generál Francisco Franco. Oporu vzbouřených generálů tvořily v prvním okamžiku jednotky dislokované v koloniích. Vzbouřenci museli tyto jednotky neprodleně přemístit ze severní Afriky do Španělska. Generálu Francovi přišel tehdy na pomoc Hitler. Převelel sem 20 transportních letadel Ju 52, které téměř po tři měsíce prakticky nepřetržitě přelétávaly z Maroka do Španělska a zpátky.²⁵ Celkem bylo mezi 28. červencem a 31. srpnem 1936 přemístěno z Afriky do Španělska 7 350 vojáků a důstojníků spolu s děly a kulomety. Letadla přitom uskutečnila 461 letů, při nichž byla často přetížena. Dalších 5 455 mužů bylo převezeno při 324 přeletech během září. V říjnu bylo přemístěno ještě 1 157 mužů v 83 přeletech. Později Hitler prohlásil: „Franco bude muset postavit pomník letadlu Ju 52. Tomuto stroji vděčí za vítězství revoluce ve Španělsku.”²⁶

Jednalo se tehdy o první masový přesun pozemních jednotek vzduchem v dějinách. Tento letecký most zachránil vzpouru v její počátečním, tedy nejkritičtějším stadiu. Poté začaly na Francovu stranu přecházet jednotky španělské armády. Na stranu vzbouřenců se přidalo 80% ozbrojených sil, tedy 120 000 důstojníků a vojáků, a významná část občanských gard.²⁷ Generála Franca podpořili diktátoři Německa, Itálie a Portugalska – Hitler, Mussolini a Salazar. Na straně generála Franca bojovalo 50 000 německých, 150 000 italských, 20 000 portugalských a 90 000 marockých vojáků a důstojníků. Zahraniční pomoc generálu Francovi pak představovala 2 700 děl, 1 150 tanků a obrněných aut, 1 650 bojových letadel.²⁸

II

Sovětský svaz nemohl zůstat stranou. Do Španělska přijel Vladimír Alexandrovič Antonov-Ovsejenko. V roce 1917 byl tento muž jednou z klíčových postav v okamžiku uchopení moci bolševiky.

Byl jedním z těch, kdo veleli „útoku” na Zimní palác. Osobně pak zatkl prozatímní vládu. Po svržení legitimní vlády se stal Antonov-Ovsejenko členem nelegální vlády, kterou neuznali ruští spojenci, zato ji uznali nepřátelé, s nimiž se tehdy Rusko nacházelo ve válečném stavu. Roku 1936 Stalin jmenoval právě Antonova-Ovsejenka do funkce sovětského generálního konzula v Barceloně. Na první pohled, ve srovnání s měřítkem velkého Sovětského svazu a Evropy, to byla funkce skromná. Tomuto muži však byla určena vedoucí úloha při vytvoření sovětského předmostí ve Španělsku.

Do Barcelony začaly neprodleně připlouvat sovětské lodě s výzbrojí a „dobrovolníky”. Hlavním vojenským poradcem španělské republikánské armády jmenoval Stalin Jana Karloviče Běrzina, náčelníka Zpravodajské správy Generálního štábu Rudé armády. Celkem bylo do Španělska dopraveno 2 065 důstojníků Rudé armády nejrůznějších hodností. Zatupovali následující druhy vojsk: Letectvo 772 osob, tankové vojsko 351 osob, dělostřelectvo 100 osob, střelecké vojsko 222 osob, válečné námořnictvo 77 osob, další specializace 339 osob, tlumočníků 204 osob.²⁹ Mimoto bylo do Španělska po linii Lidového komisariátu vnitřních věcí, Lidového komisariátu zahraničních věcí a dalších úřadů odesláno několik stovek sovětských diplomatů, rozvědčíků, kontrarozvědčíků, diverzantů, novinářů, agitátorů, stranických pracovníků a odborníků na válečný průmysl. Celkový počet dobrovolníků, včetně civilních odborníků, tvořilo asi 3 000 osob.³⁰ Stalin poslal do Španělska 648 válečných letadel, 347 tanků, 60 obrněných automobilů, 1 186 děl, 20 486 kulometů a 497 813 pušek.

Mimochodem, roku 1987 jsem zakoupil jednu z těchto pušek, s číslem ZJ2949, v horské španělské vesničce a pověsil jsem si ji na zeď své pracovny. Španělští rolníci hodnotili takové zboží velmi vysoko a jen neradi se s ním loučili. Kromě pušek, kulometů, tanků a letadel putovaly ze Sovětského svazu do Španělska náboje, granáty, letecké bomby, válečné zásoby, potraviny, pohonné hmoty a léky.

Jen za tři měsíce roku 1936 byly ze Sovětského svazu do Španělska dopraveny 4 000 000 000 nábojů.³¹ To všechno stálo peníze. Připočtěme k tomu náklady na přepravu do španělských přístavů z továren v Moskvě, Leningradu, na Ukrajině a na Uralu. Kromě dodávek sovětských zbraní kupoval Stalin tanky, letadla, automobily, děla a minomety, střelivo, potraviny a léky ve Francii, Švýcarsku a Československu, a platil i za jejich dopravu do Španělska. Dodávky zbraní mohly být mnohem vyšší, jenže Španělsko bylo blokováno. Sovětské obchodní lodě vyplouvaly z černomořských přístavů. Ve Středozemním moři neměl Sovětský svaz ani válečné loďstvo, ani vojenské námořní základny. Bezbranné obchodní lodě musely plout ke španělským břehům přes celé Středozemní moře. Od černomořských průlivů až do cílových přístavů je sledovala letadla a válečné lodě Itálie a Německa. A v blízkosti Španělska už čekaly lodě, letadla a ponorky generála Franca. Přesto, bez ohledu na tuto blokádu, se Stalinovi podařilo dopravit do Španělska množství strategického nákladu, které bylo podle všech možných měřítek prostě obrovské.

Na základě oněch zbytků španělské armády, které zachovaly věrnost vládě, byla utvořena Lidová armáda. Na obranu Španělské republiky spěchali také dobrovolníci z celého světa. Ti pak vytvořili sedm mezinárodních brigád. Podle výpočtů jednoho z velitelů interbrigád Karola Swierczewského bylo dobrovolníků-interbrigadistů minimálně 42 000 osob.” V řadách republikánské armády bojovali dobrovolníci z 54 zemí světa.³³

Vytvoření a působení mezinárodních brigád financoval Stalin. Komunistická propaganda získávala po celém světě jak naivní nadšence, tak i náhodné dobrodruhy všech odstínů, aby jeli do Španělska. A oni jeli: Ze Spojených států amerických, z Velké Británie, z Německa, ze Švédska, z Rakouska, z Austrálie… Stalin vyzbrojil novou půlmiliónovou armádu komunistů a jejich společníků a dva a půl roku ji pak zásobil vším nezbytným. Ale proč to vlastně dělal?

III

K pochopení závažnosti Stalinových záměrů si povšimněme některých velitelů, které do Španělska poslal. Tehdy to byli poručíci, kapitáni a plukovníci. I tak to ovšem byli ti nejperspektivnější velitelé Rudé armády, které Stalin určil k vyzdvižení do vyšších funkcí. Španělsko pro ně bylo prověrkou. Většina z nich pak po návratu ze Španělska skutečně zažila bleskový vzestup. Tohle jsou výšiny, kterých dosáhli někteří z vojenských poradců během několika let:

– Rodion Jakovlevič Malinovskij – maršál Sovětského svazu a ministr obrany;

– Kirill Afanasjevič Měreckov – maršál Sovětského svazu a náčelník generálního štábu;

– Grigorij Ivanovic Kulik – maršál Sovětského svazu a náměstek lidového komisaře obrany;

– Nikolaj Gerasimovič Kuzněcov – admirál loďstva Sovětského svazu, lidový komisař válečného loďstva SSSR;

– Nikolaj Nikolajevič Voronov – hlavní maršál dělostřelectva, velitel sovětského dělostřelectva;

– Mitrofan Ivanovic Nědělin – hlavní maršál dělostřelectva, náměstek ministra obrany, hlavní velitel raketových vojsk strategického určení;

– Filipp Alexandrovič AgaFcov – maršál letectva, velitel sovětského dálkového letectva;

– Konstantin Pětrovič Kazakov – maršál dělostřelectva, velitel raketového vojska a dělostřelectva;

– Chadži-Umar Džiorovič Mamsurov – generálplukovník, zástupce náčelníka vojenské rozvědky;

– Pjotr Pantělejmonovič Věčnyj – generálporučík, vojenský pobočník Josifa V. Stalina;

– Ivan Josifovič Proskurov – generálporučík letectva, náčelník vojenské rozvědky;

– Pavel Ivanovic Batov – armádní generál;

– Dmitrij Grigorjevič Pavlov – armádní generál;

– Vladimír Jakovlevič Kolpakči – armádní generál;

– Nikolaj Grigorjevič Ljaščenko – armádní generál;

– Alexandr Iljič Rodimcev – generálplukovník;

– Prokofij Logvinovič Romaněnko – generálplukovník;

– Grigorij Michajlovič Štěrn – generálplukovník;

– Michail Stěpanovič Sumilov – generálplukovník;

– Vasilij Alexandrovič Juškevič – generálplukovník;

– Timofej Timofejevič Chrjukin – generálplukovník;

– Vladimír Antonovič Alafuzov – admirál, náčelník Hlavního námořního štábu;

– Nikolaj Jefremovič Basistyj admirál, velitel Černomořského loďstva, první náměstek ministra válečného loďstva;

– Arsenij Grigorjevič Golovko – admirál, velitel Severního loďstva, náčelník Hlavního námořního štábu.

Ze všech důstojníků Rudé armády, bojujících ve Španělsku, dalších více než 40 mužů později dosáhlo hodností generálporučíka, viceadmirála, generálmajora a kontraadmirála. Někteří z těch, kteří bojovali ve Španělsku, nezískali z různých důvodů generálské hodnosti, přesto však zaujímali vesměs vysoké funkce. Byl mezi nimi například profesor plukovník Ilja G. Starinov, který ve Španělsku velel všem diverzantům. Za druhé světové války byl velitelem partyzánského hnutí maršál Kliměnt Jefremovič Vorošilov a plukovník Starinov byl jeho zástupcem pro provádění diverzí.

IV

Bez ohledu na veškeré Stalinovo úsilí nebylo vítězství komunistů ve Španělsku reálné. A to z mnoha důvodů. Především přešlo na stranu vzbouřenců, jak již bylo uvedeno, více než 80% španělských vojáků a důstojníků. To uznávají dokonce i komunisté. A z tohoto faktu vyplývá, že se nejednalo jen o nějaký elitní generálský puč.

Španělští vojáci a důstojníci měli na výběr a ve své většině se rozhodli vystoupit proti republice. Což mimo jiné svědčí o tom, že ne všechno se ve Španělské republice dělo zcela správně. Dále nutno uvážit, že Španělsko je příliš daleko. Stalin nemohl do Španělska přemístit ani jednu svou divizi. A i kdyby ji tam nakrásně přemístil, nebylo by možné ji zásobovat. Třetím důvodem porážky byla pak skutečnost, že Komunistická strana Španělska byla velmi slabá, takže musela uzavřít spojenectví s jinými stranami. Hlavními spojenci komunistů zde byli anarchisté. V oblastech, kde se anarchisté chopili moci, došlo ke zrušení peněz a majetek všech občanů se stal majetkem společným. Generální tajemnice Komunistické strany Španělska Dolores Ibarruri popisuje své válečné spolubojovníky následovně: „Anarchisté zavedli cosi jako říši loupeže.”³⁴ Maršál Sovětského svazu Měreckov, který ve Španělsku bojoval, říkal anarchistům „veselí hrdlořezové”. I kdyby tedy komunisté samotní byli andělé, s takovýmito spojenci byli tak jako tak odsouzeni k porážce.

Bez spojenců totiž zvítězit nemohli a s těmito spojenci už vůbec ne.

Dne 28. března 1939 padl Madrid, poslední bašta republikánské vlády.³⁵ V důsledku téměř tříleté války zvítězil generál Franco. Sovětští vojenští poradci byli evakuováni. Pokud jde o mne, vždycky mě v celém tomto příběhu udivovala ta časová shoda. Válka ve Španělsku byla totiž vlastně jakýmsi svébytným prologem druhé světové války. Boje ve Španělsku utichly a za pět měsíců nato začala nová válka, která se zpočátku rozšířila na celou Evropu a posléze na celý svět. Existovalo nějaké spojení mezi španělskou občanskou válkou a druhou světovou válkou? A pokud ano, tak jaké?

V

Nuže: K čemu by Stalinovi bylo Španělsko? Proč kvůli němu utratil naprosto neuvěřitelně obrovské prostředky? Copak doma měl problémů málo? Jaký je v tom pro Sověty rozdíl, jestli ve Španělsku vládne prezident, král, plukovník, generál, maršál nebo generalissimus? Stalin prý chtěl uhasit možné ohnisko druhé světové války. Ale proč by je hasil? Stalin přece neustále opakoval, že situace, kdy „se kapitalisté mezi sebou rvou jako psi”, je pro nás výhodná. Tak ať se rvou, ne? Když vypukla válka v kapitalistickém státě ležícím za devetero zeměmi, daleko od sovětských hranic, čím by to mohlo uškodit naší socialistické vlasti? Naopak, všichni přece uvidí ten rozdíl: Kapitalistický stát leží v rozvalinách, zatímco Sovětský svaz vzkvétá. Čím hůř pro ně, tím lépe pro nás. Odkdy se vlastně soudruh Stalin zajímal o problém zachování míru v kapitalistických zemích? K čemu by mu to bylo? Nemluvě o tom, že ve Španělsku samozřejmě žádné ohnisko druhé světové války nevzplanulo. Zeměpisná poloha Španělska je taková, že lepší se ani nedá vymyslet. Kolem skoro celé země je voda. Od Francie je Španělsko odděleno mohutným pohořím. Bojovat by mohlo jedině s Portugalskem. K tomu však není sebemenší důvod. Španělsko zůstalo stranou v první světové válce. Když vypukla druhá světová válka a byly do ní vtaženy skoro všechny státy světa od Kanady až po Nový Zéland, zůstalo Španělsko znovu stranou! To se tedy soudruh Stalin znepokojoval v letech 1936 až 1938 úplně zbytečně.

Naši „dobrovolníci” prý ve Španělsku bojovali proti diktatuře a přinášeli španělskému lidu svobodu. To zní jako nádherná hudba.

Ale proč by pak ti sovětští „dobrovolníci” nepřinesli svobodu svému vlastnímu lidu? Všichni sovětští „dobrovolníci” se přímo účastnili při vyhlazování rolnictva jako třídy v Rusku, na Ukrajině i ve všech ostatních „republikách” Sovětského svazu. Právě na jejich bodácích stál protilidový režim. Co třeba vzorový „osvoboditel” soudruh Antonov-Ovsejenko? Roku 1921 byl předsedou zplnomocněné komise Všeruského ústředního výkonného výboru pro boj proti banditismu v Tambovské gubernii. Slovem „bandité” byl myšlen lid. Proti komunistům povstali v Tambovské gubernii všichni. Antonov-Ovsejenko osobně prováděl popravy, osobně střílel z pistole a osobně sekal hlavy, zapaloval vesnice i s lidmi a vháněl obyvatelstvo vesnic do bažin, kde je pak pomalu topil.

Ve spáchaných zvěrstvech se mohl směle srovnávat i se samotným Tuchačevským. Spolu s ním ostatně podepisoval rozkazy o užití otravných plynů proti vlastnímu lidu, stejně jako o braní rukojmích a následně o jejich masových popravách. A právě tento válečný zločinec se nyní zjevil ve Španělsku. Hurá! Přinesl sem pochodeň svobody! Antonov-Ovsejenko a jeho spolubojovníci nesli svobodu španělskému lidu v letech 1937 a 1938, tedy právě v době, kdy byli v Sovětském svazu po tisících vybíjeni jejich soudruzi. I mnozí z „dobrovolníků” půjdou po návratu do vlasti světového proletariátu pod těžkou proletářskou sekeru. A jako první z nich právě Antonov-Ovsejenko. Mohli snad tihle lidé bojovat za cizí svobodu, pokud byli sami otroky a zároveň katy vlastního lidu?

Takže vysvětlení, že prý naši „poradci” a „dobrovolníci” bojovali ve Španělsku za svobodu, zcela odpadá. Nemohli přece bojovat za svobodu, když vůbec nevěděli, co to je. Nic naplat – my jsme prostě obdivuhodní lidé: Generalissimus Franco byl strašlivý diktátor, proti němuž se muselo povstat k boji. Ale ve vlastní zemi se nám velmi brzo zjeví rovněž jeden generalissimus. Sovětský svaz utrácel kolosální prostředky a proléval lidskou krev v boji proti tyranovi Francovi, a přitom jen v únoru 1938 zahynulo například jen v takovém SevŽelDorLagu (Táboře pro výstavbu Severní dráhy) víc lidí, než v celém Španělsku za všechna léta Francovy vlády. Vláda generalissima Franca skončila tím, že Španělsko bez jakýchkoli otřesů a revolucí vstoupilo do Evropy coby svobodná a vzkvétající země. Tak proč se naši bohatýři hrnuli do boje za svržení takové vlády?

Pokud by ovšem ve Španělsku zvítězili komunisté pod vedením soudruhů z Lidového komisariátu vnitřních věcí a Kominterny, pak by se tato země teroru nevyhnula. A nezůstala by rozhodně stranou v bojích druhé světové války. A dnes, na rozvalinách komunismu, by slunné Španělsko představovalo cosi podobného jako slunná Gruzie z dob Ševarnadzeho, v děravých kalhotách a s portréty milovaného vůdce na každé křižovatce.

VI

Ve Španělsku Stalin nehasil možné ohnisko druhé světové války. Ne, on ho tam rozdmýchával. Podle Stalinových plánů musel na Francově straně vystoupit Hitler s Mussolinim. A bezmála se to i stalo. Jenom ne tak, jak mělo. Itálie ani Německo nevyhlásily válku, nýbrž poslaly do Španělska zbraně, „instruktory” a „dobrovolníky”. Oficiálně však zůstaly mimo válku. Situace byla původně zcela jasná: Velká Británie a Francie se obávaly posílení Německa a Itálie, a proto musely vystoupit proti Hitlerovi a Mussolinimu.

A právě to potřeboval soudruh Stalin. Nic takového se však nestalo.

Stalinova propaganda tedy vystavovala Velkou Británii a Francii všeobecnému opovržení: Jak jen můžete stát stranou! Jak můžete v takové situaci zachovat neutralitu! Vždyť tam zabíjejí děti! V naší milované vlasti zuřil zcela nedávno hladomor, uměle zorganizovaný komunisty. Hladem zde zahynuly miliony lidí a nejdřív ze všech umíraly děti. Na to si však sovětští propagandisté nepamatovali. Věděli tehdy jen o utrpení dětí španělských a vyzývali celý svět, aby tam zasáhl. Na tyto výzvy nikdo nereagoval.

Sám soudruh Stalin veřejně obviňoval Velkou Británii a Francii za jejich bohorovnost. Dne 10. března 1939 vystoupil na projevu před XVIII. sjezdem strany s následujícím odhalením: „Ve skutečnosti však politika nevměšování znamená nadržování agresi, rozpoutávání války a nakonec její proměnu ve válku světovou.”³⁶

Ani po Stalinovi nedokázali naši propagandisté odpustit Velké Británii a Francii jejich chování: „Politika ‚nevměšování‘ byla ve své podstatě široce promyšlenou diverzí proti míru, politikou provokování druhé světové války.”³⁷ Nikoli, drazí soudruzi. Nevměšování Velké Británie a Francie do španělských záležitostí bylo právě naopak příčinou toho, že v letech 1937 a 1938 druhá světová válka nevypukla, přičemž v letech 1939 až 1945 se tato nejstrašnější z válek Španělsku vyhnula.

A Stalin se přesvědčil o tom, že ze západního okraje Evropu nepodpálí. Co teď? Na tuto otázku existovala jediná odpověď: Je tedy zapotřebí podpálit Evropu z okraje východního. Tuto svou pozici vyjádřil Stalin zcela přesně v kruhu svých nejbližších spolubojovníků, při projevu na zasedání politbyra 19. srpna 1939: „Je v zájmu Sovětského svazu, vlasti pracujících, aby vypukla válka mezi Říší a kapitalistickým anglo-francouzským blokem. Je zapotřebí učinit vše pro to, aby byla tato válka co nejdelší, a to s tím záměrem, aby se obě strany navzájem vyčerpaly. Právě z tohoto důvodu musíme souhlasit s uzavřením paktu, navrženého Německem, a pracovat na tom, aby tato válka, jakmile k ní už jednou dojde, trvala co nejdelší dobu.”

KAPITOLA SEDMÁ

Aby byla půda v Granadě dána rolníkům

Ať budeme sovětský systém hodnotit jakkoli, zůstane zcela nesporné, že žádná vláda v dějinách lidstva si neurčila tak gigantické cíle a že žádná vláda v dějinách nenavršila po cestě ke svým cílům takové množství mrtvol.

Ivan Soloněvič (1999) w

I

Od dětství mi vštěpovali, že sovětští lidé pomáhali španělskému lidu bojovat za svobodu a demokracii. Právě tak se to psalo v knihách: „Španělsko se dostalo do první linie boje za demokracii.” Autorem těchto slov byl plukovník Starinov, hlavní sovětský diverzant v této zemi.³⁹ Svou profesi popsal Starinov následovně: „Odedávna panuje mínění, že diverzant je temný a krutý člověk bez cti a svědomí. Není pochyb o tom, že lůza, vycházející z výzvědných škol buržoazních států, skutečně představuje takovouto sběř. Avšak v armádách, bojujících za lidovou věc, jsou pro podvratnou práci vybíráni nejlepší, obětaví a lidští bojovníci.”⁴⁰ A nyní si povíme, jak bojoval tento „lidský bojovník” ve Španělsku. V dubnu 1937 bylo rozhodnuto dobýt klášter Virgen de la Cabesa. Ale jak na to? Klášter má mohutné zdi a pevná vrata. „Lidský bojovník” Starinov přišel s velkolepým nápadem. Chytli mulu, která byla z kláštera vypouštěna na pastvu, a naložili na ni pytle. „V jednom z pytlů, naložených na mulu, byla uschována výbušnina: Dvacet kilogramů dynamitu, obloženého hřebíky a kousky železa. Tento pytel byl opatřen roznětkou.”⁴¹ Mula dorazila ke vratům kláštera a byla vpuštěna dovnitř. A tam to řachlo… Tak takhle bojoval za demokracii ve Španělsku „lidský bojovník” Starinov. To je ovšem jen jeden z mnoha příkladů, o nichž Starinov rozpráví zcela bez uzardění. Tímhle se chlubí. Náš hlavní diverzant ovšem neměl právo hovořit úplně o všem.

Zkušenost „lidských bojovníků” se stala zkušeností mezinárodní a přešla z 20. století i do nového tisíciletí. Jak je to jednoduché: Obložit dynamit hřebíky… A ještě jeden bojovník za svobodu a demokracii ve Španělsku. Ten nejhlavnější. Jmenoval se Alexandrovič Vladimír Antonov-Ovsejenko. Jak si jistě vzpomínáme, přijel do Španělska jako první a zaujal zde klíčovou funkci generálního konzula v Barceloně. Začal tím, že doporučil vládě Španělské republiky, aby spolehlivě ukryla zlatý poklad státu. Ale kam? Do Moskvy.

Kam jinam? Španělský zlatý poklad byl odvezen a nikdy už nebyl vrácen. Anarchisté byli dozajista lupiči. S tím se nedá polemizovat.

Jenže obrovský španělský zlatý poklad neodvezli anarchisté, nýbrž nezištní komunisté. Ti ovšem tvrdí, že španělský zlatý poklad představoval platbu za dodávky zbraní. Dodávky byly opravdu obrovské. Jenže Španělsko hromadilo své zlato od dob Kolumbových a ještě dřívějších. I kdyby byly dodávky sebevětší, nemohly být dražší než zlato, nahromaděné státem za celá staletí. A pokud představoval španělský zlatý poklad skutečně platbu za vojenské dodávky, pak se to tak přece mělo říct: Sovětský svaz nebojoval z nějakých nezištných a spravedlivých pohnutek, nýbrž kvůli zlatu, které odvezl ze Španělska soudruh Antonov-Ovsejenko.

Roku 1936 vážil španělský zlatý poklad přes 600 t. V okamžiku vojenské vzpoury se jeho drtivá většina nacházela ve sklepeních banky v Madridu. V důsledku konzultací se sovětskými představiteli se španělská vláda obrátila na Moskvu s prosbou přijmout zlato republiky „do úschovy”.

Formálně to bylo zdůvodněno hrozbou, že vzbouřenci by v říjnu 1936 mohli obsadit Madrid. Proto 15. října podal ministerský předseda Largo Caballero spolu s ministrem financí Juanem Negrínem sovětskému vedení oficiální žádost o „přijetí do úschovy” více než 500 t zlata. Stalin operativně rozhodl o provedení operace za účelem odvezení španělského zlatého pokladu. Zde je výňatek z protokolu č. 44 o zasedání politbyra ze 17. října 1936: „Bod 56. Otázka s. Rozenběrga. Rozhodnutí. Uložit s. Rozenběrgovi, aby odpověděl španělské vládě, že jsme připraveni přijmout do úschovy zlatý poklad a že souhlasíme s odvezením tohoto zlata na našich lodích, vracejících se ze španělských přístavů.” Po přijetí politického rozhodnutí byly zahájeny intenzivní práce: 20. října dostali Španělé telegram se souhlasem přijmout zlato, a již 22. až 25. října bylo zlato naloženo na sovětské lodě v přístavu Cartagena. Celkem bylo vzato na paluby lodí 510 tun zlata.⁴² Jen pro srovnání: V prosinci 2002 činil zlatý poklad Ruska 387 tun (sdělení ruské informační agentury Interfax ze 4. ledna 2003).

Uveďme ještě některé doplňující informace o Antonovovi-Ovsejenkovi, o tomto bojovníkovi za svobodu a demokracii. Velké zkušenosti získal už v dobách ruské občanské války z let 1918 až 1922: „Antonov-Ovsejenko, zaujímající vysoké vojenské funkce, aniž by k tomu měl odpovídající vojenský talent, zůstával především vůdcem politickým. V době, kdy velel jednotkám, probíhaly na území, jež mu bylo podřízeno, popravy rukojmích, stejně jako masové represe… V době od února do srpna 1921 předsedal zplnomocněné komisi pro boj s banditismem v Tambovské gubernii… Antonov-Ovsejenko uplatňoval masové a neadekvátně kruté represe vůči účastníkům povstání, jakož i k jejich ‚pomahačům‘ a členům jejich rodin. Prakticky celá gubernie byla zbrocena krví. Dne 11. června 1921 podepsal spolu s Tuchačevským rozkaz o okamžitých popravách bez soudu pro ‚občany, odmítající uvést své jméno‘; ‚v případě nálezu schovaných zbraní zastřelit na místě bez soudu nejstaršího práceschopného člena rodiny‘; mimoto byly rodiny, schovávající ‚bandity‘ nebo majetek ‚banditů‘, prohlášeny za bandity a okamžitě popraveny atd.”⁴³

Takto působil Antonov-Ovsejenko ve své vlastní zemi. Byl to katan a válečný zločinec. A nyní ho Stalin poslal do Španělska. Antonov-Ovsejenko zde nejenom řídil práci sovětských vojenských poradců, rozvědčíků a čekistů, ale de facto vlastně řídil i vládu Španělské republiky.

II

Hodnostně druhý sovětský člověk ve Španělsku byl Jan Běrzin.

Kdysi dávno, když jsem ještě studoval na akademii, nám byla doporučována kniha hlavního maršála dělostřelectva Nikolaje Nikolajeviče Voronova. Byla to velmi pozoruhodná kniha. Voronov velel dělostřelectvu Rudé armády za druhé světové války. Byl jedním z autorů stalingradské ofenzívy. Jako jeden z prvních vyslýchal ve zničeném Stalingradu polního maršála Friedricha Pauluse. Během celých německých dějin se nikdy žádný německý generál polní maršál nedostal do zajetí. Paulus byl první. Ale i mimo tuto epizodu existuje ve Voronovově knize množství navýsost zajímavých momentů. Kniha je psána živým a prostým jazykem. Voronov bojoval i ve Španělsku.

A pak to přišlo: Jedna věta z této knihy mě nejen ohromila, ale přímo mnou otřásla: „Události ve Španělsku hluboce znepokojily sovětský lid. V Moskvě i v dalších městech se konaly mítinky a velká shromáždění pracujících. Sovětští lidé vyjadřovali svou bratrskou solidaritu se španělským lidem, bojujícím proti zdivočelým fašistickým bandám. V krátké době uložili dělníci a kolchozníci do fondu pomoci španělským bojovníkům desítky milionů rublů.”⁴⁴ To mnou otřáslo.

Roku 1936 sleduje sovětský lid se znepokojením události ve vzdáleném Španělsku, vyjadřuje hněv nad akcemi vzbouřenců, dělníci v továrnách a rolníci na polích se po těžce vydělaných kopejkách skládají na pomoc španělskému lidu. Tři roky předtím ovšem, jak řečeno, zuřil v Sovětském svazu obludný hladomor doprovázený lidojedstvím a veřejným obchodováním s lidským masem. To však sovětské lidi nikterak neznepokojovalo. Nekonaly se žádné mítinky, ani se nikdo neskládal na pomoc hladovějícím. A sovětský lid nepociťoval žádný hněv nad prostým faktem, že jejich bratři, sestry a sousedé umírají po milionech hlady, zatímco komunisté vyvážejí do ciziny miliony tun obilí. Náš nelhostejný lid tedy hodlá nést odpovědnost za osud všech lidí na zeměkouli, a zároveň projevuje naprostou nezodpovědnost za svůj vlastní osud. Roku 1936 neexistovaly ve Španělsku koncentráky, dokonce se tam ještě ani nezačalo se střílením rukojmích, ale sovětští lidé byli strašně znepokojeni a rozhněváni.

Přitom v Sovětském svazu naplno vzkvétala otrocká práce, v koncentrácích a žalářích seděly miliony lidí, a tohle sovětské lidi neznepokojilo ani nerozhněvalo.

Dne 27. prosince 1932 byly v Sovětském svazu zavedeny pasy, bez nichž nebylo možné sehnat práci ani ubytování, nemluvě o cestování po státě. Pasy byly zavedeny v době, kdy vrcholil hladomor, a to za účelem efektivnějšího boje proti útěkům rolníků z hladovějících oblastí do měst nebo do úrodnějších částí země. Pasy byly vydávány pouze obyvatelům měst. Rolníci, tvořící většinu obyvatelstva státu, neměli na tyto pasy nárok. Sovětský rolník byl postaven do pozice otroka, který nemohl nikam odejít od svého pána.

Formálně vzato nebyl vlastně rolník občanem vlastní země. Mezi občany tedy nebyla započítána většina obyvatelstva. A nyní tedy Stalinovi vojenští poradci, budoucí generálové, admirálové a maršálové, namísto aby bojovali za svobodu vlastního lidu, vyjeli bojovat za svobodu španělských rolníků, kteří byli na rozdíl od rolníků sovětských svobodní a měli právo odjet, kam se jim zachtělo, třeba i do Ameriky.

III

Všechno, co jsem četl o válce ve Španělsku, mě naplňovalo údivem. Uvedu například jeden fakt, který snad na první pohled vypadá jako maličkost. Hlavním poradcem republikánské armády byl Jan Běrzin, náčelník 4. správy Generálního štábu Rudé armády. Co to vlastně bylo, ta 4. správa?

Počátkem šedesátých let 20. století vypukla v Sovětském svazu vlna téměř hysterického oslavování sovětského rozvědčíka Richarda Sorgeho. Byly o něm natočeny filmy a televizní pořady, psaly se o něm články a knihy, přednášelo a učilo se o něm, pojmenovávaly se po něm ulice a náměstí a široce se diskutovalo o projektech jeho pomníku. A bylo tehdy oznámeno, že Richarda Sorgeho našel a získal Jan Běrzin, náčelník 4. správy Generálního štábu Rudé armády.

Lidu pak bylo neprodleně vysvětleno, co představuje ona 4. správa.

Tak se ve dvacátých a třicátých letech 20. století nazývala vojenská rozvědka. Nyní nese tato organizace zkratku GRU, tj. Hlavní průzkumná správa (Glavnoje razvědyvatělnoje upravlěnijé).

Byl jsem doslova omráčen: Stalin tedy přesunul do španělské republikánské armády 2 000 sovětských vojenských poradců velmi vysoké kvalifikace, ale za hlavního poradce určil hlavu sovětských špionů.

Proč? Co dělal šéf špionů Běrzin ve Španělsku? Proč neposlal Stalin coby hlavního poradce bojového velitele se zkušeností z bitev, nýbrž magistra „rytířského řádu pláště a dýky”? Dnes víme o Janu Běrzinovi poměrně hodně. Zde jsou některé informace, které cituji z encyklopedického slovníku: „Běrzin Jan Karlovič (skutečné jméno Peteris Janovič Kjuzis), stranický činitel, jeden z tvůrců táborů nucených prací (GULAG) … Roku 1907 odsouzen za vraždu policisty k osmi rokům nucených prací, ale roku 1909 byl omilostněn… Začátkem první světové války byl povolán do armády, ale dezertoval a pracoval v továrně (Petrohrad) … Od prosince 1917 pracoval v aparátu Lidového komisariátu vnitřních věcí, velel osobní ochrance Lenina a členů vlády, zformované v drtivé většině z Lotyšů a Estonců… Od března 1924 do dubna 1935 náčelník 4. (průzkumné) správy štábu Dělnicko-rolnické Rudé armády, fakticky vytvořil systém sovětské vojenské rozvědky… Roku 1936 jmenován hlavním vojenským poradcem španělské republikánské armády. V červnu 1937 se vrátil do SSSR a opět zaujal funkci náčelníka průzkumné správy.”⁴⁵

V tomto životopisu je ohromující úplně všechno. Císařské Rusko nám vykreslují jako hrůzostrašný režim. Zde jsou však historická fakta: Za vraždu policisty dostal Jan Běrzin osm let, ale odseděl si jenom dva a byl propuštěn. Potom za války dezertoval z armády…

A v době válečného stavu šel pracovat do továrny v metropoli!

Do Putilovského závodu! To byla hlavní zbrojní továrna Ruska. To mu neprověřili jeho dokumenty?! A to se nikdo nedivil, že mladý silný muž není v době války na frontě?! No, to by si tedy mohl za soudruha Stalina zkusit: Utéct z armády… Po uchopení moci bolševiky se Estonsko, Litva a Lotyšsko staly nezávislými státy. Lotyš Jan Běrzin se stal v Rusku cizincem. Lenin, Trockij a další komunističtí vůdci věděli, že je ruský lid nenávidí, a proto sestavili svou osobní ochranu ze zahraničních žoldáků: Číňanů, Lotyšů, Maďarů apod. Běrzin a jemu podobní představovali vlastně cosi jako placenou cizineckou legii. Coby hlavního vojenského poradce posílá tedy Stalin roku 1936 do Španělska… vraha, dezertéra a žoldáka, který nebyl jediný den na vojně a utekl z frontové linie. Čemu mohl Jan Běrzin naučit španělské komunisty? Jak utíkat z armády? Jak stavět koncentráky a jaký v nich zřizovat režim? Nebo jak vraždit policisty?

IV

Během války bylo několik tisíc dětí španělských komunistů odvezeno do Sovětského svazu. Tam z nich byli vycvičeni bojovníci tajné fronty. Tohle téma je obzvlášť velké a děsivé. Neméně zajímavý je osud zahraničních dobrovolníků ve Španělsku: Američanů, Kanaďanů, Francouzů, Švédů a jiných. Ihned po příjezdu do země jim byly odebrány pasy a všechny ostatní dokumenty. Do úschovy.

Za útěk z „mezinárodní brigády” byla poprava. Tohle přece není žádná Ruská říše! Ale kam vlastně utíkat? Poběžíš rovně a narazíš na oceán. Doleva, zase oceán. Dozadu, Středozemní moře. Přístavy jsou přísně kontrolovány. Hranice s Francií je uzavřena. Kolem je frontová linie. Holé, sluncem spálené roviny a hory. Schovat se není kam. V kapse ani groš, ani pas. Jakmile se jednou dostal do „interbrigády”, přestával být dobrovolník dobrovolníkem. Nyní byl ozbrojeným otrokem, který prakticky neměl jak a kam utéct. Docházelo tehdy k tomu, že v budovách, kde byly uschovány doklady dobrovolníků, vypukaly požáry častěji než kde jinde, a vozidla, která tyto doklady převážela, se častěji než která jiná dostávala do palby. Naprostá většina bojovníků mezinárodních brigád se tak ocitla bez dokladů, přičemž sovětská vojenská rozvědka získala k dispozici skutečné, nefalšované pasy a další osobní doklady desítek tisíc mladých mužů z 54 zemí.

Krvavá záře komunistického zítřka už se zdvíhala nad Španělskem a leckdo se tou září… probudil.

Dobrovolníci, kterým se po porážce republiky podařilo ze země uniknout, si v drtivé většině uchovali věrnost svým ideálům: Bez ohledu na všechno stejně nic nepochopili. Ale nejméně jeden z nich tehdy prozřel. Jmenoval se George Orwell. Přijel do Španělska bojovat za svobodu a demokracii. A najednou zjistil, že pod maskou svobody se může skrývat obludný zločinecký režim. Tento muž proslavil své jméno dvěma knihami: Farma zvířat a 1984. V první knize popsal statek, v němž povstala zvířata proti člověku. Jejich povstání bylo završeno úplným vítězstvím. Jenže do čela osvobozené společnosti se postavila… prasata. A ta neprodleně ustavila svůj svinský řád. Děly se pak s tou knihou podivné věci: George Orwell popsal britskou farmu a hovořil o prasatech berkshirského plemene, ale v Sovětském svazu dostávali ti, u nichž byla tato kniha nalezena, dlouholeté tresty odnětí svobody. To mě také udivovalo. Kdyby byl George Orwell popsal sovětské komunistické svině, jejich reakce by pak byla naprosto logická. Ale co je tak uráželo a proč reagovali tak nervózně, když četli jen o jakési vládě prasat berkshirského plemene?

Co to má znamenat? Měl to snad být výraz prasečí solidarity?

V

Antonov-Ovsejenko byl ze Španělska odvolán do Moskvy, kde byl zatčen a popraven. Běrzin se vrátil ze Španělska do své funkce náčelníka Průzkumné správy Generálního štábu DRRA, zanedlouho byl však i on zatčen a popraven. Zato vojenští poradci, kteří skutečně bojovali a nezabývali se politikou ani špionáží, se bleskově vyšvihli k výšinám vojenské moci. I někteří z nich se pak dostali pod stalinskou sekeru, nikoli však za Španělsko, nýbrž za jiné chyby a omyly. Co z toho plyne, nevím.

Lze nicméně předpokládat, že Stalin už od určitého okamžiku nepočítal s vojenským vítězstvím ve Španělsku, protože pochopil, že je za daných podmínek nemožné. Proto neměl výhrady vůči svým velitelům, kteří přece udělali, co se dalo. Stalin to ocenil a mnoho z nich povýšil. Ovšem katani, špioni a političtí činitelé, jako byli Antonov- Ovsejenko či Běrzin, někde cosi nezvládli a nesplnili Stalinovy naděje. A tak je Stalin nechal popravit. Na co však Stalin vlastně sázel? Čeho chtěl dosáhnout?

Zde snad nelze mluvit o nějaké záhadě. Stačí podívat se na činnost Stalinovy diplomacie a propagandy oněch let. Tři státy s totalitními režimy – Německo, Itálie a Portugalsko – pomáhaly generálu Francovi. Španělské republice však na státní úrovni pomáhal pouze Sovětský svaz. Velká Británie a Francie prováděly politiku nevměšování do španělských záležitostí. Sovětská propaganda, jak řečeno, nevycházela z rozhořčení: Ve Španělsku trpí děti a Velká Británie s Francií na to vůbec nereagují! Sovětská propaganda se Velké Británii a Francii vysmívala za krutou lhostejnost vůči osudu španělských dětí. Jak bylo možné s klidem hledět na to, jak je španělský lid mučen?! Jak bylo možné zůstat stranou? Ve skutečnosti však o žádné děti nešlo. Dne 7. dubna 1935 přece starostliví komunisté zavedli v Sovětském svazu zákon, podle něhož se použití trestu smrti rozšiřovalo na děti ve věku od 12 let.

Hlavní Stalinova snaha byla vyjádřena naprosto přesně a otevřeně: Vtáhnout Velkou Británii a Francii do španělské války. Kdyby se podařilo tento plán realizovat, pak by se na západě evropského kontinentu pustily do krvavé rvačky na jedné straně Německo, Itálie a Portugalsko, a na straně druhé Velká Británie a Francie. A Sovětský svaz je daleko. Stalinovi poradci a „dobrovolníci” by také bojovali, ale válka by se v žádném případě nedotkla území Sovětského svazu. Stalinovi stačilo jen přilévat do sílícího ohně této války petrolej. Dobrovolní internacionalisté z 54 států tvořili součást téhož záměru. Stalinovi agenti verbovali po celém světě čestné mladé lidi k cestě do Španělska. Stalin nelitoval peněz na agitaci a platil cestu a výstroj dobrovolníků, stejně jako jejich výzbroj. Záměr byl jednoduchý: Zavléci do té války občany celého světa. Nejprve jednotlivé občany a pak celé skupiny. A následně by musely vlády nejrůznějších zemí zachraňovat své lidi v neštěstí. To by ve větší či menší míře znamenalo konflikty s vládami Franca, Hitlera, Mussoliniho a Salazara. Válka ve Španělsku se však za hranice země nerozšířila. Snahy Stalinových katanů, diplomatů a špionů nestačily k tomu, aby byl španělský požár roznesen po celé Evropě. A Stalin ostře změnil kurs.

VI

Jakmile bylo jasné, že válka ve Španělsku se protahuje a že z jiskry už jen stěží vzejde plamen, Stalin přenesl pozornost evropské diplomacie na úplně jinou oblast, na Československo. Záměrem bylo poštvat proti sobě Československo a Německo. Na straně Československa musely proti Německu vystoupit Velká Británie a Francie…

Sovětská rozvědka pracovala mistrovsky a podstrkovala Čechoslovákům „nesporné důkazy” o přípravě Německa ke vpádu, zatímco Němcům zase o přípravě československé armády se vypořádat se sudetskými Němci. Konflikt se začal rozdmýchávat. Nakonec se však v září 1938 sešli v Mnichově nejvyšší představitelé Německa, Itálie, Velké Británie a Francie. A neprovedli tam nic tak hrozného.

Území Sudet bylo osídleno Němci, ale v důsledku versailleské dohody bylo odříznuto od německy mluvících zemí a předáno Československu, uměle utvořenému zeměpisnému celku, který nikdy předtím v dějinách neexistoval. A nyní se jednalo o předání území odtržených od německého živlu Německu, tedy svým způsobem o obnovení dějinné spravedlnosti. Později, v březnu 1939, okupoval Hitler celé Československo. To už je ale jiná historie. Velká Británie a Francie nedaly Hitlerovi k takovému aktu svůj souhlas. V září 1938 bylo v Mnichově rozhodnuto pouze o tom, že Německu mají být předány Sudety, tj. to, co mu mohlo po právu náležet.

S mnichovským rozhodnutím mohlo Československo souhlasit, ale taky s ním souhlasit nemuselo. Sovětský svaz rozhodně podporoval Československo ve snaze oblasti Sudet nevydávat. Sovětský svaz se v tomto smyslu vyjadřoval co nejrozhodněji, a to až do vyvrcholení krize… Když však krize propukla naplno, všichni vedoucí sovětští představitelé zničehonic kamsi zmizeli. Československý velvyslanec v Moskvě se všemožně snažil kontaktovat kremelské vůdce, narážel však na neprostupnou zeď. Dokonce i lidový komisař zahraničních věcí Litvínov náhle onemocněl zánětem průdušek… Na volání o pomoc nyní v Moskvě nikdo neodpověděl. Československá vláda se snažila získat odpověď na otázku, co učiní Sovětský svaz, pokud se Československo postaví Hitlerovi na odpor.

Moskva však mlčela. Dne 28. září Beneš přímo požádal Sovětský svaz o vojenskou pomoc. Na to Sovětský svaz odpověděl, že pomoc je nutno hledat ve Společnosti národů. Československé velvyslanectví v Moskvě informovalo Prahu 30. září 1938 ve 12.20 hodin, že „není nic nového”, tj. že Moskva na straně Československa nevystoupí. O 10 minut později, ve 12.30 hodin přijala československá vláda podmínky, nadiktované v Mnichově. A teprve 3. října 1938, tedy 61 hodin a 30 minut poté, co se československá vláda podrobila požadavkům čtyř velmocí, přišla z Moskvy do Prahy sovětská odpověď, že Československo se nemělo vzdávat, nýbrž že mělo bojovat: Sovětský svaz by Československo podpořil za jakékoli situace!

Každý, kdo se zajímá o danou problematiku, najde v knize Igora Lukeše⁴⁶ stovky faktů a dokumentů, které vyvracejí kremelskou verzi o tom, že Sovětský svaz byl údajně připraven bránit Československo vlastní hrudí. Ve skutečnosti to tedy bylo tak, že Stalin projevoval svou pomoc poskytováním falešných informací Československu kvůli rozdmýchávání konfliktu, ale jakmile konflikt vznikl, sovětští vůdcové se poschovávali za kremelskou zdí. To je vlastně naprosto pochopitelné: Stalin neměl proč vázat se předčasně. Pokud by se Velká Británie a Francie kvůli Československu dostaly do války s Německem, pak by se teprve do věci vložil i Sovětský svaz… a to v závěrečné etapě. Nejprve by vyčkával, jak učil soudruh Stalin, až se všechny válčící strany navzájem vysílí ve vyčerpávající válce.

Samozřejmě mi teď leckdo připomene, že Sovětský svaz neměl s Československem společnou hranici, takže mu ani pomoci nemohl. Proti tomu ovšem namítám, že „interbrigády” bylo přece daleko jednodušší vydržovat v Československu než ve Španělsku. A „dobrovolníky” spolu s „poradci” lze přemisťovat kamkoli.

K tomu existovaly různé způsoby. Převoz zbraní mohl být (kdyby k tomu existovala chuť) zorganizován přes Rumunsko. Stačilo prostě někomu správně zaplatit. A rovněž mohla být organizována přeprava letecká. K dosažení československého území ze Sovětského svazu stačilo uletět 160 km přes vzdušný prostor Polska nebo Rumunska. Zeptejme se nyní seriózních historiků, jestli mají k dispozici sebemenší indicie o snaze Sovětského svazu domluvit se s Rumunskem či Polskem o průletu sovětského letectva skrz vzdušný prostor těchto zemí nebo o organizování leteckého mostu.

Rok poté, v srpnu 1939, vyžadoval Stalin koridory pro průchod svých jednotek Polskem. Vyžadoval je velmi důrazně. K těm koridorům se ostatně ještě vrátíme. Nyní se však ptáme, vyžadoval-li Stalin takové koridory od Polska a Rumunska roku 1938, a to za účelem přechodu jeho jednotek do Československa, nebo žádal-li alespoň o vzdušné koridory pro přelet letectva. Nuže, kremelští vůdcové neplánovali přemístění letectva do Československa a neměli v úmyslu organizovat žádný vzdušný most. Všechna jejich neohrožená prohlášení o připravenosti podpořit Československo tedy nebyla než pustým žvaněním. Jenže masový přelet sovětských letadel do Československa se také dal organizovat bez jakéhokoli povolení. Kdo by mu mohl zabránit? Pokud by sovětské letectvo letělo ve velké výšce, jak by tomu mohlo roku 1938 Rumunsko klást odpor, pomineme-li bezmocné protesty?

VII

Válka mezi státy střední a západní Evropy nevypukla ani kvůli Španělsku, ani kvůli Československu. Proto obrátil soudruh Stalin svůj zrak na Polsko. A zde už se Velká Británie s Francií konečně do sovětské pasti chytily. Povšimněme si opět blízkosti dat. Dne 28. března 1939 vstoupily jednotky generála Franca do Madridu.

Válečný požár byl uhašen. Stalin už neměl ve Španělsku s čím dál počítat. S předpokladem, že válka ve Španělsku brzy skončí, nařídil Stalin lidovému komisaři zahraničních věcí Maximu Maximoviči Litvinovovi, aby připravil konání protihitlerovské konference.

Dne 18. března 1939 vystoupil Litvínov s návrhy na svolání konference, jíž se měly účastnit SSSR, Velká Británie, Francie, Polsko, Rumunsko a Turecko. Pod záminkou zajištění „kolektivní bezpečnosti” připravoval Stalin izolaci a blokádu Německa. Dne 17. dubna 1939 přišel Litvinov s návrhem na uzavření britsko-francouzsko-sovětské smlouvy. Zároveň rozvinula Stalinova diplomacie intenzivní práci na přípravě půdy pro uzavření spojenectví s Hitlerem: Buď se mnou podepiš pakt, nebo tě udusíme blokádou. Dne 5. května 1939 odvolává Stalin Litvinova z funkce lidového komisaře zahraničních věcí a na jeho místo jmenuje Vjačeslava Michajloviče Molotova. Již tehdy došlo nejchápavějším pozorovatelům, čím to bylo vyvoláno.

Litvinov byl totiž židovského původu, takže Hitler by se s ním nebavil. Když teď Stalin jmenoval do této funkce Rusa, a navíc muže číslo 2, pokud jde o vliv na politiku Sovětského svazu, kterému přitom ponechal funkci předsedy vlády, pak se tedy v oblasti zahraniční politiky nezbytně chystají nějaké epochální události. Stalinův plán byl jednoduchý: Budou-li Velká Británie a Francie souhlasit se zajištěním kolektivní bezpečnosti v Evropě podle Stalinova scénáře, pak s nimi uzavře spojenectví proti Hitlerovi. Nebudou-li s tím souhlasit, pak Stalin „zajistí bezpečnost” Evropy uzavřením spojenectví s Hitlerem proti Velké Británii, Francii a vůbec celé Evropě.

Záhy byly zahájeny rozhovory mezi Sovětským svazem, Velkou Británií a Francií ohledně „zkrocení agresora”. To byla past. To byl háček s návnadou, který Británie s Francií spolkly, aniž si toho všimly.

KAPITOLA OSMÁ

K čemu by byla komunistům kolektivní bezpečnost?

Uměle vyvolaný hladomor vedl až k lidojedství. Jen děti zahynulo při hladomoru roku 1933 asi tři miliony.

Gennadij Pokrass (2004) ⁴⁷

I

V roce 1933, jakmile se Hitler dostal v Německu k moci, sovětská diplomacie okamžitě zahájila intenzivní boj za ustavení protihitlerovského bloku: Ochráníme Evropu před Hitlerem! Zajistíme kolektivní bezpečnost! Boj za kolektivní bezpečnost představoval pro komunisty předmět obzvlášní hrdosti: Vždyť oni jako první zaregistrovali nebezpečí a učinili vše, co bylo v jejich silách, aby uchránili Evropu před válkou. „Boj SSSR za kolektivní bezpečnost prošel postupně několika etapami. Prvním krokem na této cestě byl návrh Sovětského svazu, aby byla podepsána dohoda o definici agrese a agresora, předložený 6. února 1933 na mezinárodní odzbrojovací konferenci.”⁴⁸ Nelze než se podivit té naší nekonečné pohotovosti: Hitler byl jmenován kancléřem dne 30. ledna 1933 a přesně týden poté už učinil Sovětský svaz první krok na cestě k zajištění kolektivní bezpečnosti v Evropě! Tím ale sovětští komunisté samozřejmě neskončili. To byl teprve začátek! Z Kremlu se na evropské vlády řítila hotová lavina návrhů: Regionální pakty! Všeobecné odzbrojení! Celoevropský bezpečnostní systém! a 12. prosince 1933 přijal Ústřední výbor Všesvazové komunistické strany (bolševiků) speciální rozhodnutí o rozvoji boje za kolektivní bezpečnost…

Bylo pro to učiněno mnoho. Dokonce až moc. Je zde co připomenout. V Sovětském svazu, a nyní tedy v Rusku, vyprávějí profesoři s dojetím v hlase (a s průkazem Státní bezpečnosti v kapse) studentům o těch dávných dnech: Buďte hrdí na činy našich vůdců a diplomatů! Co všechno udělali pro to, aby uchránili Evropu před válkou a před Hitlerem! Položme však těmto výmluvným akademikům malou otázku: K čemu je komunistům kolektivní bezpečnost? Za jakým účelem kremelští šprýmaři celou tu komedii rozehráli?

II

Vždyť je to opravdu nějaké podivné. Vskrytu před celým světem cvičil Stalin na sovětském území německé tankisty, piloty, dělostřelce, ženisty a chemiky. Coby akt jasného porušení versailleské smlouvy vyvíjeli němečtí konstruktéři na sovětském území tanky, ponorky a bojové letouny, prováděli zkoušky s otravnými látkami a těžkým dělostřelectvem. Stalin zajistil Hitlerovi vítězství ve volbách. To uznávali i sami nacisté. Joachim von Ribbentrop měl za to, že nepřátelé Hitlerovy strany, tj. komunisté a sociální demokraté, „měli plnou možnost ji zničit”. Ribbentrop napsal: „Kdyby byli naši nepřátelé roku 1932 jednotní, mohli by nás porazit…”⁴⁹ Tehdy se však nacisty porazit nepodařilo, protože Hitlerovi nepřátelé jednotní nebyli. Stalin mezi sebou rozkmotřil všechny Hitlerovy soupeře a nepřátele. Byl to Stalin, kdo nařídil německým komunistům, aby nevystupovali proti hitlerovcům, nýbrž proti sociálním demokratům. Proto nakonec zvítězil Hitler.

Hitler sám chápal, že se dostal k moci díky Stalinovi, a byl mu za to vděčen. Dne 21. května 1940 poslal náčelník Průzkumné správy Generálního štábu Rudé armády generálporučík letectva Ivan Josifovič Proskurov lidovému komisaři obrany maršálu Sovětského svazu Semjonu Konstantinoviči Timošenkovi tajnou zprávu. Ta obsahovala vyprávění německého vojenského atašé v Moskvě Aschenbrennera: „Byl jsem u Hitlera, který mi řekl: ‚Pamatuj si, že Stalin pro nás udělal velkou věc, na což nikdy a za žádných okolností nesmíme zapomínat.‘ “⁵⁰ a nyní otázka: Proč Stalin roku 1933 jednou rukou vedl Hitlera k moci, zatímco druhou rukou okamžitě sháněl dohromady blok evropských států proti Hitlerovi?

Kdyby Stalin Hitlera k moci nepřivedl, pak by žádné nebezpečí nevzniklo, takže by byl celý ten poprask se zajištěním kolektivní bezpečnosti naprosto zbytečný. Avšak právě tím, že Hitlerovi umetl cestu k moci, učinil z druhé světové války reálnou možnost, zatímco Stalinovi křiklouni Kolcov, Erenburg, Henri a jim podobní vyzývali národy světa k upevňování solidarity a projevování bdělosti.

Kdyby Stalin doopravdy toužil po tzv. kolektivní bezpečnosti, tak v Sovětském svazu neměl cvičit německé piloty a tankisty, neměl vojensky vzdělávat Göringa, Mansteina a Guderiana, a neměl Hitlerovi pomáhat při volbách. Kdyby tohle všechno Stalin neudělal, ke druhé světové válce by prostě nemohlo dojít. A to by bylo tím nejlepším zajištěním evropské bezpečnosti.

III

A ještě otázka: Jaký užitek mohl mít z tzv. kolektivní bezpečnosti Stalin sám osobně? Počítal snad v případě Hitlerova útoku na Sovětský svaz s bratrskou pomocí Belgie či Lucemburska? A kdo kromě Hitlera na nás mohl zaútočit? Estonsko? Lotyšsko? Nevěřím. Polsko? Maďarsko? Finsko? Rumunsko? s jakými nadějemi by mohly tyto státy hledět na možnost obsadit Vladivostok a Magadan? Dokonce i Tuchačevskij chápal, že náš lid je třeba strašit opravdovým nepřítelem. Jenže před uzavřením moskevského paktu roku 1939 neexistovaly na západních hranicích SSSR státy, schopné úspěšně vést útočnou válku proti Sovětskému svazu. Proto si Tuchačevskij už počátkem roku 1920 vymyslel polsko-německou koalici, která byla údajně připravena vrhnout se Sovětskému svazu kdykoli po krku. O této mýtické polsko-německé koalici psal Tuchačevskij počínaje dobou občanské války a konče okamžikem svého zatčení. Ale i po zatčení, v Ježovově mučírně, napsal Tuchačevskij celý traktát o polsko-německém agresivním bloku, který připravuje útok proti SSSR. Tuchačevského fantastická konstrukce ovšem nestojí za to, aby se u ní člověk byť zběžně zdržoval. V letech, kdy vedl Stalin se svými věrnými spolubojovníky hrdinský boj za kolektivní bezpečnost, neměl Sovětský svaz vůbec společnou hranici s Německem.

Sovětský svaz byl od evropských velmocí oddělen hradbou neutrálních států, takže náhlý útok na SSSR byl v evropském prostoru vyloučen. Mimoto měl Stalin k dispozici takové území, které nelze dobýt. A i kdyby se to někomu přece jen podařilo, pak by je rozhodně nikdo nedokázal ovládat a kontrolovat. Takže k čemu byla Stalinovi „kolektivní bezpečnost”?

Mohlo samozřejmě dojít k válce mezi Francií a Německem.

Nebo mezi Polskem a Německem. Jenže útok Německa na Polsko automaticky zavleče do války Francii a Velkou Británii. Sovětský svaz se mohl každopádně stát obětí agrese až jako úplně poslední.

Tak proč se Stalin staral o kolektivní bezpečnost víc než kdo jiný?

V zemi soudruha Stalina probíhá masové vyhlazování lidí a zuří tam hladomor vedoucí až k lidojedství. Opravdu musel tehdy Stalin mít tak velkou starost o zachování blahobytu v sytém Dánsku či v prostopášném Nizozemsku? Ve třicátých letech, jak si vzpomínáme, bylo v Sovětském svazu vyrobeno víc tanků, děl, letadel a ponorek, než ve všech ostatních zemích světa dohromady. Ale soudruh Stalin si kupodivu vzal na starost kolektivní bezpečnost Evropy: Jen aby někde nedošlo k válce, jen aby nikomu nezpůsobila útrapy! Hlavně aby byli polští a norští buržoové uchráněni před válkou…

V Sovětském svazu byli podnikatelé vyhlazeni všeobecně a úplně. Kupci, bankéři, průmyslníci. Kdo nestihl utéct, byl rozdrcen. Buržoa je totiž nepřítelem proletariátu. Stalinovi však nestačilo zničit velkoburžoazii… a pustil se i do maloburžoazie. Máš dvě krávy, tak jsi kulak. A kulak, to je přece maloburžoazie. Do tajgy a do tundry s takovými lidmi! A co? Zastřelit! Jak máš dvě krávy, tak bys taky mohl mít brzo i třetí. A od těch krav už je k mnohamiliardovému jmění jenom krůček. Proto musí být kulak zardoušen v zárodku! Zničit kulaka jako třídu! a právě touto dobou si soudruh Stalin odepírá spánek, jen aby vymyslel, jak by uchránil pařížské a londýnské miliardáře před Hitlerem, jak zajistit jejich bezpečnost, jak pro ně uchovat klid a mír. Dejte mi nějaké uspokojivé vysvětlení: K čemu to Stalinovi bylo, chránit bezpečnost buržoazie?

Na tuto otázku zatím nikdo žádnou odpověď nevymyslel. A proto nám z nouze vyprávějí, že kolektivní bezpečnost… vlastně vůbec nevymyslel Stalin. To prý není dílo jeho rukou a jeho rozumu. Vyprávějí nám, že kolektivní bezpečnost je dílem věrného leninisty, lidového komisaře zahraničí, soudruha Maxima Maximoviče Litvinova. To on se údajně bil za věc míru, a to navzdory zločinci Stalinovi. Stalin hubil členy ústředního výboru, maršály a generály po celých stádech, ovšem člen Stalinova ústředního výboru soudruh Litvínov tou dobou vůbec nebere na krvavého Stalina ohled a razí vlastní politiku všeobecného a úplného odzbrojení, politiku budování dobrých sousedských vztahů v Evropě a na celém světě. Ano, takový skvělý soudruh se tenkrát našel v Kremlu. Podle mě je však naprosto jasné, že kdyby si soudruh Litvínov dovolil třeba jen ceknout cosi proti Stalinově vůli, neseděl by v křesle lidového komisaře zahraničí ani ne celou minutu poté; nikoli, jmenovaný soudruh by hořel jasným plamenem v krematoriu Donského hřbitova spolu se soudruhem Tuchačevským a dalšími soudruhy. Žádné iniciativy soudruha Litvinova, a samozřejmě ani kolektivní bezpečnost, nemohly být bez Stalina nikdy oficiálně prohlášeny, ale nejen to: Vždyť by nemohly být ani projednány, třebas v nejužším kruhu vedoucích pracovníků Lidového komisariátu zahraničních věcí. Všichni by totiž byli okamžitě obviněni z pravo-levé úchylky a postříleni jako zajíci na mýtince.

Otázka tedy nadále zůstává bez odpovědi: Proč by chtěl Stalin chránit buržoazní klid?

IV

Ve Stalinově zahraniční politice je věru mnoho podivného. S kým hledal spojenectví? V prvé řadě s Velkou Británií a Francií. To si tedy našel vhodné objekty! Dne 16. března 1935 byla v Německu zavedena všeobecná branná povinnost. Tento akt ovšem neznamenal nic jiného než oficiálně provedené roztrhání versailleské mírové smlouvy. Tento Hitlerův krok představoval pro Velkou Británii a Francii naprosto jasný důvod pro vyhlášení války. Velká Británie ani Francie však pro Hitlerovo zkrocení neučinily nic. Dne 7. března 1936 poslal Hitler své jednotky do demilitarizované zóny v Porýní.

Podle podmínek versailleské a locarnské dohody nemělo Německo právo držet v této zóně svá vojska. Jakékoli porušení tohoto zákazu bylo kvalifikováno jako akt agrese. A v odpověď na agresi musely Francie a Velká Británie vyhlásit Německu válku. Jenomže… oba státy ani neštěkly.

Roku 1938 připojil Hitler k Německu Rakousko. To bylo další do nebe volající porušení versailleské dohody. Velká Británie a Francie proti tomu musely vystoupit. Opět však neudělaly nic.

V březnu 1939 okupoval Hitler Československo a rozbil je na části. Ze strany Velké Británie a Francie nedošlo opět k žádným činům. Zde se naskýtá otázka: Proč hledal Stalin spojenectví s Velkou Británií a Francií, tedy se státy, které nedržely slovo a evidentně nebyly schopné bránit dokonce ani své vlastní zájmy? Předpokládal snad Stalin, že Velká Británie a Francie, které nevyvíjejí žádnou činnost k vlastní obraně, nechají všeho a pohrnou se bránit Sovětský svaz?

Osobně si myslím, že soudruh Stalin nebyl hloupější než my, a že s pomocí ze strany Velké Británie a Francie rozhodně nepočítal. Proč se s tím tedy soudruh Litvinov musel tak pachtit? Proč vyzýval ke kolektivní bezpečnosti, jestliže věděl, že na spojenectví Velké Británie a Francie se v žádném případě nedá spolehnout? Pro Stalina byla smlouva s Velkou Británií, Francií a Spojenými státy americkými naprosto k ničemu. A kdyby to byli vládnoucí činitelé těchto zemí, kdož by považovali pomoc Stalinovi za politiku pro ně výhodnou, mohli sami projevit iniciativu a podepsat s ním jakoukoli dohodu. Nebo mu mohli pomáhat i bez dohod. Což se ostatně později stalo. Pokud považovali pomoc Stalinovi za nevýhodnou pro jejich zájmy, pak si mohli nalézt sto tisíc důvodů k tomu, aby se splnění povinností, jež na sebe vzali, vyhnuli. A žádná smlouva tady nepomůže. I to se později stalo: Bylo dosaženo dohody o otevření druhé fronty v roce 1942. Západní spojenci byli však toho názoru, že by jim to přišlo příliš draho. Pro ně bylo výhodné vylodit se ve Francii teprve tehdy, až bude německý vaz definitivně zlomen a až bude o výsledku války rozhodnuto. A taky to tak udělali.

My to chápeme. A Stalin? Copak on to nechápal? Proč bojoval tolik let za takzvanou kolektivní bezpečnost? Proč se tolik snažil o uzavření dohody s Velkou Británií a Francií? Vždyť z tisícileté zkušenosti není výjimek: Pokud není pro tvého potenciálního spojence v daný okamžik výhodné tě podpořit, tak si jistě najde důvod, aby se mohl splnění svých povinností vyhnout. A obráceně: Pokud je pro někoho výhodné tě v daný okamžik podpořit, udělá to dokonce i bez všelijakých předběžných smluv. Stručně řečeno: Jestli někdo podepíše nebo nepodepíše nějaký kus papíru o vzájemné pomoci, nic se tím nezmění. Tak k čemu Stalin po takovém kusu papíru tolik toužil?

V

Od okamžiku Hitlerova nástupu k moci se Stalinovi osobní vyslanci snažili dotlačit Hitlera do bratrského spojenectví. A zároveň Stalinovi vyslanci strašili ve Varšavě, Praze, Paříži a Londýně německým nebezpečím a vyzývali zde k organizování kolektivní bezpečnosti. Stalin rozhoupával loď. Hitlera strašil tím, že se spojí s Británií a Francií, a Británii s Francií zase tím, že se spojí s Hitlerem. Stalin dával Hitlerovi na srozuměnou: Nebude-li uzavřeno spojenectví mezi námi, pak proti tobě vzbouřím celou Evropu. A Evropu Stalin strašil: Sovětský svaz je strašně slabý a hrozně lekavý; pokud nezahájíte válku proti lidojedu Hitlerovi, pak s ním budu muset uzavřít smlouvu. A sázky se zvedaly. Informace o kontaktech s Hitlerem podstrkoval Stalin do všech evropských metropolí. Tam to vyvolávalo zneklidnění a dmýchalo přání nepřipustit dorozumění mezi Moskvou a Berlínem. A začínaly rozhovory v Paříži, Londýně, v Praze… a informaci o těchto rozhovorech Stalin podstrkoval zase Hitlerovi: Vidíš, jak tě uškrtím?!

V oněch letech docházelo ve Spojených státech amerických k velmi serióznímu přebudování zemědělské výroby. S oblibou ukazují komunisté rozhořčeným divákům hrůzostrašné záběry, jak američtí statkáři vylévají mléko rovnou na zem, pálí obilí přímo na polích, zabíjejí krávy a jejich mršiny posypávají chlorem. V Sovětském svazu byl ovšem problém přebudování řešen radikálnějším způsobem. Jednotky Rudé armády pod velením svých neohrožených velitelů obkličovaly celé oblasti. Rolníky, kteří nejvíce produkovali, naháněli uprostřed zimy s celými jejich rodinami do dobytčáků, odváželi je mnoho tisíc kilometrů daleko na Sibiř, na Ural či do Kazachstánu, a tam je v mrazu vyhazovali na holou step. Tato gigantická operace probíhala na Stalinův rozkaz. Bezprostředně ji řídil Molotov. Mnoho let poté mu byla položena otázka: Kolik lidí jste tenkrát odvezli do neobydlené divočiny? Molotov odpověděl: „Stalin říkal, že jsme vysídlili 10 000 000 lidí. Ve skutečnosti jsme vysídlili 20 000 000 lidí.”⁵¹ V těch letech se dostal do koncentráku běloruský rolník Ivan Soloněvič. Je to jeden z mála, komu se podařilo utéct nejdřív z tábora a potom i z vlasti vítězného proletariátu. A zanechal otřesné svědectví toho, co zažil. Dané období hodnotí takto: „Sovětský režim nebyl organizován pro potřeby země, ale pro světovou revoluci. Potřeby země mu byly v podstatě lhostejné. Nedovedu si představit, že by se z jakéhokoliv jiného hlediska dala vysvětlit jak epopej kolektivizace, tak tragédie táborů. Zaujmete-li však toto hledisko, pak získá veškerá sovětská skutečnost jak v maličkostech, tak v zásadních věcech zcela logické a vyčerpávající vysvětlení.”⁵²

VI

Klíče od druhé světové války držel Stalin ve svých rukou. Stalin nemusel uzavírat či podepisovat žádné dohody ani pakty. Kolektivní bezpečnost v Evropě dokázal Stalin zajistit vlastními silami. Stačilo, kdyby Hitlerovi hlasitě a jasně oznámil: Napadej si v Evropě, koho si usmyslíš, ale žádnou ropu ode mě nečekej. A hotovo. Po takovémto prohlášení by druhá světová válka nemohla vypuknout.

Stalin však jednal jinak. Řekl Hitlerovi: Napadej si koho chceš, a já tě zásobím nejen ropou, ale i obilím, bavlnou, niklem, manganem, chromém, mědí, cínem, vanadiem, molybdenem a wolframem.

Utoč si, a já tě budu zásobovat dokonce i tím, co sám nemám, čeho mám sám málo. Budu daleko v zámoří kupovat kaučuk za trojnásobně předraženou cenu, sám uhradím to předražení a tobě jej prodám za babku. Ale hlavně útoč!

A když pak válka konečně vypukla, ústřední list komunistické strany Pravda zlehka poodhalil závěs před skutečnými pocity obyvatel Kremlu. Komunistická spisovatelka Vanda Vasiljevskaja byla přijata soudruhem Stalinem (o čemž tehdy nikdo nevěděl), načež se pak vytasila s mohutným článkem v tomto duchu: „Třesou se pilíře světa a půda mizí pod nohama lidí a národů. Vyšlehují záře a hřmění děl otřásá moři a světadíly. Jako chmýří ve větru se rozpadají říše a státy… Jak je to velkolepé, jak podivně nádherné, když celý svět se chvěje v základech, když hyne mohutnost a zmírá velikost.”

Tak tohle je skutečná pravda. Tohle je výraz opravdového vztahu soudruha Stalina ke kolektivní bezpečnosti evropských států.

Na první pohled trpěla Stalinova politika nedostatkem logiky: Připravoval Němce na válku, prorážel Hitlerovi cestu k moci a zároveň projevoval dojemnou starost o bezpečnost britských a francouzských buržoů. Fakticky v tom však žádný paradox není a panuje zde logika přímo železná: Stalin připravoval Hitlera na rozdrcení buržoazní Evropy a buržoazní Evropu burcoval proti Hitlerovi.

KAPITOLA DEVÁTÁ

K čemu by byly Rudé armádě koridory přes Polsko?

Rudá armáda byla nástrojem agresivní totalitami despocie, usilující o zotročeni celého světa.

A. Gogun”

I

Stalinova politika byla krajně jednoduchá. Ve Španělsku se nepodařilo vyvolat konflikt mezi Německem a Velkou Británií s Francií, ale to není žádná tragédie, však je můžeme dohnat ke konfliktu ještě v Československu. A pokud ani tam to nevyjde, tak je proti sobě poštveme v Polsku. Koncem roku 1938 pak Stalin ostře změnil všechny své propagandistické směrnice. Protihitlerovská propaganda v Sovětském svazu náhle umlkla, jako když utne. Nyní bylo pro Stalina ze všeho nejdůležitější uklidnit Hitlera: Seber si v Evropě všechno, co se ti hodí, já ti v tom překážet nebudu. Hitler požadoval revizi versailleské smlouvy. V důsledku této smlouvy bylo Východní Prusko odděleno od hlavního území Německa, přičemž Gdaňsk byl prohlášen za svobodné město. Hitler žádal, aby mu byl poskytnut koridor přes polské území pro výstavbu dálnice a železnice mezi Východním Pruskem a hlavním územím Německa. Mimoto se měl Gdaňsk stát součástí Německa.

Polská vláda odmítla Hitlerovy požadavky splnit. Velká Británie garantovala polskou bezpečnost. Mezi Polskem, Velkou Británií a Francií byly podepsány dohody o vzájemné pomoci. Vlády Velké Británie a Francie se rozhodly přetáhnout na svou stranu ještě i Sovětský svaz. A to byla obludná a neprominutelná chyba.

Jakmile Velká Británie a Francie souhlasily s rozhovory o kolektivní bezpečnosti, válka v Evropě se stala nevyhnutelnou. A to proto, že jednání mezi Velkou Británií, Francií a Sovětským svazem velmi znepokojovala Hitlera. Měl zato, že kolektivní bezpečnost představuje politiku obklíčení Německa.⁵⁴ Znamenalo to hrozbu surovinovou blokádou. Hitler byl toho názoru, že Německo je vháněno do kouta, a křečovitě hledal z této navýsost nepříjemné situace východisko. Tou dobou se Stalinovi diplomaté domáhali okamžitého příjezdu vojenských misí Velké Británie a Francie do Moskvy. Britská a francouzská vláda souhlasily. Kremelští soudruzi je však opět popohánějí: Rychleji! Dodnes však nikdo nevysvětlil, komu byl tento spěch zapotřebí. Později museli dokonce i oficiální sovětští historikové uznat, že důvody k takovému spěchu vlastně neexistovaly. „Dnes, po prostudování hlavních státních a vojenských dokumentů Japonska a Německa, lze jen stěží tvrdit, že v srpnu 1939 hrozilo Sovětskému svazu reálné nebezpečí války na dvou frontách… Nyní už ovšem víme, že Japonsko nezaútočilo na Sovětský svaz dokonce ani v nejkritičtějších okamžicích let 1941 a 1942, kdy se naše země nacházela v zoufalé situaci.

Ani hitlerovské Německo nemělo roku 1939 konkrétní plán vedení války proti SSSR.”⁵⁵ Stalin měl však přesto naspěch: Není čas! Co nejrychleji uhánějte do Moskvy!

Britská a francouzská delegace nakonec do Moskvy dorazily.

Byly uvítány na nejvyšší úrovni. A začala komedie. Stalinova past fungovala naprosto spolehlivě. Mohlo se stát buď jedno, nebo druhé: Buď donutí Stalin Velkou Británii a Francii, aby zaútočily na Německo, nebo je obviní ze zmaření rozhovorů, z podpory agrese, a přiřkne jim vinu za rozpoutání války v Evropě. Stalinova taktika byla velice jednoduchá, vynášel nepřijatelné požadavky: Podívejte se, pánové, domluvíme se tak, že Německo musíte začít krotit jak v případě přímé, tak i nepřímé agrese. To byl přímo dětský mat.

Po takovémto návrhu se totiž britská a francouzská delegace dostaly do hloupé situace. Podepíší-li smlouvu o tom, že Velká Británie a Francie jsou připraveny zaútočit na Německo v případě jeho nepřímé agrese, Stalin bude před celým světem žádat splnění tohoto závazku. Pod termínem nepřímá agrese lze ovšem chápat dočista všechno, co je libo. A Stalin bude v právu, pokud začne požadovat, aby Velká Británie a Francie vyhlásily válku Německu v odpověď na cokoli, co Německo učiní.

Pokud ovšem takovou dohodu nepodepíší, pak Stalin prohlásí, že Velká Británie a Francie podporují agresora, a že si nepřejí Hitlera zkrotit.

II

Dne 12. srpna 1939 byly tedy v Moskvě zahájeny rozhovory vojenských misí Sovětského svazu, Velké Británie a Francie. Vedoucí sovětské vojenské delegace, lidový komisař obrany maršál Sovětského svazu Kliměnt Jefremovič Vorošilov, se veřejně rozhlaholil o tom, jak zkrotit Hitlera. V ústraní však probíhalo cosi docela jiného. Dne 11. srpna, tj. ještě před začátkem rozhovorů s delegacemi Velké Británie a Francie, se Stalin rozhodl zahájit rozhovory s Německem o rozdělení Polska. Toto rozhodnutí bylo vyjádřeno telegramem, který poslal Vjačeslav Michajlovič Molotov zplnomocněně Georgiji Astachovovi, pověřenému zastupováním Sovětského svazu v Německu. Astachov obdržel telegram v sobotu 12. srpna.

Téhož dne v 17.30 hodin byl o obsahu telegramu informován Adolf Hitler, který právě vedl rozhovory s italským ministrem zahraničí hrabětem Galeazzem Cianem. Po chvíli přemýšlení obeznámil Hitler svého společníka o Molotovově telegramu následujícími slovy:

„Rusové souhlasí, aby přijel do Moskvy německý představitel a vedl tam politická jednání.”

Samotný Ciano komentoval tuto událost takto: „Rusko-německé kontakty probíhají velmi úspěšně, a právě v těchto dnech přišel ruský návrh s výzvou, aby byl německý zplnomocněný představitel poslán do Moskvy za účelem vedení rozhovorů ohledně paktu o přátelství.”⁵⁶ Stalin otevřeně demonstroval před celým světem rozhodnou vůli zastavit hitlerovskou agresi, ale zároveň (a dokonce ještě dřív) k Hitlerovi tajně napřahoval ruku přátelství a pomoci. Těmito manévry se Stalin pojistil proti neúspěchu při jakémkoli vývoji událostí. Dozrával konflikt mezi Velkou Británií a Francií na jedné straně a Německem na druhé. Stalin udržoval (veřejně i tajně) přátelské vztahy se všemi účastníky nadcházejícího konfliktu a všechny pobízel k aktivnějším činům. Dne 14. srpna 1939 přišel maršál Vorošilov během jednání s otázkou, jestli je polská vláda připravena poskytnout koridory pro průchod jednotek Rudé armády přes polské území v případě vzniku konfliktu s Německem. Na tuto otázku dostal zápornou odpověď. Aha! Reagovali na to sovětští soudruzi. Tak to my tedy uzavřeme pakt s Německem a společně s ním si Polsko rozdělíme. A uzavřeli. A rozdělili.

III

Odmítnutí Polska pustit jednotky Rudé armády na své území se stal pro kremelskou propagandu univerzálním a naprosto drtivým argumentem. Na otázku, proč byl uzavřen pakt s Hitlerem, přichází okamžitá odpověď: No vždyť Polsko nám přece odmítlo poskytnout koridory! My jsme byli připraveni Polsko hájit, ale Polsko nechtělo. To je logika v přímém smyslu vražedná: Pusť mě do svého domu a já tě budu bránit. A když mě dovnitř nepustíš, roztrhnu tě na půlky. Soudruh Vorošilov, kterému čouhaly za zády Stalinovy fousy, vyložil problém následovně: Buď pustí polská vláda Rudou armádu na své území, nebo Rudá armáda spolu s Hitlerem zničí polský stát. To je ovšem typicky mafiánský přístup: Vaši restauraci bereme pod ochranu, pod své vřele oddané křídlo. Nesouhlasíte? Tak si vezmeme svoje násilím. Nebo vám to tu vypálíme. Při pohledu na tyto události z nového tisíciletí jsme nuceni uznat, že rozhodnutí polské vlády nepustit rudé na své území bylo rozhodnutím bezpodmínečně správným.

Začněme čistě z morální stránky. Pokud měl Sovětský svaz v úmyslu bránit Polsko proti německé agresi, pak snad neměl vést rozhovory s Velkou Británií a Francií, nýbrž… s Polskem. Pokud zde existovala hrozba pro bezpečnost Polska a Sovětského svazu, co pak s tím má co dělat Velká Británie a Francie? Velká Británie a Francie měly vlastní zájmy, které se mohly se zájmy Sovětského svazu shodovat, ale také nemusely. Zato zájmy Polska se v takovém případě musely shodovat se zájmy Sovětského svazu na sto procent: Nepustit Německo na Východ! Takže když už tedy přišla řeč na nezbytnost zastavit pohyb Německa na Východ, pak muselo být za jednací stůl pozváno prvořadě právě Polsko. To ovšem soudruha Vorošilova nějak nenapadlo. Za něho ostatně myslel soudruh Stalin, a ten rozhodl po stalinsku: Polsko nezvat, řešit problémy polské bezpečnosti za jeho zády, vyžadovat odpovědi na otázky, jež jsou životně důležité pro Poláky, nikoli od polské vlády, nýbrž od Britů a Francouzů. A žádat je o okamžitou odpověď! Jednoduše řečeno, otázky bezpečnosti Polska se řešily bez jeho účasti, jako kdyby Polsko nebylo suverénním státem, jako by už bylo vlastně vymazáno ze světa a jako kdyby se otázka, má-li být Rudá armáda vpuštěna na polské území nebo ne, měla řešit nikoli ve Varšavě, nýbrž v Paříži nebo v Londýně.

S lítostí nutno konstatovat, že delegace Velké Británie a Francie byly tvořeny ne zrovna nejchytřejšími osobami. Jakmile přišel Vorošilov s otázkou koridorů přes Polsko, představitelé Velké Británie a Francie měli okamžitě, jednohlasně a ostře odpovědět: My nemáme právo řešit tuto otázku a nejsme zplnomocněni ji posuzovat.

Jenže britští a francouzští mudrcové skočili do stalinské pasti: Nechali se zde zatáhnout do diskuse. Stalinův předpoklad byl přesný.

Přednést k posouzení problém, týkající se suverenity Polska, bez pozvání polské delegace na daná jednání, to byla vlastně záměrná, otevřená a drzá diplomatická urážka. Pokud by polská vláda odpověděla na položenou otázku kladně, byla by to pro tento stát hanba a národní ponížení. Představte si, že nějací lidé mezi sebou za zavřenými dveřmi řeší problém, jestli mají být do vašeho domu vpuštěni cizí lidé nebo ne. Vás ovšem do své místnosti nepozvali. A když se mezi sebou domluvili, vstrčí hlavy do dveří a ptají se vás: „Hej, chlape, no tak co, souhlasíš?”

Já bych takové mudrce poslal ke všem čertům. A polská vláda učinila totéž. Jinak jednat ani nemohla a neměla k tomu ani právo!

V každém případě jedinou správnou politikou je politika zásadová.

Polská vláda projevila hlubokou zásadovost a zaslouží si za to pouze čest a chválu. Následující události naprosto potvrdily správnost rozhodnutí polské vlády. Několik měsíců poté dalo Estonsko, Litva a Lotyšsko souhlas s umístěním Rudé armády na svém území. Pochopitelně, že zde byly tyto jednotky dislokovány za účelem „zajištění bezpečnosti pobaltských zemí před německou agresí”. Žádnou bezpečnost ovšem Rudá armáda pobaltským zemím nezajistila.

V létě 1941 vyhnal Hitler sovětské obránce z Pobaltí za pár týdnů.

Zato zmíněné „zajištění bezpečnosti” se už v létě 1940 proměnilo v „povstání lidových mas”, svržení legitimních vlád, „dobrovolný vstup do bratrské rodiny národů”, kolektivizaci, masové vyhlazování lidí a v okupaci, která byla zamýšlena na věčné časy. Kdyby polská vláda roku 1939 souhlasila se vstupem Rudé armády na své území, pak by ve Varšavě velmi brzy došlo k „socialistické revoluci”.

IV

Polsko s ničím takovým souhlasit nemohlo. A dobře učinilo. Finsko, většina Polska, Estonsko, Litva, Lotyšsko a Besarábie tvořily kdysi součást ruského císařství. Po pádu impéria už Moskvě podřízeny nebyly. V počátečním období druhé světové války se Sovětský svaz snažil dostat všechna tato území opět pod svou kontrolu. Polsko a Finsko se mu vzepřely, v důsledku čehož si po válce uchovaly svou státnost, byť notně omezenou. Avšak státy, které roku 1940 přijaly sovětské jednotky bez odporu, byly po válce začleněny do Sovětského svazu. Polská vláda odmítla povolit přechod sovětských jednotek přes své území, protože chápala, jak by to skončilo. Polská vláda odmítla vpustit sovětská vojska do své země, a to byl hrdinský čin. Tímto krokem zajistila polská vláda polskému lidu možnost obrodit zemi v daleké budoucnosti. Na počátku nového tisíciletí patří tempo rozvoje polského hospodářství k nejrychlejším v Evropě.

Jedním z hlavních důvodů je skutečnost, že Poláci vždy kladli odpor komunismu, a to i v létě roku 1939.

V

Roku 1920 se Stalin s Vorošilovem řítili Polskem do Německa, aby roznítili požár světové revoluce.

Stalina s Vorošilovem tehdy odrazil maršál Józef Pilsudski. Od roku 1920 až do roku 1939 dělali Stalin s Vorošilovem všechno možné i nemožné, aby svrhli polskou vládu a ustavili v Polsku komunistickou diktaturu. Došlo to tak daleko, že na polské území byly posílány teroristické bandy čekistů řízených I. Něchvidovičem, S. Vaupšasem, V. Korzem, K. Orlovským a podobnými lidmi, a to za účelem rozdmýchávání „partyzánské války”. „Partyzánskou válku” se však rozdmýchat nepodařilo. Stalinovi s Vorošilovem nezbylo nic jiného, než povolat všechny zmíněné hrdiny domů a použít jejich pochopovskou a popravčí specializaci doma. Například Vaupšas šel velet koncentráku, načež se opět odebral do zahraničí, tentokrát do Španělska, aby zde budoval šťastný život s využitím svých bohatých zkušeností teroristy a prominentního vězeňského dohlížitele. Zrovna takový životopis měl i Orlovskij: V letech 1920 až 1925 řídil bandu teroristů na polském území, poté byl významným náčelníkem jedné z nejvýznamnějších staveb pracovních táborů, výstavby Bělomořsko-baltského kanálu. A poté, rovněž bratrská pomoc španělskému lidu. Projděte si životopisy Korze, Něchvidoviče a dalších hrdinů sovětského mezinárodního terorismu: S údivem se v nich setkáte se stále týmž vzorem: „partyzánská válka” v Polsku, vysoká funkce v Lidovém komisariátu vnitřních věcí a následně Španělsko.

Nuže, roku 1939 se všichni tito hrdinové opět sešli v Moskvě a čekali na novou práci. A soudruzi Stalin a Vorošilov v tom okamžiku náhle zahořeli touhou bránit Polsko, k čemuž požadovali, aby byly jejich jednotky vpuštěny na polské území. Není divu, že tento požadavek byl pro polskou vládu nepřijatelný. Stalin s Vorošilovem to věděli. A právě proto ostatně s tímto požadavkem přišli. Polsko odmítlo povolit sovětským vojskům postup přes své území. A právě tohle Stalin potřeboval. Odmítáte povolit vstup? Pak je tedy rozhovorům s Velkou Británií a Francií konec. A my uzavřeme pakt s Hitlerem! a okamžitě jej uzavřeli.

VI

Komunističtí ideologové trvají na tom, že tehdy prostě nebylo na vybranou. Buď budeme bránit Polskou republiku jako rodnou sestru, nebo ji spolu s Hitlerem zabijeme a roztrhneme na půlky. Jiná možnost neexistovala. My si však i zde povšimneme blízkosti dat.

Otázku koridorů za účelem přesunu jednotek Rudé armády přes polské území vyslovil Vorošilov poprvé dne 14. srpna 1939 a již 19. srpna vydal Molotov definitivní souhlas s Ribbentropovou návštěvou Moskvy za účelem dělení Polska. Jednoduše řečeno, kremelští bojovníci za kolektivní bezpečnost postavili otázku koridorů tak, že na ni mohla přijít jedině záporná odpověď. Nemluvě o tom, že nikomu nedali žádný čas na rozmyšlenou.

Kdyby byla polská vláda v rozporu se zdravým rozumem a národními zájmy státu přece jen změnila své rozhodnutí a povolila průchod jednotek Rudé armády přes své území, stejně by bylo naprosto nemožné změnit situaci: V Kremlu už letěly do stropu špunty na počest bratrského přátelství Stalina a Hitlera.

Soudruh Vorošilov ovšem prohlásil: „Sovětský svaz uzavřel s Německem pakt o neútočení mimo jiné proto, že vojenská jednání s Anglií a Francií se dostala pro nepřekonatelné názorové rozpory do slepé uličky.”⁵⁷ To je logika přímo drtivá. Velká Británie a Francie nechtějí útočit na Německo v případě jeho nepřímé agrese, no dobrá, my se tedy staneme nikoli nepřímými, nýbrž přímými a skutečnými agresory, vrahy a lidojedy, staneme se spojenci Hitlera, budeme ho zásobovat vším nezbytným pro rozdrcení Evropy a společně s ním budeme Evropu trýznit.

VII

Nejběžnější komunistické vysvětlení důvodů pro uzavření paktu Molotov-Ribbentrop spočívá v tom, že Rudá armáda prý byla naprosto nepřipravena na válku. Stalin údajně potřeboval získat čas a oddálit začátek války. Stalin pak oddaloval válku jak roku 1939, tak roku 1940. Ale i poté byl ještě stále naprosto nepřipraven a dělal všechno možné, aby válka vypukla nikoli roku 1941, nýbrž nejdřív roku 1942 nebo 1943. Velmi rozumné vysvětlení. Jenom není jasné, jak dát toto vysvětlení dohromady s požadavkem na poskytnutí zmíněných koridorů… Vorošilov žádal koridory od 14. do 18. srpna 1939. V těchto dnech byla Rudá armáda připravena jít do boje třeba okamžitě. Jenže dne 19. srpna si jak Stalin, tak Vorošilov náhle všimli, že země ani armáda na válku připraveny nejsou, a začali válku oddalovat. Ale ještě o týden později Vorošilov hořekoval: Ách, kdyby mi dali ty koridory! To bych se s Hitlerem hned porval! Nojo, jenomže tihle polští kazisvěti mi to neumožnili… Zde jsou Vorošilovova slova: „Sovětská vojenská mise soudila, že SSSR vzhledem k tomu, že nemá společné hranice s agresorem, může pomoci Francii, Velké Británii a Polsku jen tehdy, budou-li sovětská vojska moci vstoupit na polské území, protože neexistuje jiný způsob, jak by se dostala do styku s vojsky agresora.”⁵⁸

Z toho jednoznačně vyplývá, že ani Vorošilov, ani Stalin, který stál za jeho zády, nepovažovali Rudou armádu na konci srpna 1939 rozhodně za bezmocnou. Naopak byli připraveni ihned vrhnout sovětské divize a armádní sbory do boje. Chyběly jim k tomu jen ty koridory. Proč se ale potom rozhodli pro zmíněné „oddalování”? Proč kvůli onomu „oddalování” podepsali zločinnou dohodu s Hitlerem?

Kremelští proroci měli už dávno zvolit ze dvou možností. Buď měli přiznat, že Vorošilov a Stalin potřebovali koridory přes Polsko jedině proto, aby zmařili jednání s Velkou Británií a Francií a aby našli ospravedlnění pro zločinnou dohodu s Hitlerem, nebo měli uznat falešnost teze, že pakt s Hitlerem byl uzavřen za účelem „oddalování války”. Jinak z toho totiž plyne navýsost podivný závěr: Rudá armáda je naprosto nepřipravená na válku a ani celá následující léta jí na tuto přípravu nestačí, a tudíž: Ihned nám poskytněte koridory přes Polsko, protože my jsme připraveni zkrotit Hitlera třeba hned teď!

KAPITOLA DESÁTÁ

Osud Evropy by byl jiný…

Kdyby měly vlády Anglie a Francie roku 1939 vůli sjednotit své vojenské sily se Sovětským svazem proti agresorovi, jak jsme to navrhovali my, osud Evropy by byl jiným…

G. Žukov⁵⁹

I

Četba Žukovových pamětí je vyčerpávající práce, vyžadující velké úsilí. Vezměme si už jen ten sloh: Osud by byl jiným… Jakým osudem? Jiným. Jaký osud? Jiný. Ale proč nenapsat rovnou správně, že osud by byl jiný, bez toho „m” na konci? Aspoň by se to lépe četlo. A co je to za podivnou závislost: Čím dále od prvního vydání, tím více gramatických, stylistických, pravopisných a syntaktických chyb. A významových chyb. V sovětských časech byla vytvořena tzv. značka kvality. Teoreticky se tou značkou mělo označovat zboží, které odpovídalo světovým standardům. V praxi to ovšem vypadalo poněkud jinak… Vydavatelé Žukovových pamětí na ten všelidový sovětský boj za kvalitu dobře pamatovali. Avšak místo aby se pustili do poctivého a pracovitého opravování chyb v pamětech velkého stratéga, otiskli na úvodní stránce „Úvah” pochvalu od Michaila Šolochova, který zde potvrdil, že tato kniha je, pokud jde o kvalitu, v naprostém pořádku. Klasik socialistického realismu se zde milostivě vyjádřil v tom smyslu, že ani pro profesionální spisovatele není žádná legrace mazat se s takovýmto typem literatury.

Zde máme na první pohled co do činění s Šolochovovým naprosto nefalšovaným sebeponížením. Ve skutečnosti totiž máme před sebou vzor sebechvály a sebezveličování: Já jsem zkrátka velký Šolochov, ale ani pro mě, šikovného a telentovaného spisovatele, není nic jednoduchého soutěžit v literárním mistrovství s Žukovovými pamětmi. K ocenění Šolochovova literárního nadání důrazně doporučuji knihu, kterou napsal Zeev Bar-Sella. Jeho kniha nese název „Literární výkopová jáma – projekt jménem Spisovatel Šolochov”.

Několik dní po narození se slepým štěňatům prořezávají očička.

A přesně tak působí na čtenáře ona kniha: po jejím přečtení se člověku náhle začnou prořezávat očička. A už jen mrkáš, drbeš si zátylek a opakuješ si: No jak to, že jsem si toho už dávno nevšiml sám?

Vraťme se však k nesmrtelnému Žukovovu veledílu. I zde máme co do činění s oslavnou hymnou na sebe sama. Už jen ta jedna věta hovoří za všechno: „Kdyby měly vlády Anglie a Francie… vůli sjednotit…, jak jsme to navrhovali my…” To je přece nádhera: Na jedné straně vlády Velké Británie a Francie – a na druhé straně… my. Kdo to je… my?

V březnu, dubnu a květnu 1939 vedl Stalin s Molotovem prostřednictvím svých nejbližších důvěrníků intenzivní zákulisní jednání s vládami Velké Británie a Francie, ohledně toho, jak zkrotit Německo. Divizní velitel Žukov tou dobou mával šavlí v Běloruském zvláštním vojenském okruhu. On sám tehdy vládám Velké Británie a Francie nic nenavrhoval a na jeho názor se tenkrát nikdo neptal. Důsledkem Stalinovy a Molotovovy zákulisní aktivity byla jednání vojenských delegací Sovětského svazu, Velké Británie a Francie v srpnu téhož roku. Sborový velitel Žukov tou dobou bojoval v Mongolsku. K oněm moskevským jednáním neměl sebemenší vztah a neměl zde tedy na co vzpomínat. Proč ale tedy nenapsal: …jak navrhovali Stalin s Molotovem… Nebo: …jak navrhovala sovětská vláda… Nebo: …jak navrhovali členové vojenské mise v čele s maršálem Sovětského svazu Vorošilovem… Proč místo toho napsal: „my”?

II

A nebylo snad tehdy namístě alespoň popsat, co jsme to vlastně my navrhovali? Svého času jsem byl pracovně poslán do Ženevy.

Tehdy tam probíhala jednání o bezpečnosti a spolupráci v Evropě.

Dohody, jichž bylo následně v Ženevě dosaženo, byly pak podepsány v Helsinkách. Proč vlastně v Helsinkách? Inu proto, že pro soudruha Brežněva bylo pohodlné dojet do Helsinek z Leningradu hezky vlakem. Zato do Ženevy by musel letět letadlem, přece jenom je to dálka. Proto byl podpis přenesen ze Švýcarska do Finska. A tak se delegace 34 ostatních států vypravily tam, kde to bylo pohodlné pro soudruha Brežněva…

Všechna ta mnohaletá předběžná práce však proběhla v Ženevě.

A já jsem tehdy měl možnost se zájmem sledovat mechanismus práce na pozdějších rozhodnutích. Kromě sovětského velvyslance byl v Ženevě neustále přítomen soudruh Semjonov, náměstek ministra zahraničních věcí a šéf sovětské delegace. Spolu s ním obýval nejlepší ženevské čtvrti celý tábor pracovníků ministerstva zahraničí, kteří makali jako černoši na bavlníkových plantážích, od úsvitu do úsvitu. Po celá dlouhá léta se tehdy seriózní lidé z mnoha zemí zabývali pustým a prázdným žvaněním. Moskva bedlivě sledovala každé pronesené slovo, ba každé písmeno, vepsané do protokolů. Trestem za každý omyl, za každou nepovedenou větu byl děsný skandál. Z Moskvy letěly šifrované zprávy a už vezli soudruha Semjonova se srdečním záchvatem do přepychové nemocnice, kde se mohli léčit jen arabští šejkové a proletářští vůdci…

Když už ty mnohaleté hry se slovy vedly k úspěchu, v Ženevě se objevil soudruh Gromyko, člen politbyra a ministr zahraničních věcí.

A za ním dvě letadla plná konzultantů… Ve stejné době vedly v Ženevě jiné delegace nespočet dalších jednání: O námořních hranicích a teritoriálních vodách, o námořním právu, o rozdělení rádiových frekvencí, o omezení strategického zbrojení atd., atd. Přístup byl i zde tentýž: Nedáme nepřátelům ani píď naší půdy! Musím vám prozradit, že diplomatické boje nejsou ve svém zápalu nikterak pozadu za tankovými bitvami. A nejtěžší diplomatické zápasy neprobíhají mezi protivníky, kteří se snaží navzájem dohodnout, nýbrž mezi partnery, kteří si vzájemně nedůvěřují. Výjimku z těchto pravidel představovala moskevská jednání vojenských misí Velké Británie, Francie a SSSR ze srpna roku 1939.

III

Během rozhovorů o utvoření vojensko-politické koalice spočívá snaha každé strany v tom, aby byly její vlastní závazky pokud možno minimální a aby maximum závazků spočinulo na bedrech partnera. A ještě cosi nad to maximum. A z toho samozřejmě vznikají velké emoce. Před zahájením moskevských jednání roku 1939 nic nenasvědčovalo žádným překvapením. Německo bylo obklíčeno svými protivníky. Na jedné straně Velká Británie s Francií a na straně druhé Polsko, Rumunsko a Turecko, tedy státy, které byly tou dobou spojenci Velké Británie a Francie. V každém případě, ať by se Hitler vrhl na západ nebo na východ, musely by Velká Británie, Francie a Polsko bojovat proti němu. A Sovětský svaz by zároveň za jakékoli vzniklé situace zůstal mimo válečný konflikt, protože neměl s Německem společné hranice.

Delegace Velké Británie a Francie měly před sebou jasný úkol: Dosáhnout během nadcházející kruté diplomatické bitvy toho, aby na sebe vláda SSSR vzala následující závazky: V případě německé agrese nebude Sovětský svaz podnikat žádné akce proti Polsku, Rumunsku a Turecku, pokud bude Polsko, Rumunsko nebo Turecko v průběhu války považovat za nutné nakupovat v Sovětském svazu zbraně pro boj proti Německu, Sovětský svaz jim je prodávat neodmítne. Francouzská delegace si s sebou vezla instrukci „Víc od Rusů nic nežádat!”⁶⁰ Požadavky Velké Británie byly ještě skromnější. Britská a francouzská delegace se připravovaly na vyčerpávající boj, jenže vedoucí sovětské vojenské delegace maršál Kliměnt Vorošilov přijal všechny jejich podmínky na místě a jedinou větou: „Vůči návrhům Velké Británie a Francie není námitek.”

Během sedmiminutového rozhovoru dosáhly delegace Velké Británie a Francie všeho, čeho dosáhnout chtěly. Z toho připadlo šest minut na výklad vlastní pozice a jedna minuta na zvážení a odpověď proletářského maršála. Žádné nervy, žádný boj za formulace, žádné diskuse. Žádná mozková mrtvice, žádný srdeční infarkt, nic takového nepostihlo vedoucí činitele delegací. Všechno bylo prosté a jasné: Veškeré vaše požadavky se, pánové, přijímají. A co žádala sovětská delegace od svých potenciálních spojenců jako protihodnotu za svou tak neuvěřitelnou povolnost?

Soudruh Vorošilov nežádal od Velké Británie a Francie… nic! Naopak: vyzval Velkou Británii a Francii, aby své požadavky vůči Sovětskému svazu stupňovaly: „Předpokládám, že pan Doumenc se při svém výkladu plánů na obranu západní fronty… neomezil jen na západ, nýbrž že vysloví své náhledy, jak má být podle jeho názoru organizována obrana a poutání sil agresora na východě.” Britská a francouzská delegace vyložily své válečné plány. Sovětská delegace je trpělivě vyslechla a nevystoupila s jedinou námitkou a s jediným vlastním požadavkem. Osobně mám podezření, že kdyby britská a francouzská delegace přijely na jednání s nepoměrně skromnějšími závazky, i ty by byly Moskvou přijaty bez námitek a bez zdlouhavého posuzování. Vorošilovovu taktiku lze vyjádřit následovně: Proč na sebe, pánové, berete všechny ty závazky? Proč byste tyto závazky neuvrhli na Sovětský svaz?

IV

Dne 15. srpna 1939 vyložila sovětská delegace při jednání karty na stůl: Bude-li německá agrese namířena proti Velké Británii a Francii, Sovětský svaz nasadí „63 střeleckých divizí a 6 jezdeckých divizí, to vše s patřičným množstvím dělostřelectva, tanků a letadel, a to o celkovém počtu kolem dvou milionů mužů”. O takovou účast nikdo Sovětský svaz nežádal. Sovětský svaz si mohl poklidně žít mírovým životem a ze své bezpečné vzdálenosti mohl sledovat krvavou celoevropskou rvačku. Soudruh Stalin však byl kupodivu připraven vrhnout ohromující počet tanků, dělostřelectva a letectva do boje za svobodu a nezávislost francouzských a britských kapitalistů, vykořisťovatelů, upírů a utlačovatelů pracujícího lidu. A to od prvního okamžiku války. A pokud by se Hitler obrátil proti Polsku, pak měl Sovětský svaz v úmyslu nasadit „120 střeleckých divizí, 16 jezdeckých divizí, 5 000 těžkých děl, 9 000 až 10 000 tanků, 5 000 až 5 500 bojových letadel (nepočítaje pomocné letectvo, tj. 5 500 bombardérů a stíhaček)”. Každá sovětská divize měla čítat 19 000 vojáků a důstojníků. Podle této druhé varianty měl tedy Sovětský svaz postavit do boje dvojnásobný počet vojáků než podle varianty první.

K tomu bylo dodáno: „K účasti Sovětského svazu ve válce může dojít pouze tehdy, pokud se Francie a Velká Británie domluví s Polskem a pokud možno s Litvou, jakož i s Rumunskem ohledně povolení průchodu našich vojsk…”

Ohromené delegace Francie a Velké Británie nadšeně informovaly Paříž a Londýn, že Rusové nabízejí naprosto neuvěřitelnou pomoc a výměnou že nežádají nic. Mají jedinou podmínku: chtějí koridory přes Polsko. Když nedostanou koridory, Sovětský svaz se války nezúčastní. Dokumenty z těchto jednání byly už za Stalina všeobecně prezentovány jako důkazy připravenosti Sovětského svazu nejen slovy, nýbrž činy zkrotit Hitlera a odvrátit druhou světovou válku. Mnohokrát poté pak kremelská propaganda publikovala protokoly z těchto jednání v mnohakilogramových vědeckých tlustospisech s názvy typu „Boj Sovětského svazu za mír v předvečer druhé světové války”. Knih s podobnými tituly a stále stejným obsahem natiskla Akademie věd celé tucty. I to ještě nebylo uznáno za dostačující, takže bohaté výtažky z protokolů oněch moskevských jednání byly napěchovány i do pamětí Žukova, který neměl s danými událostmi nic společného, avšak přesto hrdě prohlásil: My jsme navrhovali!

V

Vojenské delegace Velké Británie a Francie, stejně jako dnes pěvci mírumilovné Stalinovy zahraniční politiky, měly už tehdy věnovat pozornost jisté na první pohled snad bezvýznamné maličkosti, a totiž právě důvodu oněch sovětských požadavků, aby jim byly poskytnuty koridory: „K účasti SSSR ve válce může dojít pouze tehdy, pokud se Francie a Anglie domluví s Polskem…” Z této věty totiž vyplývá jednoznačný důsledek, a totiž, že kremelští vůdcové… nepovažovali účast Sovětského svazu v nastávající válce vůbec za nezbytnou. Pokud se Velké Británii a Francii podaří přesvědčit Polsko, pak se účastnit budeme. Pokud se to nepodaří, pak se do války nezapojíme. Jak je vidět, účast Sovětského svazu ve válce vůbec nezávisela na Hitlerovi, ba ani ne na Stalinovi, nýbrž na pozici, jakou zaujme Polsko. A tumáš, čerte, kropáč: To zatracené Polsko se účasti Sovětského svazu ve válce všemožně protivilo. A když si to Polsko přát nebude, pak chudák Sovětský svaz prostě do války vstoupit nemůže… No ale za takovou odpověď měla být přece pro polské pány uspořádána hostina! Podél celé sovětsko-polské hranice měly být prostřeny stoly: Jezte, pijte, radujte se s námi a s Hitlerem si bojujte sami, bez naší pomoci. My se Hitlerovi postavit nemůžeme. A moc vás prosíme, ani nám takovou možnost nedávejte! Však my už to bez té války nějak přežijeme…

Položím nyní otázku, na kterou dosud nikdo neodpověděl: Pokud považovali kremelští vůdcové za možné zůstat mimo válku, proč se tedy do té války tak hrnuli? Proč nabízeli účast svých milionových armád ve válce, pokud nebyla účast v oné válce pro Sovětský svaz nezbytně nutná? A proč vůbec organizovali ta moskevská jednání, pokud se Sovětský svaz mohl udržet mimo nadcházející konflikt?

Jestliže byla účast Sovětského svazu ve válce podmíněna pouze a výhradně stanoviskem Polska, které si ji nepřálo, pak mělo být polské stanovisko všemožně podporováno a povzbuzováno. Seriózní historikové nám vyprávějí, že Stalin se všemožně snažil vyhnout účasti ve válce. Přinejmenším prý chtěl získat čas a vstup Sovětského svazu do války oddálit. A úplně ti stejní seriózní historikové nám zároveň vyprávějí, že Stalin si strašně moc přál získat koridory přes Polsko a zajistit tím Sovětskému svazu účast ve válce hned od prvního výstřelu. A jen zlořečení polští páni v tom svou tvrdohlavostí zabránili.

VI

Můj přítel a překladatel Miša Sauli jednou poznamenal, že hodnotit dějiny války podle těch vydání Žukovových pamětí, jež byla přepracována po jeho smrti, by bylo asi totéž jako psát dějiny občanské války tak, že by se anekdoty o Čapajevovi prohlásily za jeho vzpomínky. Ta poslední a „nejpravdivější” vydání Žukovových pamětí jsou skutečně velmi anekdotická. Pravda, i to první vydání, které bylo publikováno za Žukovova života, může sloužit za inspiraci začínajícím komediantům a masovým bavičům. Žukovova snaha vydávat se za účastníka klíčových událostí se obrací proti němu. Žukov prohlásil, že v srpnu 1939 jsme my navrhovali přesunout přes koridory v Polsku přímo k hranicím Německa 9 000 až 10 000 tanků. Dozajista nemohl Sovětský svaz mít v úmyslu přesunout do Polska všechny své tanky. Něco muselo zůstat doma. Z toho ovšem vyplývá, že v létě 1939 měl Sovětský svaz k dispozici určitě více než 9 000 až 10 000 tanků. Nutno předpokládat, že pokud se vůdcové Sovětského svazu důrazně dožadovali koridorů, pak tedy byly tanky, které hodlali přesunout k německým hranicím, dozajista schopné bojovat proti německé armádě. Dozajista prošly opravou, řidiči byli jistě zkušení a velitelé měli k dispozici všechny nezbytné prostředky k řízení takových bojových mas ve válečném střetnutí.

Přinejmenším nutno konstatovat, že ani maršál Vorošilov tenkrát, ani maršál Žukov 30 let po těchto událostech neoznačili tyto tanky za lehké či zastaralé. Rovněž nikde netvrdili, že v srpnu 1939 vyžadovala drtivá většina těchto tanků opravu, řidiči že nebyli zkušení a velitelé že neměli k dispozici řídící prostředky. Dokonce ani o armádě bez hlavy nebyla v této souvislosti řeč. Oba, Vorošilov i Žukov, naopak kategoricky tvrdí, že Sovětský svaz měl zcela vážně v úmyslu zkrotit Hitlera přímo v srpnu 1939. K tomu měl k dispozici všechny možnosti, síly a prostředky. Mimo jiné byly tisíce tanků připraveny hnout se k německým hranicím přes koridory v Polsku hned na první rozkaz… Dále Žukov informoval, že pakt s Hitlerem bylo nutno podepsat proto, aby se získal čas a aby se válka oddálila… Vysvětlete mi, prosím, k čemu má být válka oddalována, pokud byla Rudá armáda připravena bojovat třeba hned? Poté Žukov vyprávěl, že roku 1941 vrhl Hitler proti Sovětskému svazu 3 712 tanků. A důvody tehdejší sovětské porážky vysvětlil drtivou a mnohonásobnou početní převahou německé armády, „zvláště v tancích, letectvu a dělostřelectvu”. Zkusme teď popadnout dech: A kam se podělo těch 9 000 až 10 000 tanků, které jsme navrhovali přesunout v srpnu 1939 přes koridory?

Aha, ony se z nich najednou staly tanky lehké. A kromě toho zastaraly a vyžadovaly opravu. A byly nyní hořlavé. A neměly radiostanice. A řidiči se odnaučili ty tanky řídit. A velitelé přišli o svou schopnost velet jednotkám. A vůbec bylo najednou v Rudé armádě těch tanků hrozně málo.

Mám k tomu jednu otázku: k čemu bylo zapotřebí získat čas a oddálit válku, když se během toho skvěle získaného času tanky Rudé armády zničehonic proměnily v lehké a zastaralé?

VII

Kdyby byly vojenské delegace Velké Británie a Francie složeny ze zkušenějších lidí, pak by se tito lidé museli zamyslet nad následující otázkou: Proč je vlastně soudruh Stalin tak štědrý? Členové oněch delegací si však takovou otázku nepoložili. Proto si ji teď položíme my a popřemýšlíme nad možnými odpověďmi. Vychází z toho totiž jakýsi nesmysl. Pokud se Hitler vrhne na západ a bude bojovat proti Velké Británii a Francii, nic dobrého pro něj z takové války nekouká. Není totiž prostě v Hitlerových silách překonat britské loďstvo. A nemá ani strategické letectvo. Taková válka se každopádně stane válkou zdlouhavou, a proto zcela nevýhodnou pro Německo. Pokud zde vezmeme v úvahu ještě také Spojené státy americké, které se na to všechno nebudou dívat jen tak se založenýma rukama, pak nezbude než uznat, že tato možnost je pro Hitlera přímo zhoubná. Dříve nebo později Hitler takovou válku prohraje. Otázka zní: A proč by měl Stalin za takového rozložení sil hnát dva miliony svých vojáků přes nějaké koridory do cizích krajů? Proč by na sebe měl brát takové závazky? Ať se tam rvou. Co my s tím? Nás se to netýká.

Pokud pak jde o vývoj událostí podle druhé varianty, pozice Sovětského svazu by zde byla ještě podivnější: pokud se Hitler vrhne na východ, Sovětský svaz proti němu postaví čtyři miliony vojáků…

Zde se měli moudří britští a francouzští generálové zeptat: Ale proč je zde soudruh Stalin tak lakomý? Proč staví v takové situaci všehovšudy čtyři miliony mužů? Pokud Stalin uvažoval o možném německém útoku na Polsko coby o hrozbě pro Sovětský svaz, pak nemá proč se v této záležitosti s kýmkoli handrkovat a předem ohlašovat počet divizí, děl, letadel a tanků, jež mají být proti Hitlerovi použity. V takovém případě by přece Sovětský svaz musel mobilizovat veškerou svou brannou moc, a ne nějaké čtyři miliony! Stalin měl k dispozici 170 000 000 obyvatel. Mobilizační potenciál činil 17 000 000 mužů. Proto měl Stalin prohlásit: zaútočí-li Hitler na Polsko, budu nucen provést všeobecnou mobilizaci a bojovat všemi silami až do vítězného konce, bez ohledu na to, co bude dělat Velká Británie a Francie. A měl to oznámit nejen Velké Británii a Francii, ale celému světu. Včetně Hitlera.

V tom případě Rudá armáda vůbec žádné koridory přes Polsko nepotřebovala. Ať se Hitler nejprve prodere Polskem, my se zatím připravíme a patřičně ho uvítáme.

Všichni velcí vojevůdci stavěli do prvního sledu lehké síly, určené pro zahájení boje. Jak se nepřítel hnal kupředu, odpor neslábl, nýbrž naopak sílil, protože ve druhém sledu stáli těžkooděnci, kterých bylo ostatně mnohem víc než vojáků prvního sledu. Roku 1939 určil sám osud Wojsku Polskiemu úlohu předsunutého oddílu a Rudé armádě roli hlavních sil. Stačilo tedy říct: Ať Poláci hynou v prvním sledu, však ve druhém bude stát Rudá armáda. Nebo že by snad bylo Stalinovi Poláků líto? Jestli ne, tak ať na sebe Poláci vezmou první, nejstrašnější úder, ať zde Němci vyčerpají své síly, protáhnou své komunikace, a pak ať se bez sebekratší přestávky střetnou s hlavními silami Rudé armády daleko od německých hranic a bez zásobování. Stalin měl však, kdo ví proč, v úmyslu přesunout nejlepší a nejbojeschopnější část Rudé armády do prvního sledu. A k tomu požadoval koridory přes Polsko. Těmi koridory chtěl Stalin poslat miliony svých vojáků s nedozírnými masami letectva, těžkého dělostřelectva a tanků na západ, skoro tisíc kilometrů od svých hranic, až k Odře, a chtěl zahájit válku přímo na německo-polské hranici. Co by z toho ale měl? Jaká výhoda by z toho pro něj plynula? Proč se sám stavět proti prvnímu úderu, když Polsko je plně rozhodnuto vzít jej na sebe? Proč se má Rudá armáda hrnout do prvního sledu, když ji tam ani nechtějí pustit?

Tato pozice je tím směšnější, že kremelská propaganda nám vtlouká do hlav myšlenku o naprostém nedostatku bojeschopnosti Rudé armády a o Stalinově panickém strachu ze zdvíhající se západní hrozby. Když se bojíš, tak se schovej za záda Polska! Proč lezeš do první řady?

Z toho všeho mi vyplývá, že překvapivá Stalinova štědrost v první situaci a zrovna tak překvapivá lakomost v situaci druhé se dá vysvětlit následovně: Nikdo tehdy v Kremlu nebral ani první, ani druhou situaci vážně a nehodlal plnit povinnosti, jež na sebe bral. Bylo zde jen zapotřebí demonstrovat rozhodnost postavit se agresorovi za jakékoli situace na odpor… a žádat koridory přes Polsko… a dočkat se odmítnutí… Poté bylo klidně možné položit čistou ruku na vřelé srdce a smutně prohlásit: Tak my jsme byli ochotni se za vás bít, a vy si to klidně odmítnete… Po polském odmítnutí už nebyl problém vyvěsit na moskevském letišti rudý prapor se svastikou a vytáhnout z lednic láhve šampaňského k uvítání Ribbentropa.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

A jak si ty koridory představujete?

Plány nemohly být spravedlivější, humánnější a svobodomyslnější, než jejich iniciátoři. Již tehdy stál svět před zlověstným soupeřením Osvětimi a Majdanku s Katyní, Kuropaty a Kolymou.

Jan Zamojski⁶¹

I

Kdykoli přijde řeč na koridory přes Polsko, pokorně si vyslechnu argumenty věhlasných akademiků, poté sklopím zrak a skromně se ptám: A jak si ty koridory představujete? Pokusím se nyní vysvětlit smysl té otázky. Budu muset s dovolením začít trochu zeširoka. Od roku 1812. Tehdy se ruský stát dostal do velmi zoufalé situace. Napoleon Bonaparte vede na Moskvu obrovskou armádu. Michail Illarionovič Kutuzov se svou armádou ustupuje. Císař Alexandr I. spolu se společenskou elitou i veškerým lidem se dožadují rozhodující bitvy.

Jedině Kutuzov chápe, že taková bitva by mohla zničit jak armádu, tak celé Rusko. Vždyť proti němu stojí Bonaparte, jehož hlavní síla spočívá právě ve schopnosti rozdrtit nepřítele v bitvě. Ve vedení rozhodující bitvy nemá konkurenci. Žádnou takovou bitvu zatím neprohrál. Samozřejmě, že Kutuzov uvažoval správně: Vrhnout se do bitvy s Napoleonem, to se řekne, ale to by mohl být kámen úrazu. Proto se Kutuzov generální bitvě vyhýbal, seč mohl. Jednooké lišce však bylo jasné, že křiklouni, kteří nedokážou pochopit, co se děje, jsou rovněž svým způsobem v právu. Mozek velkého vojevůdce holt není dán každému.

Společnost reptala, ba i armáda se rozčilovala. Staří vojáci vrčeli: To nás strčej do zimních ubikací nebo co? A už šly všemožné zvěsti.

Kutuzov začal být obviňován ze zbabělosti. To mohlo ovšem skončit i jeho odvoláním z funkce. Namísto Kutuzova mohl car jmenovat neohroženého hrdinu, který by se bezpochyby vrhl do boje, a v tom boji by zlámal vaz nejen sobě, nýbrž i celé své armádě. Aby se tedy Kutuzov zbavil obvinění z nerozhodnosti a zbabělosti, přijal u bran Moskvy bitvu. Místo vybral u vsi Borodino, na říčce, která nese velmi neobyčejné, podivné a děsivé jméno Vojna. V ten strašný den bylo prolito nepředstavitelné množství krve. Na poměrně úzkém prostoru se ve smrtícím zápasu srazilo ČTVRT MILIONU vojáků, 1 200 děl do toho od úsvitu do soumraku řezalo granáty a granáty.

Zabito a zmrzačeno bylo přes 100 000 vojáků a o nic menší počet koní. Jak Bonaparte, tak Kutuzov prohlásili bitvu u Borodina za své vítězství. Když se na tu řež díváme z 21. století, musíme uznat, že bitva se skončila na stejných pozicích, na nichž začala. Ani jedné ze stran se nepodařilo zatlačit druhou.

Proč prohlásil Kutuzov tuto bitvu za své vítězství? Protože Bonapartovi se zde nepodařilo rozdrtit ruskou armádu a přinutit Rusko ke kapitulaci. Tím, že přijal bitvu u moskevských bran, se Kutuzov zajistil před osočováním ze zbabělosti a uchoval si možnost jednat i nadále tak, jak považoval za nezbytné. Po bitvě se Kutuzov rozhodl již dále neriskovat a neprodlužovat bitvu do druhého dne. Číslo jsme si odkroutili, stačí. Vydal rozkaz k ústupu a Moskvu ponechal Francouzům. Je pochopitelné, že Bonaparte prohlásil bitvu za své vítězství. Jak také jinak: Došlo přece k bitvě, po níž mu Rusové vydali Moskvu… Kutuzovova armáda ustoupila k Moskvě, prošla skrz ni a postupovala na jihovýchod. Bonaparte obsadil Moskvu. Kutuzov, který se konečně vyvlékl z pronásledování, následně zatočil na ZÁPAD! Převedl svou armádu jižně od Moskvy a na jihozápadě od města kázal postavit opevněný tábor. Zde Kutuzov doplňoval svou armádu, připravoval ji na další bitvy, a Bonaparta nikterak neznepokojoval. Bonaparte se znepokojil sám. Kutuzova měl nyní za zády.

Kdykoli mohl Kutuzov odříznout všechny silnice, které spojovaly Bonapartovu armádu s Evropou. To se Bonapartovi nikterak nezamlouvalo. A tak se rozhodl, že odejde. I když ještě nenastala zima.

I když ho ještě z Moskvy nikdo nevyháněl. Kutuzovův pochodový manévr představuje zářivý příklad užití strategie nepřímých akcí: Kutuzov se svou armádou seděl v opevněném táboře a nedělal nic!

A Bonaparte utekl sám z Moskvy!

Dodnes bývá Kutuzov obviňován za to, že Moskvu vydal nepříteli.

Tady ovšem pracuje psychologie. Všichni chápou úlohu Moskvy, ale vynechávají přitom zcela nezřetelný detail, totiž, že hlavním městem impéria tehdy NEBYLA MOSKVA. Vyklizením Moskvy Kutuzov nic neriskoval. Řízení státu se tím nezarazilo ani na minutu.

Obvinění si nezaslouží Kutuzov, nýbrž Bonaparte. Dodnes nikdo nevysvětlil tu podivnou volbu: Proč pochodoval na Moskvu, když hlavním městem Ruska byl Sankt Pětěrburg? Po vydání Moskvy Napoleonovi připravil Kutuzov zhoubu obrovské dobyvatelské armádě a zajistil ruské armádě vítězné tažení až do Paříže, včetně jejího obsazení. A Paříž, to bylo hlavní město císařství. A nejen to: Paříž byla tehdy metropolí celé kontinentální Evropy. Kutuzov tedy obětoval dámu a dal soupeři mat. Zde ovšem nezbývá než, jako už vícekrát, upozornit na rozdíl mezi Ruským císařstvím a Sovětským svazem. Ruská armáda přibyla do Paříže, Bonaparta zde nezastihla a vrátila se domů. To kdyby obsadil Paříž soudruh Stalin, za žádných okolností by ji už nikdy dobrovolně nevyklidil.

II

A nyní si představme, že celá ta Stalinova připravenost zkrotit agresora v srpnu 1939 nebyla zastírací komedií, nýbrž že byla míněna naprosto vážně. Představme si, že vládám Velké Británie a Francie se podařilo zlomit kazisvětské polské pány, a ti že Sovětům poskytli zmíněné koridory. No to je výtečné… a hrůzostrašné.

Soudruh Stalin přesouvá k polsko-německým hranicím, téměř až ke břehům Odry buď dva, nebo dokonce čtyři miliony vojáků a důstojníků Rudé armády spolu s patřičným množstvím dělostřelectva, tanků, letadel, strategických zásob atd. Jak tohle všechno rozmístit?

Sborový velitel Žukov to měl v Mongolsku snadné. Kolem dokola širá step a nikde ani živáčka. Letadla mohl umístit, kam se mu zachtělo. Všude kolem je to vlastně letištní plocha. Zákopy si taky mohl kopat kdekoli, a vojáky mohl rozmístit dle ctěného přání. Polsko, to však není Molgolsko. To je hustě osídlená střední Evropa.

Např. 5 000 bojových letadel, to znamená 100 úplných leteckých pluků. Takže 5 500 letadel, to je již 110 pluků. Během války se ukázalo, že i to je příliš. Po válce se ve stíhacím pluku ustálil počet 40 letadel a taktické bombardéry se sdružovaly po 30 letadlech. Každý pluk potřebuje minimálně tři letiště: Základní a dvě záměnná. Zároveň se vstupem Rudé armády na polské území zde tedy bylo nutno neprodleně zřídit minimálně 300 až 330 letišť. Avšak těch 5 000 až 5 500 letadel, to jsou pouze stíhačky a bombardéry. A kam umístit průzkumné letouny? A dopravní? Ostatně je rovněž nutné udržovat a zvyšovat letovou kvalifikaci pilotů a navigátorů, takže musí být na místě rovněž dostatek cvičných letounů na letištích pro cvičné lety, a to nikoli přímo u hranic. Jen mimochodem: Kam umístit letecké uskupení tak, aby se naše klidně spící letiště nedostala jedné krásné neděle pod první náhlý a drtivý úder? Stíhačky je lepší držet takových 100 km od hranic. A bombardéry pokud možno až 200 km. Ve jménu stability leteckého uskupení také není špatné mít k dispozici týlová letiště ve vzdálenosti asi 300 km od hranic. Kdyby se něco stalo, tak aby mělo letectvo kam uskočit.

V takovém případě by však musela být stavěna sovětská letiště po CELÉM POLSKU. Najděte si mapu Polska v hranicích z roku 1939. Na západě leží Německo. Ze severu hrozí Východní Prusko a z jihu Němci ovládnuté Československo. Vezměte si kružítko a vyznačte si s ním linii ve vzdálenosti 100 km od hranic. Mimo ně pak zůstane jen střed země a její východní oblasti. A tady v centru Polska tedy rozmístěte letiště pro stíhačky. A přesuňte sem komunikační a spojovací prostředky. A zřizujte zde pro takové množství letadel kolosální sklady a zásobárny leteckého paliva, bomb, nábojů a náhradních dílů. Neobejdete se přitom ani bez opravárenských dílen… I když budou daná letiště stát skoro 100 km od hranic, musíte je chránit nejen protiletadlovým dělostřelectvem, nýbrž i polními jednotkami.

III

Už jen tento pokus zakreslit na mapě možné letecké základny pro sovětské letectvo se systémem jejich bojového zajištění nám jasně ukazuje, že Stalinův požadavek koridorů nebyl než vychytralou provokací. Jakmile by se totiž vyřešil problém s koridory, vyvstala by zmíněná otázka letišť. Není přece možné přesunout do cizí země miliony vlastních vojáků a nechat je tam bez letecké podpory a leteckého průzkumu! A letectvo nelze rozmístit bez letišť... Rozhodně pak není možné nechat ta letiště bez příjezdových silnic, protiletadlové ochrany, spojovacích a velitelských uzlů, bez leteckých nemocnic a opravárenských dílen, bez dvou nebo tří okruhů hlásné služby, bez ochrany a obrany. To v žádném případě.

Nyní se pokusme rozmístit bombardovací letectvo tak, aby bylo vzdálené aspoň 200 km od hranic. Zatočíme kružítkem – a překvapeně hvízdneme. Pro základny bombardovacího letectva se nehodí prostor Varšavy, vždyť k hranicím Východního Pruska je to odtud jen něco přes 100 km. Sem umístíme stíhačky, ale bombardéry musíme odsunout dál. Pro ně není ovšem vhodný ani prostor Krakova, ani Poznaň, Lodž, Lvov či Tarnopol. Letiště pro bombardovací letectvo by muselo být umístěno v prostoru Brest – Rovno – Luck –Kověl. Potřebujeme-li pak několik letišť vzdálených 300 kilometrů od hranic s Německem a jím obsazeným Československem, pak bychom k tomu našli malý úsek území kolem města Sarny přímo u sovětských hranic.

Pod těmi pozemními koridory si člověk v povrchní úvaze dokáže představit obraz pochodu sovětských jednotek na západ k hranicím Německa. Jakmile o tom však člověk trochu popřemýšlí, dané koridory se okamžitě mění v prostory stálých posádek sovětských jednotek po celé zemi od hranic Sovětského svazu až k hranicím Německa.

Otázek ohledně rozmístění letectva je velké množství. Zde je jedna z mnoha. Chtěla Rudá armáda vyhánět polské rolníky z jejich půdy sama, nebo to hodlala učinit ve spolupráci s polskými úřady? Pokud počítala se spoluprací s polskými úřady, pak by se muselo začít právě navázáním této spolupráce. Musely by tudíž být zahájeny rozhovory přímo s polskou vládou, a nikoli s vládami Velké Británie a Francie.

A teď ještě tanky – 9 000 nebo 10 000. Zamyslel se někdo nad tím, jak by mohla být taková síla válečné techniky rozmístěna v cizí zemi? s Mongolském to nebylo nic těžkého, vždyť Mongolsko bylo plně závislé na Moskvě. Co si sovětští soudruzi umanuli, to v Mongolsku udělali. Navíc byla mezi Sovětským svazem a Mongolském uzavřena dohoda, v souladu s níž na sebe Rudá armáda brala povinnost bránit Mongolsko před agresí. Ale Polsko bylo přece suverénním státem. Dobrá, řekněme, že Poláci by ty koridory poskytli. A co dál? To by sovětská vojska v těch koridorech trčela a čekala by na začátek války? Zde se samozřejmě nemělo hovořit o nějakých koridorech, nýbrž o tom, jestli je možné rozmístit na cizím území, a to 700 až 800 km od sovětských hranic a jen 170 km od Berlína, milionové masy vojsk. A to samozřejmě takovým způsobem, aby nezůstaly na podzim a v zimě v širém poli spolu s mnoha tisíci kusů válečné techniky a s miliony tun strategických zásob. Odpovědi na všechny tyto otázky musely být hledány nikoli v Londýně a Paříži, nýbrž ve Varšavě. Moskva však v tomto směru neučinila vůči polské vládě naprosto žádné pokusy. Sovětská delegace nastolila před vojenskými delegacemi Velké Británie a Francie otázku koridorů tak, jako kdyby už v Polsku žádná vláda nebyla, jako by šlo o prázdnou zemi bez obyvatelstva a bez vlády. Nuže, kdo bude po tom všem dokazovat, že Stalinovy úmysly z roku 1939 byly čisté jako lesní potůček?

IV

Ale proč se v celé té historii objevil ten Bonaparte? Nespěchejte.

Hned vám to vysvětlím. Celá tisíciletí před Bonapartem znali vojevůdci hlavní a základní pravidlo války: Je zapotřebí odříznout nepříteli jeho zásobovací trasy a zároveň uchránit vlastní zásobovací trasy před nepřátelskými pokusy o jejich odříznutí. Bonapartovi se podařilo realizovat tuto moudrost nejjednodušeji ze všech. Žukov to měl v Mongolsku snadné. Měl tam 57 000 vojáků. Pro zásobování tohoto uskupení sovětských jednotek bylo zapotřebí vyvinout přímo titánské úsilí. Všechny nezbytnosti bylo nutno vozit v nákladních automobilech. Desítky tisíc tun na vzdálenost stovek kilometrů.

A tyto nezbytné zásoby stačily na provedení krátké operace.

Nyní si představte uskupení o síle dvou nebo dokonce čtyř milionů mužů s kolosálním množstvím výzbroje a válečné techniky.

V případě války musely tyto jednotky provést nikoli krátkou a rychlou operaci, nýbrž vést dlouhou a vyčerpávající válku. Zde nestačí desítky, ba ani stovky tisíc tun zásob. Tady půjde o miliony tun střeliva, pohonných hmot, proviantu, ženijního materiálu, náhradních dílů atd. Dodávky takového množství nákladu bylo uskutečnitelné pouze po železnicích. Požadavek na poskytnutí koridorů přes Polsko neznamenal fakticky nic menšího než požadavek na převedení všech polských železnic pod kontrolu Rudé armády. To ovšem mimo jiné představovalo převedení veškerého hospodářství suverénního státu pod kontrolu rudých velitelů. Jak jinak? Jinak by to nešlo.

Například takový velitel sovětského střeleckého sboru měl pod svým velením 60 000 vojáků. (Nezapomeňme totiž, že soudruh Stalin hodlal postavit divize po 19 tisících vojáků.) Daný velitel například musí svému sboru urychleně dopravit tři vlaky se 122 mm granáty.

Nuže, on přece nemůže vysvětlovat náčelníkovi stanice, co a kam hodlá převážet. A nemůže ani čekat, až pro něho ty vagóny budou uvolněny, až si tam nějací dosud nepodřezaní kapitalisté dořeší své soukromé záležitosti. Vždyť sovětský velitel má bojový úkol. Za jeho nesplnění bude zastřelen. Takže co? Bude snad čekat, až si ti zatracení kapitalisté vyloží ze svých vlaků svůj náklad? Vždyť mnohem jednodušší je takového burzou zastřelit a jeho náklad vyházet z vlaků, než strkat vlastní kebuli před hlaveň čekistického revolveru.

Samozřejmě zde nemáme co do činění jen s jedním takovým sborem, nýbrž s mnoha sbory. Vždyť 60 střeleckých divizí, to je 20 až 25 střeleckých sborů. A k tomu ještě jezdecké sbory. A 120 střeleckých divizí pak činí 40 až 50 střeleckých sborů. A opět jezdecké sbory navíc. A letecké. A tankové. A sbory protiletecké obrany.

A všechny tyto sbory potřebují přepravní prostředky okamžitě a zároveň. Stejně tak je samozřejmě potřebují velitelé všech divizí. Jaké další varianty chování sovětských velitelů ve vztahu k železniční přepravě ještě existují?

Představme si to: rudí velitelé sedí a čekají, až si polští páni vyřeší všechny vlastní přepravní problémy, a potom až si konečně vzpomenou i na ně, na chudáky, a jednoho dne pro ně ty vlaky i s lokomotivami vyčlení… Ale takový okamžik přece nemusí vůbec nastat! Vždyť železniční dopravaje neustále přetížená, vagóny i lokomotivy jsou neustále v permanenci… a dále: Polští páni se pustí do opravy té či oné trati. A zeptali se na svolení? My přece nesmíme své plány odhalovat. Proto nemůžeme informovat my je, nýbrž oni se musejí radit s námi, kde, kdy a co je možné a nutné opravovat.

A my jim navíc musíme určit, kdy a na jakých místech je nutno zvýšit průjezdnost, kde připojit odstavné koleje a kde vybudovat vykládací rampy pro tanky. Bez toho všeho se přece neobejdeme! Takže ať chceme nebo nechceme, na každém nádraží budeme muset umístit sovětského vojenského velitele, který by mohl v případě nezbytnosti zastavit veškerý provoz, vyžadovat vykládku, nechat vyházet náklad z vlaků a neprodleně přemístit veškerý vozový park na potřebné místo v potřebném čase. Nemluvě o právu zajistit, aby byly všechny dané trasy okamžitě uvolněny pro sovětskou přepravu.

A k tomu, aby měl daný velitel patřičnou autoritu, by bylo nutné umístit na každé nádraží vojenskou stráž.

Ale ani to ještě není všechno. Na nádraží sedí nějaký strejda a cosi tam v kanceláři vyťukává na telegrafu: ta-ta-ta-ti-ta-ta… My nemáme tušení, co to vlastně vysílá. A komu. To je ovšem naprostý nepořádek. Na místě musí tedy sedět náš člověk. Jinak totiž nebudeme schopni regulovat provoz. Železnice se tehdy bez telegrafu a telefonu naprosto nemohly obejít. Spolu s převedením železnic pod kontrolu sovětských úřadů tudíž musela být tatáž kontrola ustavena po všech telefonních linkách. Podél železnic však nevedou jen spojovací linky pro vnitřní železniční potřeby, nýbrž i všechny státní spojovací linky. Oddělit jedno od druhého ovšem nebylo možné: Všechny linky byly soustředěny do společných spojovacích uzlů.

Když jsme dostali pod kontrolu železniční spojovací linky, musíme vzít pod kontrolu i ty spojovací uzly. Jakmile jsme tak učinili (a to chtě nechtě, prostě z nutnosti), veškerý státní spojovací systém je v našich rukou. A spolu s ním i veškerá státní moc.

V

Přechod polských železnic pod sovětskou kontrolu představoval ještě jeden aspekt, na nějž bychom neměli zapomínat. V případě války by bylo zásobování bojujících jednotek Rudé armády velmi výrazně ztíženo nutností překládky tisíců, desítek tisíc, stovek tisíc a milionů tun vojenského nákladu z širokorozchodných vagónů do vagónů úzkorozchodných. Tato překládka by brzdila zásobování, které je i tak všude a vždy prvořadým problémem. Mimoto by tato překladiště byla nebezpečně zranitelná. Proto by vstup milionových sovětských válečných kontingentů na polské území s cílem vedení válečných akcí proti Německu nezbytně představoval nutnost přebudování polských železnic na sovětský standard…

Zkusili jste někdy vyložit z jednoho krytého vagónu bedny s municí, přenést je a naložit do jiného vagónu? Kolik vojáčků a kolik času byste na to asi potřebovali? Nějak to ještě jde, pokud stojí ty vagóny vedle sebe. Ale když musí být náklad přenášen kdovíkam?

Kontejnery tehdy neexistovaly, stejně jako překládači technika.

A mezi místem vykládky a místem nakládky stojí nekonečné řady vlakových souprav… Anebo (což je horší) musí být souprava rychle vyložena, ale prázdná souprava pro nakládku ještě nepřijela. Pak je nutno umístit vyložený náklad kdovíkde a pak jej zase zítra tahat na místo nakládky. My však nemáme jeden vagón, ale tisíce vagónů.

A po takové překládce dostane některá pěší divize dozajista bedny s leteckými přístroji namísto se 76 mm granáty. A tankový pluk zase koňské podkovy místo tankových pásů. Vždyť překládka z tisíců vagónů do tisíců jiných bude probíhat za leteckých poplachů a výbuchů bomb.

Měli jste někdy příležitost čerpat do tanku pohonné hmoty z železného barelu? Čerpadlo je opatřeno kličkou, jakou známe z mlýnku na maso. Musí se s ní točit a palivo zurčí hadicí z barelu do nádrže.

Po 20 minutách točení člověku bezmála upadne ruka. Ale z barelu jakoby stále nic neubylo… Nyní si představte přečerpávání pohonných hmot z cisteren jedné železniční soupravy do druhé. S žádnými přečerpávacími mechanismy se nedalo rozhodně počítat. A na nebi hučí nepřátelské bombardéry. A hned vedle tahají vojáčci na zádech bedny s náboji a granáty, valí před sebou sudy se slanečky a kvašeným zelím a jako mravenci za sebou vlečou pytle se senem…

V době míru se vagóny zdvíhají na zvedácích a mění se jim podvozky. To vyžaduje obrovskou energii a moře času. V době války na to není ani energie, ani čas. A vrhat desetitisíce vojáků na překládku taky nikdo nedovolí. Proto museli Němci, když roku 1941 pronikali do hloubi Sovětského svazu, přebudovávat sovětské koleje na evropský standard.

A později, když útočila Rudá armáda, musela opět všechno přebudovávat na sovětský standard až k hranicím, a pak dál až do Berlína. V případě přesunu milionů vojáků Rudé armády na polské území a přechodu polských železnic pod kontrolu sovětských vojenských úřadů by sovětské velení muselo okamžitě zahájit přebudování polských železnic dřív, než začne válka. V opačném případě by se ty nejbojeschopnější jednotky Rudé armády ocitly v okamžiku zahájení války daleko od svých zásobovacích základen, a tudíž bez možnosti získat k dispozici všechno, co je nezbytné pro vedení válečných operací.

VI

Nyní si ještě jednou rozložíme mapu Polska v hranicích z roku 1939… Co vidíme? Vidíme na té mapě německá území, která obklíčila Polsko ze tří stran. A vidíme na ní též železnice… Sovětsko – polské hranice protínalo šest hlavních železničních tratí. Jedna probíhá podél hranic s Československem: Proskurov – Lvov – Krakov. Tuto magistrálu by muselo velení Rudé armády hájit všemi silami.

Stačilo by totiž, aby nepřítel vyhodil na jednom místě do vzduchu most, a celé jižní křídlo sovětsko-německé fronty by se ocitlo bez střeliva a všeho ostatního. Tuto magistrálu mohly ohrožovat nejen oddíly diverzantů, nýbrž i mohutné nepřátelské svazky. Představme si to: Německá divize udeřila z území bývalého Československa, přeťala magistrálu a obsadila ji, zřídila zde polní opevnění a na přístupech k němu rozmístila miliony min. Jak budete obsazený úsek dobývat zpět? A kolik k tomu budete potřebovat času? A co když zde nebude jedna německá divize, nýbrž tři?

Aby nedošlo k obsazení této magistrály, muselo by velení Rudé armády postavit podél celé hranice s bývalým Československem velmi významné obranné síly.

Nyní si povšimněme ostatních železničních magistrál. Všechny se scházejí v bodě jménem Varšava, a od Varšavy se zase vějířovitě rozcházejí západním směrem. Řekněme, že Stalin dostal koridory a těmi koridory že přesouvá hlavní masu svých vojsk k východním hranicím Německa. Co z toho vznikne? Vznikne situace přímo děsivá. Nad hlavním uzlem těchto všech železnic, nad Varšavou, visí hrozba Východního Pruska zrovna tak, jako ohrožoval Kutuzovův tábor všechny Bonapartovy komunikace.

Rudá armáda by vrhla své hlavní a nejlepší síly na čáry, z nichž bylo možné zahájit berlínskou operaci. Ale za nimi, asi 300 až 400 km za jejich zády, by byl celý jejich týl ohrožen opevněným prostorem Východního Pruska. To by bylo přesně totéž jako Kutuzovův tábor, ohrožující komunikace, jež spojovaly Francouzi okupovanou Moskvu s Evropou.

Co by v takové situaci učinil jakýkoli, třebas i nepříliš talentovaný stratég? Buď by své jednotky nevysunoval do východiště k útoku na Berlín a tudíž by nepožadoval koridory přes Polsko.

Nebo by vysunul své jednotky téměř až k Odře, ale celý jeden front o počtu nejméně miliónu vojáků by zřídil na severu, aby nepřipustil úder do týlu svých vojsk z prostoru Východního Pruska. A mimoto, jak řečeno, musel být další celý front o stejném počtu rozvinut čelem k jihu, aby zabránil úderu z území bývalého Československa.

Polsko roku 1939 bylo vlastně jakýmsi jediným velkým koridorem z východu na západ. V případě užití tohoto koridoru pro postup na západ bylo nutno chránit vlastní vojska jak před údery ze severu, tak před údery z jihu. Jednodušeji řečeno: I kdyby Stalin nebyl lidojed, stejně by musel rozvinout v Polsku nejenom jeden front, ale tři: Na západ, na sever a na jih. Celé území Polska by se tak stalo jedním velkým válečným nástupištěm. A kolem Varšavy by Stalin musel vybudovat svrchovaně mohutný opevněný prostor, aby zajistil hlavní uzel všech komunikací, na němž záleželo zásobování jeho armády. Koridory přes Polsko by zkrátka okamžitě a nevyhnutelně znamenaly přechod kontroly nad tímto státem do rukou bojovníků za evropskou bezpečnost. Opakuji: dokonce i v případě, kdyby se tito bojovníci řídili těmi nejčistšími úmysly.

Hitler požadoval jeden koridor přes Polsko. Nikoli pro vojska, ale pro vybudování dálnice a železnice do Východního Pruska. Podle toho, jaká trasa by byla vybrána, činila by délka takového koridoru 46 až 93 km. Stalin požadoval celé množství koridorů od hranic Sovětského svazu až k hranicím Německa. Délka těchto koridorů by činila 600 až 800 km. Jak jsme však viděli, tyto koridory by se nezbytně musely slít do jednoho jediného koridoru, dlouhého a širokého jako celé Polsko. Hitler byl lidojed. Kdo by to popíral? Ovšem soudruh Stalin byl obránce Evropy. Kdyby jen ti zpropadení polští páni dali soudruhu Stalinovi možnost! On by pak uchránil od války celou Evropu. A tehdy by byl osud Evropy opravdu jiný.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Získat čas!

Přijmeme-li návrh Německa na uzavření vzájemného paktu o neútočení, Německo pak dozajista napadne Polsko a zásah Francie s Anglií do této války bude nevyhnutelný. Západní Evropa bude vystavena závažnému neklidu a chaosu. Za těchto podmínek budeme mít množství příležitosti zůstat stranou konfliktu a můžeme doufat, že do války vstoupíme ve výhodné době.

J. Stalin (1939)

S o to větší netrpělivosti bude nyní nutno očekávat rozvoj událostí válečných akci v zapadní Evropě, kde v září 1939 válka teprve začala…

brigádní velitel G. Isserson⁶⁰

I

Kdysi dávno mě naučili tohle. Po přečtení agenturní zprávy se máš rozpustit dočista jako kousek ledu v jezeře. Rozmělnit se a zbavit se tíže, aby tě nic neznepokojovalo, aby se ti vzdálily potíže a emoce, aby šly vnější zvuky úplně mimo tebe. Abys zapomněl vůbec na všechno. Abys neměl v hlavě žádné myšlenky, vůbec žádné, kromě obrazu (a pocitu!) tichého, čistého, hlubokého lesního jezera. Nauč se takto uvolnit okamžitě a nesmírně hluboce. A potom, až se dotkneš dna, vracej se trochu zpátky. V okamžiku návratu do tohoto světa, když se v paměti vše obnovuje, se pak pokus vyjádřit tu přečtenou zprávu jedním slovem. Když to jedním slovem nejde, tak dvěma.

A tak jednej při práci s jakýmikoliv informacemi. Po celodenní práci nad haldou papírů se večer sladce protáhni, blaženě zívni a rozpusť se. A ať je to jezero úplně čisté. A písek na dně ať je bílý.

Ať šustí rákosí. Ať jako lodička pluje po vodě žlutý list. Ať zurčí hravý potůček, který do jezera prýští. A po celotýdenní práci opět na všechno zapomeň, opusť fascikly plné čísel a faktů a odpoj se.

Pak se opět pokus vyjádřit to všechno jedním slovem. Nebo stručnou větou. Ale tak, aby ta věta obsáhla veškerý smysl, veškerý objem celého týdne. A snad ani ne jednou větou: Vždyť my nemyslíme slovy, nýbrž v jakýchsi obrazech, bez formulování, takže člověk sám danou situaci plně chápe, ale nemůže ji ihned vyjádřit tak, aby to pochopil i druhý člověk. V daném případě záleží hlavně na tom, aby vznikl stručný závěr pro tebe sama. A není nic hrozného na tom, když bude při vysvětlování celé záležitosti jiným lidem nezbytné použít hned několika vět. Jednoduše řečeno: Jde o to, zachytit to nejdůležitější, to hlavní, a to hlavní pak koncentrovat do jednoho bodu.

Nuže, kdysi jsem pracoval v německých vojenských archívech ve Freiburgu. Každý den jsem si pro sebe dělal závěr a ten jsem vtěsnal do jediného obrazu, jediné věty, do jednoho slova.

A každý týden jsem prováděl shrnující závěr. Skončily dva měsíce mé práce. Večer jsem si sbalil kufr… a již jsem se chystal sám sebe rozpustit… Jenže závěr mi bleskl ještě předtím, než jsem se ponořil do jezera. A ten závěr byl ohromující: neironizují výzbroj.

Za ty dva měsíce dosti úporné práce jsem se nesetkal s jedinou německou zápornou reakcí ohledně sovětských zbraní. Ani v létě 1941, ani později nehodnotili němečtí vojáci, důstojníci a generálové sovětskou výzbroj negativně. Sovětské taktice se nejenže smáli, nad ní se prostě popadali za břicha a váleli se smíchy po zemi. Stejně jako nad rozumovými schopnostmi Rusů. Tedy zpočátku. A s čím vším se v těch archívech člověk nesetká! Najdete tam plakáty s neholenými tvářemi degenerátů a nápisy Untermensch, dále výčty rozdrcených sovětských divizí, hlášení o neuvěřitelné kořisti, zprávy očitých svědků o zvěrstvech NKVD, stížnosti na špatné silnice, na prach a vedro, později na déšť a bláto a nakonec na sníh a mráz. Všechno bylo špatně, všechno bylo nesprávně. Kromě výzbroje.

Všechna vyprávění o jedné pušce na tři muže, o zastaralých tancích a letadlech-rakvích, to jsou pozdější, poválečné výtvory komunistické propagandy. Příklad: To, co kremelští chytráci z Agitpropu nazývají opovržlivě slovem Išak (osel), se u Němců nazývalo Rata (krysa). A každý stíhací letec dostal oficiální instrukci se stručným varováním: „Nezaháněj krysu do kouta!” Jednoduše řečeno, v leteckém boji proti sovětské stíhačce 1-16 si útočník může pořádně narazit žebra. Se stejným respektem se Němci vyjadřovali o sovětských tancích, které je v Rusku zvykem označovat za zastaralé, dále o standardní pušce, o protitankovém kanónu ráže 45 mm, ba dokonce o stejnokroji sovětského vojáka. Podle názoru těch, kdo nebojovali proti Rudé armádě v kancelářích hlavního města, nýbrž proti ní bojovali na polích, v lesích, ve zříceninách měst a v zákopech, byl střih sovětských stejnokrojů prostý, lehký, pohodlný a hlavně, skvěle uzpůsobený pro válečné podmínky. Po shrnutí pročtených materiálů jsem se znovu přesvědčil, že koupelí ve studeném lesním jezeře člověk vystřízliví.

A nyní se pokusme použít výše popsaný, jednoduchý, ale velmi efektivní postup na téma naší diskuse. Zkusme si nyní ujasnit, jak vlastně komunistická propaganda zobrazuje Stalinovo jednání v předválečném období a v prvních dvou letech druhé světové války. Za tím účelem si shromáždíme fascikly knih, časopisů a disertací, orazítkovaných oficiální ideologickou mašinou, a vybereme odtud opravdu všechno, co tam můžeme k dané otázce nalézt. Potom se uvolníme a pokusíme se vyjádřit všechny Stalinovy plány a záměry, jak je zobrazuje propaganda, jedním slovem. To slovo zní ODDÁLIT.

II

Dne 23. srpna 1939 byla v Moskvě podepsána dohoda mezi Německem a Sovětským svazem, dohoda o zničení polského státu a o rozdělení polského území. Polsko však bylo smlouvami o vzájemné pomoci spojeno s Velkou Británií a Francií, takže dělení Polska muselo nevyhnutelně vést k evropské válce. A skutečně, osm dní po podpisu paktu, 1. září 1939, vypukla druhá světová válka. Byl to přímý a nutný důsledek dohody uzavřené v Moskvě. V témž měsíci se válka rozhořela v Atlantiku, po několika měsících plynule obsáhla Finsko, Dánsko, Norsko, poté Belgii a Nizozemsko, Francii, Estonsko, Litvu, Lotyšsko, Rumunsko, dále se přesunula až do Jugoslávie a Řecka a přes Středozemní moře přeskočila do Afriky. A v létě 1941 vtrhla druhá světová válka na území Sovětského svazu. Neustále je nám vysvětlováno, že v srpnu 1939 neměl Sovětský svaz jiné východisko a musel tedy podepsat pakt, aby zachránil zemi, získal čas a oddálil válku. Proto bylo nezbytné roztrhnout Polsko vedví.

Na první pohled to zní věrohodně: pokud nebyl Sovětský svaz připraven k obraně svých hranic v červnu 1941, pak v srpnu 1939 musel být naprosto neschopen se bránit: z tohoto důvodu tedy musel Stalin vydat rozkaz soudruhu Molotovovi, aby podepsal onen pakt.

Ve snaze oddálit… Toto oddalování prováděl ovšem soudruh Stalin velmi zajímavým způsobem. Podepsal s Hitlerem pakt a od toho okamžiku začal trýznit Evropu.

Hitler do Polska – Stalin do Polska.

Stalin do Finska – Hitler do Norska a Dánska.

Hitler do Belgie, Nizozemska a Francie – Stalin do Estonska,

Litvy a Lotyšska.

Stalin do Rumunska – Hitler do Jugoslávie a Řecka…

Pokud jde o ono vysvětlení, proč musel být pakt podepsán, široký dav jen otevře ústa a… uvěří. Od 1. září 1939 bojoval Hitler ve druhé světové válce, zatímco my jsme tou dobou dělali co? Nuže, my jsme válku oddalovali… Podivuhodné oddalování. Hned po podpisu paktu s Hitlerem přichází do Lidového komisariátu vnitřních věcí rozkaz z Kremlu: Připravte tábory pro umístění stovek tisíc zajatých vojáků a důstojníků. Válka, která vypukla v důsledku paktu podepsaného v Kremlu, se potom přenesla i na Sovětský svaz, který pak byl v konečném výsledku touto válkou poškozen nejvíc ze všech. Občané, seriózní historikové, kdopak z vás, kde a jak si všiml nějakého oddalování?

Podívejte se, co kdybychom občas zapojili ten nejobyčejnější zdravý rozum? Kdyby ten pakt nebyl podepsán, pak by druhá světová válka nevypukla, a tudíž by se ani nemohla dostat do Sovětského svazu. A nebylo by teď ani nezbytné sbírat v lesích a bažinách ještě po pěti, šesti i více desetiletích kosti vojáků. Pakt byl však podepsán a možnost války se tedy proměnila v nutnost. Podepsání paktu neoddalovalo válku ani v prostoru, ani v čase, ono ji naopak přibližovalo. A to neodvratně a bleskově. V Sovětském svazu nikdo nikdy neskrýval, že Hitler mohl zaútočit jedině tehdy, pokud by s tím souhlasil Stalin. A Stalin Hitlerovi to svolení poskytl. Stalin rozevřel dokořán vrata k válce. Stalin vytáhl stavidla. To neříkám já, to je názor našich vynikajících generálů.

Armádní generál Alexandr Michajlovič Majorov: „Při plánování útoku na Polsko mělo Německo největší obavy ze Sovětského svazu, nikoli z Anglie a Francie. Právě proto spěchali fašističtí představitelé uzavřít se SSSR smlouvu o neútočení.”⁶³ Armádní generál Majorov vyjádřil svůj názor jasně: Hitler spěchal. A překážkou na cestě, kterou Německo hodlalo nastoupit, mohl být jedině Sovětský svaz. Nepřekážel však. Z německých a sovětských pramenů víme, že Hitler měl doopravdy naspěch. Ribbentrop o tom vyprávěl neuvěřitelné věci: 23. srpna 1939 opustila německá delegace Berlín, aniž by měla připraven byť jen projekt smlouvy se Sovětským svazem. Až v letadle cestou do Moskvy načrtl Ribbentrop ten projekt spolu s právním poradcem Friedrichem Haussem.⁶⁴

Do Moskvy dorazila delegace odpoledne. V 15.30 hodin přijal Ribbentropa ve své pracovně Stalin. Setkání trvalo tři hodiny. Poté se Ribbentrop spojil s Berlínem a získal definitivní souhlas. Ve 22.00 hodin začalo druhé setkání ve Stalinově pracovně. Setkání bylo završeno tím, že Ribbentrop a Molotov daný pakt podepsali. Od náčrtu nanečisto až k podpisu nejdůležitější mezinárodní smlouvy 20. století uplynulo několik hodin. Celý proces se odehrál odpoledne a večer jednoho jediného dne.

Takto měl tedy Hitler naspěch. A takto mu Stalin vyšel vstříc.

Žádné zbytečné řeči, žádné byrokratické porady. Žádné oddalování.

Hitler měl naspěch, aby získal Gdaňsk a komunikace do Východního Pruska. Kam ale spěchal Stalin? Hitler musel daný pakt podepsat neprodleně, to je jasné. Ale kdo tolik popoháněl Stalina? Kdo ho nutil k takovému spěchu? Vždyť bylo možné roztáhnout ty rozhovory do dlouhého žvanění. A právě tím by Stalin mohl v klidu získat čas. To by bylo opravdové oddalování…

Ještě přesněji vyjádřil význam paktu Molotov-Ribbentrop šéf sovětské vojenské rozvědky armádní generál Pjotr Ivanovic Ivašutin: „Tímto paktem si Hitler uvolnil ruce pro agresi.”⁶⁵ Pjotr Ivanovič Ivašutin, coby skutečný vojenský rozvědčík v té nejvyšší funkci, se tedy vyjádřil tak, že tím neponechal žádnou možnost pro nějaké dumání a diskutování. Podepsali pakt, a tím uvolnili Hitlerovi ruce.

Kdyby nepodepsali, Hitler by seděl se svázanýma rukama. Bez paktu by k hitlerovské agresi nemohlo dojít. Nedošlo by k dělení Polska, nevypukla by druhá světová válka a neuskutečnil by se tedy ani útok na Sovětský svaz. Podepsáním paktu pustil Stalin Hitlera ze řetězu.

Kdybych to řekl já, okamžitě bych byl obviněn, že pracuji pro britskou výzvědnou službu. Neřekl jsem to však já, nýbrž můj bývalý přímý nadřízený, armádní generál Ivašutin. Kterého si velice vážím.

Pro jakou rozvědku pracoval on?

III

Smlouva mezi Německem a Sovětským svazem je běžně označována jako pakt Molotov-Ribbentrop. Tento název ovšem uvádí v omyl a neodráží podstatu dané události. Onen v Moskvě podepsaný pakt byl totiž dohodou mezi Hitlerem a Stalinem a to o vedení společné agresivní války v Evropě. Proto byla daná smlouva ve skutečnosti paktem Stalin-Hitler. Mimoto se v mezinárodní praxi coby názvy paktů a smluv mnohem častěji používají nikoli jména státních činitelů, kteří dohodu uzavřeli, nýbrž jména měst, v nichž byly dané dokumenty podepsány: Mnichovská dohoda, Varšavská smlouva, Bagdádský pakt, Ženevské dohody. V souladu s obecně používanými diplomatickými normami by tedy nejpřesnější název paktu zněl Moskevská smlouva z roku 1939 o zahájení druhé světové války.

Osm dní po podpisu smlouvy druhá světová válka opravdu vypukla. A zde přistoupil soudruh Stalin ke svému prvnímu oddalování. Německá vojska vtrhla do Polska, zatímco jednotky Rudé armády stály u polských hranic a žádnou válku nevedly. Nepřekročily vůbec hranice. V Kremlu bylo dohodnuto, že Polsko bude roztrháno bratrsky. Hitler však trhá a soudruh Stalin… oddaluje. Oficiální vysvětlení sovětské vlády znělo, že pro akce Rudé armády ještě nepřišel čas. V důsledku tohoto oddalování padla veškerá vina za rozpoutání druhé světové války na Německo: Na Hitlera a jeho okolí. Oni vstoupili do světových dějin jako hlavní a jediní viníci druhé světové války. Nejednou v průběhu září 1939 připomínala německá vláda vládě SSSR její spojenecký závazek a požadovala, aby jednotky Rudé armády, v souladu se smlouvou, vstoupily do Polska. Sovětská vláda odpovídala zamítavě a to nikoli okamžitě, nýbrž vždy s dvou až třídenním zpožděním. Např. na německý požadavek ze 3. září odpověděl předseda Rady lidových komisařů a lidový komisař zahraničí Vjačeslav Michajlovič Molotov až 5. září: „Souhlasíme s vámi, že ve vhodné době bude naprosto nezbytné zahájit konkrétní akce. Máme však za to, že ta doba ještě nenadešla. Možná se mýlíme, ale zdá se nám, že přílišný spěch by nás poškodil a napomohl by ke sjednocení našich nepřátel…”⁶⁶

Německá vláda své požadavky opakovala, a opět dostala pořádný pohlavek. Jednotky Rudé armády zahájily válečné akce v Polsku až po dvou a půl týdnech, 17. září. A právě tak hodlal soudruh Stalin i nadále… oddalovat: Hitler ničí Evropu, a za jeho zády čeká Stalin se sekerou v ruce na vhodný okamžik. Nakonec už toho měl Hitler plné zuby. Uvědomil si, že Stalin bude všechno oddalovat, dokud je to pro něho vhodné, ale pak že může i udeřit. Hitler se rozhodl, že na onen okamžik nebude čekat. A udeřil jako první.

IV

A všechno bylo vzhůru nohama. Ze všech možných variant dohody s Hitlerem zvolil Stalin tu, která nejvíc ze všech odpovídala sovětskému záměru rozdrtit Evropu, ale vůbec neodpovídala požadavkům na obranu Sovětského svazu. A toho Hitler využil. A tak došlo k politické, hospodářské, ideologické a vojenské katastrofě, která nemá v dějinách obdoby. Sovětský lid naprosto nechápal, proč se válčí v rodné zemi, když se vše připravovalo k válce na nepřátelských územích. Co se to stalo? Odpověď před celým lidem musel podat sám Stalin. A on odpověděl: „…Bratři a sestry, k vám se obracím, přátelé moji!” Ve svém rozhlasovém vystoupení 3. července 1941 Stalin označil Hitlera a Ribbentropa za zrůdy a lidojedy.

Všem svým bratřím a sestrám soudruh Stalin vynalézavě vysvětlil, v čem spočívá příčina porážky: „Nemalý význam zde měla ta okolnost, že fašistické Německo nečekaně a věrolomně porušilo pakt o neútočení.” A máme to! Podle Stalinova vysvětlení je Rudá armáda porážena a ztrácí obrovská území proto, že zrůdy a lidojedi zaútočili nečekaně. Oné nečekanosti pak lidojedi dosáhli tím, že uspali naši bdělost jistým paktem. Ba co víc, v důsledku paktu získal SSSR s Německem společnou hranici. Kdyby nebylo paktu, nedošlo by ani ke ztrátě bdělosti, ani by neexistovala společná hranice, takže by se nekonalo žádné nečekané přepadení, a tudíž ani žádná katastrofa.

Za všechno tedy může ten pakt. Správně?

Ne. Nesprávně. Soudruh Stalin to vysvětlil jinak: „Jak se mohlo stát, že sovětská vláda uzavřela pakt o neutečení s takovými věrolomnými lidmi a se zrůdami jako je Hitler a Ribbentrop? Nedopustila se zde sovětská vláda chyby? Ovšemže ne!… Co jsme uzavřením paktu o neútočení získali? Zajistili jsme naší zemi mír na půldruhého roku a možnost přípravy svých sil pro odpor, kdyby se fašistické Německo odvážilo navzdory paktu zaútočit na naši zemi.”

Nyní se ovšem Německo odvážilo. A kde je ten odpor? Proč armáda prchá, proč za sebou nechává hromady výzbroje, letiště, průmyslová střediska i průmyslové oblasti, města a kraje, ba celé republiky? Kde je tady jaká logika, Stalin tvrdí: My jsme uzavřeli pakt a tím jsme se zachránili. Pakt nám umožnil připravit se k odporu!

Ale proč nyní k tomu odporu nedochází? Inu proto, že byl uzavřen onen pakt.

V

Žádná dohoda o míru, vzájemné pomoci či o neútočení nemá smysl. Pokud jsme přátelé, k čemu nám bude smlouva? A pokud jsme nepřátelé, pak žádná smlouva nezastaví silného a nezachrání slabého.

Pokud my tohle chápeme, pak je ovšem velmi podivné, že by to nechápal soudruh Stalin! Tisíce odborníků však opakují jako hračky na péro: Podpisem smlouvy získal Stalin téměř dva roky! Ale vždyť ti odborníci žvaní nesmysly. Stalin nezískal nic. Do září 1939 Hitler prostě nemohl zaútočit na Sovětský svaz, vždyť s ním vůbec neměl společné hranice. V září 1939 byl Hitler zaměstnán válkou v Polsku. A útočit na Sovětský svaz, když už začíná říjen, to nemá smysl: Vždyť podzim je tak pošmourný a truchlivý… Mimoto byly během bleskové války proti Polsku vyčerpány strategické zásoby střeliva německé armády. A všechny tanky musely být vráceny do továren ke generální opravě a výměně hlavních agregátů. Po rozdrcení Polska se německá armáda po několik měsíců nacházela ve stavu, kdy bylo vedení velkých útočných operací prostě nemožné.

Ani v roce 1940 nemohl Hitler zaútočit na Sovětský svaz. Velká Británie a Francie vyhlásily Německu už roku 1939 válku a ta válka stále probíhá. Je to sice „podivná válka”, ale přece jen válka. Se Stalinem ovšem žije Německo v míru. V první polovině roku 1940 věřil Hitler ve Stalinovu mírumilovnost. A mimochodem, v této víře nebyl rozhodně sám. Dokonce i ve 21. století se najdou někteří lidé, věřící, že Stalin nemyslel na nic než na to, jak se vyhnout válce či jak ji oddálit. Proč by tedy Hitler útočil na Sovětský svaz, s nímž žije v míru a jenž pravidelně zásobuje Německo strategickými surovinami, zatímco za ním stojí Francie, s níž je Německo ve válečném stavu? Utočit na Sovětský svaz bez preventivního rozdrcení Francie, to by pro Německo znamenalo válku na dvou frontách a opakování zhoubného scénáře první světové války. Proto byla Francie roku 1940 první na řadě. Na její rozdrcení bylo nutno vyčlenit ještě jedno léto. Po porážce Francie se ovšem opakovala táž historie jako loni: Zásoby střeliva vyčerpány, tanky potřebují opravu. A to se ještě támhle za La Manche tyčí Velká Británie…

Situace byla o to složitější, že vládcové Británie a Francie měli v jednom jasno: Pokud Hitler rozdrtí Sovětský svaz (v Berlíně, Paříži a Londýně měli za to, že je to možné), pak se Německo stane vládcem kontinentu. To nemohla Velká Británie s Francií dopustit.

V tom případě by totiž Hitler připomenul všechna ponížení, která muselo Německo strpět ve Versailles, a to vinou Velké Británie a Francie. Teď by jim to vrátil. Proto tedy v případě, že by Hitler po Polsku pochodoval na východ, Velká Británie a Francie by byly prostě nuceny se chránit před hrozícím panstvím Německa v Evropě.

Britské a francouzské loďstvo by tudíž muselo Německo blokovat.

Jinými slovy, kdyby šel Hitler hned po Polsku dále na východ, opakovala by se celá situace první světové války. Německo a Rusko se navzájem trhají, a následně pak Velká Británie a Francie uspořádají další versailleskou smlouvu. Tentokrát pro Německo již dozajista smrtelnou. Tohle chápal jak sám Hitler, tak i jeho generálové. Logika války prostě vyžadovala, aby Hitler roku 1940 v první řadě rozdrtil Francii a vedl leteckou i námořní válku proti Británii. Což také udělal. Proto se k útoku na Sovětský svaz nehodil ani rok 1940. Pro přepadení Sovětského svazu nepřicházel v úvahu ani leden 1941, ani únor, ani březen, ba ani duben. Mráz, sníh a neprostupné bláto, to jsou podmínky nevhodné pro bleskovou válku. Nejranější termín představovala až polovina května 1941.

Po ty necelé dva roky neměl tedy Hitler žádnou možnost zaútočit na Sovětský svaz. Zadržovala ho strategická situace v Evropě, ale rozhodně ho nezdržoval jakýsi kus papíru podepsaný v Moskvě, na který Hitler kašlal stejně jako na všechny ostatní takové kusy papíru.

Zobecněme to: Ať již smlouva existovala nebo ne, Hitler stejně nemohl zaútočit na Sovětský svaz před květnem 1941. V každém případě potřeboval Hitler minimálně dvě letní období, první na Polsko, druhé na Francii. Nebo obráceně, první léto na Francii a druhé na Polsko. Pakt z roku 1939 válku o rok a půl neoddaloval, takže Stalin měl i bez jakéhokoliv paktu čas až do května 1941.

VI

Stalinova prohlášení, že Sovětský svaz získal podpisem paktu čas na přípravu k válce, se chytily tisíce generálů, maršálů i seriózních historiků všemožných směrů i úchylek. A nikdo nechytil občana Stalina za slovo. Ale vždyť občan Stalin zcela vědomě a cíleně povídal nesmysly! Zkusme se na to podívat odjinud. Pakt byl podepsán 23. srpna 1939, a to na deset let. Neuplynuly však ani dva roky a 22. června 1941 zaútočilo Německo na Sovětský svaz. Ochránil ten pakt onoho dne vlast světového proletariátu? Ne. Neochránil. Pakt stále platil, ale Hitler přesto zaútočil. Vysvětlete mi, proboha, když už jsem tak tupý a nechápavý, třeba na prstech, jaký užitek měl ten pakt onoho červnového dne!

Podívejme se odtud do minulosti, jen o jeden den. Mohl Hitler zaútočit 21. června? Mohl. Zastavil by ho ten pakt? Ne. Na takové pakty, jak řečeno, Hitler kašlal. No, dalo by se to vyjádřit ještě přesněji, co s nimi asi dělal. A mohl zaútočit 20. června? Ano, mohl, i toho 20. června. A co v květnu? I v květnu. Ostatně to tak původně plánoval. A žádný pakt by mu v tom nezabránil. A co takhle v březnu? To by nemohl: v březnu není dobré počasí. Ale kdyby bylo počasí příznivé, kdyby nebyly silnice a letiště utopené v blátě, pak by Hitlera určitě nezastavila existence onoho paktu.

A nyní už jen kontrolní otázka. Pokud byl daný pakt dne 22. června 1941 bezcenným cárem papíru, mohl snad tento cár uchránit SSSR před přepadením ve všech předchozích dnech, týdnech a měsících?

Jestliže se roku 1941 najednou zjistilo, že pakt je totéž co útržek měkkého toaletního papíru, proč potom máme věřit, že v předchozím roce byl snad něčím jiným! Jestliže pakt neochránil Sovětský svaz před přepadením roku 1941, proč máme věřit, že v letech 1939 a 1940 byl spolehlivou zárukou bezpečnosti Sovětského svazu?

Vždyť Hitler přece, jak řečeno, nebral všechny takovéto pakty vůbec vážně! A to, mimochodem, stejně jako jeho partner. Po přepadení začal Stalin opakovat, že vlastně Hitlerovu zákeřnost předpokládal a rozhodně prý věděl, že Hitler dříve nebo později zaútočí.

Tento výklad byl podchycen a široce zveřejňován: Copak nám všem nebylo jasné, že Německo dříve nebo později zaútočí? No samozřejmě že jsme to věděli!

Nyní nám ovšem nezbude než obrátit pozornost na úplnou ztrátu logiky jak u soudruha Stalina, tak u jeho následovníků. Představme si, že jsme se dostali na ostrov lidojedů. A nemáme odtud kam utéct.

S těmi lidojedy jsme podepsali pakt na deset let. Naprosto jasně chápeme, že lidojedi se nás tak jako tak jednoho dne pokusí sníst.

S oblohou nebo bez. A aniž by čekali, až uplyne lhůta vymezená ve smlouvě. Tak co, že se nám teď s tím paktem spí klidněji, než kdybychom jej neměli? No prosím, jaký je zde rozdíl, jestli ten pakt máme nebo ne? Stejně pro nás neznamená žádnou ochranu. A navíc nevíme, kdy přesně ztratí druhá smluvní strana trpělivost a kdy už nebude ochotna dále naprázdno polykat sliny. Bude to za rok nebo zítra za úsvitu? Jak může někdo říkat, že Stalin získal půl druhého roku díky uzavření paktu, pokud Hitler právě ten pakt nedodržel? Nyní vyjádřím Stalinovo vysvětlení jinými slovy: Sovětský svaz získal rok a půl času, kdy se zaštiťoval paktem, který žádnou bezpečnost nezajistil a vůbec Hitlera neomezoval ani v jeho záměrech, ani v jeho činech. A ještě jednodušeji: rok a půl, respektive téměř dva roky, jsme se zaštiťovali něčím, co nás nezaštiťovalo a zaštiťovat nemohlo.

Přicházejí však seriózní (na první pohled) lidé a pořád opakují totéž. Maršál Sovětského svazu Viktor Georgijevič Kulikov: „Pakt Molotov-Ribbentrop oddaloval válku o jistou dobu. Četl jsem plán Barbarossa a vím, že útok na Sovětský svaz se připravoval mnohem dříve, a myslím, že v tom případě by byly následky prvního úderu ještě žalostnější.”⁶⁷ Jestliže tomuto maršálovi Sovětského svazu uvěříme, pak zřejmě již před Ribbentropovou cestou do Moskvy, tj. před srpnem 1939, připravovali němečtí generálové útok proti Sovětskému svazu, ale soudruh Stalin tento útok oddálil paktem. Jinak by bylo zle. Mimo ten papírek, který podepsal záludný hitlerovský lidojed, totiž neexistovalo nic, čím by bylo možné bránit sovětskou vlast.

Dovolte mi, soudruhu maršále, abych s vámi v tomto bodu nesouhlasil. Před uzavřením paktu Hitler žádné plány útoku na Sovětský svaz neměl, a mít je ani nemohl. Hlavní údernou silou německé branné moci byly v létě 1941 čtyři tankové skupiny, jimž veleli generálové Kleist, Guderian, Hoth a Höppner. Ovšem v roce 1939 neměl Hitler ani jedinou tankovou skupinu. Tehdy měl k dispozici všehovšudy šest tankových divizí. Jak by mohli Hitlerovi generálové plánovat roku 1939 akce tankových skupin, jestliže ty skupiny neexistovaly? Bez tankových skupin nemohl být žádný plán Barbarossa. Dokonce ani v odvážných opileckých snech.

A jak mohli němečtí generálové před paktem Molotov-Ribbentrop plánovat útok na Sovětský svaz, když s ním Německo nemělo společné hranice? Mezi Německem a Sovětským svazem přece leželo Polsko! Že by si ti generálové rozestavěli na mapách svá letiště a šest svých tankových divizí rovnou na polském území, které však teprve museli obsadit? Nuže tedy, soudruhu maršále, před podepsáním paktu Molotov-Ribbentrop neměl Hitler žádné plány útoku na Sovětský svaz, a ani je mít nemohl. Z toho všeho pak ale vyplývá, že v srpnu 1939 oddaloval soudruh Stalin válku, o které Hitler ještě vůbec neuvažoval.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Proč nespěchal soudruh Stalin s otevřením druhé fronty?

Tato dohoda vlastně určovala, že válku zahájí Hitler. To bylo pro nás výhodné z hlediska jak vojenského, tak morálního. Těmito akcemi vrhne Hitler proti sobě do války Francii a Anglii, i když přímo vystoupl proti Polsku. A my zachováme neutralitu.

N. Chruščov⁶¹

I

Kdyby byl měl Sovětský svaz zájem na uchování míru v Evropě, pak naprosto nepotřeboval jednat ani s Velkou Británií a Francií. Problém evropské bezpečnosti mohl totiž Stalin řešit vlastními silami.

Stačilo k tomu jen, aby Hitlerovi prostě a jasně vysvětlil: Zaútočíš proti Francii a dostaneš se do úplné blokády. Já ti ji zajistím. Velká Británie se přidá. Dělej, jak myslíš. Stalin tudíž nemusel vést dlouhé rozhovory s Francií, protože mohl prostě říct: Nepůjde-li Hitler na západ, nýbrž na Sovětský svaz, a pokud se nám povede zle, potom se jednou dozajista dostane i na vás. Však on vám připomene Versailles, přečtěte si Mein Kampf. Jak se v takové situaci zachováte, to je vaše věc… s Polskem, Litvou, Estonskem, Lotyšskem a Finskem bylo ještě méně důvodů vést nějaká jednání. Kdyby si Hitler mohl vybrat, na koho zaútočit nejdříve, jestli na Polsko nebo na Sovětský svaz, v tom případě mohla být s Polskem uzavřena smlouva typu: Když na vás zaútočí, my vám pomůžeme, a když zaútočí na nás, pomůžete vy nám.

Hitler však na Sovětský svaz zaútočit nemohl, dokud předem nerozdrtil Polsko. Svou zeměpisnou polohou bylo Polsko první zemí na Hitlerově cestě. V takové situaci se úkol sovětské diplomacie obrovsky usnadňoval. Stačilo tudíž říct polské vládě: Bylo mezi námi mnoho zlého, ale tváří v tvář společnému nebezpečí zapomeňme na minulá příkoří. Při obraně své země vlastně Poláci bránili Sovětský svaz před nadcházejícím nájezdem. Proto nebylo nezbytné uzavírat zde žádné dohody. Polsku by se pomoci prostě muselo. Především bylo možné pomoci tak, že by bylo Hitlerovi vysláno předběžné varování: Útok na Polsko (stejně jako na Finsko, Estonsko, Litvu, Lotyšsko, Rumunsko) hodnotíme jako útok na naši zemi. Se všemi z toho vyplývajícími důsledky… Polská vláda si nepřála uzavřít se Stalinem vojenské spojenectví. A měla k tomu dobré důvody.

Při bližším pohledu to však bylo pro Sovětský svaz vlastně výhodné: Bojujte si klidně jako první, my pak do toho půjdeme hned po vás.

Stačilo tehdy prostě ukázat Hitlerovi na prstech, že útok na Polsko bude signálem k uvedení Rudé armády do plné pohotovosti. Po porážce polského státu bude polský lid pokračovat v odporu a přijme jakoukoliv pomoc, pokud to bude pomoc upřímná. Sovětský svaz takovou pomoc poskytne, a to v neomezené míře.

Bylo zapotřebí oznámit Hitlerovi, že v případě agrese proti Polsku zajistí Sovětský svaz azyl polským běžencům, přijme polské děti a raněné a zformuje na svém území polské partyzánské oddíly, které vyzbrojí a bude je zásobovat vším nezbytným. Mimoto budou na sovětském území rozvinuty polské pluky, divize a později sbory a armády. Ty pak budou vrženy do boje. Od prvního okamžiku útoku proti Polsku bude mít Německo za nepřítele i Sovětský svaz.

Na straně Sovětského svazu bude celý svět. Akce sovětské vlády a sovětského lidu budou celému lidstvu jasně pochopitelné. V této situaci nebude úder Německa proti Sovětskému svazu úderem nečekaným – a válka rozhodně nebude blesková. Takový scénář představuje pro Německo jistou záhubu. Takto bylo zapotřebí hovořit s Hitlerem. Tento scénář bylo nutno vyhlásit veřejně před celým světem.

V létě 1939 bylo nutno připomenout Hitlerovi, že sovětští piloti, ženisté, tankisté, dělostřelci a diverzanti bojovali ve Španělsku mimo jiné i proti německým vojenským specialistům. Tam se válka protáhla bezmála na tři roky. Přepravovat lidi a výzbroj do Španělska nebylo pro SSSR nic jednoduchého. Ale Polsko není Španělsko.

Polsko se Sovětským svazem sousedí. Do Polska může Sovětský svaz vyslat libovolný počet dobrovolníků, třeba pět milionů, nebo deset. A taky libovolný počet tanků, letadel a děl. Stalin mohl Hitlerovi říct: do Španělska jsem poslal 648 letadel a 347 tanků. A to proto, že Španělsko je moc daleko. Do Polska jich pošlu desetkrát i dvacetkrát víc. Ve Španělsku bylo 40 000 zahraničních vojáků, tvořících sedm interbrigád. Na obranu Polska shromáždím těch interbrigadistů milion.

II

Kromě tohoto způsobu jednání měl Stalin k dispozici řadu dalších možných variant. Druhá varianta: Podílet se na trhání Polska, ale ne úplně až do konce. Tady máš, Hitlere, kousek s Gdaňskem a s tzv. koridorem, a já si vezmu Rovno, Lvov a Tarnopol. Bratrské dělení. Ale nechť mezi námi vzkvétá neutrální okleštěné Polsko. Pokud by mezi Německem a Sovětským svazem zůstalo ležet polské území o šířce 300 až 400 kilometrů (nebo třeba jen 100 km!), pak by náhlý, nečekaný útok nebyl možný. Pak by nebylo nutné se znepokojovat tím, aby Hitlerovi nebyla poskytnuta záminka k útoku. Pak by se roku 1941 nedostaly předsunuté jednotky Rudé armády pod úder německého dělostřelectva hned v prvních minutách války. Pak by bylo dost času na to, aby si vojáci v polospánku natáhli kalhoty a vyzvedli si střelivo. Problém nespočívá v tom, jestli by Hitler s takovou variantou souhlasil nebo nesouhlasil. Je totiž jasné jako den, že by souhlasil. Vždyť se zcela oprávněně obával blokády Německa a žádal pouze Gdaňsk a komunikace do Východního Pruska. Nic víc nepožadoval. V takové situaci by i on sám mohl být klidnější. Problém spočívá jinde: Proč soudruh Stalin takovou variantu vůbec nenavrhl? Proč místo toho navrhl, aby bylo Polsko roztrháno úplně a aby tedy vznikly společné hranice mezi Německem a Sovětským svazem? K čemu to bylo dobré, udělat si z Hitlera svého souseda?

Třetí varianta. Podepsat smlouvu s Velkou Británií a Francií bez žádného vynucování koridorů přes Polsko. Co s nimi, s těmi koridory? K čemu by nám proboha byly? Ať bojuje proti Hitlerovi Velká Británie s Francií a Polskem. Kam bychom chtěli skrz ty koridory spěchat? Až na nás přijde řada, tak holt budeme bojovat. Ale k čemu bychom měli lozit daleko v Polsku rovnou do pekla?

Čtvrtá varianta. Nedělat vůbec nic. Ať se tam ti Evropané rvou sami mezi sebou, my nedáme Hitlerovi ani ropu, ani obilí, ani bavlnu, ani chrom. Neutralita! Ať bojuje Hitler bez našeho wolframu a vanadia.

Variant byla opravdu celá řada. A všechny byly výhodné. Až na jednu, právě tu, kterou Stalin zvolil. Tu, v jejímž důsledku vznikla společná hranice s Německem. Proč se tak Stalin rozhodl? Žádné jiné varianty Stalin nenavrhl. A dával Hitlerovi víc, než Hitler sám žádal. Bez handrkování.

III

Stalin věděl, co dělá. Za ono rozdělení Polska vyhlásily Velká Británie a Francie Německu válku …

Zde se na chvíli přeruším. Na tomto místě vyprávění se totiž okamžitě zapojuje ještě jedna kremelská píseň. Píseň, která odtud zněla už nesčetněkrát, a to jak v duetu a kvartetu, tak v mnohohlasém sboru. Nyní si přehrajeme sólový výstup jednoho z nejzhovadilejších kremelských darebáků. Jmenoval se Alexandr Sergejevič Jakovlev. Měl hodnost generálplukovníka. Byl leteckým konstruktérem, navíc náměstkem lidového komisaře leteckého průmyslu.

A také laureát Leninovy a Státní ceny a šesti Stalinových cen. Stalinův referent v otázkách letectva. Člen Akademie věd Sovětského svazu. Likvidátor nejperspektivnějších směrů rozvoje sovětského letectva. Dle hodnocení Marka Solonina to byl přímo král krysa.⁶⁹

A zde je ta slíbená árie krále krysy: „Anglie a Francie vyhlásily Německu válku. Vyhlásily… Ale nebojovaly, nehledě na to, že se nacházely ve velmi příznivé vojenské situaci. Celý svět očekával každým dnem, kdy Anglie a Francie konečně zahájí válečné akce…”⁷⁰

Takoví to byli ničemové! Válku vyhlásili, ale nic nedělali! A přitom byli ve výhodné situaci! Dejme tomu, vyslovme s tím souhlas. Pokusme se však také pochopit i ty ničemy. Velká Británie disponovala malou armádou, orientovanou v prvé řadě na obranu kolonií. V daném okamžiku se od ní tedy nedala očekávat žádná grandiózní vítězství. Zároveň však měla Velká Británie obrovské loďstvo. A pozor: To loďstvo bojovalo. A bojovalo s takovým úsilím, s jakým loďstvo Sovětského svazu nebojovalo nikdy v celých svých dějinách. Hitler obklíčil Británii ponorkami, které nemilosrdně potápěly britské obchodní lodě. Na ukázku si uvedeme vybraná čísla ztrát. V říjnu 1939 bylo potopeno 21 britských obchodních lodí, v listopadu 73 a v prosinci 79. V lednu 1940 bylo potopeno 72 lodí, v únoru 45, v březnu 46, v dubnu 58. A dále to šlo v podobném duchu. Celkový výtlak ztracených plavidel byl každý měsíc větší: 158 000 BRT, pak 226 000 BRT, 189 000 BRT, 214 000 BRT… Brzy už to byl celý milion. A bylo to stále víc a víc. Nemluvě o tom, že každá z těch lodí cosi někam vezla. Cosi hodnotného. A životně důležitého pro Velkou Británii. Britské válečné loďstvo bylo vrženo na obranu námořních cest, na nichž byla Velká Británie plně a totálně závislá. Mezi zářím 1939 a květnem 1940, v období tzv. podivné války, ztratilo britské válečné loďstvo letadlovou loď Courageous a bitevní loď Are Royal, vážně byly poškozeny bitevní lodě Nelson a Barham, křižníky Belfast, Ajacs, Exeter a Suffolk. Torpédoborce a ostatní drobotinu zde nebudeme uvádět.

Britské královské loďstvo utrpělo obrovské ztráty, splnilo však dva hlavní úkoly, pro něž bylo vybudováno. Jednak blokovalo německou námořní plavbu v Atlantiku, jednak, a to je nejdůležitější, nedovolilo, aby byla jejich vlast zardoušena námořní blokádou.

Někdo může tuto válku nazvat podivnou, nu dobrá. Já na ní však nic podivného nevidím: Ve skutečnosti se jednalo o stále krutější rvačku. I německé loďstvo dostalo v té rvačce pořádně na frak.

Např. 9. dubna 1940 potopila britská ponorka německý křižník Karlsruhe, 10. dubna byl potopen křižník Königsberg, 11. dubna byla vážně poškozena kapesní bitevní loď Lützow a do Kielu byla dovlečena jinou lodí. Její oprava zabrala přes šest měsíců. (To není ten křižník Lützow, jenž byl prodán Stalinovi, jde o jinou loď, která dříve nesla jméno Deutschland. Kdosi však Hitlera varoval, že dojde-li k potopení lodi jménem Deutschland, rozhodně to nebude působit dobrým dojmem. Proto byl křižník urychleně přejmenován.)

Jen 13. dubna potopilo britské loďstvo v Narviku osm německých torpédoborců a jednu ponorku.

A co na pevnině? Na pevnině panovalo vesměs ticho. Ale jak také jinak? Francie spotřebovala veškerý svůj rozpočet na výstavbu obranné linie podél svých hranic, a to se záměrem, že pokud dojde k válce, budou Francouzi sedět ve svých pevnostech a nepustí nepřítele do země. Nyní tedy válka začala. A francouzská armáda je připravena jen k tomu, k čemu byla celou dobu cvičena: k sezení v pevnostech. Následně pak Německo Francii rozdrtilo. To už je však úplně jiná historie.

IV

Byli to tedy opravdu ničemové: Frantíci vyhlásili Hitlerovi válku, a sedí si v pevnostech, kde pijí čaj. Hanba těm žabožroutům na věčné časy! Jenže zrovna my nemáme sebemenší právo jim za to spílat. Kdyby byl Sovětský svaz vyhlásil v září 1939 válku Německu a kdyby pak v tomto smyslu vyvíjel nějakou činnost, pak by samozřejmě bylo možné soudit jiné: My jsme prolévali krev, a vy jste se schovávali v těch svých pevnostech! Předtím, než začal král krysa Alexandr Sergejevič obviňovat jiné z nečinnosti, měl se podívat sám na sebe. A měl se zeptat: a co dělal v těch slavných dnech Sovětský svaz? Jak on bojoval proti Hitlerovi? Proč Sovětský svaz po britském a francouzském vyhlášení války Německu neotevřel druhou frontu? Samozřejmě zde narazíme na námitku: Vždyť my jsme tehdy přece s Německem měli přátelské vztahy! Na to odpovíme s jedovatou škodolibostí: a kdo vás, občané komunisti, nutil, abyste s těmi lidojedy uzavírali přátelství? A když už jste vlezli do přátelství s Hitlerem, pak jste přece tu chybu mohli kdykoli napravit. Vždyť i s Japonskem bylo uzavřeno přátelství, a potom ten papír v Kremlu roztrhali na kousíčky a praštili umdlévající Japonsko perlíkem do zátylku. Proč jste tedy nepřerušili přátelství také s Hitlerem?

Souhlasím, že v srpnu 1939 bylo obtížné předpovídat vývoj situace.

Hitler však zaútočil na Polsko a Velká Británie s Francií mu okamžitě vyhlásily válku. Tím se však situace už naprosto vyjasnila. V tom okamžiku se měl Sovětský svaz zamyslet: S Hitlerem jsme podepsali pakt – no to jsme tomu dali! Snad jsme se zbláznili. No nic, chybička se vloudila. Pardon, pardon. My teď ten pakt takhle roztrhnem.

A vzápětí po Velké Británii a Francii vyhlašujeme Hitlerovi válku i my. K tomu nebylo ani zapotřebí hledat záminku. Stačilo prohlásit: S Hitlerem jsme podepsali pakt o neútočení, ale o žádném útoku na Polsko nebyla řeč. Když teď ovšem Hitler na Polsko zaútočil, pak mu ihned vyhlašujeme válku a otevíráme druhou frontu! Mimochodem, až do rozpadu Sovětského svazu trvala kremelská propaganda na tom, že Sovětský svaz se s Hitlerem dohodl výhradně o neútočení, ale žádná tajná smlouva že neexistovala, Polsko si s ním nikdo nedělil, tajné dodatečné protokoly nikdo nepodepisoval, a to, co nám někteří chytráci strkají před nos, to není než sprostý podvrh.

Miláček Západu Michail Sergejevič Gorbačov si položil dlaň na své dobré srdce a bez mrknutí svých poctivých očí tvrdě opakoval: Molotov a Ribbentrop podepsali pouze pakt o neútočení.

Žádné dodatečné tajné protokoly neexistují a nikdy neexistovaly!

Takovému poctivému člověku lze dozajista věřit. A tak se mu také věřilo. Zato ti chytráci, kteří nalezli kopie v německých archívech, ti byli pícháni jako medvěd dráždící tyčí do těla neodbytnou otázkou: Kde máte originál? Logika to byla zcela neprůstřelná: Komunisté žádný takový dokument nezveřejnili, a tudíž nic takového neexistuje. A nikdy neexistovalo! Dokument ovšem ležel v archívu politbyra… a Gorbačov si jej z toho archívu osobně objednal, četl jej a pak jej vrátil tam, kam neměl přístup nikdo mimo něho a jeho tlupy. To vše uvádím jen jako dodatek k tomu, že Sovětský svaz neměl zapotřebí hledat v září 1939 záminku k vyhlášení války Německu: Hitler zaútočil na Polsko, a to byl sám o sobě dostatečně závažný důvod k válce proti němu. Soudruh Stalin však nespěchal.

V

Bylo také možno projevit opatrnost a válku nevyhlašovat. Bylo možné zachovat neutralitu. Velká Británie a Francie, jak nám tvrdí propagandisté, vyhlásily válku, ale nic nedělaly. To však není pravda.

Velká Británie a Francie blokovaly Německu přepravu strategických surovin už tím, že seděly v pevnostech. Na jihu měl Hitler Alpy, pak je Středozemní moře, jehož ústí do Atlantiku ovládá opět Velká Británie. Z jihu se tedy rovněž nic nedalo dopravovat. Na severu leží Baltské moře. Ze Švédska a Finska strategické suroviny proudily, avšak to byly suroviny velmi omezeného sortimentu: nikl, železná ruda, dřevo. Všechno ostatní získávalo Německo jedině z východu.

A právě v této věci měl soudruh Stalin zachovat neutralitu: Ty potřebuješ, Adolfe, bavlnu pro válečné účely a wolfram do protitankových granátů? Promiň, kamaráde, my sami máme málo. A hotovo.

Už jen v důsledku toho by Třetí říše prskla a zhasla docela. Stalin však druhou frontu neotevřel. Na rozdíl od těch, kteří „válku vyhlásili, ale nevedli”, soudruh Stalin válku nevyhlásil, ale vedl velmi mnoho akcí. Až příliš mnoho. Zásoboval Hitlera vším, co Hitler pro vedení války potřeboval. A to není všechno, 28. září 1939 byla v Moskvě podepsána smlouva s oficiálním názvem „O přátelství a o hranicích“. V tom okamžiku už se proti Hitlerovi sjednocovaly síly Kanady, Austrálie, Indie a jižní Afriky. Ani Spojené státy americké nemohly v této situaci zůstat úplně stranou. I ony musely dříve či později vystoupit proti Hitlerovi. Proč tedy Stalin v září ještě posiloval to, co s Hitlerem domluvil v srpnu?

V srpnu 1939 byl tedy podepsán pakt o neútočení, a v září ještě jeden: O přátelství! K čemu bylo Stalinovi takové přátelství? A pokud, jak tvrdí kremelští soudruzi, panovala v tom okamžiku příznivá situace pro porážku Německa, proč tedy neotevřít tu druhou frontu?

Když zde jaksi nebyla chuť bojovat, pak alespoň nebylo nutné uzavírat s hitlerovci přátelství.

VI

Zopakujme si, že roku 1939 měl Stalin k dispozici řadu variant, a že všechny byly z morálního hlediska více či méně čisté. V případě jejich užití by tyto varianty vždy vedly k upevnění bezpečnosti jak Evropy, tak Sovětského svazu. Existovala však, jak řečeno, jedna výjimka. Existovala jedna varianta, která byla z morálního hlediska krajně špinavá: Roztrhat Polsko na kusy a zřídit společné hranice s Německem. Tato varianta činila ze Stalina Hitlerova spojence. Užití této varianty znamenalo konec Polska, začátek války v Evropě a ostré snížení bezpečnosti Sovětského svazu, protože se utvořila situace, v níž byla válka mezi Německem a Sovětským svazem možná. Mimoto mohlo nyní Německo zahájit válku proti Sovětskému svazu právě náhlým, nečekaným útokem. Soudruh Stalin zvolil právě tuto nejšpinavější ze všech možných variant a okamžitěji podepsal, aniž by si vymínil jakékoli dodatečné podmínky a aniž by posuzoval jakékoli jiné varianty. Všechny nedostatky této varianty byly však vyváženy dvěma přednostmi: užití této varianty opravdu vedlo ke srážce mezi Velkou Británií, Francií a Německem, nemluvě o tom, že dávalo Stalinovi možnost zasadit Německu náhlý, nečekaný úder.

Stalin neoddaloval začátek druhé světové války, ale přibližoval jej. Oddaloval jen okamžik vstupu Sovětského svazu do této války.

Proto nespěchal s otevíráním druhé fronty. Vysvětlení jeho jednání najdeme v deníku generálního tajemníka Komunistické internacionály Georgije Dimitrova, konkrétně v záznamu ze 7. září 1939. Vedl se tehdy rozhovor v úzkém kruhu. Záznam nebyl rozhodně určen k veřejné publikaci. Sovětští soudruzi se dávno naučili nezanechávat stopy. Jen bulharský soudruh si z nezkušenosti udělal písemný záznam takového rozhovoru v úzkém kruhu. Za přítomnosti soudruhů Molotova a Ždanova vysvětlil soudruh Stalin vůdci Komunistické internacionály Dimitrovovi podstatu své zahraniční politiky, a to těmito slovy: „Vede se válka mezi dvěma skupinami kapitalistických zemí… My však proti tomu nic nemáme, aby se pořádně porvali a oslabili se navzájem. Není to špatné, když bude rukama Německa rozvrácena situace nejbohatších kapitalistických zemí (především Anglie). Hitler, aniž by to chápal a aniž by si to přál, rozvrací a podrývá kapitalistický systém… My můžeme manévrovat a povzbuzovat jednu stranu proti druhé, aby se ještě lépe dotrhaly.”⁷¹ To je tedy celé tajemství Stalinovy politiky. A jakmile se ti rváči pokoušou do polomrtva, pak otevře soudruh Stalin druhou frontu.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

O nejzastaralejším tanku

Při pohledu na ty ocelové, robotům podobné obludy, s jejichž pomoci hodlal Stalin zotročit Evropu, cítil člověk ve skrytu duše děs a hrůzu.

J. Goebbels (1945)

I

Měl však Stalin v létě 1941 dost sil na to, aby rozdrtil Německo?

Podíváme se na to. Zastavíme-li libovolného kolemjdoucího na ulici a zeptáme-li se ho na důvody ostudných porážek Rudé armády v létě 1941, každý se bez přemýšlení rozhovoří o hloupém, tvrdohlavém a zbabělém Stalinovi, o armádě zbavené hlav, o jedné pušce na tři muže, o letadlech-rakvích a o zastaralých tancích.

Začneme tedy od toho nejzastaralejšího. Jeho oficiální název zněl lehký pěchotní tank T-26. Do výzbroje byl přijat 13. února 1931. Vyráběl se do července 1941. Vážil 10 t. Posádku tvořili tři muži. Motor měl výkon 90 k. Maximální rychlost činila 30 km/hod. Tloušťka pancíře – korba 16 mm, věž 25 mm. Toto jsou základní parametry. Tank T-26 byl vyroben ve 23 sériích. Bojová hmotnost tanků první série činila 8 t. Postupně, spolu s modernizací, bojová hmotnost vzrůstala.

V posledních variantách přerostla 12 t. Do roku 1935 měl nýtovanou věž, od roku 1935 svařovanou. Roku 1936 byl zvýšen výkon motoru na 97 k. Tanky první série měly dvě věže. Celkem bylo vyrobeno 627 dvouvěžových tanků T-26, přičemž 1 176 z nich mělo po jednom kulometu v každé věži. Už roku 1931 však začaly být, zároveň s čistě kulometným typem, vyráběny tanky T-26 vyzbrojené kanónem. V pravé věži byl kanón ráže 37 mm, v levé kulomet. Rudá armáda dostala k dispozici 451 dvouvěžových tanků T-26 s kanónem ráže 37 mm a kulometem. Tanky T-26 všech následujících sérií měly jej jednu věž, ve které byl kanón ráže 45 mm a dva kulomety. Takticko-technická data tanku T-26 byla natolik špatná, že v Sovětském svazu nebyl nikdy ani zveřejněn jejich počet. Jestli takové tanky existovaly nebo ne, na tom vlastně ani nesejde. Tank T-26 byl tak špatný, že prostě nebyl zařazen do statistik.

Nad těmito parametry se kremelští ideologové a medailemi ověšení pamětníci popadali smíchy za břicho a smáli se až k slzám. Jen si to představte: motor o výkonu 90 k! a později celých 97 k! Haha!

A rychlost? No copak tohle je nějaká rychlost? Dvojnásobný hrdina Sovětského svazu generálplukovník tankového vojska David Abramovič Dragunskij se řehtal, že pancíř tanku T-26 neměl co závidět dýhované překližce… v odpověď na generálsko-akademické pomluvy nyní řeknu něco, co se přede mnou ještě nikdo říct neodvážil:

HITLER NEMĚL NIC, CO BY SNESLO SROVNÁNÍ SE SKVĚLÝM SOVĚTSKÝM T-26. Němečtí konstruktéři dokonce nebyli schopni vyvinout nic, co by se vzdáleně podobalo tanku T-26, až do samého konce války. Nejprve se však pozastavme u počtu těchto tanků.

II

Počet, množství, jak nás učili, to je kvantita. Do června 1941 vyrobil sovětský tankový průmysl 11 218 tanků T-26. Část z nich byla ztracena ve Španělsku, v Mongolsku a ve Finsku. Něco však zůstalo. Dne 22. června 1941 měla Rudá armáda k dispozici 10 026 tanků T-26.¹² Co to znamená, 10 000 tanků jednoho typu? Je to hodně nebo málo? Proveďme srovnání: 1. září 1939 vstoupil Hitler do druhé světové války s 2 977 tanky všech typů. A všechny byly lehké. Střední tanky tenkrát v Německu neexistovaly. Nemluvě už vůbec o těžkých. Zato jen tanků T-26 měla Rudá armáda na počátku září 1939 k dispozici 9 605.

Mimochodem, v Ledokolu jsem se dopustil chyby. Podle mých výpočtů měla Rudá armáda roku 1941 k dispozici asi 6 000 tanků T-26. Rozhodl jsem se tehdy, že bude lepší, když se ve svých výpočtech spletu spíš ve směru snížení skutečného počtu, než kdybych oznámil cifru nadnesenou. Lépe se nedopočítat než to přehnat.

A pokud jde o tanky BT, tehdy jsem jich napočítal kolem 7 000.

Proto jsem napsal, že tanky BT byly vyrobeny v sérii, jež byla největší na světě. Nebylo divu, že jsem se tehdy zmýlil. V oněch letech, kdy jsem na koleně sbíral materiál pro Ledokol, byly veškeré informace o výrobě a počtech tanků T-26, T-27, T-28, T-35, T-37A, T-38 a BT u vojsk zcela nedostupné. Nejen to. V oficiálních, mnohadílných a na odiv stavěných publikacích o válce byly jen zřídka uvedeny dokonce i upomínky na fakt, že tanky T-26 vůbec existovaly. Prolistujte si Žukovovy paměti a najděte v nich aspoň jedinou zmínku o nejpočetnějším tanku Rudé armády i celého světa. I kdybyste ty paměti prošli slovo za slovem, tu zmínku v nich nenajdete.

Listujte metrákovými soubory oficiálních dějin války. Vždy dospějete ke stejnému výsledku. Ideologická obsluha ústředního výboru psala (a to se sníženými počty) pouze o množství nejnovějších tanků. Všechny ostatní byly zařazeny mezi „lehké a zastaralé” a naprosto byly vyloučeny, ba vymeteny ze statistik.

Avšak po pádu Sovětského svazu se obraz začínal vyjasňovat.

Kabinetní generálové a úředníci v oblasti vojenské vědy chránili svá tajemství se stejnou úzkostlivostí jako dřív. V zemi byl však jaksi čím dál větší zmatek, ve státním mechanismu se objevovaly trhlinky, mezery a díry, a tyto díry s potěšením využili zájemci o dějiny. Zrnko po zrnku sbírali informace o počtech tanků a dávali si je dohromady. A jakmile se tedy mlha státního tajemství poněkud rozptýlila, ihned se do mě pustili kritici: Tank BT byl vyráběn v největších sériích! Kdeže! v ještě větších počtech se vyráběly tanky T-26! S těmito kritiky souhlasím. Beru svá slova zpět.

Mám však vůči svým kritikům jednu výtku. Teď jste tedy vzdělaní, když se za vás někdo dobral pravdy, sesbíral informace, dal je dohromady, analyzoval je, očistil od balastu a na prstech vám vysvětlil situaci. Ale kde jste byli předtím? V dobách totálního komunistického ohlupování lidu jsem o těch vašich lehkých tancích už psal a uváděl jsem počty, které lze alespoň důstojně srovnat s tím, jak to bylo ve skutečnosti. Ale kdo z vás se tehdy odvážil na ty tanky byť upozornit a uvést aspoň nějaká čísla, byť ne úplně přesná?

A proč mě právě vy soudíte? Moje tehdejší nevědomost byla přece plně pochopitelná. Neobviňujte z toho mě! A nesuďte mě. V Sovětském svazu byly přece všechny archívy nikoli v mých rukou, nýbrž v rukou drahé komunistické strany, sovětské vlády, státní bezpečnosti, ministerstva obrany, generálního štábu a dalších zrovna tak úctyhodných struktur. Takže svá obvinění prosím adresujte tam.

Od roku 1941 až do dne svého ostudného pádu neudělala všemi milovaná moc za 50 let pro výzkum války nic. Naopak, udělala všechno možné pro to, aby z paměti lidu vymlátila, vykopala a chemicky rozpustila všechnu paměť o oné válce. Výzkum války a uchování paměti o ní, to vše bylo nahrazeno vytvářením zrůdných dokumentů a pompézními oslavami. Za sladkých řečí a bravurních pochodů, za salutování a výkřiků o vlastenectví poschovávala drahá moc pravdu o válce do archívů a nikoho k nim nepřipouštěla. Čtěte hanebné oficiální chruščovské dějiny o šesti svazcích. Co se tam říká o počtech tanků T-26! No vůbec nic, samozřejmě. Tam není o tomto nejmasovějším tanku na světě ani slovo. A co se tam píše o bombardovacích letounech Je-2, Su-2 a Ar-21? Čtěte ještě hanebnější oficiální brežněvovské dějiny o 12 svazcích. Co se tam říká o tanku T-26? Taky nic.

Já jsem neměl přístup k přísně tajným materiálům o výrobě tanků v Sovětském svazu a dospěl jsem ve svém odhadu k takovému počtu tanků T-26, který byl o 40% nižší ve srovnání se skutečností. Ovšem maršál Sovětského svazu Georgij Konstantinovič Žukov, který měl v souladu se svou dobovou funkcí válku plánovat, ten vůbec nevěděl, že tyto tanky existují. Nevěděl to před válkou, za války, a po válce to nevěděl rovněž. A ani to vědět nechtěl. Já jsem se nedopočítal 40%, ale „maršál vítězství” je úplně na nule. Žukov se tudíž naprosto nezajímal o studium války. A ostatním to zakazoval, dokud k tomu měl moc. Člověk by předpokládal, že když už tedy Žukov neměl o válku zájem, pak snad o ní neměl psát paměti… a když už se do toho pustil, pak si snad mohl aspoň jednou zajít do archívů…

Vždyť právě on do nich přístup měl. Jaký byl výsledek? No vůbec žádný. Žukov nejenže neuvedl, kolik měl k dispozici tanků BT a T-26, kolik T-35 a T-38… Do takových maličkostí se samozřejmě nepouštěl. Horší však je, že on neznal ani celkový počet sovětských tanků.

Dokonce ani přibližně. Neznal jej před válkou. Neznal jej za války.

A ani po válce si neudělal čas na to, že by si to nějak zjistil. Ve své „nejpravdivější knize o válce” neuvedl ani počet tanků BT, ani počet tanků T-26. A nehledejte u něho informace o dálkových bombardovacích letadlech DB-3F a Pě-8.

Nuže, občané kritici, právě tam jsme měli směřovat svou kritiku. Zde jste měli koho zuřivě chytat za slovo, za ruce či třeba za hýždě… Já jsem neměl odpovídající možnosti, ale já jsem aspoň něco udělal. On však měl všechny možnosti – a neudělal nic. On celý život tančil a hrál na harmoniku. Ale pokud jde o jeho vlastní vzpomínky a úvahy o válce, nenašel si čas dokonce ani na to, aby si je byť jen přečetl.

III

Své paměti nečetl ani maršál Sovětského svazu Ivan Stěpanovič Koněv. Na rozdíl od nevzdělané ženské, která řídila skupinu autorů Žukovových pamětí, tvůrci Koněvových pamětí se o tanku T-26 alespoň zmínili. Učinili to ovšem následovně: „T-26, BT-5 a BT-7 byly rychlé tanky, byly však slabě vyzbrojené a měly jen lehké pancéřování; bylo je snadné zapálit a na bojišti byly v podstatě k ničemu. Německé střední tanky je ve svých bojových kvalitách v mnohém překonaly.”⁷³ A kolik jich bylo? To nám tvůrci Koněvových pamětí opět zapomněli sdělit. Tvůrci zmíněného bestselleru zařadili tank T-26 mezi tanky rychlé. A tenhle nehorázný nesmysl publikovalo oficiální nakladatelství Vojenizdat. A ten nesmysl pak četli naši akademici, doktoři, generálové a admirálové. Koněvovy i Zukovovy paměti byly posuzovány na stovkách a tisících čtenářských konferencích, organizovaných ústředním výborem ve všech vojenských akademiích a učilištích, ve vojenských jednotkách, svazcích i štábech. A nikdo nikdy neusvědčil ty nevzdělané a nezodpovědné stratégy z naprosté neznalosti vlastní armády, jejímž řízením a velením měli tu čest se zabývat.

Velký vojevůdce Koněv a seriózní historici, kteří za něho tvořili jeho paměti, prohlásili, že naše lehké tanky byly vybaveny jen lehkým pancéřováním. Zapomněli však dodat, jakým pancéřováním byly vybaveny německé lehké tanky. Že by snad Němce napadlo nasadit svým lehkým tankům silné pancéřování? Potom by už tyto tanky samozřejmě nebyly lehké. Mudrcové z Koněvovy memoárové skupiny prohlásili, že sovětské lehké tanky byly slabě vyzbrojeny, zapomněli však srovnat kanón ráže 45 mm tanku BT a tanku T-26 s německým kanónem ráže 20 mm tanku PzKpfw II, a rovněž zcela zapomněli na tank PzKpfw I, který neměl kanón vůbec. Seriózní historikové a jejich medailemi a řády ověšený ochránce zapomněli dále sdělit, že v roce 1941 měl největší americký tankový kanón ráži 37 mm a že nejmohutnější a nejtěžší britský tank Churchill byl v roce 1941 vyzbrojen kanónem ráže 40 mm.

Koněv prohlásil, že „německé střední tanky… ve svých bojových kvalitách v mnohém překonaly” sovětské lehké tanky. Z toho plyne poněkud překvapivý závěr, který by se dal vyjádřit asi takto: Tak se na to podívejte, vy ruští pitomci, vždyť váš lehký tank byl slabší než německý střední tank! To je tedy stratég! A ta vědecká metoda, radost pohledět… Vidíte, jak jsou ti Rusové hloupí a zaostalí, jejich boxer lehké váhy nesnese srovnání s německým boxerem střední váhy! To je přímo univerzální metoda, a vlastně je to cosi jako loterie, v níž nelze prohrát: srovnávejme nesrovnatelné! Ovšem s takovou metodikou jsem schopen dokázat úplně cokoli. Tak např. do ruského osobního automobilu značky Zaporožec se nikdy nevejde tolik osob jako do amerického autobusu. Tak prosím, jak jsou Rusové 100 let za opicemi! A jediná německá kráva nadojí více mléka, než všichni ruští medvědi dohromady. Je neuvěřitelné, do jaké hloubky bylo zapotřebí klesnout a do jaké míry bylo nutno nenávidět svou vlast a svůj lid, aby si někdo dovolil srovnávat sovětský lehký tank s německým středním tankem a aby pak na tomto základě vystavil svou zemi posměchu celého světa! Nuže: proč, občané kritici, do mě mlátíte, zatímco nevzdělaných pomlouvačů Žukova a Koněva se ani nedotknete? Kde jste byli, když si prodejní chytráci s maršálskými lampasy dělali legraci z vlastního lidu?

Pokud pak jde o ostatní maršály, v jejich těžkotonážních dílech se setkáme už s naprostým propadem do prázdna. Ani jeden jediný z nich neudal počet tanků, které měla Rudá armáda v létě 1941.

Všichni si pamatovali jenom na ty nejnovější. Zkuste najít v pamětech aspoň jednoho z nich jakékoli informace o počtu ostatních tanků. Zrovna takové prázdno se rozléhá v letectvu. Prolistujte si paměti proslavených sovětských leteckých es, všech těch Pokryškinů a Kožedubů. Z Pokryškina učinila rudá propaganda bezmála hrdinu. Zmíněný hrdina však psal o všem možném, jenom ne o letectvu. Pokud naši „trojnásobní” a „dvojnásobní” hrdinové věděli, že jim nebude povoleno uvádět v jejich pamětech žádná čísla, pak snad měli projevit tolik hrdinství, aby žádné paměti nepsali. Naši hrdinové však toto hrdinství kupodivu neprojevili.

Ústavy a akademie všech druhů uváděly ve svých vědeckých výzkumech výhradně hrdinské činy, a to jak na běžícím pásu. Hrdinské činy, které jsou mimochodem většinou vymyšlené. Všechny archívy byly v rukou lidí jako je Tělpuchovskij, Někrič, Děborin, Chvostov, Gryljev atd. Tito lidé si říkali vojenští historikové. Ba co víc: oni se sami slavně prohlásili za seriózní historiky. A jejich práce spočívala ze vzájemného rozdělování funkcí a titulů, řádů a vil, ale ani jeden z nich nikdy neuvedl dokonce ani přibližnou informaci, kolik měla Rudá armáda tanků BT, T-26, T-28, T-35 a T-38. Ano, právě tito činitelé si zaslouží být usvědčováni a vyvraceni. Za utajování a komolení faktů musejí být ostře souzeni oni, a ne já.

IV

Dobře. Přiznávám tedy svou chybu, pokud jde o uvedení počtu tanků typu T-26. Využívám nyní této příležitosti a opravím se: Sovětský svaz vyrobil obrovské množství tanků BT, ale tanků T-26 vyrobil ještě více. Roku 1941 byla tedy největší série tanků na světě ta sovětská, série T-26. Druhé místo na světě obsadil Sovětský svaz s tanky BT. Na třetím místě se umístil kdo? Správně: Sovětský svaz.

Jde o sérii tanků T-37A a její pokračování v typech T-38. V takových počtech tehdy nevyráběl tanky jednoho typu nikdo jiný na světě.

Poté, co jsme nyní vyřešili otázku množství, přejdeme k otázce kvality. Jaký kvalitativní ukazatel je ze všech nejdůležitější? Nesčetněkrát jsem slyšel, že hlavním parametrem jakékoli zbraně je schopnost ničit nepřítele. V našem případě je tedy hlavní kvalitou tanku mohutnost jeho výzbroje. S tím naprosto a úplně souhlasím. Existuje však ještě důležitější parametr, a tím je spolehlivost. Co dokážete s nejmohutnějším kanónem, houfnicí nebo raketou, když jsou nespolehlivé. Volba zbraně je jako volba ženy. Je skvělé, když je krásná i chytrá, skromná, spořivá, pořádkumilovná a pracovitá. Ale co s ní, když je nespolehlivá? Z výšin vlastní životní zkušenosti doporučuji mladé generaci, aby věnovala hlavní pozornost právě tomuto aspektu. Není to krásné prožít harmonický život s chytrou krasavicí?

Nuže, jak spolehlivý byl krasavec jménem T-26? Pokud jde o zbraňové systémy, válka dokáže velmi rychle měnit módu. Za války je výzbroj ničena v bitvách nebo se opotřebovává vinou přílišné zátěže. Válka nemilosrdně odhazuje všechno, co nevyhovuje jejímu vrtošivému vkusu. Za druhé světové války byl tankový park Rudé armády vyměněn osmkrát. Za války se objevují nové generace výzbroje, které jsou zase vzápětí nahrazovány ještě novějšími… Válka v Evropě se chýlila k závěru, ale na Dálném východě ještě v motostřeleckých divizích stále přežívaly tanky T-26. Vznikla tam izolovaná rezervace, v níž se tankový park téměř neměnil. Nebyl na to čas a nebyl k tomu ani důvod. Bylo to, jako když se v Austrálii, izolované od celého světa, uchovala podivná zvířátka. Nebo zrovna tak jako na od světa odtržené Kubě se na prahu nového tisíciletí uchovaly exotické americké automobily staré půl století. Přesně tak se tedy roku 1945 uchovaly na Dálném východě tanky T-26, BT a jiné pozoruhodné zvláštnosti. Úkol sovětských jednotek na Dálném východě spočíval po celou válku v tom, aby dokázaly zaujmout trvalou obranu a s minimálními silami udržely frontu. Tank T-26 byl pro takovou práci přímo dělaný. Představoval totiž pohyblivý a pancéřovaný palebný prvek.

V létě 1945 se však všechno změnilo. Tehdy bylo zahájeno tajné přemisťování sovětských úderných uskupení ze západu. Přesunovaly se sem tankové a mechanizované sbory, dělostřelectvo obzvlášť velkých ráží, letecké svazy, a spolu s tím také desetitisíce tun munice a pohonných hmot. Je to pozoruhodné, ale stařičké tanky T-26 se výtečně hodily pro útočnou válku. Uveďme příklad. V 10. mechanizovaném sboru 1. dálnovýchodního frontu bylo 251 tanků. Z nich bylo 110 tanků typu T-34. Zbytek tvořily tanky BT a T-26.

V 5. armádě 1. dálnovýchodního frontu bylo 410 tanků, z nich bylo 207 tanků T-34 a zbytek opět tvořily tanky BT a T-26. Nejmohutnějším úderným uskupením na Dálném východě byla 6. gardová tanková armáda Zabajkalského frontu. Bylo v ní 1 019 tanků a mezi nimi také 141 typů „zastaralých” BT-7 a T-26. Výsledek? Rozdrcení japonské armády na asijském kontinentu během dvou týdnů a obsazení prostoru s desítkami milionů obyvatel. Tak právě tohle plánoval soudruh Stalin na léto 1941 proti Německu. Pro takovouto činnost se tanky T-26 hodily výborně.

V

O tom, jak spolehlivý byl tank T-26, a o tom, že nebyl v roce 1941 rozhodně zastaralý, lze usuzovat na základě velmi překvapivých faktů. V roce 1941 německé jednotky pečlivě shromažďovaly tanky T-26 opuštěné Rudou armádou a nasazovaly je do boje proti jejich včerejším pánům. Tanky T-26, nyní již se svastikami na věžích, bojovaly roku 1941 proti Rudé armádě v bojích u Smolenska a u Moskvy. Odrážely též šílené Žukovovy útoky v prostorech Syčevky a Rževa. Němci použili tank T-26 rovněž u Leningradu a Sevastopolu, u Brjanska, Minská a dokonce ještě i v prostoru Varšavy.

Tanky T-26 z kořisti roku 1941 prodělaly v řadách německých tankových jednotek celou válku. Dokonce i do roku 1945 vstoupila německá armáda se sovětskými tanky T-26 ve své výzbroji.⁷⁴

Již několik let před zahájením druhé světové války zanechali sovětští dobrovolníci ve Španělsku několik desítek tanků T-26. Ve výzbroji španělské armády se tyto tanky uchovaly až do roku 1956…

Pravda, po skončení španělské občanské války už se nedostaly do žádných bojů. Ovšem tanky T-26, které ukořistila finská armáda během zimní války, prodělaly celou válku v krutém podnebí a v terénu, který není pro tankové operace vhodný ani teoreticky. Bojovaly proti tankům T-34, KV a dokonce i proti samohybným dělům ISU-152. Samozřejmě nad těmito monstry nemohly zvítězit. Tank T-26 se však skvěle hodil pro boj proti pěchotě. Tanky a samohybná děla se bez doprovodu pěchoty mění ve velmi zranitelné zbraně.

Moudrá taktika a válečnická šikovnost umožňovaly Finům odřezávat prostřednictvím tanků T-26 sovětskou pěchotu od těžkých tanků a následně získávat do svých rukou neporušené tanky KV, stejně jako jiné podobně hrůzu nahánějící stroje. Poté, co ukořistěné sovětské tanky T-26 prošly celou válkou, zůstaly ve výzbroji Finska až do roku… 1961. Finští vojáci bránili svou vlast a svou svobodu. Proto velmi pečovali o svou válečnou techniku. „Zastaralé” tanky T-26, opuštěné Rudou armádou, tedy věrně sloužily svému novému pánovi, a to bez ohledu na skutečnost, že tento nový pán neměl k dispozici žádné náhradní díly pro opravy a generálky. Finsko přitom nebylo a není zrovna tou nejchudší zemí na světě. Mohlo si tedy pořídit i něco pádnějšího. Jenže finští vojenští odborníci považovali zmíněnou „zastaralou” techniku, vlastně až do začátku kosmické éry, za dostatečně spolehlivou a mohutnou k tomu, aby ji používali k obraně své vlasti.

VI

Tank, jenž je u nás znám pod jménem T-26, vyvinula roku 1929 firma Vickers ve Velké Británii. Britské vojenské velení jej nedocenilo a nepřijalo jej tudíž do výzbroje své armády. Odborníci jiných zemí světa však byli jiného názoru. Tento tank představuje jeden z nejskvělejších strojů v dějinách světové výroby tanků. Po právu byl vysoce ceněn v mnoha zemích a velmi významně ovlivnil veškerou světovou výrobu tanků ve třicátých letech 20. století. Řadu konstrukčních prvků tohoto stroje využili českoslovenští, italští a američtí konstruktéři. Tank měl jedinečný úspěch na mezinárodním trhu. Zmíněný stroj byl, pod různými názvy, součástí výzbroje mnoha zemí od Finska po Čínu, od Bulharska po Portugalsko, od Řecka po Siam a od Polska po Bolívii. Samotný fakt širokého prodeje tohoto typu tanku mluví v jeho prospěch. Špatné zboží na odbyt nejde. Všichni odborníci se shodují, že se jednalo o skvělý stroj. Zde je jeho typické hodnocení: „Byl to ve své době velkolepý tank: Nízká silueta, jednoduchost ve výrobě i v použití a vzhledem ke svým rozměrům dobře vyzbrojený i pancéřovaný.”⁷⁵ Nyní se tedy naskýtá otázka, jak mohl ve své době velkolepý tank zastarat 12 let poté, co byl vyvinut? Jak mohl zastarat, když byl navíc neustále modernizován? Jak mohl zastarat do takové míry, aby byl naprosto vyloučen ze statistik?

V Sovětském svazu nebyl původ tanku T-26 nikterak vytrubován.

Mnozí tankisté, dokonce i ve vysokých funkcích a dokonce i takoví, kteří v těchto tancích bojovali, jeho rodokmen neznali. Například kapitán Vasilij Sergejevič Archipov velel roku 1939 za zimní války rotě tanků T-26. V boji se střetl s nepřátelskými tanky typu Vickers a zpočátku se domníval, že se jedná o sovětské stroje. Po mnoha letech, když byl dvojnásobným hrdinou Sovětského svazu a generálplukovníkem tankového vojska, na to vzpomínal takto: „Dalo se to poplést velmi snadno, protože anglický tank Vickers se zvnějšku podobal tanku T-26 jako vejce vejci. My jsme jen měli silnější kanón ráže 45 mm, zatímco Vickers měl zbraň ráže 37 mm.”⁷⁶ Tankového generála zkrátka ani nenapadlo, že to nikoli Vickers se zvnějšku podobal tanku T-26, nýbrž že tank T-26 byl zvnějšku i zevnitř prostě a jednoduše tankem Vickers. Pouze s tím rozdílem, že měl na rozdíl od něj kanón slušné ráže.

Takováto, mírně řečeno, zapomnětlivost je nám vlastní. Uveďme si, jak si naši inženýři lidských duší a otcové-velitelé představovali původ sovětského tanku BT: „Američané vyvinuli svůj rychlý operační tank. O válečném užití rychlého tanku toho dost napsali jak oni, tak Britové. Nejdále však dospělo sovětské vojenské myšlení a sovětský průmysl… Ústřední výbor Všesvazové komunistické strany (bolševiků) se rozhodl demonstrovat na prvomájové přehlídce roku 1932 první sovětské rychlé tanky. Výroba dvou zkušebních strojů na základě nákresů mladého sovětského inženýra Kristi byla uložena řediteli ChPZ.. ,”⁷⁷ Autor těchto řádků byl odpovědným tajemníkem Komise obrany při Radě lidových komisařů Ukrajinské sovětské socialistické republiky a přímo se podílel na organizaci výroby tanků BT. Později velel tankové brigádě. Dubinského kniha byla napsána na konci padesátých let 20. století. Přes 30 let nebyla povolena cenzurou. Dubinskij měl však své přímluvce. Byl to maršál Sovětského svazu Ivan Christoforovič Bagramjan, armádní generál Alexandr Vasiljevič Gorbatov, generálporučík Michail Fjodorovič Lukin a generálporučík Alexandr Ivanovic Todorskij. Oni tu knihu četli, vysoce ocenili a trvali na jejím vydání. Zmíněnou knihu také vřele podporoval Konstantin Simonov. Dokonce pro ni vymyslel název, o čemž se píše v předmluvě. Ani jeden ze jmenovaných si nevzpomněl, že „mladý sovětský inženýr Kristi”… nebyl nikdo jiný než americký inženýr Walter J. Christie.

VII

Britský tank Vickers byl v Sovětském svazu neustále a intenzivně zdokonalován. Jak jsme již poznamenali, hlavní požadavek (hned po spolehlivosti) kladený na každou zbraň je její schopnost ničit zbraně, které se jí podobají. Je pochopitelné, že tankový kanón ráže 37 mm nedokázal sovětské velitele uspokojit, takže byl v roce 1932 v Sovětském svazu vyvinut kanón ráže 45 mm, a to v tankové a protitankové verzi. Tento kanón byl pak instalován do věží tanků T-26, BT-5, BT-7 a BT-7M, dále do věží těžkých obrněných automobilů, a dva takové kanóny měl rovněž každý těžký tank T-35, tam ale sloužily jen jako doplněk hlavní zbraně, kanónu ráže 76 mm. Podvodníci z ministerstva obrany a jejich zaoceánští přitakávači prohlásili, že sovětské tanky byly vyzbrojeny „ubohým kanónkem ráže 45mm”.⁷⁸

Skutečně? Ne: neskutečně. Ten kanónek nebyl vůbec ubohý.

Tank T-26 prodělal bojový křest ve Španělsku. Jeho hlavním protivníkem byl německý tank PzKpfw I, který měl hmotnost 5,6 t, pancíř o maximální tloušťce 13 mm a ve výzbroji dva kulomety. Poprvé se tedy tanky T-26 a PzKpfw I střetly ve Španělsku v roce 1936. V září tam Hitler poslal 41 strojů tohoto typu. Dne 13. října pak dostala druhá strana konfliktu dar od soudruha Stalina – na lodi Komsomol připlulo do Španělska 50 tanků T-26. Německé tanky utrpěly v následném střetnutí těžké ztráty. A jak taky jinak, vždyť byly vyzbrojeny dvěma kulomety, zatímco tanky T-26 měly velmi výkonný kanón a kromě něj ještě tři kulomety. Nemluvě o tom, že měly dvakrát silnější pancíř. Tank T-26 dokázal prostřelit německý PzKpfw I skrz naskrz, a to z jakékoli vzdálenosti. Zato německý tank nebyl ničeho schopen dokonce ani při přímém střetu, vždyť žádný kanón neměl.

Na konci občanské války poslal Hitler do Španělska několik tanků PzKpfw II. Tento typ měl hmotnost 8,7 t, pancíř o maximální tloušťce 14,5 mm a byl vyzbrojen kanónem ráže 20 mm a jedním kulometem.

Tank T-26 dokázal tento tank prostřelit z kilometrové i větší vzdálenosti. Zato tank PzKpfw II dokázal prorazit pancíř tanku T-26 jen z extrémně blízké vzdálenosti a jen pokud trefil správné místo. V letech 1937 a 1938 se tedy sovětské tanky T-26 dokázaly vypořádat s německými tanky PzKpfw I a PzKpfw II naprosto bez problémů.

Španělská občanská válka skončila v roce 1939. Komunisté ji prohráli, nikoli však proto, že by byly tanky T-26 nějak špatně vyzbrojené a pancéřované, nýbrž proto, že španělskému obyvatelstvu se prostě pramálo líbila perspektiva kolchozů, stranických výborů a dalších exotických novinek, které byly do Španělska exportovány sovětskými metodami a podle sovětských vzorů. Španělská armáda vlastně vystoupila na straně většiny obyvatelstva a tvrdě oznámila vyslancům Moskvy: Komunismus neprojde! No pasaran! Pokud však jde o sovětské tanky, na jejich případnou nedostatečnost si tehdy nikdo nemohl stěžovat.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

O stoleté zaostalosti

Generál Boldin napsal: „A co mohl kdo chtít od tanků T-26? Aby střílely na vrabce?”– Dobrá, takže německé kanóny ráže 20 mm a 37 mm představovaly vrchol konstruktérského umu, zatímco deset tisíc „pětačtyřicítek” na tancích T-26, to byly zbraně úplně nanic.

V. Běšanov⁷⁹

I

Komunističtí ideologové, jejichž drzá bezostyšnost volá do nebe, vymysleli nespočet jednoduchých triků, s jejichž pomocí pak dokazují nepřipravenost Rudé armády na válku. Metodě maršála Koněva (a těch, kdo napsali jeho knihu) se dostalo širokého uplatnění. Metoda spočívá ve srovnávání sovětských lehkých tanků s německými středními tanky, a sovětských středních tanků s německými těžkými tanky. Na tomto základě jsou pak činěny závěry, které rozhodně nevycházejí v náš prospěch. Poprvé tedy použil tuto metodu Koněv, a to proti tanku T-26. A metoda se zalíbila. Nyní je používána proti všem sovětským tankům, předválečným, i těm, které se objevily v průběhu války. V komunistickém „vědeckém” tisku byl nesčetněkrát srovnáván sovětský tank T-34 s německým Pantherem. Na jakém základě? Přece na základě toho, že se jedná o střední tanky. Moment, moment. Vždyť jednotlivé verze tanku T-34 měly hmotnost 26,8 až 32 t. A hned první tank typu Panther přece měl hmotnost 43 t, která se dále zvyšovala až na 45,5 t. Když si Hitler roku 1941 prohlédl ukořistěný tank T-34 a vyslechl si hlášení techniků a generálů, nařídil, aby byl vyvinut obdobný tank o hmotnosti asi 30 t.

V projektu se tento tank ostatně nazýval VK 3001, přičemž číslo 30 znamenalo hmotnost a číslo 01 označovalo, že se jedná o první model. Tank Tiger se v projektu jmenoval VK 4501, z čehož vyplývá, že hmotnost měla činit 45 t.

Pro tank je hmotnost zrovna tak důležitá jako pro letadlo. Představte si nyní, že vyvinete letadlo o hmotnosti l0 t, jenže ve výsledku má to letadlo, nic naplat, hmotnost 15 t. Přitom motory, podvozek, křídla, palivová nádrž a všechno ostatní je vypočítáno pro hmotnost oněch původních 10 t. Pokud hmotnost tanku ostře převýšila původně zadané číslo, pak čekaly takový stroj stejné nepříjemnosti, kterým se nevyhne příliš těžké letadlo nebo nadmíru ztloustlý boxer.

Němečtí konstruktéři nedokázali splnit Hitlerovo zadání. Neudrželi určenou hmotnost Panthera. Zadání bylo 30 t, ale ve výsledku tank vážil 43 až 45 t. Tank měl výzbroj a pancéřování na úrovni středního tanku, ale hmotnost na úrovni tanku těžkého. A tato vysoká hmotnost byla přitom zbytečná, byla důsledkem nešikovné konstrukce.

Pokud jde o tank VK 4501, tedy zmíněný Tiger, ten měl nakonec hmotnost místo 45 t celých 57 tun.

Aby se však němečtí konstruktéři neblamovali, řadili tank Panther nadále mezi tanky střední, přestože už tuto kategorii překonal a byl jednoznačně tankem těžkým. Sovětský tank IS-2 měl přitom hmotnost 45 t. Přitom tanky IS-2 a Panther se ve druhé polovině války objevily téměř zároveň. Představme si boxera střední váhy, který se nekontroloval, chlastal pivo po litrech a zajídal to celými koši klobás a šunky, nemluvě o tom, že přestal pravidelně trénovat.

A ztučněl. A dostal se do kategorie těžké váhy. Nikoli ovšem pro své ocelové svaly, nýbrž proto, že je samé sádlo. Nu dobrá: ale máme ho snad ponechat v kategorii střední váhy jenom proto, že by si to přál?

Jenom proto, že nedokázal kontrolovat svou hmotnost?

Mimochodem, za války a hned po ní řadili sovětští tankoví generálové Panther mezi těžké tanky.⁸⁰

Brzy se však ukázalo, že zájmy komunistů a hitlerovců se plně shodují. Hitlerovci potřebovali dokázat, že sice válku prohráli, ale přesto jsou moudří a silní. A komunisté zase potřebovali dokázat, že nekuli žádné pikle proti Evropě, a to z důvodů staleté zaostalosti a nepřipravenosti na válku. Pro hitlerovce bylo výhodné tvrdit, že Panther byl střední tank. Pro komunisty jakbysmet. Nepřejí si totiž srovnávat německý Panther o hmotnosti 45 t se sovětským tankem IS-2, jehož hmotnost byla stejná. Takové srovnání by totiž nedopadlo dobře, ihned by se zde totiž projevil fakt výrazné sovětské převahy. Proto si kremelští ideologové vybírají ze sovětského arsenálu něco lehčího a srovnávají skutečně střední tank T-34 s Pantherem, který je „středním tankem” jen proto, že ho tak nazývají.

V důsledku onoho srovnávání nesrovnatelného pak hned mají další možnost osočovat ruský lid ze zaostalosti: My Rusové jsme holt takoví nevyvinutí…

II

Tentýž postup, jak vzápětí uvidíme, byl rovněž použit na důkaz nízkých bojových kvalit sovětských rychlých tanků: „V muzejní expozici se nachází ještě jeden lehký tank, BT-7… se nevyrovnal německým středním tankům, pokud jde o pancéřování a výzbroj, překonával je však v rychlosti, manévrovací schopnosti a dojezdu.”⁸¹ Opravdu obdivuhodná šikovnost prstů. Ruské ministerstvo obrany oznamuje s nadšením celému světu, že sovětský lehký tank se nevyrovnal německým středním tankům. Nepřipravenost je tím prokázána. A to díky vojevůdci Koněvovi, který podobné autory naučil, jak fixlovat při kartách. Nebo zde: „Tanky BT-5 a BT-7, vyzbrojené kanónem ráže 45 mm a chráněné 15 až 22 mm pancířem, nemohly soupeřit s německými tanky PzKpfw III a PzKpfw IV, jejichž ‘pancíř‘ měl sílu 30 mm a které byly vyzbrojeny kanóny ráže 37 mm a 75 mm.”⁸² Pancíř o síle 15 až 22 mm klade tedy ruské ministerstvo obrany do uvozovek. Pro lehký tank je to jednoznačně málo. Chtělo by to opravdu trochu víc. Jakmile se však daný parametr uvede v uvozovkách, pak z toho plyne, že to vlastně není vůbec žádný pancíř, nýbrž jen cosi, co se za pancíř vydává. Ovšem pancíř o síle 30 mm na německých středních tancích, to už je opravdová mohutnost. Pro střední tank je pancíř o síle30 mm ušitý přímo na míru.

Dáme nyní vojevůdcům jeden úkol: pokud stačí 30 mm pro střední tank, kolik byste pak chtěli mít na tanku lehkém? Kanón ráže 45 mm na sovětském lehkém tanku, to je podle kremelských stratégů důkaz naší staleté zaostalosti. Ovšem kanón ráže 37 mm na německém středním tanku, to je sen každého tankisty. A co ta ráže 75 mm? Nelekejte se. Parametry střelné zbraně nejsou nijak vyčerpány jejich ráží. Po kalibru se musíme zajímat také o délku hlavně. Nuže, německé tankové kanóny ráže 45 mm, vyráběné do dubna 1942, měly příliš krátkou hlaveň. Tvrzení ruského ministerstva obrany, že sovětský tankový kanón ráže 45 mm nemohl soupeřit s německým krátkohlavňovým tankovým kanónem ráže 75 mm, je pouze sprostá pomluva pocházející od nevzdělanců, kteří nenávidí svou zemi. V prvním případě tedy naši stratégové uvedli, že sovětské lehké tanky BT překonávaly jakékoli německé tanky v řadě parametrů. Uplynul rok – a už bylo rozhodnuto na výhody tanku BT vůbec nevzpomínat.

Nyní už se vybírají jen takové parametry, na nichž je možné dokumentovat německou převahu.

III

A ještě jeden podvodný trik. Jakýkoli stroj je během výroby zdokonalován. Například tank T-34 z roku 1940 je jedna věc, zatímco T-34 z roku 1944 je už něco úplně jiného: má už jiný kanón, jinou věž, jinou převodovou skříň, jinou strukturu posádky, jiný rozhled pro velitele, jiné spojovací prostředky atd. Onen trik pak spočívá v tom, že jsou neustále udávány parametry prvního nejméně dokonalého vzoru, aniž by padlo jediné slovo o vzorech následujících. Ke zdokonalování výzbroje docházelo ovšemže i u Němců. PzKpfw IA je jedna věc a PzKpfw IF, vyráběný od dubna 1942, už je něco úplně jiného. Hmotnost tohoto typu vzrostla z 5,4 t na 21 t! Tedy čtyřnásobně! Z kategorie těch nejlehčích se daný tank dostal do kategorie středních. A pancíř byl z původních 13 mm zesílen na 80 mm! Jenže výzbroj zůstala taková, jaká byla předtím: dva kulomety. K čemu byla taková zrůda dobrá?

Tank typu PzKpfw IF odolával palbě protipancéřových nábojů z velmi výkonných děl, jenže tento de facto střední tank nedokázal nijak uškodit ani lehkým tankům… a to s takovouhle hmotností! To je zářivý obraz vývoje špatným směrem. To by si určitě zasloužilo pořádný výbuch smíchu. Plýtvání materiálem a prací je zde obrovské, cena astronomická a smysl žádný. Pancíř o síle 80 mm je zoufale potřebný pro výrobu těžkých tanků, byl však nakládán na naprosto ztřeštěné stroje, neschopné bojovat dokonce ani s lehkými a nejlehčími tanky. Celkem bylo těchto krasavců vyrobeno 30ks. Potom si někdo přece jenom uvědomil, že němečtí tankoví konstruktéři se zde pořádně sekli.

Mudrcové z Akademie věd a dalších zrovna tak vážených struktur si ale vezmou informační příručku, najdou si v ní jakýsi parametr vzoru zbraně a už nadšeně volají: Tak vida, nakolik byli Němci silnější! Stále ještě se točíme kolem června 1941 a září 1939. A oni mě mlátí parametry vzorů, které se objevily mnohem později. Mechanika tohoto podvodu je následující: U sovětských tanků jsou vybrány naprosto minimální parametry, tedy data nejstarších vzorů daného typu, kdežto u německých tanků parametry maximální, tedy data takových vzorů, jež v roce 1939 ani v roce 1941 vůbec neexistovaly Jak řečeno, diskuse probíhá o roce 1939 nebo o roce 1941.

Oni ovšem žonglují s parametry sovětských tanků z roku 1932 a německých z let 1942 až 1944.

Hovořili jsme o tancích T-26. Zde je jeden z mnoha příkladů užití dané finty proti tomuto tanku: „Takticko-technické parametry lehkého tanku T-26: Hmotnost 7,2 t, osádka 3 muži, výzbroj dva kulomety DT-2 ráže 7,62 mm (4 489 nábojů), maximální síla pancíře 13 mm, výkon benzínového motoru 90 k, maximální rychlost na silnici 30 km/hod, hloubka brodění 0,8 m.”⁸³ a za tím následuje tečka. Komunistický agitátor zde řekl čistou pravdu. Ne však celou pravdu. Popsal totiž nejstarší sérii tanku T-26. A „zapomněl” říct, že po té první sérii T-26 s kulometnou výzbrojí následovalo dalších 22 sérií těchto tanků se skvělými kanóny, které jim záviděl celý svět. Agitátor také „zapomněl” povědět, že v oněch následujících sériích, počínaje hned tou druhou, se rovněž zvýšila bojová hmotnost a síla pancíře, načež pak došlo i k posílení výkonu motoru, a že se zvýšil počet kulometů.

IV

S každým následujícím rokem jsou pak tyto lži hanebnější a hanebnější. Podívejme se, jak odborníci z ruského ministerstva obrany srovnávají T-26 s německým PzKpfw I (kterému říkají T-1): „Příliš mnoho tanků T-26 bylo vyzbrojeno jen kulomety, stejně jako tanky T-l. Podstatný rozdíl však spočíval v tom, že mnohé sovětské T-26 byly dvouvěžové, zatímco německé T-l byly jednověžové, rovněž však měly dva kulomety. V boji často jedna věž bránila druhé ve vedení palby, zatímco dvojice spřažených kulometů umožňovala naopak soustředění palby. Hmotnostně měly sovětské tanky navrch nad tanky T-1, rychlostí však za nimi zaostávaly (28 km/hod oproti 49 km/hod), přestože pancéřování obou typů bylo prakticky stejně slabé. Tank T-26 měl vyšší siluetu, což zjevně nehovoří v jeho prospěch.”⁸⁴ Podle prohlášení ruského ministerstva obrany byl tedy sovětský tank T-26 horší než německý PzKpfw I, a to ve všech ohledech: v palebné síle, rychlosti, byl vyšší, a tudíž snadněji zasažitelný, byl těžší, ale bez jakéhokoli užitku, protože pancíř byl tak jako tak slabý. Zde je tedy německá převaha vyloženě nabíledni.

Kdepak by se ruský buran mohl srovnávat s vyšší rasou… Tuto pomluvu ruského ministerstva obrany dokáže vyvrátit každý školák, který se o dané téma zajímá. Vždyť stačí už jen ta milá věta: „Příliš mnoho tanků T-26 bylo vyzbrojeno jen kulomety”… Celkem bylo vyrobeno 11 218 tanků T-26. Pouhými kulomety bylo vyzbrojeno 1 176 z nich. Občane ministře, uměl byste vypočítat, kolik je to procent?

Kremelští ideologové řadí tank T-26 mezi tanky zastaralé. Avšak jeho britští konstruktéři nebyli tak hloupí, jak je popisuje list Krasnaja zvězda. Ani soudruh Stalin nebyl tak hloupý, aby utrácel státní peníze za nějaký šmejd. Sovětská komise před nákupem licence pečlivě prostudovala technickou dokumentaci a provedla všestranné zkoušky tohoto skvělého stroje. Teprve poté byla v Sovětském svazu zahájena jeho hromadná výroba. Šlo o tank úsporný, levný, spolehlivý, jednoduchý na výrobu i na použití, vyznačoval se nízkým měrným tlakem, plynulostí jízdy a dobrou průjezdností v členitém terénu. Pásy tvořené z malých dílců vydržely jízdu na vzdálenost 4 800 km. Tou dobou neměl nikdo na světě nic, co by se tomuto stroji podobalo. Pro srovnání: pásy německého tanku PzKpfw I vydržely jen jízdu na vzdálenost 700 km. Rychlost Vickcrsu nečinila 28 km/hod, jak informuje list Krasnaja zvězda, nýbrž 22mil/hod.⁸⁵ To je ovšem rozhodně víc než 28 km/hod. Co když však tanky T-26, vyráběné v Sovětském svazu, nedosahovaly britského standardu? Nuže, ony jej dosahovaly. To by tak scházelo, aby jej za soudruha Stalina nedosahovaly! To by si někdo mohl zkusit…

Všichni vinní i nevinní by byli v mžiku obviněni ze škůdcovství, samozřejmě se všemi z toho plynoucími důsledky. Před zahájením sériové výroby vyžadoval Stalin odpověď nejen na otázku bojových parametrů britského originálu, nýbrž i na schopnost organizovat v sovětských továrnách výrobu jeho přesné kopie, a to bez jakéhokoli snížení základních parametrů. A na své otázky dostal Stalin kladnou odpověď.

Pro továrnu č. 174, která tank T-26 vyráběla, bylo veškeré nezbytné zařízení dovezeno ze Spojených států amerických. Stalin měl naštěstí za oceánem velice hodného strýčka, který pro něho nelitoval jakýchkoli prostředků. A pokud jde o kvalitu práce inženýrů, techniků a dělníků oné továrny, ta byla kontrolována soudruhy, kteří měli chladná srdce a horké hlavy. Před nimi by se šlendrián rozhodně nikomu nevyplatil. Tank T-26 jezdil na sovětských silnicích zcela spolehlivě rychlostí 30 km/hod.

Haha! Ale vždyť německý PzKpfw I byl beztak rychlejší! Dosahoval přece rychlosti až 40 km/hod! Správně. Ale… na německých silnicích. PzKpfw I byl dobrým strojem pro lázeňské podmínky, vojenské přehlídky a operetní války. V září 1939 se Polsko hrdinsky drželo. Rozhodně lépe, než Rudá armáda v červnu 1941. Hitler měl však v rukou všechny trumfy. Polsko bylo téměř ze všech stran obklíčeno německým teritoriem, včetně Východního Pruska na severovýchodě a Hitlerem ovládaného Slovenska na jihu. A německé lehké tanky před sebou neměly žádné překážky. Kromě toho se válčilo v suchém a teplém září. Pro Poláky to bylo tragické. Pro německá vojska to naopak znamenalo krátkou vítěznou válku. Pravda, s následným prodloužením a smutným koncem. Pokud jde o Frantíky, ti se válkou nijak zvlášť nevysilovali. Spíš ztráceli kondici.

Na kvalitních silnicích tedy tank PzKpfw I doopravdy dosahoval rychlosti 40 km/hod. Ve skutečné válce však nebyl schopen ani dohonit pěší kolony s hipomobilním trénem. Dne 4. července 1941, 13. dne války proti Sovětskému svazu, si generálplukovník Franz Halder zaznamenal do svého služebního deníku informaci o strašlivém nedostatku tanků v německých jednotkách. Hothova tanková skupina se například právě tehdy dopracovala ke ztrátě poloviny všech svých tanků. A téhož dne, na téže stránce si Halder zapisuje, že tanky PzKpfw I představují pro jednotky přítěž. Halder doporučuje, aby byly „odeslány do týlu za účelem vnitřní ochrany na vlastním německém území, pobřežní ochrany a jako cvičné stroje”.

Což také bylo zčásti uskutečněno. Tank PzKpfw I tedy nevydržel dva týdny skutečné války. V situaci, kdy byl německých tanků katastrofální nedostatek, bylo nutno se tohoto „tanku” zbavit. Než mít k dispozici stroje PzKpfw I, to raději nemít nic. Ovšem ruské ministerstvo obrany, kterému je to všechno dobře známo, zničehonic prohlašuje, že německý tank PzKpfw I byl stejně lepší. Občane ministře, jak vysvětlíte vaši nepřirozenou lásku k Hitlerovi a jeho poražené branné moci?

V

Komunisté se nevzdávají: Ale vždyť německý PzKpfw I dosahoval vysoké hustoty palby! Občané, no k čemu je vám taková hustota, když ten tank se stejně nedá použít ve skutečné válce? K čemu, když bylo nutno zahájit již 13. dne války jeho stahování z bojujících jednotek? Musely být poslány do Německa. Tam byly dobré k tomu, aby se svými dvěma kulomety ve věži stály u skladišť spolu se strážemi. Tam byla ta jejich hustota palby plnohodnotná. K ničemu jinému se však nehodily. V létě 1941 byla skutečná válka teprve na začátku a nebylo žádné bláto, sníh ani mráz. Už tehdy však nejsou tanky PzKpfw I bojeschopné. A copak se s nimi dělo třeba v říjnu? V důsledku hrůzného nedostatku tanků nevydali tanky PzKpfw I všichni velitelé. Proto lze na fotografiích a ve filmových dokumentech dodnes sledovat, jak se německý tank boří čelem do ruského bláta.

Ostatně, o jaké hustotě palby se zde hovoří? Německý PzKpfw 1 měl jednu věž se dvěma kulomety. Osádku tvořili dva muži, řidič a střelec. Sovětský T-26 měl v první sérii dvě věže s kulometem v každé z nich. Osádka tři muži, řidič a dva střelci. Vnitřní objem sovětského tanku byl samozřejmě o to větší. Tento objem však musí být zaštítěn pancířem. Proto měl T-26 vyšší hmotnost. Ruské ministerstvo obrany používá velmi podivnou logiku: Jeden Němec střílí na jeden cíl ze dvou kulometů naráz a tudíž má jeho tank vyšší hustotu palby. Dva Rusové střílí nezávisle na sobě ze dvou kulometů na tentýž cíl, ovšem hustota palby tanku je nízká. Je to tak? Ale proč, proboha? Jak v prvním, tak ve druhém případě vedou dva kulomety palbu na tentýž cíl. Vzhledem ke stejným parametrům tedy musí být hustota palby také stejná. Občané experti ruského ministerstva se rozvyprávěli o přednostech německé konstrukce, zapomněli se však zmínit o přednostech konstrukce sovětské (tj. britské). V německém tanku sledují bitevní pole dvě oči a v sovětském čtyři. Řidič se nepočítá, ten má svých starostí dost. Pravděpodobnost zahlédnutí cíle byla tedy v případě dvou sovětských střelců dvakrát vyšší než v případě jednoho střelce německého. Pokud se Němec zmýlil v zaměření cíle, pokud stanovil nesprávný náměr a nevzal v úvahu sílu a směr větru, pak budou oba kulomety štěkat pánubohu do oken. Pokud se však zmýlí jeden sovětský střelec, druhý jeho chybu napraví. Spadne-li Němci do oka smítko, nemůže přesně střílet. V sovětském tanku však umlkne jen jedna věž. Druhá bude v plné práci. Pokud Němci ve věži někdo ustřelí hlavu, věž zmlkne. V T-26 sedí pro takový případ ještě jedna hlava. Jako u dvouhlavého draka. A jedna druhé nepřekáží v práci: ty střílej dopředu a doprava, a ty dopředu a doleva. Stane-li se v mém sektoru něco velmi závažného, budeme jednat podle mého velení. Když se něco stane u tebe, velet budeš ty.

Nápad montovat na jeden tank dvě kulometné věže není tak pitomý, občane ministře, jak se to zdá nedoukům. Počínaje Krymskou válkou v polovině 19. století až dodnes je prvořadým úkolem každé armády ve skutečné válce průlom nepřátelské fronty. A tento úkol je nakonec konkretizován do nezbytnosti vykouřit pěchotu ze zákopů a krytů. Na kurském oblouku roku 1943 se německé armádě nepodařilo daný úkol vyřešit. Dělostřelectvo pálilo, minomety řičely, letectvo shazovalo bomby, tanky svými otočkami na místě bouraly stěny zákopů a tím je srovnávaly se zemí, jenže těch zákopů bylo příliš mnoho a Němci měli svých tanků pořád nedostatek. Ovšem právě k tomuto účelu byl vyvinut britský tank se dvěma věžemi, „čistič zákopů”. Po nájezdu na zákop tank otočí své dvě věže do stran a čistí zákop od všeho živého nalevo i napravo zároveň. A jedna věž té druhé nijak nepřekáží. Žádné soustředění palby zde navíc není nezbytné, protože palba se vede na velmi krátkou vzdálenost, až do prvního ohbí daného zákopu. Ani to však není to hlavní. Na bojišti není pěchota o nic méně závažným cílem než tanky a dělostřelectvo. A je cílem obtížným: Tvoří totiž mnoho jednotlivých živých terčů, a ty všechny jsou nevelké. Proto je velmi důležité, aby mohl válečný stroj likvidovat několik cílů najednou.

PzKpfw I mohl vést současnou palbu jen proti jednomu cíli, zatímco T-26 proti dvěma cílům. Na tom dosti záleží. Dvacet let poté namontovali Američané na obrněný transportér M-113 hned tři kulomety: jeden dopředu a dva do boků. Tři střelci zde tedy mohli vést palbu hned proti třem odlišným cílům najednou. Mimochodem, po válce dospěli k témuž řešení i Němci. Jejich bojové vozidlo pěchoty Marder má tři palebná postavení, z nichž každé ovládá téměř kruhový palebný sektor a každé vede palbu nezávisle na ostatních.

A podívejte se na izraelskou armádu. Ze starých tanků (mimochodem: T-54, T-55 a T-62) snímají Izraelci původní věže a namísto jednoho instalují čtyři nebo i pět palebných postavení. A u každého kulometu sedí jeden střelec. A žádný nepřekáží těm ostatním. Posádka takového bojového vozidla dokáže vést palbu naráz proti mnoha cílům, z nichž každý je nevelký a pohyblivý. Pokud bychom tedy měli akceptovat logiku ruského ministerstva obrany, měl by jeden jediný střelec pálit naráz ze všech pěti hlavní. Kvůli větší hustotě palby.

VI

No a co pancíř? Tank T-26, jak si vzpomínáme, měl čelní pancíř paluby o síle 25 mm. Německý PzKpfw I jej měl o dost slabší: maximálně 13 mm. U tanku PzKpfw II to nijak lepší nebylo. Maximální síla pancíře všech tanků PzKpfw II, vyrobených do března 1941, činila 14,5 mm.

Všechny tanky PzKpfw III a PzKpfw IV, vyrobené do června 1938, měly rovněž slabší pancíř než sovětský T-26, maximálně 15 mm. Od poloviny roku 1938 byly tanky PzKpfw III a PzKpfw IV vybaveny pancířem o síle 30 mm. To nebylo o mnoho víc než u tanku T-26. Ovšem 30 mm se týká předního pancíře. Korba tanků PzKpfw IVB a PzKpfw IVC byla chráněna pancířem o síle 15 mm. Tyto typy se vyráběly do září 1939. Korba typu PzKpfw IVD měla pancíř o síle 20 mm. Tyto typy byly vyráběny do konce května 1941.

Mimoto je nezbytné vzít v úvahu dvě skutečnosti. Kvalita sovětského pancíře byla vyšší. To uznávají všichni hitlerovci, počínaje ministrem pro výzbroj Albertem Speerem. V britském tankovém středisku Bovington je vystaven tank T-34 a vedle něj stojí německý Panther. Po válce byly tyto tanky podrobeny palbě z mohutných lodních děl. Tankem T-34 proletěla střela jako kulka kulometu DŠK skrz plechovou krabici, prostě čistý průstřel. Ovšem u Pantheru vedou od místa průstřelu do všech stran děsivé půlmetrové trhliny, pancíř je roztržen a celá korba deformována. Sovětský pancíř byl pružný, německý byl křehký. Kvůli nedostatku mnoha strategicky závažných surovin jak před válkou, tak v jejím průběhu nedokázali němečtí metalurgové vyrobit pancíř, který by se svou kvalitou vyrovnal pancíři sovětskému. U sovětského tanku stačilo svařit průstřel, vyměnit posádku, poškozené agregáty a mohlo se jet opět do boje. Panther byl však po stejném zásahu již neopravitelný.

Všimněme si též tvarů. Německé tankové korby a věže tanků měly množství svislých stěn, které neměly téměř žádný, případně vůbec žádný sklon. Jako dřevěné bedny. Na druhé straně i ten „nejstarší” typ T-26 měl čelní svislý pancíř minimálního rozměru a válcovou věž. Po takové věži náboj sklouzne. Počínaje rokem 1938 byl tank T-26 vyráběn s věží kónickou. Tu lze prorazit ještě obtížněji. Při téže síle pancéřování to vytvářelo vyšší ochranný efekt, než užití krabicových tvarů se svislými či téměř svislými pancéřovými stěnami.

Tank T-26 byl vybaven motorem s vodorovným umístěním válců. Proto měl nízkou korbu, obzvlášť v zadním prostoru. Vyvýšena byla kompaktní korba pod věží a samotná věž. Rozhodně nebylo snadné tuto věž prorazit nebo přímo ustřelit. Během zimní války dostalo mnoho tanků T-26 přídavný pancíř, jehož desky měly sílu 30 až 40 mm. Celková tloušťka pancíře tedy dosahovala 50 až 65 mm.

Pancíř byl přitom vlastně dvojí, což zvyšovalo jeho pevnost. Mimoto musel náboj prorazit nejdřív onen přídavný pancíř o určitém náklonu, a pak ještě ten hlavní o jiném náklonu. Takový úkol byl pro německé tankové a protitankové kanóny ráže 37 mm neřešitelný.

Tank T-26 s přídavným pancířem ustál nejen ostřelování kanóny ráže 37 mm z jakékoli vzdálenosti, ale dokonce i ostřelování od sovětského kanónu 45 mm na vzdálenost 400 m. I když srovnáme pancíř o tloušťce 30 mm u NEJLEPŠÍHO německého tanku roku 1941 s pancířem o tloušťce 25 mm u NEJHORŠÍHO sovětského tanku, shledáme, že rozdíl je zde pramalý. Tak jako tak se jedná jen o pancíř proti pěchotním zbraním. Kulka z nich neprorazí ani 25 mm, ani 30 mm pancíře. Zato protipancéřový náboj prorazí oba pancíře bez jakéhokoli rozdílu. Ustát náraz protipancéřového náboje tedy pancíř o síle 30 mm nedokázal, zatímco proti pěchotním zbraním byl silný zbytečně moc. Jednoduše řečeno: NEJLEPŠÍ německé tanky na sobě nesly zbytečnou zátěž, která byla na ochranu před pěchotními zbraněmi přehnaná a na ochranu před protipancéřovým střelivem nedostatečná.

Pomlouvačům, informujícím o slabém pancíři tanku T-26, nyní vysvětlím: NEJZASTARALEJŠÍ sovětský tank byl chráněn před pěchotními zbraněmi stejně, jako NEJLEPŠÍ německé tanky roku 1941. Rozdíl je jen v tom, že kromě tanků T-26 a dalších tanků chráněných před pěchotními zbraněmi měl Stalin k dispozici také tanky chráněné před protipancéřovými střelami. Ale VŠECHNY Hitlerovy tanky byly roku 1941 chráněny pouze před pěchotními zbraněmi.

VII

Nyní ovšem ruské ministerstvo obrany vyzvalo seriózního historika Jurije Žukova, aby situaci vyjasnil. Seriózní historik je doktorem historických věd a vedoucím vědeckým pracovníkem Ústavu ruských dějin při Ruské akademii věd. Tento seriózní historik nás informuje: „Občanská válka ve Španělsku ukázala, coby skvělá zkušební střelnice, že všechno, co jsme považovali za své úspěšné výdobytky, je nám naprosto k ničemu! Zjistilo se, že v oblasti vývoje zbraní kráčíme úplně špatným směrem. Přesvědčili jsme se, že naše letectvo je mnohonásobně slabší než letectvo německé a že tanky neodpovídají úrovni, jíž dosáhl německý tankový průmysl.”⁸⁶

Onen výplod, že válka ve Španělsku prý prokázala sovětské zaostávání v oblasti letectva, pustil do vědeckého oběhu již zmíněný „král krysa” akademik a generálplukovník Alexandr Sergejevič Jakovlev. Tento Jakovlevův žvást vyvrátil Mark Solonin ve své knize.⁸⁷ Do všech důsledků zde osvětlil kořistný zájem krále krysy. Cílem Jakovlevova života bylo vyšvihnout se nahoru. K tomu musel potopit opravdového krále stíhaček, Nikolaje Nikolajeviče Polikarpova. Poté ho ještě musel pomluvit, přičemž prohlásil své výtvory za největší díla leteckého konstruktérství a sám sebe za spasitele vlasti. Proto projevil král krysa tolik nadšení pro hitlerovské letectvo z dob španělské občanské války. Jak by mohl Polikarpovův Išak (stíhací letoun 1-16) konkurovat Messerschmittu? Vyvinout výkonnou stíhačku, to dokáže samozřejmě jedině Jakovlev. Kvůli vlastní kariéře pomluvil Jakovlev svou vlast, svůj lid a jeho schopnosti i výkony, přičemž z nás ze všech udělal blbce.

Pokud pak jde ovšem o výplod, že sovětské tanky T-26 a BT nedosahovaly úrovně, jíž dosáhl německý tankový průmysl ke konci španělské občanské války, tedy úrovně tanků PzKpfw I a PzKpfw II, tento výmysl je zcela čerstvý. Rozšiřuje jej „seriózní” historik Jurij Žukov za podpory a součinnosti ruského ministra obrany. V čem spočívá váš kořistný zájem, pánové?

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Čím kromě podlosti?

Tank T-26 se plně osvědčil.

sborový velitel V. Frolov (1940)

I

A pak, jak již řečeno, vystoupí maršál Sovětského svazu Viktor Georgijevič Kulikov a hromovým hlasem prohlašuje, že „pakt Molotov-Ribbentrop oddaloval válku o jistou dobu” a že bez tohoto paktu „by byly následky prvního úderu ještě žalostnější”. Tato vojevůdcova slova lze přeložit jedině takto: na konci srpna 1939 si sovětský lid mohl zachránit kůži jedině podlostí, zradou všech svých sousedů, útěkem za cizí záda a zadky. Maršál Kulikov prohlašuje, že Sovětský svaz se mohl zachránit jedině tím, že vstoupil do Hitlerových služeb, s naprostou důvěrou přijal jím podepsaný kus papíru a vše vsadil na vůdcovo čestné slovo. Jedině v tom spočívala možnost záchrany. Jiné možnosti záchrany, tvrdí maršál Kulikov, se nenaskýtaly. Kdyby nebyl pakt podepsán, Hitler by v září 1939 rozvrátil Polsko a už v říjnu by hned udeřil na Sovětský svaz. A porážka Rudé armády by byla ještě strašlivější než roku 1941! Občane vojevůdče, dovolte mi skromnou námitku. V roce 1939 by Rudá armáda rozhodně poražena nebyla. A to z mnoha důvodů.

Důvod první. Pokud by pakt nebyl podepsán, hrozila by Hitlerovi izolace a surovinová blokáda. Hitler to dobře chápal. Právě proto s podepsáním paktu tolik spěchal. Bez onoho paktu by si Hitler pořádně rozmyslel, jestli má tu válku začínat. O jaké porážce Rudé armády je tedy řeč, když by k žádné válce nedošlo?

Důvod druhý. I kdyby se Hitler vrhl proti Varšavě a Krakovu, aniž by k tomu měl v kapse povolení od Stalina, pak by musel obsazovat nikoli jen část Polska, nýbrž celý polský stát. Na to by potřeboval víc času a sil. V tom případě by Rudá armáda získala celé září 1939 k tomu, aby po příslušném rozkazu provedla otevřenou mobilizaci. Při takovémto scénáři by byl náhlý útok Německa na Sovětský svaz naprosto vyloučen. Všechny potřebné rozkazy by byly Rudé armádě předány včas, všechny by se dostaly až k bezprostředním vykonavatelům, jednotky by byly rozvinuty v určených oblastech, štáby by zahájily činnost na polních velitelských stanovištích, spojovací linky a uzly by byly převedeny do válečného režimu, letiště by byla zamaskována, proběhla by evakuace hodnot a obyvatelstva z ohrožených teritorií atd.

Důvod třetí. V případě, že by Hitler zaútočil na Polsko bez Stalinova povolení, Rudá armáda spolu s Lidovým komisariátem vnitřních věcí by nepotlačovala odpor polského lidu, nýbrž by mu naopak pomáhala. Již 1. září 1939 (možná ještě dřív) by Sovětský svaz po vydání výzvy dobrovolníkům z celého světa zahájil formování interbrigád. V tom případě by polští partyzáni, bojovníci interbrigád a sovětští dobrovolníci zahájili skutečnou železniční válku na polském území. Soustředění německých vojsk na sovětských hranicích i jejich následující zajištění pro podzimní a zimní útočné operace na sovětském území, to vše by bylo výrazně ztíženo, ne-li zcela znemožněno.

Důvod čtvrtý. V září 1939 by na sovětském území započalo formování polských leteckých pluků, tankových brigád a pěších divizí. Později se prokázalo, že proti německým jednotkám bojovali Poláci skvěle a vynalézavě na všech frontách od Ukrajiny po Itálii, od Velké Británie po Normandii, od severní Afriky až po Berlín. Rozhodně by je v září 1939 nikdo nemusel k ničemu přemlouvat.

Důvod pátý. V roce 1939 (na rozdíl od roku 1941) měl Sovětský svaz k dispozici mohutné obranné prostředky. Všechny mosty by byly před německými tanky vyhozeny do vzduchu. Samozřejmě včetně mostů železničních. Vybuchly by vodárenské věže, lokomotivní depa, tunely, výhybky i jejich řídící systémy atd. Na obrovském území Sovětského svazu byly připraveny k odstřelu stovky hlavních železničních objektů. Na jejich obnovu by Hitler potřeboval několik let. Bez nich by ovšem bylo zhola nemožné zásobovat jednotky, vzdalující se víc a víc na východ.

Lze vyjmenovat ještě mnoho dalších důvodů, které by Hitlerovi nedovolily rozdrtit Rudou armádu roku 1939 takovým způsobem, jak ji rozdrtil roku 1941. V neposlední řadě to byl například fakt, že drtivou převahu, pokud jde o tanky, letectvo a dělostřelectvo měli roku 1939… také Sověti.

II

Dne 1. září zaútočil Hitler na Polsko. Nejmohutnějším německým lehkým tankem byl tehdy tank PzKpfw III o bojové hmotnosti od 15,4 t (PzKpfw IIIA) do 19,5 t (PzKpfw I1IF). Výzbroj tvořil kanón ráže 37 mm a dva kulomety. Těchto tanků měl Hitler k dispozici… 98. Tanků PzKpfw IV měl tehdy 211. Bojová hmotnost od 18,4 t (PzKpfw IVA) do 19 t (PzKpfw WC). Výzbroj tvořil kanón ráže 75 mm a dva kulomety. Zmíněný kanón měl však krátkou hlaveň, a tudíž také nízkou počáteční rychlost střely. Nehodil se tedy k boji proti tankům a ani k němu nebyl určen. Němečtí vojáci říkali tomuto kanónu „vajgl”, „pahýl” a měli pro něj ještě mnoho dalších, vesměs nezveřejnitelných, avšak pádných přízvisek. Mimoto měl Hitler 1 445 tanků PzKpfw 1 a 1 226 tanků PzKpfw II, s nimiž si mohly bez obtíží poradit i ty nejzastaralejší sovětské tanky. Zobecněme to: V okamžiku zahájení druhé světové války neměl Hitler k dispozici ani 3 000 tanků. Všechny jeho tanky přitom byly lehké, a v drtivé většině velmi lehké. Smíme-li se tak vyjádřit, byly „extrémně lehké”. Jak si pamatujeme, neměl přitom Hitler ani jeden střední tank, nemluvě o tanku těžkém.

V Polsku utrpěl Hitler určité ztráty, a to včetně ztrát na tancích.

Například z oněch 98 nejmodernějších tanků PzKpfw III jich bylo zničeno 26, tj. více než čtvrtina, a to za necelý měsíc. Bezprostředně po ukončení bojů byly všechny zbylé tanky odeslány do továren za účelem generální opravy. Dobrá. Přesto však nyní zkusíme vzít tvrzení maršála Kulikova za bernou minci. Řekněme tedy, že po polském tažení německé tanky žádnou generální opravu nepotřebovaly. Pro zjednodušení situace budeme nyní ignorovat i ztráty, které Němci v Polsku utrpěli. Nuže, německá mašinérie tedy na konci září či na počátku října 1939 překročila bez zastavení, v chodu, sovětské hranice. Tanky PzKpfw I a PzKpfw II, jak řečeno, nepředstavovaly žádný problém. Začátkem téhož roku 1939 skončila občanská válka ve Španělsku, která jednoznačně prokázala, že pro tyto tanky bylo lepší nepouštět se s tanky T-26 vůbec do boje. Kdyby došlo v říjnu 1939 ke střetu Rudé armády s německou brannou mocí, reálné nebezpečí mohlo pro Sověty představovat jen oněch 98 tanků PzKpfw III, vyzbrojených kanónem ráže 37 mm, a 211 tanků PzKpfw IV s krátkohlavňovým kanónem ráže 75 mm.

Nyní obraťme pozornost k Rudé armádě. Zapomeňme nyní na 400 středních tanků T-28 a 40 těžkých tanků T-35, kterými tehdy Rudá armáda disponovala. Pokud jde o palebnou sílu, ochranu a výkon motorů, v těchto parametrech měly zmíněné tanky absolutní převahu nejen nad všemi německými tanky, nýbrž i nad všemi tanky na světě. Představme si, že neexistovaly. Zapomeňme taktéž na 3 000 plovoucích tanků. Hitler prostě tanky této třídy vůbec neměl. Nepočítejme ani 500 tanků T-26 s kulometnou výzbrojí a s kanóny ráže 37 mm. Představme si, že Rudá armáda měla tehdy pouze typy T-26 s kanóny ráže 45 mm. V létě 1939 jich měl soudruh Stalin k dispozici 8 000, slovy osm tisíc.

III

Nyní je nejvyšší čas srovnat kanón nejslabšího a nejzastaralejšího sovětského tanku s nejmohutnějším německým tankovým kanónem na nejmodernějším německém tanku v okamžiku zahájení druhé světové války. Sovětský tankový (a protitankový) kanón ráže 45 mm měl klínový poloautomatický závěr, jehož kadence byla 15 výstřelů za minutu. Protipancéřový granát vážil 1,4 kg a jeho počáteční rychlost byla 760 m/s. Protipancéřový granát německého tankového (a protitankového) kanónu ráže 37 mm vážil 0,68 kg a jeho počáteční rychlost byla 745 m/s. Sovětský protipancéřový granát měl tedy o něco vyšší počáteční rychlost a byl víc než dvakrát těžší. Tomu ovšem odpovídal výsledek palby.

Německý kanón prorážel pancíř o síle 14 mm na vzdálenost 1 000 metrů při úhlu dopadu 60°. Sovětský kanón prorážel za stejných podmínek pancíř o síle 32 mm. V okamžiku zahájení 2. světové války byl tedy NEJZASTARALEJŠÍ sovětský tank vyzbrojen kanónem, který byl víc než dvakrát výkonnější než NEJLEPŠÍ německý kanón na NEJMODERNĚJŠÍM německém tanku. Poznámka pro maršály Sovětského svazu. V roce 1939 se mohl nejzastaralejší sovětský tank na vzdálenost 1000 m směle postavit jakémukoli z nejlepších německých tanků. Jakýkoli z nejlepších německých tanků jej přitom na danou vzdálenost nemohl výrazněji ohrozit.

Roku 1942 byla v Sovětském svazu zahájena výroba tanků T-70. Jednalo se o nejlepší lehké tanky druhé světové války. Jejich výzbroj tvořil nadále onen kanón ráže 45 mm. Ani jeden lehký tank na světě neměl tak výkonný kanón až do konce války. Začátkem roku 1942 měl nejmohutnější tankový kanón Spojených států amerických ráži 37 mm, Japonska také 37 mm a Velké Británie 40 mm. Pouze v Sovětském svazu byl lehký a nejzastaralejší tank vyzbrojen již od roku 1933 kanónem ráže 45mm…

Když už je nyní řeč o tankových kanónech, asi stojí za to zopakovat parametry německého tankového kanónu ráže 75 mm, jímž byl tehdy vyzbrojen PzKpfw IV. Tento krátkohlavňový kanón nebyl určen k boji proti tankům, nýbrž k ničení palebných stanovišť pěchoty, a to včetně bunkrů. Proto byl pro tento kanón vyvinut protipancéřový granát, který měl hmotnost 6,8 kg. To byla mohutná síla. Jenže jeho počáteční rychlost činila pouze 385 m/s, a to je příliš málo.

Nízká počáteční rychlost znamenala nejen slabý ničivý účinek proti cíli, nýbrž i vysokou trajektorii. Je-li počáteční rychlost vysoká, pak je trajektorie přímá. Při nízké počáteční rychlosti však musí být hlaveň pro překonání téže vzdálenosti vztyčena výše, takže granát pak letí v ostré trajektorii. A co má být? Nuže, jedná se prostě o to, že v boji není dost času na přesné určení vzdálenosti. Ani situace tomu nepřeje. Při přímé trajektorii letí granát téměř rovně. Chyba v určení vzdálenosti tudíž nepředstavuje žádný problém, vždyť granát tak jako tak třískne tam, kam měl namířeno. Pokud však granát opisuje oblouk, výsledkem omylu v určení vzdálenosti pak je, že buď prosviští nad cílem, nebo udeří do země, aniž cíle dosáhl. Při palbě proti pohyblivým cílům má vysoká počáteční rychlost zvlášť velkou hodnotu. Pokud je nízká, při letu se rapidně snižuje. Již ve druhé vteřině bude mnohem nižší, nemluvě o třetí atd. Než granát doletí tam, kam byl vyslán, cíl už se tam nemusí vůbec nacházet.

IV

Vyvozuji z toho velmi jednoduchý závěr. Kdyby neměla Rudá armáda roku 1939 nic než tanky T-26, i tak by to víc než plně stačilo k odražení agrese. Téhož roku 1939 drželo Finsko frontu o délce 1 610 km s pouhými 60 Vickersy. Jak si jistě pamatujeme, byly prakticky totožné s T-26, pouze s tím rozdílem, že výzbroj tvořil příliš slabý kanón ráže 37 mm. A nevadilo to, Finové tehdy prolili pořádné množství krve Rudé armády. No copak my jsme byli natolik neschopní, že bychom nedokázali udržet frontu o délce 570 km s tak obrovským počtem tanků, vyzbrojených dvakrát výkonnějšími kanóny, než jaké měl nepřítel, a navíc s oporou opevnění tzv. Stalinovy linie? Skutečně neměl náš lid čím se bránit, kromě podlosti a zrady?

Kariéristé narazili na opravdovou zlatou žílu. Nemusejí se o mnoho snažit, nemusejí se nikterak vyčerpávat a nemají s čím si lámat hlavu. Ani rozumu moc nepotřebují. Stačí prostě řvát jako na lesy, že národy Sovětského svazu byly strašlivě hloupé a příšerně neschopné. A že roku 1939 pro ně nebylo jiné záchrany než vydat se Hitlerovi, důvěřovat mu, posluhovat mu a při té příležitosti vrážet sekery do zad všech svých blízkých i vzdálených sousedů. Provolávejte to na celé kolo! Právě za tohle se štědře platí. Potkal jsem už mnoho lidí, kterým moc za takovouto službu svého času platívala vilami, lázněmi, penězi, funkcemi, řády, hodnostmi a tituly. A to včetně maršálů Sovětského svazu.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Máme započítávat T-18?

Neštěstí našich generálů spočívalo v tom, že si uvykli počítat tanky a kanóny, ale absolutně nepřikládali význam jejich smysluplnému použití.

Ivan Drogovoz⁸⁹

I

Existuje ještě další trik. Ten spočívá v tvrzení, že tank T-26 byl lehký a zastaralý, ale že Rudá armáda měla mimo něj údajně ještě zastaralejší tanky. A právě tyto tanky se prý mají srovnávat s německými zastaralými tanky. Zde naši ideologové rádi vzpomínají na tank MS-1. Jednalo se o malý doprovodný tank, který měl ještě jiný název, T-18. Existoval takový tank? Existoval. Byl vyráběn sériově? Ano. Bylo vyrobeno 960 strojů tohoto typu. Byl tento tank ve výzbroji Rudé armády? Byl. Byl slabší než tank T-26? Nepochybně.

A byl starší než on? Byl starší. A hotovo. Prohlásíme-li tedy namísto typu T-26 za nejzastaralejší tank T-18, pak se celá Suvorovova konstrukce hroutí. Je to tak? Ne. Není.

II

Co je to vlastně zač, T-18? Co je to za zvíře? Tank T-18 byl do výzbroje Rudé armády přijat roku 1927. Jeho hmotnost činila 5,8 t, osádku tvořili dva muži, pancíř měl sílu 16 mm. S motorem o výkonu 35 k dosahoval maximální rychlosti 16 až 22 km/hod, jeho výzbroj tvořil kanón ráže 37 mm a kulomet. Tento tank byl nejednou modernizován. Poslední verzí byl T-18M, jehož motor měl výkon 50 k a ve výzbroji se nacházel kanón ráže 45 mm a kulomet. Když už ovšem mluvíme o tanku T-18, neměli bychom zapomenout ani na tank T-24. Do výzbroje byl přijat roku 1930, jeho osádku tvořilo 5 mužů, a dosahoval hmotnosti 18 t. Výkon motoru činil 300 k, a ve výzbroj měl kanón ráže 45 mm a 4 kulomety. Tohoto typu bylo vyrobeno 26 kusů. Tanky T-18 a T-24 měly krátký život. Byly to „prvorozené” sovětské tanky. Vzhledem k tomu, že Rudá armáda byla brzy bohatě vybavena tanky T-26 a BT, výše zmíněné typy byly převedeny do zálohy. V roce 1936 dostal Leningradský vojenský okruh 160 kusů T-18 coby palebná stanoviště opevněných prostorů. Ze všech tanků, přeměněných na palebná stanoviště, byly odstraněny pásy, motory, převodovky a všechno ostatní, co už nyní nepotřebovaly. Zůstala jen samotná korba a věž s výzbrojí. Veškeré další součásti byly odesílány k přetavení.

Náčelník Automobilní a tankové správy sborový velitel Dmitrij Grigorjevič Pavlov a jeho politický zástupce komisař Allilujev předložili 19. dubna 1938 Hlavní vojenské radě Dělnicko-rolnické Rudé armády své návrhy na využití zastaralé tankové techniky. Navrhli založit na hlavní zkušební střelnici muzeum tankové a obrněné techniky, uvolnit prostředky na jeho utvoření a předat tomuto muzeu ukořistěné, mimosériové a zastaralé vzorky bojových vozidel.

Mimo jiné se mezi prvními exponáty muzea ocitly dva T-18 a dva T-24. Při návštěvě tohoto nejbohatšího tankového muzea na světě nezapomeňte poděkovat památce Dmitrije Grigorjeviče Pavlova.

Ve zmíněném textu navrhl Pavlov spolu se svým politickým komisařem vyřadit tanky T-18 a T-24 z výzbroje Rudé armády a předat 860 tanků T-18 a 22 tanků T-24 vojenským okruhům k použití v roli stálých palebných postavení v opevněných prostorech, přičemž 160 tanků T-18, využitých už dříve pro tytéž cíle v Leningradském vojenském okruhu, bylo do tohoto množství započítáno.

Asi 80 naprosto opotřebovaných T-18 a dva T-24, které se nehodily ani do opevněných prostorů, ani do muzea, navrhli odeslat do hutí.

„Korby tanků T-18 a T-24, které nemohou být vzhledem ke svému technickému stavu použity v opevněných prostorech, jejich součásti a agregáty, převodovky a motorové skříně tanků T-18 a T-24, jejichž korby budou předány opevněným prostorům, stejně jako všechny zbylé náhradní díly k těmto tankům předat vzhledem k jejich další nepoužitelnosti průmyslu k přetavení jakožto šrot.”⁸⁹ Návrhy Pavlova a Allilujeva byly přijaty.

Takže tanky T-18 a T-24 byly opravdu součástí výzbroje Rudé armády. Svého času. Předtím, než… Zkrátka, tyto tanky byly staženy z výzbroje a zlikvidovány tři roky před německým vpádem.

Prázdná železná bedna, neschopná sebemenšího pohybu a zbavená pásů, motoru, převodové skříně, palivového systému a přístrojů, to přece není žádný tank. Statická opevnění stavěli lidé po celá tisíciletí. Ve 20. století se objevil tank. Ten se od pevností, hradů, redut a bašt a dalších opevnění liší svou schopností pohybu. Žádná nepohyblivá konstrukce není tankem. Můžete takovým konstrukcím říkat, jak chcete, ale jenom jim neříkejte tanky, neplivejte tankistům přímo do srdce…

III

Praxe, podle níž se vyřazená obrněná technika používá v úloze palebného postavení, je rozšířena po celém světě. Např. po druhé světové válce bylo Rakousko okupováno Spojenci z antihitlerovské koalice. Po několika letech byla okupační vojska odvelena a Rakousko vyhlásilo neutralitu. Coby dar dostala nově budovaná rakouská armáda od Sovětského svazu dosti moderní tanky T-34/85.

Tyto tanky se ve výzbroji rakouské armády udržely po mnoho let.

Poté, co si tyto stroje poctivě odsloužily všechny myslitelné opotřebovávací lhůty, byl jeden z nich odvezen do vojenského muzea ve Vídni a ostatní putovaly… do opevněných prostorů. Provádí-li se práce na obraně státu s láskou a rozumem, lze se dopracovat ke skvělým výsledkům. Přibližme si užití opotřebované a odepsané obrněné techniky v zájmu obrany státu. Na příhodném místečku se vybuduje podzemní železobetonová stavba. Jedním z jejích prvků je zcela očesaná korba tanku T-34 s věží. Síla betonových zdí a překladů činí 1,5 až 2 m. To vše je pečlivě zamaskováno. Na povrchu trčí mezi jedličkami jen ta věž. Přes ni se postaví lehký zahradní domek, který lze v případě potřeby odvézt na kolečkách stranou a složit. Někde blízko stojí ještě jeden takovýto vykuchaný tank. A ještě jeden. To proto, aby se vzájemně kryly palbou. To vše se buduje na nejdůležitějších úsecích: u mostů, při vjezdech do tunelů, v horských průsmycích, u železničních uzlů, a rovněž tam, kde mají být v případě války umístěny štáby, spojovací uzly, letiště, sklady a hangáry se strategickými zásobami.

Při použití desítek a stovek tanků se možnosti obrany ostře zvyšují. Náklady sice nejsou zanedbatelné, ale nejsou ani nijak závratně vysoké. Vždyť ty tanky jsou beztak vyřazeny z výzbroje. Jedna věc je, pokud tři tlustí záložníci s puškami sedí za války v dešti a mokrém sněhu v blátivém zákopu, v němž se nedá rozdělat oheň, stěny se sesouvají a vody je tam po kolena. Jiná věc ovšem je, když mají stejní tři záložníci kromě těch pušek také kanón a kulomet, když sedí v opancéřovaném prostoru, schováni před větrem, sněhem i deštěm, stejně jako před střepinami a kulkami. Na objednávku lze navíc posílit pancéřovou ochranu věže dodatečným pancířem jakékoli vynalézavé konstrukce a o jakékoli síle, k čemuž je opět možné využít nepotřebné pancéřování vyřazených tanků či třeba lodí. Takový vyřazený sovětský tank T-34 či britský tank Centurion, jehož posádku tvoří občané v předdůchodovém věku, pak v případě nutnosti dokáže, v součinnosti se svými pobratimy, shodit ze silnice automobil či obrněné vozidlo, rozstřílet kolonu pěchoty, zablokovat vstup do soutěsky či ubránit významný objekt před výsadkáři a diverzanty.

To vše má jasný účel: Umožnit vysoce mobilní armádě, aby stihla soustředit své síly pro řešení hlavních úkolů bez rozptylování svých sil kvůli udržení mnoha významných prostorů a objektů, v nichž se v daném okamžiku nevedou intenzivní boje. Zde pak armádě pomáhají postarší záložníci, kteří mají k dispozici nezanedbatelnou palebnou sílu v dobře chráněných statických opevněních. A teď se na něco zeptám. Mohl by někdo tvrdit, že na počátku třetího tisíciletí má rakouská armáda ve své výzbroji tanky T-34/85? Ne, to by nikdo tvrdit nemohl. To by byla nesprávná odpověď. Rakouská armáda má dnes ve své výzbroji současné tanky. A ovšemže se v Rakousku kromě toho nacházejí též opevněné prostory s množstvím všemožných palebných postavení. A to včetně takových palebných postavení, vybudovaných za použití korb a věží vyřazených tanků T-34, Centurion atd.

IV

Kdyby bylo 882 vyřazených tanků T-18 a T-24 použito rozumným způsobem, tedy tak, jak to navrhoval Dmitrij Grigorjevič Pavlov, pak by vypadal začátek války roku 1941 úplně jinak. Každý granát, každý náboj, každý litr pohonných hmot pro letadla, automobily a tanky mohl být přepravován pouze po železnici. Každá železniční trať představuje tepnu. Tyto tepny se stýkají a znovu rozcházejí, slévají se, mění směr, ovšem když to hodně zobecníme, můžeme říct, že mezi Baltským a Černým mořem vede ze západu na východ deset železničních magistrál. Zastavení provozu na každém z nich znamená zastavení tanků, které v daném směru útočí, zastavení dělostřelecké palby, zastavení letů bombardérů a stíhaček. Na každé železniční trati se vždy najde vhodný kus lesa. A právě tam stačilo umístit pár vyřazených tanků T-18. Výhody jsou zjevné: vysoká palebná síla při minimálních nákladech, stabilita a spolehlivost při palebné podpoře, velmi malé rozměry a neobyčejně krátká doba pro vybudování stálého opevnění.

Začala válka. Německé tanky se vyřítily kupředu. To nám skvěle vyhovuje. Jen uhánějte, hoši! A v patách tankových lavin se rozjely vlaky. Ty první, v nichž jedou vojáci, pustíme. A počkáme, až pojedou cisterny. Teprve teď se z lesa rozlehne lehké práskání. A do lokomotivy. Kanón ráže 37 mm prorazí kotel lokomotivy skrz naskrz.

Kanón ráže 45 mm tím spíš. Poté, co se do kotle lokomotivy udělá díra, začne se z ní celým proudem hrnout pára. Lokomotiva s dírou v kotli, to je něco jako fotbalový míč propíchnutý hřebíkem. Nebo jako automobilová pneumatika, která na tentýž hřebík najede. V lokomotivě se těch dír dá udělat i větší množství, aby se už nedala opravit. A potom se spustí palba do cisteren. Kadence oněch tankových kanónů, jak řečeno, byla velmi vysoká, což je zde ku prospěchu věci. Od partyzána provádějícího podvratnou činnost se to liší tím, že partyzán se k té trati musí doplazit a umístit na ni nálož.

A nedá se říct, že by toho dokázal unést na zádech nějak zvlášť moc.

Pak půjde kolem hlídka a té nálože si všimne… Avšak použijeme-li vyřazený tank T-18, pak lze strojit léčku v bezpečné vzdálenosti od místa děje. Kluci, kteří sedí ve vyřazeném tanku, přece vůbec nemusejí chodit až na trať. Hezky si zdálky zastříleli, vyřádili se a jsou zase zticha. A copak bude v této situaci dělat nepřítel?

Bude muset pročesávat všechny lesy podél železnic, a to na 1 000 m vpravo a 1 000 m vlevo. Kolik divizí bude kvůli tomu nutno odvelet z fronty? Dobrá: právě odhalili místo, kde byla tato záloha v době míru včas vybudována. Dokud se jí nezbavíme jako třísky za nehtem, není možné vypravovat v daném směru žádné vlaky. Začínáme tu třísku dolovat. Letectvo nám nepomůže, les vypadá při pohledu z letadla jako zcela jednotvárný povrch bez orientačních bodů.

Zahlédnout malou tankovou věž, která se skrývá v lískových keřích, to prostě není možné. Ani nepřátelské tanky zde nic nepořídí, místo je vybráno právě tak, aby tam tanky nemohly projet. Támhle strž, támhle terénní vlna a támhle bažina. V době míru sem Rusové přivezli ty své vykuchané tanky po železnici. Právě po té, která je teď zatarasena vyhořelými cisternami. Slovo tedy dostane dělostřelectvo. Ale polní děla zde mnoho nedokážou, vždyť T-18 střílel ze zálohy jen tehdy, když jel kolem ten vlak. Teď už je zticha. Dostane-li dělostřelectvo za úkol pálit na cíl, který není přesně určen, znamená to, že bude jen zbůhdarma plýtvat municí. Nemluvě ovšem o tom, že dělostřelectvo, tanky i letectvo jsou zoufale nezbytné přímo na frontě. Pošleme tedy pěchotu. A ta je vzápětí zle zřízena, neboť les kolem pevnůstky je totiž zaminován. Zavoláme ženisty. Ti prohryzávají průchody. A magistrála stojí. Zkusme vyčistit železnici od trosek. Záloha však náhle obživne a rozežene čistící čety palbou z kulometů. Nebo jím dovolí, aby trať opravdu vyčistily a jakmile po ní znovu začnou jezdit vlaky, opět obživne…

Nakonec spolu s ženisty přece jen najdeme onen zastaralý a vykuchaný T-18. Nikdo už tu však není. Naši kluci si zastříleli, posledním granátem zlikvidovali vlastní kanón a utekli do lesa dělat partyzány.

Zlikvidovat vlastní kanón je velmi snadné. Je to přece boření, a ne tvoření. A existuje k tomu vícero způsobů. Stačí vložit do hlavně kamínek nebo tam nasypat hrst písku – a vypálit. Samozřejmě z bezpečné vzdálenosti, nejlépe zatáhnutím za dlouhý provázek.

A po dalších deseti kilometrech číhá na nedostupném místě další záloha, jeden, dva nebo tři vyřazené tanky, zemnice, studna, zásoba sucharů, zelí, brambor a kořalky. A vůkol lesní záseky. Zaminované.

Tajné stezky do lesa. V běloruských či brjanských lesích by se takových záloh mohly nasekat celé hromady. A nebylo by k tomu ani zapotřebí mnoho pracovních sil a vojáků. Nepřítel zjistil další prostor zálohy, prodírá se skrz zaminované záseky, nakonec se dokodrcá až na místo a nikde nikdo. A nikdy tam nikdo ani nebyl! Byl to totiž všechno jen klam. Sověti vybrali skvělé místo, pokryli je záseky a minovými poli, ale nikdy do nich neumístili ani vyřazené tanky, ani vojáky… To vše byl pečlivě organizovaný podnik. Zvláště tam, kde trať procházela územím opevněných prostorů. Ale roku 1939 bylo tohle všechno opuštěno… Rudá armáda nechala za zády svá opevnění i své předem připravené lesní palebné body u železničních tratí a mostů a přesunula se kupředu na nové hranice. Stovky vyřazených tanků, stále schopných způsobit nepříteli nenapravitelné škody, byly ponechány na tzv. Stalinově linii. Pro útok totiž nejsou k ničemu a na obranu kremelští soudruzi nepomýšleli.

V roce 1941 neměla Rudá armáda ve své výzbroji ani T-18, ani T-24. Nezapočítávají se do žádné statistiky. Pokud je někdo přesto započítávat hodlá, pak by je musel uvést v rubrice statické palebné body, opuštěné na Stalinově linii. Komunističtí propagandisté však na ty starodávné sovětské tanky, vyřazené už v roce 1938, zapomenout nehodlají. Potřebují je totiž jako důkazy naší zaostalosti a nepřipravenosti na válku. Vyslovme s nimi souhlas. Připomeňme si tedy parametry těchto evidentně zastaralých tanků a zasmějme se staleté zaostalosti Ruska. Připomeneme-li si však kvalitu těchto tanků, nesmíme zapomenout ani na jejich počet. Když už někdo uvádí parametry oněch tanků coby důkaz nerozvinutosti Rudé armády, zapišme tedy všechny T-18 a T-24 do statistiky.

S každým rokem jsou odhalována nová data a počet tankového parku Rudé armády ke dni 21. června 1941 pomalu, ale jistě narůstá. Docela nedávno se odborníci dohodli na čísle 23 109. Posléze se cifra plavně přehoupla přes 24 000 a následně i přes 25 000.

Dokonce i list Krasnaja zvězda (29. 5. 2001) už přiznal onen počet 25 000 tanků.⁹⁰ v současnosti se podle mne nejvíce přiblížili realitě Michail Melťjuchov (25 784 tanků) a Vladimír Běšanov (25 886 tanků). Když má tedy někdo tolik chuti diskutovat o tancích T-18 a T-24, prosím, diskutujme o nich. Nejdřív je ovšem začleňme do statistiky, že! V tom případě se počet tankového parku Rudé armády přežene daleko přes 26 000. Je vám to snad zapotřebí?

Komunisté si dobře pamatují a neustále opakují, jak slabé a nemotorné byly sovětské tanky T-26, T-28, T-35, BT a další, jak pomalé byly stíhačky I-16 a bombardéry SB. Na nedostatky si dobře pamatují a vtloukají je do hlav dalším generacím. Přednosti a kvality však zamlčují. Vytrubují do světa špatnou kvalitu výzbroje, ale její počty nezapočítávají do statistik.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Co se vyrovná T-26?

Tank T-26 milovali všichni, kromě našich autorů paměti.

Anatolij Kopějkin

I

Vytýkají mi: V roce 1939 se měl Stalin čím ohnat, ale řeč je přece o roce 1941! Jaká byla tedy situace roku 1941? Rozhodně nebyla horší. Za necelé dva roky se mnohé změnilo. Zde je přehled základních změn, ke kterým došlo v německých tankových jednotkách.

Změna první. Objevily se nové verze tanků PzKpfw III a PzKpfw IV. Jejich hmotnost převýšila 20 t. PzKpfw I11H vážil 21,8 t, PzKpfw IVF 22,3 t. Německo tedy nyní mělo k dispozici nejen lehké, ale i střední tanky.

Změna druhá. Byla zahájena výroba samohybného děla na podvozku PzKpfw III. Byl to tentýž tank, jen mu chyběla věž. V korbě byl umístěn krátkohlavňový kanón ráže 75 mm, stejný jako kanón tanků PzKpfw IV. Odstraněním věže se snížila silueta stroje na 198 cm a bylo možné posílit pancéřování: čelní pancíř měl sílu 50 mm, boky a záď 30 mm.

Změna třetí. V roce 1939 tvořily tanky PzKpfw III a PzKpfw IV menšinu německého tankového parku. Ten se v roce 1941 početně zvětšil jen nepatrně, ale nyní tvořily typy PzKpfw III a PzKpfw IV téměř polovinu tankového parku.

Změna čtvrtá. Pro tank PzKpfw III byl vyvinut nový kanón. Počínaje dubnem 1940 byla zahájena výroba PzKpfw III s kanónem ráže 50 mm o délce hlavně 42 ráží. Dříve vyrobené tanky tohoto typu byly postupně vraceny do továren, kde do nich byl namísto kanónu ráže 37 mm umístěn onen nový kanón ráže 50 mm.

Co z toho všeho plyne? V roce 1941 tedy nejlepší německý tank předehnal ohledně výkonnosti kanónu sovětský nejzastaralejší tank? Ne. Jenom jej dohnal. Pokud jde o ráži, překonal jej, jenže větší ráže vyžaduje větší granát. Protipancéřový granát ráže 50 mm měl hmotnost 2,06 kg, ale délka hlavně byla stále nedostatečná, takže počáteční rychlost granátu činila 685 m/s a ještě pořád nedosahovala sovětských standardů. Kadence německého kanónu se nevyrovnala sovětskému kanónu ráže 45 mm.

A zdaleka ne všechny tanky typu PzKpfw III byly v létě 1941 vyzbrojeny kanónem ráže 50 mm. Dne 22. června stálo na sovětsko-německé frontě 612 tanků s tímto kanónem. Zbylých 353 tanků PzKpfw III překročilo sovětské hranice s kanóny ráže 37 mm. Tyto tanky byly modernizovány až později. Pokud samozřejmě po bojích na sovětském území držely v okamžiku modernizace ještě pohromadě.

Povšimněme si toho, co je zde nejdůležitější: Přezbrojení německých tanků PzKpfw III na kanón ráže 50 mm, přibližně srovnatelný se sovětským 45 mm kanónem, bylo zahájeno v okamžiku, kdy se již výroba tanku T-26 chýlila k závěru. V okamžiku, kdy už byla v Sovětském svazu zahájena výroba tanků T-34 a KV…

A nyní stručné zhodnocení. Nejzastaralejší sovětský tank byl v roce 1941 vyzbrojen kanónem, který neměl tou dobou konkurenci ani ve Spojených státech amerických, ani ve Velké Británii, ani v Itálii, ani v Japonsku. Přibližně se mu vyrovnal nejmodernější německý tankový kanón ráže 50 mm. A jeho výroba byla zahájena v okamžiku, kdy už Rudá armáda přešla k výrobě dlouhohlavňových kanónů ráže 76 mm pro tanky T-34 a KV, a dále k výrobě houfnic ráže 152 mm pro tank KV-2. V létě roku 1941 byl kanón ráže 45 mm „nejzastaralejšího” sovětského tanku plně schopen likvidovat KAŽDÝ německý tank. V oněch horkých měsících byly VŠECHNY německé tanky, včetně těch NEJLEPŠICH, vyzbrojených kanóny ráže 50 mm, naprosto bezbranné proti sovětským tankům T-34 a KV-a do určité míry vlastně i proti tankům T-28 a T-35. Později byl v Německu přijat do výzbroje tankový kanón ráže 50 mm s délkou hlavně 60 ráží a s vysokou počáteční rychlostí střely. To už však byla válka v plném proudu.

II

Od září 1939 do června 1941 se ale ledacos změnilo i v tankových jednotkách Rudé armády.

Změna první: Počet tanků všech typů se výrazně zvýšil, a to včetně tanků BT (na 7 549) a T-26 (na 10 000).

Změna druhá: Po zimní válce byla zahájena modernizace sovětských středních tanků T-28 a těžkých T-35. Součástí modernizace bylo zesílení ochrany pancíře za pomoci přídavných pancéřových desek. Síla pancíře byla zvýšena na 50 až 80 mm. Zároveň byly vypracovány verze zesílení pancíře tanku T-26. Několik desítek tanků T-26 bylo „oblečeno” už před válkou. V případě nezbytnosti bylo možné posilovat pancéřovou ochranu i na ostatních tancích, a to v továrních i polních podmínkách.

Změna třetí: Sovětský svaz zahájil, jako první stát na světě, masový přechod na tankové dieselové motory. Až do konce války zůstal Sovětský svaz jedinou zemí, kde byly dieselovými motory vybaveny hlavní typy tanků.

Změna čtvrtá: Do výzbroje Rudé armády byly během těchto necelých dvou let zavedeny nejnovější tanky BT-7M, T-34, T-40, KV-1a KV-2. Mimoto byl zkonstruován a prošel státními zkouškami tank T-50, který měl nahradit tank T-26. Tento tank se měl stát nejpočetnějším tankem Rudé armády i celého světa. Avšak německý útok tyto plány zhatil. Tank T-50 byl za války vyráběn jen v malé sérii.

Všech šest zmíněných typů nemělo na celém světě žádné protějšky. Svými parametry měly tyto tanky výraznou převahu nad všemi zahraničními vzory. V téže době nepřešel do výzbroje německé armády ani jeden jediný nový typ tanku. Dokonce nebyl v Německu za tu dobu vytvořen ani jeden nový experimentální prototyp.

III

V létě 1941 vrhl Hitler proti Sovětskému svazu určité množství tanků: Podle Guderiana jich bylo 3 200, podle Žukova 3 712. Dohady ohledně přesného počtu německých tanků pokračují. A nebude jim nikdy konce. Podle mého názoru se nejvíc přiblížil pravdě Igor Šmeljev:⁹¹ PzKpfw I –180; PzKpfw II – 746; PzKpfw III – 965; PzKpfw IV – 439; útočná děla na podvozku PzKpfw III – 250. Mimoto ukořistěné československé tanky PzKpfw 35(t) – 149; PzKpfw 38(t) – 623. Navíc měli Němci ještě 230 tzv. velitelských tanků. Jednalo se o PzKpfw I bez věže. Jeho hmotnost činila 5,9 t, osádku tvořili 3 muži a ve výzbroji byl jen jeden kulomet. Tento stroj byl velice vhodný při velení jednotkám na bojišti. Sotva jej však lze považovat za tank, ten jediný kulomet by nedokázal zajistit obranu ani proti pěchotě. Bylo možné z něj vést palbu jedině přímo vpřed. Podle vojenských měřítek se vlastně jednalo o velitelský obrněný transportér na podvozku tančíku. Proti Sovětskému svazu byla vržena nepochybně obrovská vojenská síla. Nelze tu však konstatovat úplnou rovnocennost. Typy PzKpfw I a PzKpfw II nepředstavovaly už ve Španělsku žádný problém ani pro nejzastaralejší sovětský tank.

Ukořistěné československé tanky o hmotnosti 10 t, vyzbrojené kanóny ráže 37 mm a chráněné tenkým nýtovaným pancířem, rovněž nemohly přinutit Sověty k nervovému záchvatu. Tanky PzKpfw IV s krátkohlavňovými kanóny a útočná děla na podvozku PzKpfw III se stejnými kanóny se jen pramálo hodily do tankových střetů. Nebezpečí představovalo 612 tanků PzKpfw III s kanóny ráže 50 mm, svou výkonností srovnatelnými se sovětskými kanóny ráže 45 mm tanků BT, T-26 a obrněných automobilů BA-10.

Není pochyb o tom, že 711 tanků KV překonávalo svou výkonností všechny německé tanky dohromady. Tank KV se německým tankům mohl s klidem postavit, zatímco obráceně to nešlo. Kdyby stály tanky KV v záloze u mostů, kdyby byly zásobeny střelivem a pohonnými hmotami, kdyby byly kryty pěchotou, kdyby zde byl organizován průzkum, spojení a protiletadlové krytí, pak by proti Sovětskému svazu nebyla žádná blesková válka myslitelná. Rovněž 1 400 tanků T-34 překonávalo svou výkonností všechny německé tanky. Při správném užití byly schopny německý vpád odrazit samy.

Také 7 500 tanků BT překonávalo svou výkonností všechny německé tanky. I tyto tanky by dokázaly zastavit útok vlastními silami. Dodejme, že 3 000 těžkých obrněných automobilů BA-6, BA-10 a BA-11, vyzbrojených kanóny ráže 45 mm, by také dokázalo zastavit nepřátelský vpád bez další pomoci.

IV

Jenže pak přijde nějaký velmi seriózní historik, a přeškrtne veškerou tuto aritmetiku jedinou větou: Němci měli kanón ráže 105 mm s dlouhou hlavní, který louskal sovětské tanky všech typů jako ořechy. Onen badatel by si zasloužil velmi zvučnou odpověď, avšak elementární slušnost nám nedovoluje tlumočit zde její obscénně jadrný obsah. V červnu 1941 mělo Německo k dispozici 788 kanónů ráže 105 mm. A to na všech frontách. Od Norska po Libyi. Název zněl těžký polní kanón, jenže ve skutečnosti byly touto zbraní vybaveny jednotky zálohy vrchního velení. Na východní frontě musela tato děla čelit 1 400 tankům T-34 a 711 tankům KV. Přitom do konce roku 1941 bylo vyrobeno dalších 56 těchto kanónů, zatímco tanky T-34 a KV byly produkovány po tisících kusů.

Polní dělostřelectvo Rudé armády bylo mnohem silnější, a to jak pokud jde o kvalitu, tak pokud jde o kvantitu. V červnu 1941 měla Rudá armáda ve výzbroji 1 300 kanónů ráže 122 mm a 2 800 houfnic stejné ráže. Svými parametry měly nad oním německým kanónem ráže 105 mm navrch. Nemluvě o tom, že na německé straně neexistovalo nic, co by se vyrovnalo tankům T-34 a KV. Mimoto byl z iniciativy maršála Sovětského svazu Grigorije Ivanovice Kulika v Sovětském svazu vyvinut a roku 1940 uveden do výroby kanón M-60 ráže 107 mm. Byl téměř o polovinu lehčí než německý kanón ráže 105 mm a přitom jej překonal ve všech parametrech. Těchto děl bylo vyrobeno 124 kusů. Výroba byla zastavena v důsledku evakuace. Běžně je maršál Kulik za vývoj zmíněného kanónu označován za idiota, zatímco Němci jsou za starší, slabší, nedokonalejší, těžší a neohrabanější kanón chváleni coby géniové.

Dne 21. září 1942 prodělaly v prostoru stanice Mga svůj první bojový křest tanky Tiger. A to s velice nevalnými výsledky. Zkrotila je 1. baterie 1225. houfnicového dělostřeleckého pluku. Velitelem baterie byl kapitán Koropčuk, velitelem pluku major Balagušin. Tanky typu Tiger byly tehdy zle pošramoceny palbou houfnic ráže 122 mm.

Opakuji: houfnic! Palbou houfnice ráže 122 mm bylo možné zastavit i Tiger. V létě 1941 měla Rudá armáda 8 100 těchto houfnic. A Hitler tehdy neměl ještě ani jeden Tiger. V roce 1941 mohl KAŽDÝ sovětský kanón či houfnice zastavit každý německý tank. Na každý německý tank přitom připadalo 15 sovětských kanónů a houfnic ráže 45 až 152 mm. Přitom nebylo nutné používat hned děla. Maršál Sovětského svazu Kirill Semjonovič Moskalenko, který byl na začátku války generálmajorem a velitelem protitankové brigády, informuje, že německé lehké tanky zaháněla jeho brigáda palbou z velkorážných kulometů DŠK. Je obtížné určit, do jaké míry musí velký historik nenávidět vlastní lid, aby se v Hitlerově případě pustil do sčítání tanků, polních děl a protiletadlových děl, zatímco v sovětském případě započítává pouze tanky, a na tomto základě pak činí závěry o německé převaze. A co říct o hloubce hanebnosti, do níž klesli vydavatelé, kteří takovou ničemnost publikují a vychvalují?

V

Musím splnit jeden slib. Napsal jsem, že není možné srovnávat nejzastaralejší sovětský tank T-26 s německými protějšky, protože Německo prostě žádné takové protějšky nemělo, a tudíž není co s čím srovnávat. A skutečně je tomu tak. Hitler neměl nic srovnatelného, nic blízkého a dokonce ani nic vzdáleně podobného tanku T-26. Ani během války, a to až do jejího konce, nebylo v Německu vyvinuto nic, co by se sovětskému tanku T-26 vyrovnalo. Samozřejmě mi nikdo neuvěřil. Slíbil jsem, že své tvrzení dokáži, ale zatím jsem se pořád zaobíral jen nepodstatnými maličkostmi. Teď už je konečně necháme stranou a přejdeme k tomu hlavnímu.

Chápání úlohy tanků v bojové akci prošlo třemi etapami. V první etapě, za první světové války, užily všechny bojující státy, které je měly k dispozici, tanky jako podpůrnou zbraň pěchoty. V některých státech, jako například v Japonsku, se tato představa o úloze tanků udržela až do druhé světové války a dokonce přetrvala i v jejím průběhu. Ovšem na konci dvacátých let 20. století se někteří vojenští teoretikové pozdvihli na druhý stupeň chápání úlohy tanků ve válečném střetu: Tanky musí být shromážděny do mohutných úderných uskupení, posíleny motorizovanou pěchotou a dělostřelectvem (ať samohybným či taženým pásovými tahači), a užity pro vedení samostatných válečných operací do velké hloubky, daleko před pomalou hlavní masou vojsk. Teoreticky to pochopili mnozí.

V praxi však byla velká tanková uskupení určená pro samostatné operace utvořena… v Sovětském svazu. Podrobně se k tomu vyjádřím ve třetím díle knihy. Sovětský svaz následovalo Německo, po Hitlerově nástupu k moci bylo v Německu zahájeno formování tankových divizí. Tehdy se však Sovětský svaz vyzdvihl na třetí stupeň chápání bojové úlohy tankových jednotek. V Sovětském svazu bylo zjištěno, že je samozřejmě nezbytné mít mohutná tanková uskupení pro samostatné operace, ale mimoto že je nutno mít též k dispozici poměrně malé jednotky a oddíly tankových vojsk v rámci pěchoty, a to za účelem bezprostřední vzájemné součinnosti v bojové situaci.

Nuže. První stupeň, tanky jako podpora pěchoty. Druhý stupeň, mohutná tanková uskupení pro samostatné operace. Třetí stupeň, oboje zároveň, jak tanky pro pěchotu, tak mohutná tanková uskupení. V roce 1939, v okamžiku zahájení druhé světové války, existovala v Rudé armádě mohutná tanková uskupení pro samostatné operace, a to na úrovni sborů a brigád. Mimoto měla každá sovětská střelecká divize svůj vlastní tankový prapor pro podporu pěchoty.

Každá jezdecká divize měla svůj vlastní tankový pluk, což z ní činilo jezdecko-mechanizovanou skupinu, jejíž základní a údernou silou byly tanky, zatímco z koníků se stal jejich doprovod. Tank T-26 byl utvořen speciálně pro operace v rámci pěchoty, a to ve vzájemném propojení. Přítomnost tankového praporu ve střelecké divizi výrazně zvyšovala její údernou sílu v útoku a zároveň výrazně zvyšovala její odolnost v obraně. Pokud jde o palebnou a údernou sílu, sovětská střelecká divize měla navrch nad každou divizí pěchoty na světě. Každá střelecká divize čítala pět pluků (tři střelecké a dva dělostřelecké) a několik samostatných praporů, a to včetně praporu tankového a průzkumného. Tankový prapor měl ve stavu 54 tanků T-26. V průzkumném praporu byla mj. rota obojživelných tanků, 16 strojů T-37A nebo T-38. Každá sovětská střelecká divize tedy měla 70 tanků.

Německo, jak známo, vstoupilo do druhé světové války bez přípravy. Hitler do druhé světové války prostě zabředl. Již 3. září 1939 vydal výkřik zoufalství: „Co teď budeme dělat?” Dobře tehdy chápal, že Německo není na novou světovou válku připraveno. A zde k tomu máme další pádný důkaz: Ani před válkou, ani v jejím průběhu němečtí konstruktéři nikdy nevyvinuli tank přímé podpory pěchoty.

V případě nezbytnosti mohla být pěchota samozřejmě vyzbrojena jakýmikoli tanky. Jenže německý průmysl vyráběl tak málo tanků, že tankové jednotky se nikdy nestaly organickou součástí pěších divizí. Všechno, co vyráběl německý průmysl, pohltily tankové divize, a na pěchotu nezbylo nic.

Slyším námitku: Vždyť v případě nezbytnosti mohla být německá pěší divize posílena tanky vyčleněnými právě z tankových divizí.

Správně. Jenže i sovětská střelecká divize mohla být takto posílena.

Rozdíl spočívá v tom, že v Rudé armádě existovaly v okamžiku zahájení druhé světové války průlomové tankové brigády. Byly vyzbrojeny tanky T-28, což byly tanky přímé podpory pěchoty, a tanky T-35, což byly tanky zvláštní přímé podpory. Do budoucna měly být tanky T-28 a T-35 nahrazeny novějšími tanky KV, které již byly vyvinuty, byla zahájena jejich výroba a začaly přicházet k jednotkám.

V případě nezbytnosti tedy mělo sovětské velení čím posilovat střelecké divize. Zato německá armáda neměla ani průlomové tanky, ani speciální jednotky určené k přímé podpoře pěchoty na hlavních operačních směrech. Ano, německá pěší divize mohla být posílena tanky. Ale jen teoreticky.

VI

Poté, co jsme se nyní vyzbrojili vědomím, že tank T-26 byl tankem přímé podpory pěchoty, pokusíme se na něj podívat z jiné strany a jinýma očima. Náhle se nám všechny jeho evidentní nedostatky promění v přednosti… Slabý motor? Správně. Ale dá se to říct i jinak, úsporný. Představte si, že na frontě dlouhé 2 000 km máte v boji na hlavnějších operačních směrech mohutné tankové formace, ale kromě nich že máte ještě po celé délce oné fronty dvě stovky střeleckých divizí, z nichž každá má k dispozici svůj vlastní tankový prapor. Ve válce panuje nedostatek pohonných hmot za jakýchkoliv okolností. My ovšem musíme kromě mohutných tankových uskupení zásobovat ještě 200 tankových praporů v rámci střeleckých divizí. Potíž není jen v tom, že nikdy není dost pohonných hmot. Navíc je nutno uvažovat i o jejich přepravě. Jak mají být distribuovány do dvou set praporů, rozptýlených po celé té nesmírně dlouhé frontě? Proto byl v daném konkrétním případě a pro daný tank mnohem výhodnější méně výkonný motor, protože tolik nežere.

Ale i rychlost je nízká! Správně. Ale kam tolik spěchat? Jsme přece u jednotek pěchoty. Sovětská pěchota, stejně jako pěchota německá, se přesouvala pěším pochodem. Pokud jel tank T-26 nikoli snad svou maximální rychlostí, ale jen středně rychle, stejně pěchotu předjel. Tak co byste ještě chtěli?

Nyní si představme, že divize zaujala obranu. Její obranná linie čítá 20 až 30 km. Svůj tankový prapor má v záloze, ve vzdálenosti 5 až 7 km od frontové linie. V případě vyhlášení bojového poplachu mohl tento prapor kdykoli dorazit za několik minut do linie, pokud byla jeho pomoc zapotřebí přímo ve středu bojové sestavy.

Ale ani ke každému z křídel to neměl o mnoho dál. Takže i rychlost měl tento tank naprosto dostatečnou. Hledat nedostatky je velmi příjemná práce. U tanku T-26 našli kremelští akademici takových nedostatků celou hromadu. Když se však nad tímto sovětským pěchotním tankem smíchy popadají za břicho, já jim navrhuji: Pojďme učinit srovnání! Tento sovětský tank měl slabý motor? A nízkou rychlost?

A pancéřování typu „překližka”? Nu dobrá, dejme tomu. Ale jaký motor měl… německý pěchotní tank? A jaké měl pancéřování? Jaký kanón a kolik kulometů? No, a máte to.

Tanky s nedostatky, to je přece určitě lepší než naprostá absence takových tanků. Sovětská pěchota může používat tanky s nedostatky a německá pěchota nemá nic. Stalin má pro pěchotu „špatný” tank, ale Hitler nemá ani to. Sovětský pěchotní tank osočují ze „zastaralosti”, neupřesňují však, ve srovnání s čím. Proč? No právě proto, že není s čím jej srovnávat. Německá armáda prostě žádný protějšek tohoto stroje neměla. A ještě něco: vždyť tank T-26 byl pouze DOPLŇKEM. Takříkajíc pomocným prostředkem pro hlavní tankovou sílu.

VII

Finská armáda použila v zimě 1939/1940 britské Vickersy s velkým úspěchem. A to bez ohledu na skutečnost, že byly vyzbrojeny jen slaboučkými kanóny ráže 37 mm. A ani jeden sovětský generál nikde netvrdí, že tyto Vickersy byly v roce 1940 zastaralé. Jak tedy mohly o rok později zastarat sovětské tanky T-26? Základem finské obrany byly linie ženijních zátarasů, kryté palbou stálých železobetonových pevnůstek, vhodně zasazených do terénu a dobře zamaskovaných. A mezi nimi kočují lehké Vickersy, tank vystřelí ze zálohy a ztichne, v noci přejede jinam a zase hledá svou oběť. Jako ostřelovač. Pokud by Rudá armáda vybudovala roku 1940 podél západních hranic linii zákopů a ženijních zátarasů, a pokud by pak použila své „zastaralé” tanky T-26 coby mobilní i stabilní palebné body, nikdo by takovou obranu nedokázal prolomit. Zvláště kdyby se zákopová linie opírala o mohutné železobetonové objekty Stalinovy linie. Můžete samozřejmě říct, že tanky T-26 byly zastaralé. Ale tím se nic nemění, protože 200 divizí se zastaralými tanky, to je, jak řečeno, rozhodně lepší než 200 divizí bez tanků. Pěchota spolu s tanky je vždy silnější než pěchota bez tanků. A to v jakémkoli druhu bojové činnosti, v obraně, při protiútoku, při útoku, při průlomu obrany, při pronásledování nepřítele. V jakékoli situaci je vždy lepší mít tanky, než je nemít.

Vlastní, nikoli tedy odněkud přisunutý, tankový prapor byl v rukou velitele každé sovětské střelecké divize čímsi jako trumfovou kartou. V každé kritické situaci sloužil tankový prapor jako ocelový korzet, kolem něhož bylo možno organizovat jakýkoli druh bojové činnosti. Protitanková obrana sovětských střeleckých divizí byla vpravdě neprostupná. Každý velitel střeleckého praporu měl svou vlastní protitankovou četu, dva protitankové kanóny ráže 45 mm, které mohly v první etapě války (tj. před bitvou u Stalingradu) likvidovat jakékoli německé tanky. V boji přesouval velitel praporu tato děla do nejnebezpečnějšího směru na pomoc té ze svých rot, která zažívala nejhorší peklo. Mimoto měl velitel každého střeleckého pluku svou vlastní protitankovou baterii o šesti totožných kanónech.

Nerozděloval je rovnoměrně mezi své prapory, nýbrž je v kritickém okamžiku přesouval do nejohroženějšího úseku na pomoc tomu praporu, proti kterému zasadil nepřítel hlavní úder. Kromě toho měl pak i velitel střelecké divize vlastní protitankový oddíl, 18 kanónů.

Ani on nerozděloval tato děla mezi své pěší pluky, nýbrž vyčkal, až bude zjištěn směr hlavního úderu nepřítele. A jakmile určil, kde se nachází nejžhavější půda, vrhl tam svůj protitankový oddíl. Celkem tedy měla každá sovětská střelecká divize 54 protitankových kanónů: 18 v rukou velitelů devíti střeleckých praporů, 18 v rukou velitelů tří střeleckých pluků a 18 v rukou velitele divize. Tato organizace umožňovala nerozptylovat protitanková děla po celém divizním úseku, nýbrž postupně soustřeďovat úsilí do toho směru, který byl v dané situaci podle všeho nejohroženější. Kromě toho používali velitelé střeleckých pluků proti tankům Grabinovy kanóny ráže 76 mm. Část z nich byla v prvních měsících války ukořistěna německou armádou. Z nich se pak staly nejvýkonnější německé protitankové kanóny v prvním období války. Nic podobného ani rovnocenného nevyvinula tou dobou ani německá, ani žádná jiná armáda na světě. A kromě tohoto dělostřelectva mohl každý velitel sovětské střelecké divize v kritickém okamžiku přesunout na ohrožené místo svůj tankový prapor, celkem 54 tanků T-26. Tank T-26 vlastně představoval stejný protitankový kanón ráže 45 mm, jenže samohybný a navíc též s kulomety a s pancéřováním, byť třebas jen lehkým. Téměř 200 sovětských střeleckých divizí s tanky (opakuji, kromě mohutných tankových uskupení) mohlo v případě náhlého německého útoku představovat velmi mohutnou sílu. S vlastními tanky mohla každá střelecká divize na kterémkoli místě rychle zorganizovat nepřekonatelnou obranu, a to právě za použití tanků T-26 v úloze pancéřovaných protitankových děl, umístěných v záloze, ať už coby do země zahrabané statické palebné body, nebo coby mobilní protitankové zálohy. K tomu však nedošlo. A už dávno je načase položit otázku: Proč? A přišel též čas hledat zde viníka.

V létě 1941 se náhle ukázalo, že své vlastní tanky T-26 nemají sovětské střelecké divize k dispozici. Ani vlastní tankové prapory.

Vždycky je měly, a jakmile vypukne válka, nejsou… Pěchota zůstala bez tanků. Jak se něco takového mohlo stát? Kam se ty tanky poděly? A čí vinou? To ovšem není otázka pro mě, nýbrž pro jistého vynikajícího vojevůdce. Takovým dotazem však onoho vojevůdce nikdo nevyrušil. A on sám se mu zdaleka vyhnul. Neštěstí nespočívá v tom, že T-26 byl špatný tank, nýbrž v tom, že na jaře 1941 byly na rozkaz Georgije Konstantinoviče Žukova tanky T-26 střeleckým divizím odebrány. A že pak byly použity bez ohledu na svůj původní účel. Na tento zločin proti Rudé armádě si Žukov nikterak nevzpomněl. Ani uvažovat o něm nehodlal. Bylo pro něho totiž mnohem pohodlnější prohlásit tisíce a tisíce sovětských tanků za lehké a zastaralé, a tím diskusi uzavřít.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Ještě jednou o těžkých tancích

Německé branná moc měla ve své výzbroji rovněž ukořistěné tanky. S výjimkou tanků ukořistěných Rusům byly ostatní stroje zcela zastaralé a netvořily pro frontu žádnou bojovou hodnotu.

B. Müller-Hillebrand⁹²

I

Zhodnocení úlohy těžkého tanku v boji je velmi jednoduchá záležitost. Představte si krvavou rvačku v kasárnách. Ode zdi ke zdi, s proměnlivým úspěchem na obou stranách. Náhle, jak učí vojenská věda, se v rozhodujícím okamžiku objeví veselý mazák s kyjem v ruce. A nadchází zlom. Součástí tohoto bojového zlomu jsou mnohočetné zlomeniny klíčních kostí a žeber. Povstalí bažanti se s řevem rozutíkají, zatímco mazák, který se dostal do ráže, s třeskotem a křupáním nadšeně rozbíjí lebky. Přibližně totéž se děje na bitevním poli. Když se na něm objeví těžký tank, pak je pro střední a lehké tanky velmi rozumné vzdálit se co nejrychleji z boje. Vždyť je to rozhněvaný slon, který svými kly rozpárá břicho každému zvířeti, které najde odvahu se mu postavit. Je to profesionální hokejista, který švihne o mantinel každým brýlatým amatérem, pokud tomu amatérovi přijde do hlavy měřit s ním své síly. Je to boxer těžké váhy, který přerazí čelist každému drzounovi z jakékoli nižší hmotnostní kategorie. Těžký tank, to je zkušený chlap. S kyjem v ruce.

A úderům toho kyje se nikdo neubrání.

Pokud tedy nemá taky páčidlo.

Po celá desetiletí vyprávěli kremelští ideologové svému ohloupenému lidu a rovněž všemu pokrokovému lidstvu ohromující historky o „nepřipravenosti” Rudé armády na válku. Máme zde však co do činění s jistou potíží. Ta potíž spočívá v tom, že 22. června 1941 měla Rudá armáda sedmkrát více tanků než německá branná moc. Kromě kvalitativní převahy měla tedy i drtivou převahu početní. Německo, jak již každý ví, nebylo na velkou válku připraveno. A jedním z nesčetných aspektů této skličující nepřipravenosti byl naprostý nedostatek těžkých tanků. Dne 21. června 1941 byla Rudá armáda vyzbrojena 711 těžkými tanky KV a 59 těžkými tanky T-35.⁹¹ Tentýž zdroj informuje, že dne 21. června měl Sovětský svaz přesně 1 400 tanků T-34. K nim se ještě vrátíme. Nyní si však představme nějakou ulici, z níž nemůže nikdo nikam utéct. Ode zdi ke zdi se tu na naší straně nahromadilo, mimo jiné, 770 chlapů s kyji, zatímco na druhé straně není ani jeden. Naše armáda je tedy vyzbrojena a hitlerovci jsou bezbranní. V situaci, kdy nepříteli těžké tanky úplně chybí, představuje 770 sovětských těžkých tanků absolutní kvalitativní i kvantitativní převahu, a to právě pokud jde o nejstrašnější válečnou zbraň. Nic děsivějšího, než je těžký tank, neměl tehdy ve výzbroji nikdo na celém světě. A nejen nic děsivějšího, nikdo přece neměl právě ani ty těžké tanky, o nichž je zde řeč. Letadlo přiletí, zastřílí si, shodí bomby a letí pryč. Ale tank, ten je pořád k dispozici přímo na místě! Na rozdíl od nejděsivějšího letadla a od nejhrůzostrašnějšího děla je tank schopen nejenom zabíjet, ale také i obsazovat území. A udržet je.

Ten, kdo je pro boj vyzbrojen těžkými tanky a přitom dobře ví, že protivník nemá ani jeden, ten se může pustit do boje bez obav. Už jen vědomí tohoto faktu má samo o sobě za následek… úplné zhroucení teorií marxisticko-hitlerovských ideologů o technické zaostalosti Sovětského svazu i o rozumové a fyzické neschopnosti Rusů.

To však ještě není všechno. Nejenže měl Stalin ve výzbroji 770 těžkých tanků, mimoto byla v Sovětském svazu rozvinuta jejich sériová výroba. Dne 22. června válka neskončila, nýbrž teprve začala. K večeru téhož dne už sovětský průmysl zvýšil počet těžkých tanků. A následujícího dne jej zvýšil opět. A jak plynuly dny, týdny a měsíce, sovětské továrny dodávaly desítky, stovky a nakonec tisíce těžkých tanků, a tyto tanky stále doplňovaly počet těch strojů, které měla Rudá armáda ve výzbroji v okamžiku německého vpádu. Německý průmysl na to nemohl odpovědět ničím: Roku 1941 neexistoval v Německu těžký tank ani ve výzbroji, ani v sériové výrobě, ani ve zkušebních modelech, nýbrž jen a pouze ve smělých plánech. První jednotlivé modely německých těžkých tanků se objevily na frontě až koncem roku 1942… Co si mají kremelští vůdcové v této situaci počít? Jak teď mají dokázat převahu vyšší teutonské rasy nad tupohlavými, ožralými a línými Ivany?

II

Těžké, střední a lehké tanky si můžeme představit jako olympijské medaile: zlaté, stříbrné a bronzové.

Úspěchy v čestném olympijském zápolení lze hodnotit podle různých metod. Ta nejjednodušší ovšem spočívá v tom, že spočítáme, kdo získal kolik medailí, a uvedeme, jaké medaile to jsou. Výsledky pak prostě srovnáme. Tuto metodu nyní vyzkoušíme na našem případě. Těžké tanky tedy představují zlaté medaile: Sovětský svaz – 770, Německo – 0. Nyní spočítáme střední tanky. Rudá armáda má 1 400 tanků T-34 a 481 tanků T-28. Německá armáda má na východní frontě 965 PzKpfw III, 439 PzKpfw IV a 250 útočných děl na podvozku PzKpfw III. Stříbrné medaile tedy udělíme v následujícím poměru: Sovětský svaz – 1881, Německo – 1654. Nezapomeňme přitom, že 264 tanků PzKpfw III byly tanky prvních sérií. Byly vyzbrojeny kanóny ráže 37 mm a jejich hmotnost nedosahovala 20 t. Kremelská propaganda je zapsala do kolonky „těžké a střední tanky”. Tyto tanky však nepatří do kategorie středních tanků ani svou výzbrojí, ani bojovou hmotností. Tím méně se ovšem mohou řadit do kategorie tanků těžkých. Máme-li tedy podat skutečně spravedlivou statistiku, pak bude srovnání středních tanků následující: Sovětský svaz – 1 881, Německo – 1 390. Zde jsme tedy ve statistice ponechali i tanky s kanóny ráže 37 mm, avšak alespoň s hmotností, která středním tankům odpovídá.

Nezapomeneme však přitom, že nejnovější typy PzKpfw III s kanóny ráže 50 mm, stejně jako typy PzKpfw IV a útočná děla s krátkohlavňovými kanóny se ani svou výzbrojí, ani pancéřováním, výkonem motorů a schopností jízdy v terénu nemohly rovnat sovětským tankům, a to nejen typu T-34, ale dokonce ani typu T-28. Do kolonky „střední a těžké tanky” většinou kremelští ideologové zapisují ještě takzvané „35tunové” a „38tunové” německé tanky. Jenže každý, kdo se o dějiny války zajímá, dobře ví, že tyto tanky nebyly ani těžké, ba ani střední.⁹⁴

A nyní se soustředíme na medaile bronzové. Rudá armáda byla vyzbrojena 10 000 tanky T-26, 7 596 tanky BT a 3 737 plovoucími tanky T-37A, T-38 a T-40. Německá armáda měla ve výzbroji 180 tanků PzKpfw I, 746 tanků PzKpfw II a 772 ukořistěných československých tanků. Celkový počet lehkých tanků byl tedy následující: Sovětský svaz – 21 359, Německo – 1 698.1 kdybychom tedy z tohoto grafu vyloučili plovoucí tanky, i tehdy bude sovětská převaha v lehkých tancích DESETINÁSOBNÁ. Přitom tanky PzKpfw II, vyzbrojené kanónem ráže 20 mm, i československé tanky, vyzbrojené kanónem ráže 37 mm, se hodily pouze pro boj proti sovětským lehkým tankům. Typ PzKpfw I, vyzbrojený kulomety, se nehodil ani k tomu. Ovšem 17 622 sovětských lehkých tanků BT a T-26 dokázalo čelit JAKÝMKOLIV německým tankům z roku 1941.

Celkový obraz je tedy následující. V těžkých tancích je sovětská převaha absolutní. Ve středních tancích mluví vzájemný poměr rovněž mírně ve prospěch sovětské strany, pokud jde o počet, přičemž pokud jde o kvalitu, je sovětská převaha drtivá. V lehkých tancích je sovětská převaha drtivá jak ohledně počtu, tak ohledně kvality. V plovoucích tancích je sovětská převaha absolutní.

III

Olympijské medaile lze ovšem sčítat i na základě jiného systému.

Lze totiž udat celkový počet všech medailí a dodat, včetně tolika a tolika zlatých. Někteří badatelé udávají celkový počet sovětských tanků číslem 25 508. Ba i více. Já s tím souhlasím. Aby mě však nikdo neobviňoval z přehánění, udám zde minimální počet sovětských tanků, zatímco počet německých tanků na východní frontě udám maximální, v souladu s nejštědřejším hodnocením, jehož autorem je… Žukov. Takže celkový počet: Sovětský svaz – 24 010, Německo – 3 712. Včetně tolika a tolika zlatých… No nic, tuto otázku jsme už řešili a nebudeme hned za každou cenu škodolibí. Dá se vymyslet ještě nějaký jiný systém srovnání tankové síly?

Dá. A vymysleli jej kremelští klaunové. Tento systém sestává z několika triků.

Trik první: Nesrovnávat celkové počty, ale prostě prohlásit, oni jich měli tolik a tolik, a ty naše byly zastaralé.

Trik druhý: Zcela vyloučit ze statistiky lehké tanky, jak to činí list Krasnaja zvězda⁵ při srovnávání sovětských typů BT a T-26 s německými lehkými tanky: „Ano, v základních parametrech byly lepší než německé lehké tanky T-I a T-II. Stejně jsou to však pouze tanky lehké.” No, a je to. Lehké tanky jsou lehké tanky, no tak proč je započítávat do nějaké statistiky? Moment. Tank PzKpfw I měl benzínový motor o výkonu 57 k a byl vyzbrojen kulomety, zatímco BT-7M měl tankový diesel o výkonu 500 k a byl vyzbrojen kanónem ráže 45 mm. Jenomže ruskému ministerstvu obrany je všechno jedno. Lehké tanky se prostě započítávat nebudou. V důsledku tedy ruské ministerstvo obrany odepisuje 21 000 lehkých tanků jednou jedinou průpovídkou: Co s nimi? Budeme počítat jenom střední a těžké tanky!

Trik třetí: Střední a těžké tanky se započítají, ale nikoli zvlášť, nýbrž dohromady. Chlapi s kyji a chlapi bez kyjů se tedy v grafu ocitají vedle sebe jako rovný s rovným. Do tohoto grafu je tudíž řazen sovětský těžký tank KV-2 (hmotnost 52 t, dělo ráže 152 mm, hmotnost granátu 48,6 kg) a zároveň německý PzKpfw IIIF (hmotnost 19,5 t, kanón ráže 37 mm, hmotnost granátu 0,68 kg). A stojí zde opět kus proti kusu, jako kdyby se jednalo o stroje téže kategorie. Jako kdyby mezi nimi v podstatě nebyl žádný rozdíl. V létě 1941 měl nejtěžší německý tank, PzKpfw IVF, hmotnost 22,3 t. První stroje dostala armáda do výzbroje v dubnu 1941. Tank byl vyzbrojen kanónem ráže 75 mm s krátkou hlavní a dvěma kulomety. V Sovětském svazu však byla již v červnu 1939 ukončena výroba tanku T-35 se třemi kanóny a sedmi kulomety. Přitom počáteční rychlost granátu jeho 76 mm kanónu činila 555 m/s, o čemž mohli němečtí konstruktéři tou dobou pouze snít. Tanky T-28 a T-35, stažené již z výroby, podstatně překonávaly německé tanky, jejichž předávání do výzbroje jednotek bylo právě teprve zahájeno, i v síle pancíře a výkonu motoru. Jenže, v grafu se opět ocitá kus proti kusu. A je opět vyrovnáno.

Trik čtvrtý: Započítávají se úplně všechny německé tanky, a to včetně těch, které byly v záloze a do dějiště bojových operací se jen přesouvaly nebo se k přesunu teprve chystaly, zatímco na sovětské straně se počítají pouze těžké a střední tanky, a to ještě ne všechny, nýbrž jen ty nejmodernější. A dokonce ani ty nejmodernější typy se nezapočítají všechny, nýbrž pouze ty, které už stojí u hraničních sloupů.

A už máme skvělý výsledek: Německo mělo 3 712 tanků, zatímco Sovětský svaz měl 1 800 tanků. Tohle bylo publikováno v knize, jejíž anonymní autoři v ní vyjadřují dík za spolupráci armádnímu generálovi M. Garejevovi, generálplukovníkovi J. Gorkovovi, generálmajorům J. Solnyškovovi, J. Muchinovi, A. Lanščikovovi, G. Baranovskému, G. Ivanickému a ještě celému seznamu stejně vážených světlonošů vědy. A spokojení světlonoši s tím souhlasí. A přikyvují moudrými hlavami. A neprotestují. Hlavní je pro ně vlastenecká výchova mladé generace. Hlavní je pro ně, aby byla před celým světem vyslovena pravda o méněcennosti národů Sovětského svazu.

IV

Náčelník generálního štábu, armádní generál Anatolij Vasiljevič Kvašnin načrtl poněkud odlišný, leč zrovna tak smutný obraz situace: V létě roku 1941 měla německá armáda dvaapůlkrát tolik těžkých a středních tanků než Rudá armáda.⁹⁶ K dosažení takového senzačního výsledku použil náčelník ruského generálního štábu právě onu dávno vypracovanou metodiku falzifikace: neuvedl celkový počet tanků v sovětských a německých jednotkách, lehké tanky zcela vyloučil ze statistiky, těžké a střední tanky naházel do jednoho pytle a vytvořil tak iluzi, že i Hitler snad byl přece jen do jisté míry připraven na válku a že i v jeho armádě byly těžké tanky. Hlavní ovšem je, že při tvrzení o německé převaze v těžkých a středních tancích se náčelník ruského generálního štábu zcela vyhnul podrobnostem a detailům. Ani ho nenapadlo upřesnit, že tenhle typ čítal tolik strojů a onen zase tolik. Přitom by si uvedením podrobností jedině pomohl a každý by ho pochválil. No prosím, řekli by si lidé, konečně se Rusko trochu vyšvihuje nad Žukovovu ignoranci a nevědomost!

Konečně máme taky nějaké vzdělané vojevůdce, kteří jsou schopni dokázat svá tvrzení…

Jenomže soudruh velký náčelník stojí ohledně svých vojenských znalostí stále na téže hanebné úrovni jako maršál Žukov. Používá týchž pouličních zlodějských triků, s jejichž pomocí Žukov předhazoval vlastnímu lidu svá svinstva a své nesmysly. A proč vlastně občan velký náčelník cválá po vrcholcích a nezastavuje se u žádného detailu? Inu proto, že jeho vynalézavá stavba je až příliš jemná a křehká. Stačí se jí dotknout, a celá konstrukce se zřítí.

Po přečtení oněch výkladů generála Kvašnina mi prolétla hlavou hříšná myšlenka, že náčelník ruského generálního štábu prostě opakuje… Goebbelsovy výmysly. Ale kdeže! Kvašnin totiž Goebbelse překonal. Goebbels věděl, že roku 1941 nemělo Německo vůbec žádné těžké tanky a že až koncem roku 1942 se objevily jen jednotlivé modely, které se daly spočítat na prstech. Goebbels si chránil svou reputaci: Jednou to přeženeš a podruhé ti nikdo neuvěří.

Z obavy, aby nebyl usvědčen z příliš nehorázné lži, tudíž Goebbels nikdy netvrdil, že v prvním období války mělo Německo ve výzbroji těžké tanky. Zato generál Kvašnin nemá důvod, proč by si chránil reputaci. Jeho reputace je totiž už dávno a jednoznačně určena. Občane náčelníku, tuto otázku jsem vám už pokládal mnohokrát. Ale při této příležitosti se s ní na vás obrátím osobně. Vysvětlete, prosím, lidem, jak mohlo Německo dvaapůlkrát převyšovat Sovětský svaz ve středních a těžkých tancích, když Německo vůbec nemělo žádné těžké tanky?

V

Točte si čísly sebevíc, mažte sovětské tanky svinstvem, ale ta velká nula z kolonky „německé těžké tanky” stejně nezmizí. Po celá desetiletí nedala ta nula spát učeným hlavičkám. A už mnoho osobností se vrhlo do vědeckého výzkumu s nadějí, že najdou aspoň něco, čím tu nulu přinejmenším nějak zamaskovat. Štěstí se nakonec usmálo na badatele, kterému předpovídám skvělou kariéru.

Jmenuje se Pěreslegin. Tento vědec ohromil svět následujícím odhalením: Hitler roku 1941 těžké tanky měl! a jaké stroje to byly? No přece ukořistěné francouzské tanky B-Ibis! No sláva! Kdo chce psa bít, hůl si vždycky najde! Tato senzace se okamžitě roznesla přes oceán a v kruzích seriózních historiků vyvolala hotové nadšení. Tak vida, konečně se podařilo dokázat, že Hitler se na válku přece jen taky trochu připravoval.

A ruské ministerstvo obrany hned objednalo u seriózního historika z Chicaga sérii článků o sovětských tancích. A slavný badatel neprodleně posílá do ruského ministerstva obrany dlouhé traktáty o naprosté nepřipravenosti hloupých ruských Ivanů na válku a o úplné převaze teutonské rasy. A ústřední tiskový orgán ruského ministerstva obrany to všechno publikuje. Mezi mnoha ohromujícími objevy chicagského rasisty se nachází i tento: „Přicházejí mírně řečeno ‚mytologové‘ a kážou bludy; jejich oponenti mají naprostou pravdu, když říkají, že v okamžiku útoku na Sovětský svaz měli hitlerovci ve výzbroji těžké tanky. A sovětské pohraniční jednotky se v celkovém počtu těžkých a středních tanků skutečně nevyrovnaly jednotkám německým.”

A už pěje vzdálený zaoceánský vědec hymnus na francouzské tanky B-Ibis, které ukořistila německá armáda roku 1940: „Tanky vyzbrojené kanóny ráže 75 mm a 47 mm a s pancéřováním celé korby o síle 60 mm se používaly pod názvem PzKpfw BI (f). Těchto tanků Němci ukořistili řádově kolem 400 a používali je na východní frontě, mimo jiné jako tanky plamenometné.”⁹⁷ Jakmile byl tento epochální objev v listu Krasnaja zvězda zveřejněn, štafety se ihned chopili další seriózní zaoceánští historici. Celý systém funguje na principu dvou zrcadel. Jedno odráží druhé a tím vzniká iluze nekonečného prostoru. Pro ruské ministerstvo obrany je výhodné odvolávat se nikoli na nějakého Pěreslegina, nýbrž na zaoceánského mudrce:

Vidíte, tento názor zastávají seriózní vědci na celém světě! a pro americké badatele je zase výhodné odvolávat se nikoli na svého domorodého chicagského znalce, nýbrž na ruské ministerstvo obrany:

Hleďme, sami Rusové uznávají, že jsou méněcenní a že vyšší rasa má nad nimi navrch! a sami to prohlašují před celým světem! Ten materiál přišel přímo z Moskvy! Z první ruky! Z ruského ministerstva obrany! A po každém dalším přelétnutí přes oceán nabírá tato senzace na síle. Začalo to krátkým článečkem soukromé osoby, vyzdvihlo se to na úroveň oficiálního mínění vědeckých kruhů ruského ministerstva obrany, a nyní už se jedná o celosvětově akceptovanou a vědecky potvrzenou pravdu.

Občane ministře, dokud byly německé tanky opěvovány všemožnými prodejnými Pěresleginy a jim přizvukujícími chicagskými znalci, mlčel jsem. Už klasik varoval: Nehádej se s pitomcem! Ale když už tenhle nesmysl káže ústřední tiskový orgán ruského ministerstva obrany a poskytuje tím potravu zaoceánským žvanilům a ničemům, dovolte mi, abych vás zde upozornil na některé nepřesnosti.

Z textu, který zveřejnil vám podřízený tiskový orgán, vyplývá, že Němci ukořistili řádově kolem 400 francouzských těžkých tanků a že všechny tyto tanky byly využity na východní frontě. Přečteme si ty citáty ještě jednou: Opravdu se v nich nikde nemluví o tom, že by byla na východní frontě použita jen část těchto tanků. Z textu zjevně vyplývá, že jich tam bylo použito všech 400. A to od samého počátku války. Ve Francii bylo skutečně vyrobeno 36 tanků B-I a 362 tanků B-Ibis. Nebyly však všechny ukořistěny německými jednotkami a ne všechny byly vhodné k opravě. Tanků tohoto typu, které bylo možné dále použít, ukořistili Němci 161. Některé z nich posléze vskutku bojovaly i na sovětském území. Nepohybovalo se jich tam však 400, nýbrž… 12. A neobjevily se na sovětské půdě v červnu 1941, nýbrž… v dubnu 1942.

Dovoluji si vás informovat, občane ministře, že těmito tanky byla vyzbrojena 223. samostatná tanková rota. Celou složku materiálů o této rotě si můžete vyžádat v německém vojenském archívu ve Freiburgu. Jsem si jist, že i v ukořistěných německých vojenských archívech, shromážděných v ruském Podolsku, lze objevit ledacos zajímavého. Nemáte-li čas jezdit do archívů, doporučuji vám jistou britskou odbornou encyklopedii.⁹⁸ Oněch 12 tanků nezapisuji do statistiky proto, že zde diskutujeme o příčinách porážky roku 1941. Pokud má někdo zájem srovnávat sovětskou vojenskou sílu s tím, co se u Hitlera objevilo téměř rok po zahájení sovětsko-německé války, v tom případě pak bude nutno srovnávat 12 ukořistěných tanků B-I s tím, co měl Stalin k dispozici ke dni 21. června 1941 plus se sovětskými těžkými tanky, vyrobenými do dubna 1942.

VI

Nyní obraťme náš pronikavý zrak na těžký francouzský tank.

Název tanku B-I Němci zachovali, ale tank B-Ibis přejmenovali na B-2. Při četbě výše zmíněného odhalení zaoceánského příznivce zde máme co do činění s čímsi velmi mohutným a silným. Sovětský tank KV byl vyzbrojen jedním kanónem ráže 76 mm, zatímco hrůzu nahánějící francouzský výrobek měl nejen kanón téměř stejné ráže (75mm), ale ještě další kanón ráže 47 mm a k tomu navíc i plamenomet. A měl nejen čelní pancíř o síle 60 mm, ale stejně silný pancíř byl na celé korbě. Jenom kdyby nás ještě informovali o výkonu motoru. Jenomže v tomto místě se zaoceánský objevitel, kdo ví proč, odmlčel. Také by stálo za to potěšit se pohledem na fotografii daného tanku, jenže list Krasnaja zvězda nepublikoval ani tu fotografii. Přitom by určitě bylo lepší jednou zázrak francouzské techniky uvidět než tisíckrát slyšet zaoceánské trylky. Proto si zobrazení zkoumaného objektu seženeme sami. A ohodnotíme je. Co vidíme?

Vidíme především předpotopní korbu, evidentně inspirovanou tanky první světové války. Což není žádný div. Po oné válce přece Francie spala na vavřínech. Její maršálové byli prohlášeni za národní hrdiny. Jejich zářivá autorita sahala přes oblaky až ke hvězdám. A v tom také spočívá celé neštěstí. Vítězní generálové se nepřipravují na budoucí válku, nýbrž vždy na válku minulou. A nemají přitom nikterak naspěch. Od roku 1918 probíhala ve Francii diskuse o požadavcích na budoucí tank. Tyto požadavky byly se všemi zainteresovanými instancemi definitivně prodiskutovány až roku 1927.

To ale ještě nikterak neznamená, že výsledné požadavky odrážely progresivní názory roku 1927. Nikoli, odrážely názory roku 1917.

Co bránilo francouzským stratégům roku 1917 v tom, aby rozdrtili německou armádu? Bránily jim v tom kulomety. Co je tedy nutno mít v budoucnosti? V budoucnosti je nutno mít obrněné vozidlo, které pojede rovnou proti kulometu, z bezprostřední blízkosti ho rozstřílí a otevře tak cestu své pěchotě. Jak se usnesli, tak učinili.

Svým vzhledem připomíná námi sledovaný tank nejvíc ze všeho první britské tanky. Rozdíl je v tom, že Francouzi opatřili svůj zázrak nahoře malou věží. O ní bude řeč zanedlouho.

Co ještě vidíme? Vidíme kované „polštářové” články pásů. Spojení s terénem je tedy minimální. Do kopce a z kopce tank klouzal a v měkké půdě se zarýval do země. Povšimněme si též nýtů. Zde nebudu čtenáře obtěžovat obsáhlým vysvětlováním: kdo chápe, co je tím řečeno, zhodnotí si to sám.

Co dále? Dále velmi podivné rozmístění výzbroje: kanón ráže 75 mm s krátkou hlavní není umístěn ve věži, nýbrž v čelní části korby. Nad ním pak trůní ona malá věž s kanónem ráže 47 mm a kulometem. Délka hlavně kanónu činí 34 ráží, tedy žádný důvod k nadšení. Nedostatkem všech francouzských tanků, včetně onoho námi sledovaného, byla těsná věž určená jen pro jednoho muže. Ten byl jak velitelem, tak mířičem a nabíječem. To je něco, jako když je někdo švec i žnec. V nejzastaralejším sovětském tanku T-26, vyzbrojeném kanónem ráže 45 mm, sledují bojiště dva muži, mířič neustále a velitel s výjimkou okamžiků, kdy nabíjí kanón. Ve všech francouzských tancích však sedí ve věži jediný muž. Vystřelí a musí sledovat, kam granát doletěl, potom se od mířidel odvrátí, nabije kanón a zase kouká do průzoru a hledá, co se kde změnilo za tu dobu, kdy se nedíval. V sovětském tanku se mířič o nabíjení starat nemusel. Zatímco granát letí k cíli, mířič už je připraven provést další výstřel.

Ve francouzském tanku seděl ve věži velitel tanku. Nejenom, že střílel ze svého kanónu a kulometu, ale jako velitel musel ještě vydávat pokyny hlavnímu kanónu, instalovanému dole v korbě. Pokud byl zároveň i velitelem dané jednotky, musel navíc řídit i činnost celé jednotky.

To ale není všechno. Kulomet ve věži nebyl spřažen s kanónem. V nejzastaralejším tanku T-26 stál kanón a kulomet v jednom bloku, takže stisknutím jedné spouště vystřelil kanón a stisknutím druhé i kulomet. Ve francouzském tanku se však kulomet, kdo ví proč, mohl točit o 10° doleva či doprava vzhledem k hlavni kanónu.

K čemu, proboha, pokud věž se stejně otáčí o 360°? V sovětských tancích T-28 a T-35 byl kulomet rovněž instalován bez součinnosti s kanónem. Ale ve věžích těch tanků taky seděli tři muži. S kulometem operoval zvlášť k tomu účelu určený voják. Tím pádem mohl kanón i kulomet vést palbu jak na jeden cíl zároveň, tak proti navzájem odlišným cílům. Ve francouzské věži však musel jeden muž točit věží a k tomu ještě vrtět do různých stran s kulometem. K čemu ještě komplikovat už tak extrémně složitý stroj? Toto veledílo vojenské techniky mělo ještě jednu podivnou zvláštnost: Hlavní kanón ráže 75 mm mohl střílet pouze vpřed. A jak řečeno, jeho hlaveň byla příliš krátká. Hned vám řeknu, měla délku jen 17 ráží. To je dokonce horší než u německých tanků. Ty měly kanón stejné ráže, ale o délce 24 ráží. Když Němci říkali svému kanónku „vajgl” a „pahýl”, jak tedy máme nazývat tohoto krasavce?

Ani to však není konec seznamu všech podivností. Rozinku na dortu představuje fakt, že mířič hlavního kanónu ovládal jeho náměrový mechanismus, nikoli však mechanismus odměrový. A co tedy dělal? Inu, k tomu byl vynalezen velmi komplikovaný mechanismus manipulace s kanónem prostřednictvím… celého těla tanku. Mířič manipuloval zbraní po vertikále za pomoci náměrného mechanismu, a řidič horizontálně za pomoci… řízení, otáčel prostě celý tank směrem na cíl. Po druhé světové válce uskutečnili Švédové podobnou myšlenku u svého tanku, kde byla manipulace s kanónem prováděna vertikálně i horizontálně celým tankem. To ale bylo založeno na technologii šedesátých let. Ani tento systém pak nebyl dále rozvíjen a nikam se nerozšířil. Francouzi ovšem vyráběli své tanky na základě technologií dvacátých let. A z toho, mírně řečeno, nemohlo vzejít nic. Kdyby se francouzský tank B-I objevil během první světové války, byl by tehdy nedocenitelný. A jeho použití v boji by bylo zcela bez problémů: Řidič drží kurs přímo proti střílejícímu nepřátelskému kulometu a mířič už jen nasměruje kanón. Střelba se vede téměř z bezprostřední blízkosti, téměř pod vlastní nohy.

Jenomže ve druhé světové válce se objevilo množství dalších, mnohem nebezpečnějších cílů. Hlavním z nich byl nepřátelský tank.

Nepříteli stačí otočit věž, zatímco nemotorný Francouz se musí otočit celý. Ale ani tím si moc nepomůže: krátká hlaveň plus extrémně komplikovaný způsob míření v podstatě znemožňovaly cílenou palbu na jakoukoli větší vzdálenost.

VII

Němci kanón ráže 75 mm z ukořistěných tanků B-I a B-2 odstraňovali. A to z důvodu jeho naprosté bezúčelnosti. A našli pro dané tanky následující uplatnění. Jako statické palebné body na pobřeží Atlantického oceánu, stejně jako na okupovaných britských ostrovech Guernsey a Jersey, nacházející se přímo u francouzských břehů. K doplnění týlových tankových jednotek, které se v nejbližší perspektivě neměly účastnit bojových operací, např. v roce 1943 byla těmito tanky vyzbrojena 21. tanková divize, která byla rozprášena v Africe, ale pak znovu postavena v Normandii. Pro výcvik řidičů. Coby podvozek pro houfnici ráže 105 mm, která byla instalována bez jakékoli ochrany na korbě. Celkem bylo takto přebudováno 16 strojů a všechny byly použity ve Francii. Jako plamenometný tank: Plamenomet byl umístěn namísto kanónu ráže 75 mm. „Vzhledem k omezeným funkčním schopnostem věže pro jediného muže, stejně jako vzhledem k nízkým jízdním vlastnostem, nebyly tyto tanky ihned přijaty do výzbroje německých vojsk. Počínaje rokem 1942, poté, co byly vybaveny německým rádiovým spojením, byly tyto tanky rozdělovány do týlových tankových jednotek, a to především na Západě. Některé byly použity pro výcvik řidičů. Z takových strojů byla odstraněna věž… Jedinými případy použití těchto tanků za francouzskými hranicemi bylo odeslání 223. tankové roty do Ruska a 7 tanků tohoto typu získala divize SS Prinz Eugen, která bojovala na Balkáně.”⁹⁹

A nyní máme nejvyšší čas věnovat se též motoru. Tank B-Ibis byl vybaven benzínovým motorem o výkonu 300 k. Nejnovější verze měly motor o výkonu 307 k. Sovětský tank BT-7 měl motor o výkonu 500 k, ale my křičíme na celý svět: lehký, zastaralý! Tank BT-7M měl rovněž motor o výkonu 500 k. Nebyl to však motor benzínový, nýbrž dieselový. A zde tedy máme benzínový motor o výkonu 307 k. V lepším případě. Ale nikdo nekřičí, ani nešeptá nic, co by se podobalo slovům „lehký, zastaralý”… Ba přímo naopak: To je síla! Tady máte důkaz o připravenosti Německa na válku! To je ten německý těžký tank! U nás nezapočítáváme do statistiky tisíce tanků s motory o výkonu 500 k, a to s tím, že ani nestojí za pozornost, a Hitlerovi zapisujeme do statistiky tank se slaboučkým srdcem, tank, který navíc v roce 1941 vůbec nebyl na frontě…

Ale pozor: Vždyť my jsme se ještě nestihli občana ministra pozeptat, jakou ten těžký tank vlastně měl hmotnost! Občane ministře, jste připraven nám odpovědět? Tank B-I měl hmotnost 25 t a měl pancíř o síle 40 mm. Tank B-Ibis měl pancíř zesílen na 60 mm a jeho hmotnost vzrostla na 32 t. Podle řady zcela důvěryhodných zdrojů to bylo 31,5 t. Ale… kdo, kde a kdy určil, že tank o hmotnosti 32 t má být tankem těžkým?! Přitom je nutno mít na paměti, že vysoká hmotnost ještě vůbec nemusí znamenat vyšší sílu. Když váží nějaký chlap 150 kg, vůbec z toho neplyne, že je to lamželezo. Francouzské tanky měly archaickou konstrukci, jejich hmotnost byla použita neracionálně, a jen proto byly holt tak těžké. I když… ono se řekne těžké.

Jde o to, s čím se to porovná. V Sovětském svazu byl tou dobou součástí výzbroje tank T-28. První typy vážily 25 t a poslední 32 t. A nikdo je přece nepovažuje za tanky těžké. Ostatně, až do rozpadu Sovětského svazu nebyly ani včleněny do žádné statistiky. A přitom byly o hodně mocnější než ty francouzské „těžké” tanky. Poslední modely T-28 byly vyzbrojeny kanónem s počáteční rychlostí střely 555 m/s, schopným střílet na všechny strany, do 360°. V palebné síle tento tank svého francouzského pobratima převyšoval. A měl pancíř o síle až 80 mm. A motor o výkonu 500 k. Ovšem tank T-28 už představoval překonanou etapu. Namísto něj byla roku 1939 zahájena sériová výroba tanku T-34. První typy tohoto tanku měly bojovou hmotnost 26,5 t. Poslední typy vážily 32 t. S tímto tankem se francouzský dinosaurus nemohl srovnávat vůbec v ničem. Už nejlehčí první verze T-34 byla svou bojovou silou o dva řády výše než předpotopní francouzský „těžký tank”. Mimochodem: proč nikdo netvrdí, že tank T-34 by měl patřit mezi tanky těžké?

Zde tedy vidíte skutečnou tvář seriózní historické vědy. Objednávka zní: Dokázat, že Hitler byl připraven na válku a že měl roku 1941 těžké tanky. Žádný problém. Tank o hmotnosti 32 t je prohlášen za těžký. Jiná objednávka zní: Dokázat, že hitlerovcům se ve druhé polovině války podařilo vyvinout střední tank, který měl ve své bojové síle navrch nad tankem T-34. A opět jde všechno bez potíží. Titíž historikové lehkého chování prohlašují tank Panther vážící 45 tun za střední tank.

Hmotnost 32 t – těžký tank. Hmotnost 45 t – střední tank. Marxisté nazývají svou vědeckou metodu moudrým termínem dialektika. V překladu do všeobecně pochopitelného jazyka to asi znamená: dvojsmyslnost.

KAPITOLA DVACÁTÁ

Proč Stalin nespěchal s výrobou tanku T-35?

Ihned po podepsání smlouvy o neútočení s Německem se celý stát začal připravovat na válku s Německem. Do armády byli povoláváni absolventi běžných a odborných středních škol, studenti prvních ročníků vysokých škol, absolventi vysokých škol, kteří ještě neprodělali vojenskou službu a osoby odsouzené k nižším trestům či pobývající ve vyšetřovací vazbě.

A. Zinovjev¹⁰⁰

I

Svým nadšením pro Hitlera a vyzdvihováním vyšší árijské rasy spolu s prázdnou hitlerovskou mašinérií provozuje nejvyšší vojenské velení Ruska hanebné zneuctění vlastního lidu a jeho schopností i úspěchů. Mluvíme zde o těžkých tancích. Zde je model chování nejvyšších vojenských činitelů Ruska k sovětskému těžkému tanku T-35. Tomuto tanku se ruské ministerstvo obrany řehtá na celé kolo:

„V Rudé armádě existovala také jistá monstra, vhodná ovšem tak nanejvýš pro vojenské přehlídky: Těžké tanky T-35. O jejich bojových kvalitách netřeba dlouho mluvit. Stačí uvést, že ty tanky měly pancíř o síle 10 až 30 mm, rychlost 30 km/hod a tři věže s kanóny ráže 76 mm, 45 mm a 37 mm. Celkem bylo vyrobeno celých 61 strojů, a prakticky všechny z nich byly dislokovány u Moskvy. Kromě vojenských přehlídek se účastnily jen protiútoku u Moskvy v prosinci 1941, kde prokázaly svou naprostou nemohoucnost.”¹⁰¹ V každém normálním státě by byl ministr obrany už jen za tento odstavec odvolán z funkce, a to nejen jako pomlouvač, ale prostě jako nevzdělaný člověk, kterému nelze svěřovat žádné velení. Nejnebezpečnějším člověkem na ministerstvu obrany je totiž vždy ignorant.

Občane ministře, tank T-35 neměl tři věže, měl jich pět. Zpočátku byly vyrobeny dva zkušební modely. Každý měl jeden kanón ráže 76 mm, dva kanóny ráže 37 mm a k tomu kulomety. Poté byla zahájena sériová výroba. Výzbroj každého sériově vyráběného tanku byla následující: jeden kanón ráže 76 mm, dva kanóny ráže 45 mm a 6 až 7 kulometů. Nikdy nebyl žádný tank T-35 vyzbrojen kanóny tří různých ráží. Čelní pancíř prvních tanků T-35 měl sílu 30 mm. To je tedy správně. Strop korby a věží měl pancíř o síle 15 mm. Byly však u tanků T-35 používány pancéřové pláty o síle 10 mm? Ano, byly. Jednalo se o tzv. přídavný pancíř. Nepřátelský granát zkrátka musel prorazit nejprve těch 10 mm přídavného pancíře a teprve poté musel ještě prorazit skutečné pancéřování tanku o síle 20 mm. Jinými slovy, celá korba měla tedy pancéřování o síle 30 mm. Jen s tím rozdílem, že čelní pancíř byl monolitní, zatímco postranní pancéřování bylo dvojité. Již během zimní války byly započaty práce na zesílení pancéřové ochrany sovětských tanků, včetně T-35. Výsledek – čelní pancíř 80 mm, postranní pancíř 50 mm.

Tanky T-35 představovaly svého času skutečně zlatý hřeb moskevských vojenských přehlídek. Jenže, občane ministře, většina z nich nebyla vůbec dislokována v Moskvě, nýbrž v Charkovském vojenském okruhu. Byla jimi vyzbrojena 5. těžká tanková brigáda.

Od 31. března 1939 se 5. těžká tanková brigáda stala součástí Kyjevského zvláštního vojenského okruhu a byla umístěna v Žitomiru. Na jaře 1941, po dlouhé době přeformování a redislokace, se 51 tanků T-35 ocitlo v 67. a 68. tankovém pluku nově vytvořené 34. tankové divize 8. mechanizovaného sboru. Tato divize byla – kdo ví proč dislokována ve lvovském výběžku, a to přímo na jeho špici, v prostoru Rava-Russkaja – Javorov – Sudova Višňa. Skutečně stojí za to podívat se na mapu, aby člověk tuto informaci plně docenil. Tank T-35 byl vyvinut jako průlomový tank. Jeho základním určením bylo kvalitativní posílení jednotek při průlomu opevněných prostorů.

Celé roky hledám vysvětlení, kdo vysunul průlomové tanky přímo k hraničním sloupům. A proč.

II

Tanky T-35 byly ztraceny, nikoli však proto, že by byly špatné, ale prostě proto, že jistý veliký strategický génius neměl před válkou čas na to, aby vypracoval plány protiútoku. Po zahájení války honil zmíněný génius mechanizované armádní sbory bezúčelně po Ukrajině, dokud nevyčerpal všechny jejich pohonné hmoty. Mimochodem, o jaké protiútoky mělo vlastně jít? Vysvětlíme si to na příkladu 34. tankové divize. Hranice mezi Hitlerovým a Stalinovým panstvím si lze představit jako dvě ozubená kola: jedno je rudé a druhé hnědé. Rudé zuby se zařízly do německého panství a hnědé zase do sovětského. Na špicích svých výběžků soustředilo německé velení své skupiny tanků. Sovětské velení soustřeďuje na špicích svých výběžků svá vlastní, mnohem silnější tanková uskupení.

Výsledkem bylo, že německé úderné skupiny byly umístěny severně a 100 km východně od hlavního sovětského uskupení v prostoru Lvova. Tedy v jeho týlu. Avšak i sovětská vojska byla umístěna jižně a 100 km západně od německé skupiny, a tudíž také v jejím týlu. Toto udivující postavení německých jednotek je naprosto pochopitelné, hitlerovští generálové se připravovali k zasazení náhlého zrádného úderu do zad mírumilovného Sovětského svazu a k bleskovému postupu na východ. Proč ale naprosto stejným způsobem jednalo i velení sovětské?

Na to odpovídají naši seriózní historikové dvěma způsoby.

Odpověď první. Dělo se tak z hlouposti. Stalin a jeho generálové ničemu nerozuměli a naprosto nesmyslně šíbovali s divizemi, jako šachisté, kteří pohybují figurami bez toho, aby se zamysleli, kam je postavit a s jakým záměrem. Uskupení sovětských vojsk u západních hranic se rychle rozrůstalo, ba překypovalo, ale jak je nám vysvětlováno, sovětské velení tím nesledovalo pražádný cíl. Přemisťování milionových armádních mas nebylo podmíněno žádnou myšlenkou a žádným, byť sebemenším záměrem. Jednotky byly shromažďovány u hranic bez jakéhokoli smyslu. Jen tak. Byli to volové, řečeno stručněji.

Odpověď druhá. Dělo se tak za účelem vedení protiúderů v případě německého útoku. První reakce na tuto odpověď zní: Skutečnost, že Rudá armáda se v prvních dnech války snažila vést protiúdery, vůbec neznamená, že tyto operace byly zamýšleny už před válkou. Promysleme si to: Jak mohly elitní sovětské jednotky, soustředěné v prostoru Lvova, Przemyślu a Javorová, vést protiúder, když německá uskupení se už v míru nacházela za jejich zády? A pokud bylo zmíněné rozmístění jednotek vybráno s úmyslem vést protiúdery, kde jsou pak plány oněch protiúderů? Proč nás Žukov do těch plánů nezasvětil? Proč nebyly ty plány nikomu ukázány? A pokud přece jen existovaly, proč tedy skončily pokusy o jejich uskutečnění rozdrcením celé pravidelné Rudé armády, ztrátou 20 000 tanků, stejného počtu bojových letadel, 4 000 000 vojáků a nevyčíslitelného množství strategických zásob? Kdo za to nese odpovědnost? Kdo takové pitomé plány sestavil? Jak byl potrestán ten stratég, který odpovídal za válečné plány? Zde je přece mimo jakoukoli pochybnost, že se zcela zpronevěřil svým povinnostem. Proč tedy nebyl souzen?

Ráno 22. června provedly německé jednotky úder a obrovskou rychlostí se hnaly kupředu, přičemž obcházely obludná shromaždiště sovětských vojsk velikou oklikou. Před sebou neměla německá vojska téměř žádnou překážku. Německým generálům se hned prvního dne války podařilo vtrhnout na všech hlavních směrech do operačního prostoru. A došlo k tomu právě proto, že jistý génius nahnal hlavní masy vojsk do hraničních výběžků, čímž se hlavní uskupení sovětských vojsk hned ocitla v týlu útočících německých tankových kolon. A co teď?

Existovalo několik operačních variant.

První varianta. Jednotky Rudé armády musí zaujmout obranu tam, kde je válka zastihla. Němci soustředili své síly do úzkých úseků, ale po celé délce hranic vlastně bojové operace neprováděli.

K tomu prostě neměli síly. Hnali se kupředu v úzkých kolonách na několika málo místech. No tak ať se ženou! Až postoupí základní německá úderná síla daleko na východ a až začnou přes jejich průlomy proudit zásobovací vlaky a žebřiňáky, pak za nimi měla být zaklapnuta past. Příklad takovýchto operací už sovětské velení mělo k dispozici. V zimní válce měly finské jednotky v prostoru na sever od Ladogy svá opevnění jen v určitých směrech. Všude, kde se dalo, stály v obraně, a v místech, kde měla Rudá armáda zjevnou převahu, ustoupily a nebránily sovětským vojskům v jejich rychlém postupu kupředu. Na objednávku Agitpropu byla už před oním osvobozeneckým tažením vytvořena píseň „Vítej nás, krasavice Suomi”. V té písni žádá básník krasavici, aby víc rozevřela vrata pro drahé hosty.

A právě to pak krasavice Suomi udělala. Rozevřela vrata víc. A když se tanky s rudými hvězdami rozjely daleko kupředu, Finové uzavřeli hrdlo průlomu. A hotovo. Pohonné hmoty v nádržích tanků, kdo ví proč, hrozně rychle dochází. A tanky se zastavily. A dělostřelecké tahače taky. A pak už to byla jen záležitost čistě technická… Tak právě takhle měla jednat Rudá armáda v létě 1941. Ve správné rvačce se má využít protivníkovy síly proti němu. Čím je silnější, tím hůř pro něj. Těžký úder provede protivník nejen svou pěstí, nejen rukou, ale celým tělem. A my jeho úder propustíme vedle sebe. A všechna ta masa svalů letí mimo. Pak mu stačí nastavit nohu, a když ho přitom ještě třískneme do zátylku, určitě tím nic nezkazíme. Přesně tak se zachovali Finové: Čím více sovětských jednotek se prodere na finské území a čím dále postoupí kupředu, tím hůř pro ně, tím strašnější bude jejich porážka. Tuto taktiku nebylo možné využít jedině na Karelské šíji, vždyť za Mannerhaimovou linií leželo centrální území státu, kde bylo soustředěno téměř všechno. V Sovětském svazu je ale místa dost. Bylo by zde klidně možné dovolit Němcům, aby se vyhrnuli daleko kupředu. Například až na západní Ukrajinu a k Dněpru. A pak zezadu přehradit úseky, kudy byl veden průlom.

Existovala i druhá varianta. Němci se derou na východ, a proč by se naše jednotky nemohly rozjet na západ? Konkrétně do velkého meziříčí Odra – Visla. Nepřítel vrhl nevelký počet tanků do nesmírných prostor, zatímco my bychom mohli táhnout s obrovským množstvím tanků na poměrně kompaktní území, kde se vlastně žádné německé jednotky nenacházely, vždyť se právě bleskově hnaly na východ. To by bylo, udělat si projížďku v jejich týlu. Jenže…

III

Jenže velký stratég rozkázal ve své jedinečné směrnici svým jednotkám: Všemi silami a prostředky se obořit na nepřítele a zničit jej v prostorech, kde narušil sovětské hranice. No, a teď si představte tu situaci. Nepřátelské síly narušily hranice úplně jinde než tam, kde jsou soustředěny masy sovětských vojsk. V daném případě byl průlom uskutečněn severně od lvovského uskupení a o 100 km východně. Tak honem všeho nechat a jede se tam, kde nepřítel narušil hranice. Jede se tedy… na východ! Ale těžký průlomový tank nebyl konstruován pro dlouhé pochody. Tyto tanky se mají soustředit tam, kde je připravován hlavní úder a kde má velení v plánu prolomit nepřátelskou obranu. Nejprve zde musí udělat pořádný kus práce dělostřelectvo, a potom prorazí pěchota spolu s tanky trhlinu. Provede-li nepřítel protiúder, úkolem tanků pro průlom je odrazit jej. Ale není už jejich věc hnát se hluboko do průlomu. K tomu jsou určeny tanky pro rozvinutí úspěchu, BT a T-34.

Pokud jde o průlomové tanky, ty měly být po splnění úkolu opraveny, připraveny k novým bojům a přesunuty na místo, kde se chystá další průlom. Jejich přesun se předpokládal pokud možno po železnici, protože jejich dojezd byl omezen. Ovšem nutit tanky do vyčerpávajících dalekých pochodů bylo čirým šílenstvím. Nebo škůdcovstvím. Při dlouhém přesunu po vlastní ose se těžký tank příliš rychle opotřebovává. Asi jako těžká váha při maratónském běhu.

Jenomže… v červnu 1941 vrhl jistý velký strategický génius těžké tanky pro průlom do honby za německými lehkými tanky. Ze lvovského výběžku až do míst, kde se nepřítel prodral na sovětskou půdu.

Vedro. Žár. Venkovské cesty. Hluboké koleje v písku nebo uschlém blátě. Nekonečné kolony sovětských tanků. Mraky prachu. Ve vzduchu létají německé bombardéry a výzvědné letouny. Sovětské letectvo nikde…

Výsledek takovéto honby byl následující: 35 tanků T-35 zanechaly jejich posádky na cestách. Proto se do střetů s nepřítelem dostaly jen některé tanky T-35. Ty, které se dokázaly dokodrcat až do prostoru bojů. Vstupovaly však do bitvy po vyčerpávajících pochodech s posledními litry benzínu, bez podpory letectva, dělostřelectva a pěchoty a bez znalosti, kde je nepřítel a co dělá. Němci ovšem přesně věděli, kdy a kam se sunou tito váleční sloni a už předem se připravili na jejich uvítání. K přímé palbě přichystali těžká polní a protiletadlová děla. Sovětští velitelé vrhali své jednotky do boje po částech, tak, jak se dostavovaly do bojového prostoru. A nepřítel je také hezky po řadě, tak, jak mu šly do rány, likvidoval. Tanky se pouštěly do boje přímo z chodu, přestože posádky nespaly 24 hodin, ba déle. Šest tanků T-35 z 34. tankové divize se zmíněné honby neúčastnilo, protože 22. června bylo v opravě. A v opravárenských dílnách byly také tyto tanky ponechány osudu. Pokud ovšem byly porouchané, kdo a proč je postavil přímo na hranice? A vůbec, jakým potahem by porouchaný stroj k těm hranicím dotáhl? Na to existuje jediná odpověď: Tanky dorazily na hranici neporouchané a pouze procházely údržbou, která měla předcházet velké události.

Kdyby všechny tyto tanky, a s nimi tisíce dalších, stály připravené k obraně, všechno by bylo jinak.

IV

A ještě lepší by to bylo, kdyby se Sovětský svaz… nepřipravoval na válku. Pokusme se určit důsledky podobného jednání, nebo vlastně takové nečinnosti, na příkladu tankových jednotek, vyzbrojených tankem T-35. Kdyby se Rudá armáda nepřipravovala na válku, pak by zpráva o náhlém útoku nepřítele zastihla základní masu tanků T-35 v „rodném” Žitomiru. Byl by zde tedy dostatek času na vyhlášení poplachu, provedení nezbytných prací na strojích bez velkého spěchu, doplnění jednotek, ukončení oprav porouchané techniky, zjištění, kam se nepřítel žene, přesun tanků do prostoru, kde by bylo nejvhodnější zorganizovat jeho vřelé uvítání. Na západ od Žizomiru se nacházel 7. opevněný prostor (Novograd-Volyňskij), a ještě dále na západ byl další 15. opevněný prostor (Šepetovska). Zde byla Stalinova linie zdvojena. A východně od Žitomiru je 1. opevněný prostor (Kyjev). Žitomir představuje bránu do Kyjeva.

Dřív nebo později se tu nepřítel musel objevit, a proto nebylo kam se hnát. Stačilo prostě zůstat na místě a uvítat drahé hosty palbou ze zálohy. Tehdy by teprve poznal, co to je 50 dobře ukrytých těžkých tanků, které náhle udeří z bezprostřední blízkosti. Bylo by možné vrhnout tyto tanky na pomoc opevněným prostorům. Než by nepřítel dorazil k prvním opevněním, tanky mohly být vysunuty do týlu nebo na křídla daných prostorů. Porouchané tanky mohly být umístěny na čekanou k pravděpodobným trasám pohybu nepřítele, předem zakopány, pečlivě zamaskovány a zajištěny podporou pěchoty a dělostřelectva.

Dokonce i porouchané tanky mohly být vytaženy z dílen v Žitomiru a proměněny ve statické palebné body k posílení obrany města. Tanky bez poruch pak bylo možno použít k výjezdům ze zálohy nebo k protiútokům na místech, kde by se nepřítel dokázal vklínit do pozic opevněných prostorů nebo kde by se pokusil obejít je po křídlech… Všechno však bylo jinak, než to být mohlo. Všechny tanky T-35 z 34. tankové divize byly ztraceny do 27. června 1941, aniž předtím dokázaly nepříteli způsobit třeba jen nepatrné škody.

V listopadu se několik T-35 účastnilo bojů u Moskvy. Byly to tanky sebrané ze střelnice a od výcvikových jednotek. Všechny byly cvičně-bojové či cvičné, takže jejich motory, osy, výzbroj a všechno ostatní bylo pořádně opotřebované.

Stojí-li tenista daleko od sítě, má dost času uvědomit si, kam letí míček a uhánět ke smeči. Stojí-li však přímo u sítě, nemá možnost na úder reagovat. Míček prosvištěl mimo a hnát se za ním je už pak zbytečné. A právě takto prosvištěl německý úder mimo lvovské uskupení sovětských vojsk. A nejen mimo ně. Velký stratég ovšem vydal moudrý rozkaz dohnat a zastavit nepřítele. A dnes hází ruské ministerstvo obrany prostřednictvím zaoceánského mudrce na náš lid: Vidíte, Rusové, jací jste pitomci! Tanky jste měli špatné. Vy dokážete stavět jenom tanky pro přehlídky a parády. Velký stratég v šachové partii roku 1941 neprojevil zrovna oslnivý ostrovtip. A hleďme, ono to bylo tím, že měl nekvalitní figurky. Kdyby dostal figury vyřezávané ze slonoviny, to by každému dočista vytřel zrak!

V

A není proč se vysmívat počtu tanků T-35, občane ministře: „Bylo jich až 61”! Tato opovržlivá přezíravost není vůbec na místě. Raději si položte otázku: a kolik byste těch tanků chtěli v létě 1941 mít?

Číslo 61 je pro ruské ministerstvo obrany směšnou cifrou, která je tam terčem halasného řehotu. Kdyby těch tanků bylo sto, nebylo by to o moc víc. Myslím, že i tato cifra by chytráky z ruského ministerstva obrany pobavila. Kolik tanků T-35 by vlastně v Rudé armádě chtěli vidět v létě 1941? 300? 700? 1000? A k čemu by jich bylo zapotřebí v takových velkých počtech, když Rudá armáda už tehdy měla k dispozici tanky KV? Nuže, občané stratégové, soudruh Stalin nebyl hloupější než ti lajdáčtí basketbalisté, kteří z jakéhosi nedorozumění řídí ruské ministerstvo obrany. O směrech vývoje tanků se po první světové válce diskutovalo ve všech státech světa. Těžký tank budoucnosti byl viděn jako velký stroj s množstvím kanónů.

Není divu, že plánovači měli před očima vizi bitevní lodi: Velký objekt s kanóny do všech stran. Takto si představovali tank budoucnosti, jako miniaturu námořního obrněnce. Mnohověžové tanky byly vyvíjeny ve Velké Británii, ve Francii, v Německu i v Japonsku. Za experimenty a kusové modely to však nikde nešlo. Nejdále dospěl na této cestě Sovětský svaz. Byl vyvinut T-35, nejvýkonnější mezi všemi podobnými protějšky. Na rozdíl od nich byl tento tank vyráběn sériově.

Stalin však nespěchal. Vyrábělo se devět tanků T-35 ročně. Průměrně. Nejméně to bylo v roce 1932, dva kusy. Vrcholem byl rok 1936, 15 kusů. Poté byla výroba postupně snižována. K čemu by těch tanků taky mělo být víc? Pokud náhle zaútočí Rumunsko nebo řekněme Estonsko, jistě by bylo čím odrazit jejich věrolomný vpád samozřejmě i bez těch tanků. A hrůznější nepřátelé než Polsko na sovětských hranicích nestáli. Přičemž mi dovolte vyslovit silnou pochybnost o tom, že by se Polsko v těch letech chystalo k tažení na Ural a dále. Počet tanků T-35, které měla Rudá armáda ve výzbroji, plně dostačoval pro bojovou přípravu, pro vypracování způsobů jejich bojového užití i pro vyjasnění jejich silných i slabých stránek.

Byla vytvořena těžká tanková brigáda. Jediná na světě -mimochodem. Sovětský svaz měl přitom hned čtyři těžké tankové brigády, ale ostatní tři byly vyzbrojeny tanky T-28. Tato brigáda sloužila kromě svého přímého bojového určení také jako základna pro přípravu kádrů a jako mobilizační středisko pro budování nových tankových jednotek v době hrozby války a za války.

Hlavní je však to, že model pro sériovou výrobu v Sovětském svazu byl vyvinut a sériová výroba byla zavedena. Při případném vypuknutí války by bylo možné je montovat po stovkách a po tisících. Pokud však válka nevypukne, kam potom s nimi? Měly by se snad nasolit nebo marinovat? Nebylo by lepší vytvořit dobrý model, zavést jeho výrobu a produkovat tank v malých sériích, zatímco suroviny se použijí na vypracování modernějších modelů?

Stalin se zachoval přesně tak. Kdyby vypukla válka třeba zrovna teď, zahájíme masovou výrobu těžkého tanku T-35 a středního tanku T-28. Na masovou výrobu je průmysl připraven. Válka však není, a proto jich vyrábíme jen pomálu. Všechny síly a prostředky byly přitom použity na utvoření ještě výkonnějších a modernějších modelů. A roku 1939 už byly tyto modernější modely vyvinuty: T-34 a KV. Jestliže tedy válka vypukne teď, samozřejmě se budou vyrábět nejlepší střední a těžké tanky na světě, a nikoli ty, které byly vyvinuty na počátku třicátých let.

VI

Na konci třicátých let už bylo jasné, že koncepce mnohověžového tanku je cestou do slepé uličky. Důvod si nyní povíme. Tank má, pravda, mnoho společného s námořní bitevní lodí: Oboje jsou mobilní pancéřované pevnosti, schopné ničit nepřítele a čelit jeho úderům. Je tu však i jeden rozdíl. Jaké jsou maximální rozměry válečné lodě? Jak velikou loď můžeme postavit? Jakoukoli. Neomezuje nás vlastně nic. A letadlo? I letadlo může být velké, jak je libo. Ale tank, tank ne. A to z toho důvodu, že na velké vzdálenosti se tank přepravuje... po železnici. Proto nemůže být širší než železniční plošinový vagón. Ani o centimetr. Když tank sjede z plošiny, vydá se kupředu po vlastní ose. A před sebou má… mosty. Samozřejmě lze vybudovat obrovský a nesmírně těžký tank, ale čím je větší a těžší, tím víc s ním bude potíží. Vzpomeňte na mosty, na tunely, soutěsky, srázy, bažiny, drolivou půdu, jízdu do kopce a z kopce, ostré zatáčky, úzké průseky v lese, bláto, projezděné koleje v písku atd. Stručněji řečeno: 60 t je zde lépe nepřekračovat. Potom by totiž tank neprojel přes jediný most.

Na základě této znalosti teď zkusíme provést zkušební náčrt ideálního těžkého tanku. Mnoho věží, to znamená mnoho mužů osádky. Velká osádka, velký vnitřní objem. Dá se velký vnitřní objem zaštítit tlustým pancířem? Dá. Jenomže pak se nevejdeme do zadané hmotnosti.

Vývod: Čím méně věží, tím menší posádka, tím menší vnitřní objem.

A tím spíš můžeme těžké pancéřování použít pro ochranu menšího objemu. Jaký je minimální počet věží? Jedna. To je ideál. Budeme se tedy snažit dosáhnout tohoto ideálu. Minimální posádka těžkého tanku činí pět mužů. Během války byl tento počet v případě těžkých tanků IS-1 a IS-2 snížen na čtyři muže. Ve středním tanku T-35/85 sedělo pět mužů, zatímco v těžkém IS jen čtyři. Zato pancéřování bylo skvělé. I kanón, instalovaný do tohoto tanku, byl hotovým postrachem nepřátel a předmětem jejich závisti. Zato na krasavci T-35 bylo pět věží a osádku tvořilo 11 chlapů. Bylo možné zlepšit pancéřování, a tak bylo pancéřování zlepšeno. I přídavné pancíře se daly instalovat, a tak se stalo. Jenže tak jako tak to byla slepá ulička.

Stalin vrhl síly konstruktérů do hledání nových řešení a k začátku druhé světové války od nich dostal zkušební modely těžkých tanků.

Pěti věží se už konstruktéři vzdali: To bylo evidentně příliš mnoho.

Jejich počet byl snížen na tři. Ale i tři věže byly příliš. Daná otázka se řešila ve Stalinově pracovně. Soudruh Stalin natáhl ruku a sňal z makety třetí věž: dojde k úspoře hmotnosti? Jistěže. Hmotnost se snížila nejen tím, že byla odstraněna nadbytečná věž, nýbrž i proto, že tím bylo umožněno zkrátit délku pancéřové korby, a tudíž opět došlo ke snížení hmotnosti. V důsledku intenzivního výzkumu byly roku 1939 vytvořeny těžké průlomové tanky T-100 a SMK, které měly jen dvě věže, a dále typ KV jen s jednou věží. Tank KV nakonec udělal za celým sporem definitivní tečku. Pokud má někdo v daný okamžik na daném místě zapotřebí použít dva tankové kanóny zároveň, pak tam raději přivezte dva tanky KV místo jednoho dvouvěžového SMK. Nakonec je to i spolehlivější. Jestli bude jeden z nich zasažen, druhý se může pomstít. K témuž došlo i s tanky středními, namísto T-28 se třemi věžemi byl vyvinut T-34 s věží jednou.

Jenže! Ani těžké tanky T-35, ani střední T-28 nelze považovat v létě 1941 za zastaralé. A to z toho důvodu, že nikde na světě nebylo nic podobného a nic srovnatelného. Prostě se v Sovětském svazu objevilo něco zásadně nového, něco, co překonávalo vše, co tehdy existovalo na celém světě, včetně všeho toho, co měla ve své výzbroji Rudá armáda.

VII

Hitlerovi obdivovatelé samozřejmě nepřestávají: říkej prý si, co chceš, ale T-35 byl typem směřujícím do slepé uličky Správně. Tak to opravdu bylo. Jenže, soudruzi fašisté, podívejte se taky na sebe.

PzKpfw I byl slepou uličkou. PzKpfw II byl slepou uličkou. PzKpfw III byl slepou uličkou. PzKpfw IV byl slepou uličkou.

Všechny modely tankové techniky, které byly v Německu před válkou vyvinuty, představují slepou uličku. Během války byl vyvinut Tiger. I to byla slepá ulička. Panther byl slepou uličkou. Ferdinand byl slepou uličkou. Maus byl slepou uličkou. Zkrátka i všechno, co Německo vyvinulo za války, bylo slepou uličkou. Všechno, co bylo vyvinuto ve Velké Británii před válkou i v jejím průběhu, bylo slepou uličkou. Věřím, že jednou vyjde v ruštině kniha Davida Fletchera o britské tankové technice za druhé světové války. Tato kniha je průvodcem po slepých uličkách. Všechno, co bylo vybudováno ve Francii před válkou (za války už zde pochopitelně nebylo vyvinuto nic), bylo slepou uličkou. Co bylo vyvinuto v Japonsku, bylo slepou uličkou. Co bylo vyvinuto ve Spojených státech amerických…

Životaschopné potomstvo po sobě na celém světě zanechaly pouze dva tanky druhé světové války. Tank T-34, který se plynule proměnil v T-34/85 a následně v T-44, T-54 atd. Tank KV, který prodělal cestu od KV-1 po KV-85 a dále působil se změněným jménem jako IS-I až T-JOM. To bylo umožněno pouze tím, že ve třicátých letech se Sovětský svaz neomezil na výrobu experimentálních těžkých a středních tanků, nýbrž je dovedl k sériové výrobě a k opravdovému užívání v jednotkách. Mnohaletá praxe v jednotkách pak umožnila nalézt optimální cesty dalšího vývoje. Kdyby nebyly jednotky vyzbrojeny tanky T-35, nikdy by se neobjevil tank KV.

VIII

A nyní o tempu výroby. V důsledku šťastné shody okolností byl první zkušební model KV vyroben a představen státní komisi dne 31. srpna 1939. Tedy několik hodin před prvním výstřelem druhé světové války. Tank KV prošel státními zkouškami a zkušebním nasazením během zimní války. Ještě před úplným zakončením zkoušek, 19. prosince 1939, byl přijat do výzbroje Rudé armády společně se středním tankem T-34 a plovoucím T-40. A začala jejich výroba.

To ovšem není žádná legrace, pustit do sériové výroby tank zcela nového typu. A ještě v podmínkách, kdy se nikde ve světě nic podobného nevyrábí dokonce ani v experimentálním stadiu. Výrobci museli překonat hotovou masu problémů, načež byl tank KV do sériové výroby skutečně uveden a, jak bylo výše řečeno, během půl roku bylo vyrobeno 711 kusů. Čím to bylo, že se všechna ta síla neuplatnila v létě 1941? Bylo to tím, že tanky KV byly tehdy použity přesně tak jako tanky T-35. Nejprve je nahnali do hraničních výběžků, a potom jim poručili dohánět proniknuvšího nepřítele několikadenními pochody. Kdyby Stalin před válkou nechal vyrobit velké množství T-35, ruské ministerstvo obrany by se dnes popadalo smíchy za břicho: To byl ale blb, utratil drahocenné suroviny na výrobu tanku, který neměl perspektivu dalšího zdokonalování. Stalin se však rozhodl neutrácet drahocenné suroviny na sériovou výrobu již vyvinutého tanku, jehož další zdokonalování bylo sporné. Využil je místo toho na hledání nových řešení, na vývoj zásadně nových, unikátních modelů. Ale ani tím dnešní ruské ministerstvo obrany neuspokojil. Tomu se nelíbí ani tato alternativa. Ministerstvo se smíchy popadá za břicho i nad tímto řešením: Hohó! Tanků T-35 bylo až 61! Málo! Mělo jich být vyrobeno mnohem víc!

Zde stojí za to obrátit pozornost na následující detail. Dokud byl Hitler nepřítelem, v Sovětském svazu se vyrábělo průměrně devět těžkých průlomových tanků ročně. Od roku 1936 začala křivka jejich výroby klesat. V srpnu 1939 se stal Hitler přítelem a spojencem.

Vztahy s hitlerovským Německem byly tou dobou zrovna tak přátelské a vřelé, jako vztahy se spojenci v antihitlerovské koalici o dva roky později. Sověti uspořádali společně s hitlerovci vojenskou přehlídku v Brestu Litevském, a s Brity a Američany pak v rozvráceném Berlíně. A právě v tom okamžiku, kdy se Hitler stal přítelem, zahajuje Stalin výrobu nejnovějších těžkých tanků pro průlom. A vyrábí už nikoli devět těchto tanků ročně, nýbrž 40 kusů měsíčně, a to s ostře vzestupnou tendencí výroby a spolu s přípravou uralských a povolžských továren vyrábějících vagony, lodě a traktory, na profilovou změnu a na přechod k výrobě tanků, včetně tanků těžkých.

Se středními tanky to bylo úplně stejné: Dokud byl Hitler nepřítelem, Stalin vyráběl jednotlivé kusy T-28. Jakmile se Hitler stal přítelem, v tom okamžiku dochází k nástupu moderního modelu a továrny přecházejí na válečný režim… Říkají nám: To všechno proto, že Stalin uvěřil Hitlerovi…

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

O nesprávné koncepci

Na všechny tyto otázky nám „věda” neodpovídá a odpovědět nemůže, pokud nechce spáchat svou kastovni sebevraždu. Odpovědět totiž znamená přiznat se k tomu, že nám tato „věda” vědomě, záměrně a systematicky lhala.

Ivan Soloněvič”¹⁰²

I

„Hustota minových polí dosahovala 4 000 min na čtvereční míli.”

Takto popisuje ústřední orgán ruského ministerstva obrany přípravu sovětských vojsk k vedení obranných operací na kurském oblouku v létě 1943.¹⁰³ Položme nyní ruskému ministrovi obrany následující otázku: Co je to, hergot, za nesmysl klást miny na čtvereční míli? Představte si, že jsme dostali rozkaz přehradit přístup na nějaké území o rozměrech jeden čtvereční kilometr. Na to nám vyčlenili l00 t ostnatého drátu. Jedna strana daného úseku činí kilometr, druhá, třetí a čtvrtá rovněž kilometr. Celkový obvod tedy činí čtyři kilometry. Rozdělme 100 tun a získáme 25 tun ostnatého drátu na kilometr obvodu. Proč by však, proboha, chtěl nějaký zešílevší ministr proplétat tím drátem jako nějakou pavučinou i veškerý vnitřní prostor onoho čtverečního kilometru?

Nyní si představme, že máme za úkol držet úsek fronty o délce řekněme 10 km. Na to nám byly vyčleněny patřičné prostředky.

Ptám se: to si snad vybereme jeden čtvereční kilometr a sešněrujeme jej ostnatým drátem? No samozřejmě že ne! Prostě z toho ostnatého drátu utvoříme zátarasy, abychom zastavili nepřítele. I miny jsou prostředky pro utvoření bariéry. Ostatně o tom svědčí i název: Výbušné minové zátarasy. Ostnatý drát se od min liší jen v tom, že na rozdíl od drátů navinutých na tyčích nejsou miny vidět. Mimoto miny nejenže nepřítele zastaví, ale ještě mu navíc trhají ruce a nohy, rvou tankové pásy, prorážejí tankům dno a automobily, povozy a motocykly trhají na cucky. Nyní tedy dostaneme za úkol držet frontu o délce 10 km. Mimo jiné k tomu máme 4 000 protitankových a řekněme 12 000 protipěchotních min. Vyberme si někde čtvereční kilometr a napěchujme jej minami. A ještě jeden čtvereční kilometr.

A pak si to promysleme: proč, proboha, zbytečně mrhat tak cenným materiálem, když máme držet linii? A jaký vůl by musel být náš nepřítel, aby zrovna na tenhle čtvereční kilometr lozil? Jakmile nepřátelští ženisté odhalí minové pole, okamžitě se pokusí určit jeho hranice. Ty hranice pak vyznačí ukazateli, moudří velitelé je zanesou na mapy a budou se jim při útoku pečlivě vyhýbat. Nuže, minová pole, to jsou pásma. Ta pásma mohou být široká nebo úzká, nepřetržitá nebo s mezerami, ty mezery mohou být přímé nebo lomené, husté nebo řídké, mohou být před předním okrajem nebo v hloubce, ale v každém případě jsou ta minová pole přehradou, bariérou, překážkou. Představme si ovšem, že naše divize drží frontu o délce 20 až 30 km. Na pravém křídle jsme zaminovali čtvereční kilometr. A na levém rovněž. A ještě jeden uprostřed. I v týlu můžeme zaminovat čtvereční kilometr území. A k čemu nám to bude?

Ty čtvereční kilometry snad nepřítele zastaví? Nebo se za těmi kvadráty chceme schovat? Čtvereční míle je navíc větší než čtvereční kilometr… Počkejte, a proč najednou nějaká míle? Němci na kurském oblouku počítali v kilometrech. Rudí velitelé rovněž. Jistě, pokud někdo z nich přicválal na statném koni z občanské války, jistě počítal ve verstách. Ale co tam mají co dělat ty míle?

Když jsem si danou větu ve svých oblíbených vojenských novinách přečetl, nejdřív mě napadlo, že se jim tam v redakci usadil námořníček s očima celýma od soli, metrovými hnáty, hrudí posetou lasturami a potetovaný od hlavy k patě kotvami a rusalkami. Pak ovšem není divu, že takový redaktor měří kurský oblouk v námořních mílích. U nich v námořnictvu určitě minoval čtvereční míle nejinak, než jak si to teď zvykl popisovat na souši. I když, proč vlastně? Vždyť i v námořnictvu slouží miny jakožto zátarasy: Jde o to, nepustit protivníka dovnitř nebo nevypustit ho ven. I na moři musí být nakonec překryta nějaká linie od bodu A do bodu B. Překrytí může být jednořadové nebo třeba i dvaceti řadové. Ale tak jako tak nám vznikne něco, co se podobá úzkým či širokým pásům. Plným nebo přerušovaným. Nebo tady snad něčemu nerozumím?

Přesvědčíme se. Možná se v moderní době skutečně něco změnilo. Proto si musíme nalézt takovou encyklopedii, která je co nejblíže k válečnému období. A k chápání, panujícímu v těch časech.

Nejlepší, co se mi podařilo najít, je slovník: „HUSTOTA MINOVÉHO ZÁTARASU (MINOVÉHO POLE), průměrný počet min na jednu míli minového zátarasu po délce fronty.”¹⁰⁴ No prosím: Po délce fronty. Ani zde nejsou žádné čtvereční míle. Tak proč tedy, proboha, hlavní ruský vojenský deník vyžvaňuje o čtverečních mílích na kurském oblouku? Tato otázka mě ohromně zaujala. A ukázalo se, že v tom nejsou žádné čáry. Do ústředního ruského vojenského deníku jsou prostě ze Spojených států amerických importovány dlouhatánské články naprosto nevzdělaných autorů. Ústřední vojenský deník pak ty nesmysly publikuje. Nezřídka věnuje zaoceánským pablbům celou dvoustranu. Slabošský a zastrašený ministr obrany Ruska není schopen tuto nehoráznost zarazit. A tak publikují Američané v ústředním ruském vojenském deníku každou hovadinu, která se jim zalíbí.

V daném případě, ostatně velmi vzácném, nás Američané chválí: Dokonce i hloupí Ivani se někdy snažili bojovat a kupodivu se jim podařilo umístit v kurském oblouku 4 000 min na čtvereční míli!

Taková pochvala idiota je mi ovšem horší než urážka. Pokusme se, občane ministře, onen zaoceánský kompliment pochopit. Míle, to je 1609 m. Čtvereční míle činí 2 588 881m². Umístíme na čtvereční míli 4 000 min. Co nám vyjde? Vyjde nám jedna mina na 647 čtverečních metrů. To ale není zrovna moc! To je přece pěkná blbost! Takto nás tedy zobrazují mudrci zpoza oceánu. A ministerstvo obrany to všechno pokorně publikuje ve svém ústředním tiskovém orgánu.

Američané chápou dějiny asi takhle: Hloupí a zaostalí Ivani byli naprosto neschopni bojovat. Němci si s nimi zahrávali jako s úplnými debily. Zato nejmoudřejší a nejstatečnější Američané prakticky bez větších obtíží rozdrtili Němce. Zájem Američanů o takovouto interpretaci dějin je zcela pochopitelný. Na rozkaz z Ameriky pak ovšem tuto verzi zveřejňuje ruské ministerstvo obrany a vnucuje ji vlastní armádě, svému lidu a celému světu. Otázka: A v čem spočívá váš zájem, občane ministře?

II

Výmysly amerických vychytralců jsou rozšiřovány po celém světě na útraty ruského vojenského rozpočtu. Tyto výmysly jsou jen místy pochvalné. A to asi tak, jako ty objevy o čtverečních mílích v kurském oblouku. Ve své drtivé většině se však jedná o rozjařený výsměch nad nižší rasou, která je naprosto neschopná k čemukoliv. Zde mě přerušují a tvrdí, že ruské ministerstvo obrany za nic nemůže, protože ústřední tiskový orgán ministerstva obrany byl už dávno ovládnut Američany, kteří si pak v ruském ústředním vojenském deníku vydávají cokoli, co se jim zlíbí. Proč se tedy hněvat na ministra obrany a jeho podřízené? Hněvejme se na Američany! To jim musíme ostře oponovat! Dobrá. Budeme tedy oponovat Američanům.

Občané Američané, vy se prostřednictvím ústředního ruského vojenského deníku vysmíváte sovětským mnohověžovým tankům T-28 a T-35. Jenže v roce 1939 se Sovětský svaz definitivně vzdal pokusů o vývoj nových mnohověžových tanků, a to v důsledku naprosté neperspektivnosti tohoto směru. Tou dobou neměla Amerika vůbec žádné tankové jednotky. Ty byly utvořeny až 10. června 1940.

A 28 srpna 1940 zahájily Spojené státy… vývoj svého mnohověžového tanku. V dubnu 1941 měly první výsledek: Zkušební model středního tanku M3. Jeho výroba byla zahájena v srpnu 1941.

Už ten název ukazuje na omračující hloupost. V první polovině čtyřicátých let byl totiž ve Spojených státech amerických vyráběn kromě středního tanku M3 ještě i lehký tank M3. A kolový dvouosý obrněný transportér M3. A polopásový obrněný transportér M3. A samohybné dělo ráže 75 mm jménem… M3. A tankový kanón M3. A ještě desítky modelů vojenské techniky a výbavy s tímtéž indexem. A tak tomu bylo se vším. Tehdy existoval také lehký tank M2 a střední tank M2, obrněný transportér M2 a dělo ráže 155 mm M2. Existovala puška M1 a tank M1, minomet ráže 81 mm M1 a tankový kanón ráže 76 mm M1. A za mých časů měli ve Spojených státech amerických kulomet M60 na tanku M60. Dnes mají ve Spojených státech amerických místo tohoto typu ve výzbroji opět typ M1. Ovšem ne ten tehdejší, nýbrž dnešní…

Když se mluví o sovětské výzbroji, stačí udat zkratku: BTP-60P, AKM, IMR. Pokud je však řeč o technice americké, nejdřív je nutno se dohodnout na tom, o čem vlastně povedeme diskusi. Což o to, v rozhovoru se snad zorientujeme rychle, ale v textu? M2 na M2. To je co na čem? Nebudeme však dále otravovat s názvy. Povšimněme si raději podstaty celé věci. Mluvíme nyní o americkém tanku M3, ne o tom, co je lehký, nýbrž o tom, co je střední. O tom, který byl uveden do sériové výroby v srpnu 1941. Měl hmotnost 27 t a osádku šest vojáků. Předpotopní, extrémně nevhodná konstrukce. Někteří odborníci mají za to, že to byl vůbec nejhorší tank druhé světové války. Kategoricky s tímto názorem nesouhlasím. Podle mě se jedná o nejhorší tank vůbec. Výzbroj měl rozloženou do tří pater. V korbě tanku byl kanón značky Puteaux-Dupont vzor 1897 ráže 75 mm s odměrem pouhých 32°. Nad ním se nacházela věž a v ní kanón ráže 37 mm a kulomet, a nad ní ještě jedna věž s kulometem vz. 1919.

Celková výška tanku činila 312 cm. Tři metry a něco. Při palbě po takovém tanku se člověk snad nemůže minout. A kam se taková žirafa má schovat? Nemluvě o slabém pancíři stroje, o upevnění pancéřových desek nýty a měrném tlaku 0,93 kg/cm². Sovětský těžký tank měl tento ukazatel mnohem nižší: 0,78 kg/cm² u T-35 a 0,77 kg/cm2 u KV. Kvůli příliš vysokému měrnému tlaku na terén se tank M3 při otáčení neustále zarýval do písku, do bláta nebo do ornice. Přitom bez otočení celého tanku bylo zamíření kanónu nemožné. Tank měl letecký motor, hvězdicový Wright Continental R-975. Nesmírně citlivý na kvalitu pohonných hmot i oleje. U posledních modelů byl, ve snaze aspoň nějak snížit neobyčejně velký sklon k samovznícení, instalován soubor pěti automobilových motorů o celkovém výkonu 370 k. Pásy byly kombinací gumy a železa. Neustále se z kol sesmekávaly. Zvlášť nebezpečné bylo vystavit je kontaktu s ohněm. V boji guma shořela a pás se tudíž rozpadl. Tento zázrak tankové výroby byl vyráběn až do prosince 1942.

Darovanému koni na zuby nekoukej, jak se říká. Rudá armáda dostávala tyto tanky právě coby ony darované koně. Sovětští vojáci jim říkali „SS”, samohybné smetí. Nebo „BHŠ”, bratrský hrob pro šest. V žádném parametru, kromě otřesné výšky a nadměrného tlaku na terén, nedosahoval tank M3 na sovětské tanky T-28 a T-35, které byly tehdy už dva roky stažené z výroby. Tank M3 byl nahrazen o něco méně nestvůrným Shermanem. V Rudé armádě nebyli tankisté stavěni za těžké zločiny před soud. Hájily se zde kádry. A kádry rozhodují vše. Kádry, které se nějak zapletly například do znásilňování svých spoluobčanek, byly tedy za trest posílány bojovat… na Shermanech. Stejně jako M3, i tank Sherman byl vybaven hvězdicovitým leteckým motorem Wright Continental R-975. S tímto motorem byly Shermany vyráběny do listopadu 1943. Posléze do nich byly, kvůli nedostatku leteckých motorů, montovány nejrůznější motory počínaje dvouřadovým benzínovým (M4A3) a konče souborem z pěti automobilových motorů (M4A4). Občané Američané, to vy prohlašujete tanky T-35 a T-28 za zastaralé? To vy se nad nimi smíchy popadáte za břicho?

III

S těžkým tankem je to ovšem ještě veselejší. Američtí konstruktéři nedokázali vyvinout těžký tank ani před válkou, ani v jejím průběhu.

Počátkem roku 1945 se objevil střední tank Pershing. Byl to dobrý tank. Samozřejmě podle amerických měřítek. Motor byl pochopitelně benzínový. Tank byl vyzbrojen kanónem ráže 90 mm s dlouhou hlavní. Na střední tank v závěrečné etapě druhé světové války to bylo dokonce velmi dobré. Jenže… „Věž měla tendenci zachytávat granáty do sebe, namísto aby je odrážela.”¹⁰⁵ To však ještě nebyl konec potíží. Při projektování věže došlo k omylům, které vedly k porušení hmotnostní rovnováhy. Věž měla takový tvar a takové umístění na korbě, že ji z ní onen dlouhohlavňový kanón svou vahou vyvracel. Kvůli vyvážení kanónu musela být na týlovou stranu věže přivařována litinová protiváha o hmotnosti půldruhé tuny. A právě tím překročila hmotnost tohoto tanku 40 t. A tím se stal Pershing těžkým tankem. No sláva! Tak přece jen byli Američané schopni vyvinout těžký tank! Neradujte se však předčasně. Uveďme si analogii: Nějakému ne zrovna nejsilnějšímu strejdovi pověsili na záda pytel s pískem, zvážili ho spolu s tím pytlem a prohlásili ho za muže těžké váhy. A teď si řekněme, jestli strejdovi ta nadbytečná hmotnost dodala více síly… Tak co? Mohl potom s touto nesmyslnou zátěží běhat, skákat a rvát se o něco snadněji?

Konstruktér tanku se ze všech sil snaží uspořit každý gram hmotnosti, aby mohl o tyto gramy posílit pancéřovou ochranu, výkonnost kanónu a výkon motoru. Tankoví konstruktéři spoří i v drobnostech natolik, že válcový blok motorů pro sovětské tanky byl vyráběn z hliníku. Tady však máme co do činění s případem, kdy byla na tank naopak věšena hmotnost navíc. Pershing se tedy z nedorozumění dostal do kategorie těžkých tanků. Cítil se v ní však dosti nepříjemně. Kanón ráže 90 mm by byl tehdy u středního tanku, jak řečeno, velmi dobrý. Nikoli však u tanku těžkého! Německé Tigery měly kanón o něco nižší ráže, zato však s výrazně delší hlavní. Proto se Pershing nikterak nemohl Tigerům rovnat ani pokud jde o pancéřování, ani v palebné síle. Nemluvě už o tom, že by se snad kdy mohl srovnávat s tanky IS-2. Vzhledem k tomu, že nic lepšího nebylo, byl Pershing za války prohlášen za těžký tank, ale ihned po válce byl přeřazen mezi tanky střední. Opravdový těžký tank srovnatelný s tanky sovětskými či německými se tedy Americe skutečně vyvinout nepodařilo.

IV

Existovalo před válkou a v jejím průběhu něco, s čím by se konstruktéři amerických tanků mohli chlubit? Existovalo. Jedná se o lehký tank M3 a jeho pokračování M5. Tento tank měl mnoho verzí a byl vyráběn od roku 1941 do konce roku 1944, tj. prakticky po celou válku. Různé verze tohoto tanku vážily od 13 do 15 t. Bylo vyrobeno 13 859 tanků M3 a 8 884 tanků M5. Mimoto pak velké množství všemožných vozidel vyvinutých na jejich bázi: Ženijních, opravárenských, plamenometných, protiletadlových, velitelských atd. Abychom si neponechali lžíci s dehtem coby zákusek, promluvíme nejprve o nedostatcích tohoto tanku. Bylo jich hodně.

Především motor. V Americe měli zázračné letadélko PT-27 Kadet. Bylo až neuvěřitelně podobné sovětskému U-2. Nebo obráceně.

Toto letadélko bylo vybaveno hvězdicovým sedmiválcovým motorem Continental W-670. Ten motor byl velmi důmyslný a užíval se i u dalších typů letadel. I na tanky jej montovali. Ale to už nebylo dobře. Proč? Protože vysokooktanový benzín, který až příliš dobře hoří, to, myslím, hovoří za vše. Nemluvě o rozměrech. U sovětského tanku T-26 bylo všechno v pořádku: blok válců byl totiž rozložen horizontálně. Proto mohla být výška korby, stejně jako výška celého tanku, velmi nízká. Nízká korba pak vyžaduje méně pancíře.

Tomu se říká hmotnostní úspora.

U amerického lehkého tanku M3 to bylo všechno obráceně. Motor měl tvar sedmicípé hvězdy. Cípy trčí do všech stran. V letadle je to výhoda: všechny válce člověk krásně vidí. V tanku je však motor schován v korbě, přičemž k těm válcům, jež směřovaly dolů, se nikdo nedostal. 1 při té nejjednodušší kontrole musel být motor úplně rozebrán. Velké rozměry motoru tedy vyvolaly nutnost vysoké korby, přičemž musela být i větší. A velký objem musí být chráněn větším množstvím pancíře. A to je velká hmotnost. Když byla takto veškerá hmotnostní záloha vyplácána na korbu, musela být tedy věž velmi malá, a kanón měl pak směšnou ráži 37 mm. Sovětský svaz od těchto ráží upustil už celá léta před zahájením druhé světové války. Spojené státy americké je ovšem chrlily skoro až do konce roku 1944. Ve třicátých letech 20. století měl tento kanón jistě nějaký smysl. Od počátku války však byly německé tanky pomalu, ale jistě vybavovány stále mohutnějším pancéřováním. Počínaje rokem 1940 byl tedy kanón ráže 37 mm při tankových soubojích už naprosto k ničemu. Jednodušeji řečeno, tyto tanky byly vlastně téměř bezbranné. Onen tank mohl bojovat proti motocyklům a automobilům, ale tím to končilo.

Jak víme, čím je tank nižší, tím lépe. V tomto směru ovšem američtí konstruktéři zjevně mnoho umu a vynalézavosti neprojevili. M5 měl výšku 240cm. Přesně tolik, jako sovětský střední tank T-34/76.

V posledních dnech války se pak objevil sovětský těžký tank IS-3. Ten byl vysoký 245cm.

Americký tank M3 měl měrný tlak 0,79 kg/cm² a tank M5 0,88 kg/cm². Význam těchto čísel si nyní vysvětlíme. Sovětské střední a dokonce i těžké tanky si mohly volně jezdit po terénu, na němž by se americký lehký tank okamžitě probořil do bláta. Měrný tlak u sovětských monster ISU-122 a ISU-152, vyzbrojených děly ráže 122 mm a 152 mm, byl nižší než u amerického lehkého tanku M5, který měl ve výzbroji jen kanón ráže 37 mm. K tomu si dodejme pancéřování pouze proti pěchotním zbraním a nýty, kterými byly vybaveny všechny americké tanky až do konce roku 1942. Ale ještě je tu měrný výkon. U tanku M3 činil 17,6 k na tunu hmotnosti a u tanku M5 dokonce ještě méně: 14,1 k na tunu.

V

Dalo by se snad po tom všem, co jsme se teď dozvěděli, říct o amerických lehkých tancích také něco dobrého? Dalo. A říci se to musí. Ohlédněme se za tím účelem do roku 1812 a vzpomeňme na taktiku donských kozáků. Bonaparte se hrne na Moskvu se svou neporazitelnou armádou čítající statisíce mužů. Po obou stranách je ve skrytu a ve velkých či menších oddílech doprovázejí kozáčci. A to je ono, ve skrytu. Ty k nim, oni od tebe. Ty od nich, oni k tobě. A nepřijímají boj, vyhýbají se mu. Mají čilé, rychlé koně a lehkou výzbroj. Jedou pořád s vámi, ale udržují od vás právě takovou vzdálenost, aby byli z dostřelu pušek. Koně běží lehkým klusem. Jako vlci. V Bonapartově armádě panuje vítězný duch. Avšak každého vojáka mírně, jako něžná kočička, drásá srdíčko temná myšlenka: Jestli tě přepadne úplavice, velká armáda na tebe čekat nebude a kozáčci tě dorazí. Jejich zatvrzelá srdce nebyla v těch slavných dobách nikterak oslabována a rozvracena nějakými řečmi o humanitě.

V bitvě u Borodina se kozáci chovali zrovna tak. Dvě velké armády se srazily v zápasu na život a na smrt. Uvarovovi a Platovovi kozáci se však mezitím rozjeli širokým obloukem kolem bojujících mas do míst, kde měl Bonaparte trén. Byl to vlastně tah jezdcem v čisté podobě: ve tvaru písmene L. Bonaparte je až k trénu nepustil, raději však nevrhl do bitvy nejlepší část své armády, a to v obavě, že kdyby staré gardě zavelel vstoupit do bitvy, „bezbranní” kozáčci mu celý týl rozkradou…

Když Bonaparte vstoupil do Moskvy, kozáčci vesele objížděli město kolem dokola. Kdyby se nějaký kurýr rozjel z Moskvy do Paříže s vítězným hlášením v kapse, lapnou ho někde po cestě, svléknou ho donaha a pověsí na první břízce. A kam s ním taky? Mají ho snad vozit s sebou? Vždyť by byl pro ně zbytečnou přítěží a jen by snižoval jejich manévrovací možnosti. Zrovna tak jako litinová zátěž na americkém tanku. Tou dobou rozesílal Bonaparte do všech stran zásobovací oddíly. Bonaparte má nespočet koní, ale čím je má krmit, když je bělokamenná Moskva celá v plamenech? No a vojáčci přece taky chtějí jíst. Ty zásobovací oddíly měly však vskutku nezáviděníhodný osud. Jejich členové totiž byli oblečeni do velmi podivuhodných bot i kalhot a tyto zahraniční hadříky se kozáčkům strašně líbily. Obchodovali s nimi jako trhovci na Kresčatiku. Ale kam potom s těmi nahými zásobovací? No zase na břízky, kam jinam. Po celých girlandách.

Hlavní je na tom to, že kozáčci pouštěli Francouzům žilou ve vrchovaté míře, zatímco jejich vlastní ztráty byly nepatrné. Vždyť se nehnali jako pitomci do žádných větších rvaček. A co měl Bonaparte dělat bez krmiva a proviantu? Prý ho porazil mráz a zima. Ne, nebylo to tak. Mráz a zima ho jen dorazily. Bonaparte však utekl z Moskvy ještě před příchodem sněhu, chladu a mrazu. Hlad není žádná legrace. Jíst se musí. A do toho ještě neustále ohrožuje všechny zásobovací trasy i Kutuzov se svou pravidelnou armádou. Bonapartovi tudíž nezbylo než zvolit ústup. A už jsou tu kozáčci zase. A zase mu jedou v patách a zase ho doprovázejí z obou stran. Teď už se samozřejmě bavili čím dál víc. Bezmála mohli chytit i samotného Bonaparta, ale raději se vrhli na zásoby a začali si rvát sousta z bonapartistického trénu. Co by si počali se zajatým Bonapartem? Zato zásoby, to je úlovek!

VI

Mluvíme zde o amerických lehkých tancích M3 a M5. Na donské kozáky jsme si vzpomněli jen proto, abychom na jejich příkladu pochopili výhody úhybné taktiky. Američtí a britští tankisté, bojující na lehkých tancích M3 a M5, možná něco o kozácích slyšeli.

O jejich taktice však neměli evidentně ani ponětí. Tankisté 20. století dospěli k tomu jednoduchému nápadu vlastním rozumem: Když je nepřítel silnější, je nutno se vyhýbat boji, ale držet se vždy v jeho blízkosti. V bezpečné vzdálenosti. Při vší slabosti pancéřování i výzbroje měly lehké tanky ohromující schopnost nezaostávat za nepřítelem, ale v případě nutnosti uskočit do bezpečné vzdálenosti a nepřijímat boj. Poprvé se tato schopnost zřetelně a jasně projevila při bojích v severní Africe. Když Němci postřehli hrozící nebezpečí, urychleně se dali na ústup, zatímco rychlé tanky M3 jim visely na chvostu, nenechaly je chytnout dech ani zaujmout dočasné pozice.

A dobíjely slabé a zaostávající… Po celou válku pak jednaly stejně: hryzly a zmizely. To všechno je vskutku velmi pozoruhodné. Jenomže my vlastně nehovoříme ani tolik o těch amerických tancích, my přece mluvíme o příčinách porážky Rudé armády v létě 1941.

Není už tedy nejvyšší čas vrátit se od lyrických vsuvek k hlavnímu tématu? Je. Taky si to myslím. Děkuji, že jste mě zarazili…

Nuže, američtí autoři vyprávějí o oněch příčinách celému světu, a to za peníze z ruského vojenského rozpočtu a v ústředním vojenském listu ruské armády. Hlavní příčinou byl podle nich fakt, že sovětské tanky byly naprosto k ničemu. Američtí chytráci navrhli, že sovětské lehké tanky mají být ze statistik úplně vyškrtnuty: Vždyť co s nimi, když byly lehké? A nejen to: Vždyť byly taky slabé, a ke všemu do nich ti ruští blbové montovali letecké motory! To je přece hovadina! „Letecký motor se pro tank vůbec nehodil!”¹⁰⁶ Tento objev byl vyjádřen skutečně i s tím vykřičníkem. Dovolíme si nyní zaoceánským znalcům skromně oponovat. Užití leteckých motorů bylo přece ve výrobě tanků na celém světě masovým jevem. Vzpomeňme na epochální britský letecký motor Merlin a ne už tolik epochální tank Cromwell s motorem značky Meteor. Poté se pokusme zjistit, jaký příbuzenský vztah tyto krasavce spojoval. A Němci svůj Maus vybavovali jakým motorem?

Skutečnými a nepřekonatelnými králi při používání leteckých motorů u tanků však byli… Američané. Nikde na světě nikdo nevybavoval své tanky takovým množstvím leteckých motorů. Byl zde však rozdíl. Sovětské tanky byly vybaveny dvouřadovými leteckými motory. Pro takový motor není zapotřebí vysoká korba. Máte-li takový motor, pak máte k jeho významným mechanismům skvělý přístup. Američané vybavovali své tanky, jak bylo řečeno, hvězdicovými motory. Kvůli tomu se zbytečně plýtvalo pancéřováním pro vysokou korbu, celá silueta pak byla příliš vysoká, nestvůrná a zranitelná. Hvězdicový motor měl i další řadu zvláštností, které byly výhodou u letadel, ale do očí bijícím nedostatkem u tanku. Pro výměnu svíčky ve válci musel být přivezen jeřáb, motor vytažen z korby, vykonána ta svrchovaně jednoduchá oprava a motor zase vrácen na místo.

Rozdíl byl ovšem i v tom, že Sovětský svaz se u nově vyráběných tanků vzdal leteckých motorů již před zahájením druhé světové války. Až v srpnu 1941 bylo rozhodnuto instalovat letecké benzínové motory dočasně do některých tanků T-34, ale to jen z nedostatku tankových dieselů, tedy v důsledku krajní nouze, coby naprostá výjimka a jen po osobním Stalinově povolení. Jakmile byla dokončena evakuace průmyslu a jakmile byla výroba tankových dieselů zahájena v náhradních lokalitách, od zmíněné praxe bylo ihned upuštěno. V Americe tomu bylo právě naopak. Tam byly letecké motory instalovány do tanků prakticky až do konce války. Kvůli nedostatku hvězdicových leteckých motorů musely být použity automobilové benzínové motory. Někdy i motory dieselové, ale opět to nebyly speciální tankové, nýbrž nevýkonné automobilové motory.

Během války, jakmile byl začátkem roku 1942 obnoven pracovní rytmus sovětské tankové výroby, začaly být všechny střední a těžké tanky, jakož i všechna samohybná děla na jejich bázi i těžké dělostřelecké tahače, vyráběny výhradně s diesely, ale ne s obyčejnými, nýbrž se speciálními rychlými tankovými motory. Lehké sovětské tanky T-60 a T-70 se vyráběly s automobilovými motory, které v klidu šlapaly na méně kvalitní benzín. Tou dobou dodávaly Spojené státy americké do Sovětského svazu nestvůrné lehké typy M3, střední M3 a M4, ve své většině s leteckými motory, vyžadujícími výhradně drahý vysokooktanový benzín. A teď si z nás američtí mudrcové dělají legraci. A nešťastný ruský ministr obrany není schopen se proti tomu ohradit. A veškeré nejvyšší velení ruského ministerstva obrany stáhlo ohony: a co můžeme dělat, když nám ten materiál posílají z Ameriky?

VII

Seriózní zaoceánští vědci ovšem ne a ne přestat: „Všichni historikové jednohlasně potvrzují, že sovětské předválečné tanky byly slabé. Nesprávná byla už jejich konstrukce. Tenké pancéřování proti pěchotním zbraním prorážely všechny typy německých protitankových zbraní. Dělostřelecká výzbroj byla nedostatečná jak pro podporu vlastní pěchoty, tak i pro boj proti nepřátelským tankům.”¹⁰⁷

Pokud jde o „všechny historiky”, kteří „jednohlasně”…, nutno říct, že tady to někdo mírně přehnal. Já osobně znám nejméně jednoho historika, ovšem nikoli profesionála, nýbrž amatéra, který s onou „jednohlasnou” smečkou nehodlá výti. Když pak jen zběžně přelétnu očima přes police své knihovny plné knih o válce a když spočítám jména autorů, můžu už tvrdit naprosto vážně: Občane ministře, nás je mnoho! Domnívám se, že onu myšlenku měl ústřední tiskový orgán ruského ministerstva obrany poněkud upřesnit: nikoli „všichni historikové jednohlasně”, nýbrž jen všichni ti historikové, kteří jsou rasisty. Všichni prodejní historikové. Všichni historikové – ničemové. Všichni ti historikové, kteří jsou potomky hitlerovských přisluhovačů a patolízalů.

Na stránkách ústředního listu obviňuje ruské ministerstvo obrany, prostřednictvím zaoceánských expertů, předválečné vedení Sovětského svazu z toho, že hloupě zvolilo nesprávnou koncepci vývoje tanků. Připomeňme však přemoudrým stratégům z ruského ministerstva obrany, že za půldruhého roku Hitler pokořil Evropu s tanky, jejichž bojová hmotnost se jen zřídka přehoupla nad 20 t. Byly to lehké tanky. Byly to tanky s pancéřováním proti pěchotním zbraním a se slabou výzbrojí. Proč „všichni historikové jednohlasně” neprohlašují onu koncepci za nesprávnou? O něco později, když se Hitler vrhl do nekonečných prostorů Sovětského svazu se směšným počtem tanků a navíc proti silnému nepříteli, veškerá jeho strategie i všechny jeho koncepce, počínaje konstrukcí tanků, se ukázaly být nesprávné. Zato pro obsazení střední Evropy až k břehům Atlantiku byly všechny tyto tanky kupodivu naprosto vhodné… Nuže: i Stalin přece připravoval něco podobného. Pro takové podmínky a pro takové operace by byly sovětské tanky BT rovněž naprosto vhodné…

Nyní srovnejme nesprávné sovětské tanky se správnými tanky americkými. Nejstarší typy BT-2, vyráběné v roce 1932, měly měrný výkon 36,4 k na tunu hmotnosti. Dvanáct let poté, už ke konci války, vyráběly Spojené státy americké lehké tanky M5 o měrném výkonu 14,1 k na tunu. Byly tedy dvaapůlkrát slabší! Tanky BT-2 byly vyzbrojeny kanónem ráže 37 mm. Roku 1933 byla výroba těchto tanků zastavena. Místo nich začal být téhož roku sériově vyráběn tank BT-5 s dvakrát výkonnějším kanónem ráže 45 mm. To byla tedy nesprávná koncepce. Amerika však vyráběla tanky s naprosto ničemnými kanóny ráže 37 mm až do konce roku 1944. V létě 1941 byl sovětský kanón ráže 45 mm schopen úspěšně ničit jakékoliv německé tanky. Od těch dob až do konce války obrůstaly všechny německé tanky mohutným pancéřováním. Proti komu, vysvětlete mi, bylo tedy možné použít na konci války „správný” americký kanón ráže 37 mm?

U sovětských lehkých tanků „tenké pancéřování proti pěchotním zbraním prorážely všechny typy německých protitankových zbraní”. No dobrá. A u amerických tanků se tenké pancéřování proti pěchotním zbraním zřejmě nedalo prorazit vůbec ničím. U sovětských lehkých tanků „dělostřelecká výzbroj byla nedostatečná jak pro podporu vlastní pěchoty, tak i pro boj proti nepřátelským tankům”. To je ovšem přesné: co taky člověk nadělá s kanónem ráže 45 mm, že ano… Zato před koncem války byl americký „správný” kanón ráže 37 mm naprosto vhodný pro podporu pěchoty a louskal Panthery i Tigery jako ořechy. Jenom ohony z těch ještěrů zůstaly.

Děsivá zbraň!

Při slabém pancéřování a směšné výzbroji měly americké tanky

M3 a M5 jedinou výhodu: mobilitu.

Jenomže sovětské předválečné BT zůstaly i v tomto parametru nepřekonané… a to se ani nezmiňuji o rychlosti, to nechť si každý srovná sám. A zde jsou výkony v kategorii dojezd na silnici: americký M5 – 200 km. BT-7M na pásech – 600 km, na kolech – 700 km. Nejzajímavější na tom všem je, že „nesprávných” BT vyrobil Sovětský svaz kolem 8 000 a před válkou jejich výrobu zastavil. A teprve poté byla ve Spojených státech amerických zahájena masová výroba mnohem slabších „správných” tanků. A bylo jich vyrobeno bezmála 23 000.

Sovětům se vysmívají bojovní, drzí a sebevědomí laici, kteří, kdyby je k tomu někdo pustil, by kladli minová pole na čtvereční míle. Tihle hňupové nejsou schopni pochopit nejen sovětské, ale ani své vlastní dějiny. Je smutné, že impotentní ruští generálové nejsou s to bránit nejen čest vlastní země, nýbrž ani svou čest osobní.

V létě 1812 mohl kníže Goleniščev, tedy Michail Illarionovič Kutuzov, vydat rozkaz kozáčkům, aby se „všemi silami a prostředky obořili na nepřátelské síly a zničili je v prostorech, kde narušili hranice”. Tehdy by se tedy kozáci sekali s francouzskými kyrysníky přímo u hranic. A všichni by tam padli. Bonaparte by zatím stihl rozestavět děla, takže ti z kozáků, kteří by zázrakem přežili, by byli smeteni kartáčovou smrští. A nyní by nám nějaký ohromně vzdělaný objevitel žvanil o nesprávné koncepci: Víte, oni ti kozáci měli příliš slabou výzbroj a žádnou pancéřovou ochranu, zatímco Bonapartovi kyrysníci…

Vraťme se však z války s Bonapartem k válce s Hitlerem. Žukov prohlásil, že sovětské tanky byly lehké a zastaralé a že „nepřítel byl silnější”. Nuže, zde máme tedy pro onoho velkého stratéga příklad z dějin: když je to tak, potom se nerozbíhej rovnou proti vidlím, nežeň kozáky do kartáčové palby a nenuť je, aby se zbytečně potýkali s kyrysníky. Žukov zničil tankové jednotky Rudé armády v naprosto šílených protiútocích, vinu pak svalil na národy Sovětského svazu, nedaly mu prý pořádné tanky. A hleďme: nejvyšší ruští vojenští velitelé, stejně jako „všichni historikové jednohlasně” dávají tomuto stratégovi nadšeně za pravdu: Ano, sovětské tanky byly slabé… Pokud byly ty tanky špatné, podíváme se tedy na tanky, které Žukov nikdy neměl, ale podle všeho po nich přímo zoufale toužil…

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Tuchačevskij v poušti

S nástupem sovětské moci začali řidit dělostřelectvo energičtí diletanti. Jedním z nich byl Michail Nikolajevič Tuchačevskij… Vzdělání získal v Alexandrovském vojenském učilišti, které absolvoval roku 1914. Víc už nikde nestudoval, jen učil jiné… Bojová zkušenost tohoto podporučíka se blížila nule. Na frontě se objevil koncem září 1914, ale již 21. února 1915 se dostal do zajeti… v občanských válkách se generály nestávají stratégové, nýbrž křiklouni, schopni jen vyřvávat hesla…

A. Širokoraď⁰⁸

I

Nejrozšířenější vysvětlení katastrofy roku 1941 je následující: Sověti měli největšího génia strategie jménem Tuchačevskij, ale Stalin onoho génia zabil. Za to pak museli Sověti v červnu 1941 zaplatit mořem krve… Legendy o Tuchačevského neuvěřitelném talentu se stále upevňovaly, a to mimo jiné i díky úsilí dalšího velkého génia strategie v jeho „nejpravdivější knize o válce”:

„V M. N. Tuchačevském se skrýval gigant vojenského myšlení, hvězda první velikosti v plejádě skvělých vojenských velitelů Rudé armády.”¹⁰⁹ Podívejme se nyní na Tuchačevského díla a činy. Po zhodnocení názorů této „hvězdy v plejádě” si pak učiníme obrázek i o Žukovovi, protože tento vzor k následování si Žukov sám vybral. Žukov byl okouzlen předvídavostí a pronikavostí onoho giganta vojenského myšlení:

„Již ve třicátých letech M. N. Tuchačevskij předvídal, že naším nepřítelem číslo jedna je Německo, že se usilovně připravuje na velkou válku, a to stoprocentně v prvé řadě proti Sovětskému svazu.”

Mýtus o Tuchačevského „předpovědích” byl utvořen za Chruščovových časů, kdy také získal širokou publicitu. Na Chruščovův rozkaz byla Tuchačevského „skvělá díla” vydána v obrovských nákladech.

V každé plukovní knihovně, v každém důstojnickém domě stály tyto novoučké svazky. A novoučké byly pořád. Nikdo je totiž nikdy nesundával z polic. A proč taky? Když hřímá lektor politického oddělení z tribuny, že Tuchačevskij předvídal, pak tedy předvídal. Má snad smysl ta geniální díla ještě i číst?

Ale lektoři jsou taky jenom lidi. Jako všichni. Sovětští. Oni ta díla samozřejmě také nikdy nečetli. Jim taky pouze někdo řekl, že

Tuchačevskij byl génius a bašta. Oni sami si ovšem na prolistování Tuchačevského veleděl nenašli čas. A tak to šlo samospádem. Tak se to vžilo. Když vyprávěl o Tuchačevského „předvídavosti” Georgij Konstantinovič Žukov, samozřejmě ani on nic nečetl. Měl však kolem sebe velkou ideologickou obsluhu. A právě tito tvůrci „nejpravdivější knihy o válce” se snad do pramenného materiálu podívat mohli. 1 oni však byli sovětští lidé: když to říkají všichni, že byl Tuchačevskij génius, no tak byl génius.

V dávných dobách chodili sběratelé ústní lidové slovesnosti po vesnicích a zapisovali písně, vyprávění, přísloví a pověsti. Tato pramenná vrstva je nevyčerpatelná, protože když už člověk zapíše všechny staré legendy, objeví se zase nové. Za komunistů bylo tvoření legend postaveno na státní bázi. Legend bylo vymyšleno nespočet. A jejich šíření bylo nezastavitelné. Aby se tvůrci Žukovových pamětí zbytečně příliš neunavili prací, shromáždili prostě dohromady ony legendy o válce, které kolovaly mezi lidem, a pod Žukovovým jménem je pak publikovali: máte tam hloupého Stalina, jeho snahu oddálit válku a neprovokovat Hitlera, máte tam zastaralé tanky i 40 000 popravených vojevůdců, geniálního Tuchačevského i jeho moudré předpovědi, a ještě 40 sudů s arestanty.

U Tuchačevského předpovědí jsem se už jednou pozastavil. Nyní tedy jen připomenu, že ve své první „předpovědi” mluvil Tuchačevskij o zákeřných úmyslech „ministrů Ameriky, Anglie, Francie a dalších kapitalistických zemí”. Tím tedy Tuchačevskij prohlásil za nepřátele všechny budoucí spojence Sovětského svazu ve druhé světové válce. O Německu se však velký předvídavec kupodivu nezmínil. Samozřejmě lze předpokládat, že pod termínem „a další” měl na mysli právě Německo. Dodnes se však pro tento smělý předpoklad nepodařilo nalézt žádné potvrzení. V druhé předpovědi psal Tuchačevskij o německé vojenské hrozbě vůči Francii, Belgii, Polsku, Československu a Rakousku. Kupodivu však zapomněl na hrozbu vůči Sovětskému svazu. Se smělým názorem, že Tuchačevskij předvídal usilovnou přípravu Německa „na velkou válku, a to stoprocentně v prvé řadě proti Sovětskému svazu”, přišel až Žukov a (nebo) jeho spoluautoři. Sám Tuchačevskij však o ničem takovém nemluvil ani nepsal. Abychom se o tom přesvědčili, stačí prostě otevřít Vojennyj věstník č. 4 z roku 1935. V ústředních moskevských knihovnách je tato kniha k dispozici. Rovněž můžeme prolistovat i ta „veledíla” zmíněného „génia”, publikovaná za Chruščova. Ani tam se o přípravě Německa na válku proti Sovětskému svazu nikde nepíše. Žukov však ne a ne přestat: „Svůj pronikavý vlastenecký projev podpořil seriózní analýzou s daty o vyzbrojování Německa a o jeho agresivním směřování. Hlas M. N. Tuchačevského však zůstal ‚hlasem volajícího na poušti‘.”

Zde prostě musím oponovat: Tuchačevskij totiž nikdy žádné vlastenecké projevy nepronášel, protože to nebyl žádný vlastenec a ani se za vlastence nepovažoval. Tuchačevskij se považoval za marxistu, komunistu a internacionalistu. Měl za to, že národní zájmy Sovětského svazu musejí být obětovány zájmům světového proletariátu. A právě tohle prohlašoval v každém svém projevu. O tom se může přesvědčit každý zájemce. 1 k tomu existuje nespočet pramenného materiálu. Dále se Tuchačevskij ústně i písemně nazýval okupantem. A byl na to hrdý. A psal vědecké traktáty o tom, jak ustavit režim okupace své vlastní země

Je to zvláštní, ale po tom všem nebylo v Rusku zatím otevřeno jediné muzeum okupace. Takhle se tedy chováme k vlastním dějinám.

Ani s Tuchačevského „seriózní analýzou” to není vůbec jednoduché. Kdo se donutí k tomu, aby si to sám přečetl, nemůže s Žukovem rozhodně sdílet jeho nadšené hodnocení. Posuďte sami: „Dnešní analýza Tuchačevského článku pro Pravdu ukazuje, že ohledně vojenských možností Německa zde byla uvedena přehnaná data. Tuchačevskij výrazně přeháněl potenciál německého loďstva a letectva, čímž de facto dezinformoval jak Stalina, tak veřejnost. Němci dále neměli roku 1935 žádné tankové jednotky, a mimochodem neměli ani žádné tanky. Pokud jde o tehdejší tančíky PzKpfw I s pancéřováním proti pěchotním zbraním, rozhodně nepředstavovaly žádnou vážnou hrozbu. Není vyloučeno, že kdosi tomuto náměstkovi lidového komisaře obrany prostě podstrčil mylné informace, a to ve snaze prokázat potom před celým světem jeho nekompetenci a neprofesionalitu.” A tak se také stalo. Tuchačevskému se smál celý svět. „Gigant vojenského myšlení” prokázal svou naprostou nevzdělanost a profesionální neschopnost. Žukov však tehdy podle vlastních slov poslouchal nejpitomější výklady jmenovaného giganta „s okouzlením”. A když pak po třech desetiletích jeho žvásty opěvoval, ukázal celému světu i svou vlastní nekompetenci a naprostou absenci profesionality.

II

Tuchačevskij tedy (máme-li věřit Zukovovi) požadoval, aby se Sovětský svaz připravil na válku, a aby kul zbraně, jenže „hlas volajícího na poušti” nebyl vyslyšen. Z toho vyplývá, že naše milovaná vlast se válela v bohorovném pacifismu a žádné zbraně nekula. V tom se Žukov, jako ostatně vždy, zmýlil. Počínaje rokem 1927 přece Sovětský svaz nebudoval nic jiného než koncentrační tábory a vojenské továrny. No moment, a co třeba obří vodní dílo Dněproges? Správně, stavěl se i Dněproges. A stavěl se proto, aby zásoboval energií největší kombinát na výrobu hliníku v Evropě.

A ten hliník byl používán pro výrobu bojových letadel a tankových motorů. Takže Dněproges není rozhodně žádnou výjimkou z pravidla. Jednalo se o čistě vojenskou stavbu. Sovětský svaz produkoval tolik zbraní, kolik jich nevyráběl nikdo na světě. Kvůli tomuto vyzbrojení byly v době míru zahubeny desítky milionů lidí. Za produkci zbraní zaplatila celá země tak obrovskou cenu, že pravidelná Rudá armáda pak prostě odmítla bojovat za její zřízení a nechala stát všechnu tu výzbroj v polích, lesích a bažinách.

Žukov však vystupuje s následující stížností. Vždyť Tuchačevskij přece žádal, aby byly vyráběny zbraně, ale nebyl vyslyšen, takže jsme pak zbraně neměli! „Když jsme v prvních dnech Velké vlastenecké války vzpomínali na M. N. Tuchačevského, vždy jsme vysoce hodnotili jeho moudrou prozíravost a odsuzovali jsme omezenost těch, kdo si neviděli ani na špičku nosu, v důsledku čehož nedokázalo naše vedení včas utvořit mohutné tankové jednotky a muselo je pak budovat až v průběhu války.”

Moudrý Tuchačevskij tedy navrhoval zbrojní programy, ale bránil mu v tom někdo, kdo „si neviděl ani na špičku nosu”. Kdopak to byl, ten zločinec, který neměl žádnou chuť do zbrojení? Tato Žukovova narážka se dá rozluštit velmi snadno. Všichni, kdo se trochu zajímají o válku, dobře vědí, že hodnocení Tuchačevského šílených projektů psal přímo na jejich rukopisy osobně Stalin. Tak vida, on to tedy byl soudruh Stalin, kdo trpěl těžkou formou pacifismu. To on si tedy nepřál naslouchat volání Tuchačevského na poušti. Proto tedy „nedokázalo naše vedení včas utvořit mohutné obrněné jednotky a muselo je pak budovat až v průběhu války”! Píseň o tom, že Rudá armáda neměla před válkou tankové jednotky, zapěl poprvé jistý Goebbels. V roce 1943, když Rudá armáda změnila průběh války ve svůj prospěch a hnula se na západ, Goebbels svým dobrým burgerům důvtipně osvětlil příčiny na první pohled nevysvětlitelných úspěchů nižší rasy: Ti ruští kočkodani teď kopírují německou zkušenost. Jsou to holt opice, co si budeme povídat… Toto vysvětlení se zalíbilo. A bylo široce využito. I po válce pak bylo opakováno nesčetněkrát. A zalíbilo se i zaoceánským mudrcům: No jistě, ruští kočkodani jsou sami o sobě naprosto neschopní, všechnu moudrost prostě převzali od Němců… a mimochodem: my Američané jsme Němce dokázali pomlátit.

Ani první, ani řada následujících vydání Žukovových pamětí neobsahují odhalení, že by Rudá armáda před válkou neměla mohutné obrněné jednotky. Jenomže Žukovova dcera měla šťastnou ruku: našla „původní rukopis”, a zničehonic se ukázalo, že Sovětský svaz řídili nějací idioti, kteří si neviděli ani na špičku nosu, neudělali vůbec nic pro přípravu na válku a dokonce ani nezformovali tankové jednotky. Ty pak musely být budovány až během války… v zahraničí se prodej oné knihy okamžitě zvýšil. Kdysi, jak víme, říkal totéž Goebbels. Takže on tedy nelhal! Vždyť Žukov mluví o tomtéž: Rudá armáda neměla mohutné tankové jednotky a ty musely být formovány až během války, což vlastně automaticky znamená, že musela být přejímána německá zkušenost. A hleďme: časopis Rodina (Vlast) se ihned vrhl do obhajoby názorů Žukova, či spíše Goebbelse a Žukova. Nyní byla tedy konečně odhalena skutečná pravda o válce! Čtěte! I školákům doporučujeme věřit jen posledním vydáním počínaje desátým, které již bylo srovnáno s původním rukopisem… a sovětský maršál tankového vojska Oleg Losik tomu přizvukuje: Ano, konečně byla odhalena pravda o válce! Soudruhu maršále tankového vojska, důrazně vám doporučuji četbu učebnice pro budoucí brance. V ní jsou dějiny vývoje sovětských tankových jednotek vyloženy stručně a zcela srozumitelně dokonce i pro maršály. Pevně věřím, že dozvědět se něco o tancích bude pro maršála tankového vojska určitě zajímavé. Šéfredaktorovi časopisu Rodina pak doporučuji, aby si nejdřív znovu přečetl Žukovova odhalení, že před válkou neměli Sověti mohutné tankové jednotky, a potom aby v téže knize otočil tři listy…

III

I my teď obrátíme ty tři listy v „nejpravdivější knize o válce”.

Na straně 121 podává Žukov dějiny formování mechanizovaných sborů, a to „se zdůrazněním priority naší armády v této záležitosti”.

„V roce 1929 potvrzuje (na základě hlášení V. K. Triandafillova) rozhodnutí o jejich výstavbě Revoluční vojenská rada … v rámci plnění tohoto rozhodnutí byl toho roku vytvořen zkušební mechanizovaný pluk. Tento pluk se již roku 1929 účastnil vševojskových cvičení v našem Běloruském vojenském okruhu. Cvičení řídili K. J. Vorošilov, B. M. Šapošnikov a V. K. Triandafillov.” Zde je nutno povšimnout si těch jmen: nikoli na základě hlášení Tuchačevského, nýbrž Triandafillova. Ani cvičení neřídil Tuchačevskij, nýbrž Vorošilov.

Pojďme však dál: „V roce 1930 byl pluk rozšířen na mechanizovanou brigádu, která byla ihned vyzkoušena při manévrech okruhu.

V roce 1932 byly utvořeny první mechanizované sbory na světě, z nichž každý zahrnoval dvě mechanizované brigády, pěší kulometnou brigádu a samostatný oddíl protiletadlového dělostřelectva.

V každém sboru bylo přes 500 tanků a přes 200 obrněných aut. Na počátku roku 1936 byly vytvořeny už čtyři mechanizované sbory, šest samostatných mechanizovaných brigád a stejný počet samostatných tankových pluků, 15 mechanizovaných pluků v rámci jezdeckých divizí a přes 80 tankových praporů a rot v rámci pěších divizí.” I dále v Žukovových pamětech tu a tam probleskují náznaky v tom smyslu, že tankové jednotky v rudé armádě přece jen existovaly. A že rozhodně nebyly nijak slabé. Uveďme si například úryvek vztahující se k počátku roku 1939: „V případě vypuknutí války jsem měl převzít velení jezdecko-mechanizované skupiny, sestávající ze čtyř až pěti jezdeckých divizí a tří až čtyř samostatných tankových brigád.” Jezdecko-mechanizované skupiny si rozhodně nezaslouží žádný výsměch. Během útočných operací se takové skupiny naprosto osvědčily, a to až do srpna 1945. A osvědčily by se i nadále, nebýt ovšem toho, že válka tehdy právě skončila.

A nyní si povšimněme, že každá jezdecká divize disponovala též svým vlastním tankovým plukem, který čítal 64 tanků. V každé samostatné tankové brigádě bylo 275 tanků. Ať už si z toho vyvodíme minimální či maximální počet tanků, beztak bude jasné, že o takové tankové síle, soustředěné do obrněné pěsti, mohli Guderian s Mansteinem jen zbožně snít. I v Kyjevském zvláštním vojenském okruhu se mělo pro případ války shromáždit podobné tankové uskupení.

S jediným rozdílem, bylo ještě silnější. Bylo přitom velmi závažné, že německé tankové skupiny si samy musely prolamovat nepřátelskou obranu. Zato v Rudé armádě byl tento úkol svěřen armádám prvního sledu, bohatě zásobeným dělostřelectvem a průlomovými tanky, včetně těžkých. Tyto jednotky prolamovaly obranu, mobilní skupiny pak mohly vstoupit do boje přes vytvořený průlom v nepřátelské obraně, a to na úseku, kde se předpokládal úspěch operace.

Jednodušeji řečeno: německé tankové skupiny musely ztrácet své síly na prolomení obrany, zatímco sovětská tanková uskupení vjížděla do průlomů v celé své neporušené mohutnosti.

Dále Žukov vypráví, jak bojoval na Chalchyn-Golu, kde hlavní mobilní sílu představovaly silné brigády tanků a obrněných automobilů. Takhle tedy u nás probíhá proces debilizace vlastního národa: na jedné stránce se vypráví o tom, že Sověti zformovali první mohutná tanková uskupení na světě, jako první rovněž rozpracovali teorii jejich bojového užití, jako první ověřili při manévrech správnost teoretických předpokladů, jako první použili mohutná tanková uskupení k rozdrcení celé japonské armády, měli nejlepší tanky a tankové jednotky na světě… a zničehonic se pak o několik stránek dále dozvíme, že sovětští vůdcové si neviděli ani na špičku nosu a nestihli před válkou zformovat tankové jednotky.

K 21. červnu 1941 měla Rudá armáda 25 000 tanků. To musel přiznat i list Krasnaja zvězda.¹¹⁰ Druhé místo na světě tehdy zaujímalo Německo, které proti Sovětskému svazu vrhlo 3 712 tanků, tedy podle informace, kterou uvedl Žukov ve svých pamětech. A z toho má tedy vyplývat, že ruští idioti si neviděli ani na špičku nosu a nedokázali před válkou zformovat mohutné tankové jednotky. Vyplývá z toho rovněž, že jen moudrý Hitler viděl dál než na špičku svého nosu.

Nebo snad to byl Churchill, kdo dohlédl dál. Ten měl v červnu 1940 na obranu celých Britských ostrovů 89 zcela nevyhovujících tanků.

Oněch 25 000 tanků, které měla Rudá armáda 21. června 1941, představuje vrchol vojenské síly od počátku až do konce druhé světové války. Ani jeden stát, včetně Sovětského svazu, neměl během války takové množství tanků najednou. Zatímco jedny vyjížděly z továren, jiné už se proměnily ve šrot. Během války se tedy nepodařilo zformovat tak mohutné tankové jednotky, které měl Sovětský svaz už před vstupem do války. Až do konce války byl takový počet tanků naráz ve výzbroji Rudé armády už jen nedosažitelným snem sovětských maršálů.

Prohlášení, že Rudá armáda neměla před válkou mohutná tanková uskupení, není než ošklivá pomluva naší země a jejího lidu. V každé normální zemi by takové pomlouvače, kteří sesmolili „původní rukopis” Žukovových pamětí, dávno odhalili a soudili. V dané otázce se však shodly zájmy hitlerovců a komunistů. Pro jedny i pro druhé je velmi výhodné prezentovat náš lid jako stádo blbů. Proto časopis Rodina tak ochotně opakuje Goebbelsovy a Žukovovy výmysly o naší rasové méněcennosti.

IV

A nyní se podíváme na Tuchačevského návrhy a vyhodnotíme míru hlouposti těch, kteří si dle Žukovova vyjádření „neviděli ani na špičku nosu” a nevytvořili tudíž před válkou mohutná tanková uskupení. V roce 1929 předložil Tuchačevskij Stalinovi hlášení, v němž požadoval, aby byla okamžitě zahájena hromadná výroba tanků. Tuchačevskij tehdy navrhoval, aby bylo během onoho roku 1929 vyrobeno 50 000 až 100 000 tanků. To byl ovšem neuvěřitelný nesmysl.

Se stejným úspěchem mohlo být Stalinovi navrženo, aby vypravil expedici na Mars a zahájil tam komunistickou revoluci v duchu románu Alexeje Tolstého. Dnes by ovšem obdivovatelům Tuchačevského nadšením přeskakoval hlas, jak by volali: Ach, jak daleko kupředu viděl! Mimochodem, Sovětský svaz nemohl roku 1929 vypravit expedici na Mars. Ani v roce 1930 by to nešlo. A nebojím se prohlásit, že i roku 1931 by takový nápad skončil krachem. Nuže výzva k vyrobení 50 000 až 100 000 tanků za jeden rok, to není jak svým duchem, tak svým smyslem nic jiného než výzva k letům na daleké planety. Smělé, leč zcela nereálné, protože 50 000 tanků ročně Sovětský svaz vyrobit nemohl. Ani v roce 1929, ani v roce 1939, ba ani v roce 1944, když celá země pracovala jen a jen na výrobě zbraní.

Takový počet tanků za rok nemohl Sovětský svaz vyrobit ani v době míru, ani za války, ani za Stalina, ani za Brežněva, ani za Gorbačova. Ani za nikoho jiného. Žádný stát na světě nemohl ani při nejvyšším vypětí válečné ekonomiky vyrobit 50 000 tanků za rok. Ani Německo, ani Velká Británie, ani Spojené státy americké. O počtu 100 tisíc ročně už nemluvím vůbec.

A přesně tak to chápali i v Kremlu v roce 1929. Pravda, Stalin se neuchýlil k ostrým slovům. Stalin se snažil vysvětlit velmi, ale opravdu velmi jemným tónem, že zde Tuchačevskij poněkud přestřelil. Tuchačevskij s tím však nepřestal a 30. prosince 1930 napsal Stalinovi další dopis. A v něm tvrdil: Já naše možnosti tankové produkce nezveličuji, nýbrž podhodnocuji! Neměl jsem mluvit o 100 000 tanků ročně: my jich můžeme vyrobit ještě víc! Nejvyšší Tuchačevského funkcí byla funkce náměstka lidového komisaře obrany pro záležitosti výzbroje. Jeho činnost v této funkci byla Sovětskému svazu na škodu. Osobní přínos giganta vojenského myšlení byl patrný všude.

Tuchačevskij byl zásadovým nepřítelem minometů, které považoval za „nedomrlé dělostřelectvo”. Za Tuchačevského byly práce na vývoji minometů úplně zastaveny. Stejně hněvivě vystupoval gigant vůči protiletadlovým dělům malé ráže. Tedy proti právě těm zbraním, které jednotky potřebují. Samopaly považoval Tuchačevskij za „policejní zbraně”, jež jsou pro naše podmínky zbytečné, protože přece nežijeme v Chicagu. Děgťarevův samopal, vytvořený v polovině třicátých let, byl přijat do výzbroje nakonec i navzdory gigantovi vojenského myšlení, jenže Tuchačevskij se pak proslavil objednávkou, v níž požadoval, aby bylo pro potřeby armády vyrobeno… 300 samopalů. Důvod byl přímo jedinečný: za války bude mít Rudá armáda asi 300 divizí, takže každý velitel divize bude mít samopal pro svou obranu.

Tuchačevskij tedy neplánoval nasazení samopalů v jednotkách.

Samopal byl podle Tuchačevského prostě osobní zbraní velitele divize: až vtrhnou nepřátelé na velitelské stanoviště, bude mít velitel možnost je odrazit a vyhnout se zajetí. Logika je to úchvatná. Proč ale v tom případě nevyzbrojit stejnou zbraní také velitele pluků?

A proč by samopal nemohl pro svou sebeobranu dostat rovněž náčelník divizního štábu? Aby bylo možno velet třem stovkám divizí, musí existovat sto sborových velitelství, třicet armádních velitelství a přibližně deset frontových velitelství. Proč proboha mají mít samopaly k sebeobraně jen velitelé divizí? A velitelé sborů se budou bránit jak?

Ještě děsivější důsledky měl osobní přínos Žukovem tak milovaného Tuchačevského ve věcech dělostřelectva. Tuchačevskij neústupně trval na úplném přezbrojení armády bezzákluzovými Kurčevského kanóny. Kurčevskij navrhl přes sto různých verzí bezzákluzových kanónů pro pěchotu, jezdectvo, dělostřelectvo, tanky, letadla, motocykly a válečné lodě. Ani jedno z těchto děl však nikdy neprošlo nejen vojskovými a státními zkouškami, nýbrž ani zkouškami továrními. Na celý nápad byly promrhány nesmírné prostředky, ztratil se drahocenný čas a Kurčevského soupeři byli zneškodněni a zahubeni. Výsledkem Kurčevského překypující aktivity byla dokonalá nula.

V oblasti letectva byl Tuchačevskij stoupencem hromadné výroby letadel s kostrou z bambusových tyčí… Podivínství Tuchačevského by bylo k smíchu, kdyby však toto podivínství plynule nepřerůstalo ve škůdcovství.

V

Tuchačevského teoretické názory na vývoj výzbroje byly zásadně mylné a nesprávné. „Za stejných podmínek má kolo-pásový tank převahu nad tankem pásovým. Stejně jako plavající tank má převahu nad tankem neplávajícím,” psal Tuchačevskij v jedné své práci. Tuchačevskij trval na tom, že kolo-pásový tank je za všech podmínek lepší než tank čistě pásový, protože jede na silnici rychle jako automobil a v terénu jako traktor. Byl stoupencem univerzálních prostředků: v letectvu stíhacích bombardérů, v dělostřelectvu protiletadlových a zároveň protitankových kanónů atd. Teoreticky se zdá, jako by bylo všechno v pořádku: Potřebujeme v daném okamžiku stíhačky? Prosím, prosím, všechna naše letadla mohou operovat jako stíhačky. Za hodinu potřebujeme bombardéry, a opět není co řešit, všechna naše letadla zasazují údery proti pozemním cílům. Jakmile shodí bomby, bombardéry se opět promění ve stíhačky a samy odrážejí dotírající nepřátele. Existují protiletadlové kanóny a polní děla. Když přelétají nepřátelská letadla, pálí po nich pouze protiletadlové kanóny. Běžná polní děla mlčí, protože nahoru střílet nemůžou. Jindy je zase nutno rozdrtit nepřátelské dělostřelecké baterie. Nyní operuje polní dělostřelectvo a protiletadlové kanóny mlčí. Ale proč vlastně nevyvinout univerzální dělo? Letí nepřátelská letadla a už po nich pálí celé naše dělostřelectvo naráz! Když je zapotřebí udeřit na pozemní cíle, řeže do nich opět celé dělostřelectvo! Na první pohled je to skvělý nápad…

Pokud však dostane jakýkoli konstruktér za úkol sjednotit v jednom modelu parametry odlišných typů zbraní, neznamená ten úkol nic jiného, než vyzvat ho, aby se rozběhl za dvěma zajíci najednou.

Ne-li za třemi. Mají-li být v jednom stroji sjednoceny kvality závodního a nákladního automobilu, bude pak takový stroj prohrávat jako závodní vůz na okruzích stejně jako náklaďák na stavbě. A právě tak nemůže být za stejných podmínek stíhací bombardér v leteckém boji lepší než obyčejná stíhačka. A to prostě proto, že je větší, složitější a těžší. Tudíž ani jeho obratnost a rychlost nemohou být tak vysoké jako u stíhačky, vyvinuté stejným konstruktérem, z týchž materiálů a s využitím stejné technologie.

Stejný stíhací bombardér nemůže být lepší než obyčejný bombardér, a to prostě proto, že je lehčí. Protiletadlový a zároveň protitankový kanón je o mnoho těžší, dražší a náročnější na výrobu, obsluhu i opravu, než obyčejný protitankový kanón. Tento hybrid má nižší mobilitu na bojišti, má vyšší siluetu, a tudíž je také zranitelnější. Pro obsluhu protiletadlově-protitankového kanónu je zapotřebí více vojáků a pro jeho přepravu pak mnohem výkonnější tahač: nejenže je totiž těžší; navíc se pohybuje na dvou osách. Z běžného protiletadlového kanónu lze v případě potřeby vést palbu i proti tankům. Jedná se však o drahou a nebezpečnou možnost. Běžný protitankový kanón se dá snáze přesunout do chvatně určeného stanoviště, na které hrozí útok tanků, a je také snazší vykopat a zamaskovat jeho úkryt, stejně jako změnit v nepřátelské střelbě jeho palebnou pozici. Hlavní však je, že protiletadlové-protitankové kanóny nejsou k ničemu potřebné.

Proč? Proti hlubokému týlu státu operují těžké nepřátelské bombardéry. Tam se však nenacházejí nepřátelské tanky. K čemu vám tedy bude v hlubokém týlu takový hybrid dobrý? A na bojišti používá nepřítel bitevní letouny a střemhlavé bombardéry. Na ně se z velkých děl nestřílí. Zde je zapotřebí něčeho rychlopalného o ráži 20-40 mm. Jenže vývoj těchto protiletadlových kanónů Tuchačevskij zastavil.

VI

Tuchačevského názory na konstrukci tanků jsou zrovna tak chybné a mylné. Za stejných podmínek je čistě pásový tank levnější, nenáročnější na výrobu, obzvlášť pak na výrobu hromadnou, jednodušší na použití i opravy, a tudíž spolehlivější než tank kolo-pásový.

Pásový tank může nést těžké pancéřování a mohutnou výzbroj, zatímco kolo-pásový tank to nedokáže. Kolo-pásové tanky byly potřebné pro naprosto specifické podmínky v naprosto specifické válce. Byly dobré, pokud nebyly nepřátelské armády bohatě zásobeny protitankovými děly. Jakmile se taková děla objevila a rozšířila, bylo nutno vybavit tanky těžkým pancířem. A právě tím bylo mimochodem vyvoláno i rozhodnutí vzdát se na konci třicátých let kolo-pásových tanků. Ani plovoucí tank není ve všem lepší než tank obyčejný. Má tentýž nedostatek jako tank kolo-pásový. Plovoucí tank je dražší a složitější. A nikomu se nikdy nepodaří nasadit na plovoucí tank stejně výkonný kanón a stejně mohutný pancíř jako na tank obyčejný.

Nikdo nepopírá, že plovoucí tank je velmi žádoucí věc. Je však nutno si vybrat, buď schopnost plavat nebo mohutný pancíř, buď schopnost plavat, nebo výkonná výzbroj. S plovoucím tankem je lépe se na bojišti nepouštět do křížku s obyčejným středním tankem nepřítele. To by asi dopadlo bledě. Žukov prohlásil, že dějiny nám daly málo času na přípravu k válce. Nebudeme se, pravda, hádat s géniem. Všimněme si však toho, jak byl ten čas využit. Pod Tuchačevského ochranným křídlem rozkvétaly konstrukční kanceláře řízené šarlatány typu Kurčevského. Ty kanceláře požíraly kolosální státní prostředky, zavalovaly průmysl množstvím malosériových zakázek na extravagantní, fantastické modely výzbroje, které se nakonec ukázaly být nevhodné jak pro masovou výrobu, tak pro vyzbrojení jednotek.

Skvělí konstruktéři válečné techniky – Šavyrin, Spagin, Děgťarev, Grabin, Petrov a mnoho dalších byli v téže době kvůli kapricům nevzdělaného milostpána Tuchačevského zbaveni možnosti tvořit to, co bylo pro válku nezbytné. Byli zaháněni do technologických slepých uliček a nuceni konstruovat univerzální modely výzbroje, jako byly například zmíněné proti letadlově-protitankové kanóny. Vinu za to nesla dodnes nijak nevysvětlená Stalinova měkkost ve vztahu k Tuchačevskému. Tohoto giganta vojenského myšlení Stalin sice odvolával z řízení vývoje zbraní, ale pak mu tuto svrchovaně důležitou oblast opět svěřoval. To musel přiznat dokonce i list Krasnaja zvězda:¹¹¹ „Stalo se to proto, že nebyl včas zcela neutralizován vojenský Chlestakov, tedy Tuchačevskij, náměstek lidového komisaře pro vyzbrojení a zároveň ‚rudý militarista‘. Mimoto nebyla v Lidovém komisariátu obrany vykořeněna ‚gigantománie‘ (Stalinův výraz z projevu na generálním štábu ohledně Tuchačevského návrhů).

To byl jeden z důvodů rozptýlení prostředků na většinou zcela zbytečné projekty vývoje vojensko-technické exotiky namísto přípravy průmyslu k výrobě kvalitní a moderní výzbroje.”

VII

Pokud jde o smělé záměry giganta vojenského myšlení, přichází naše společnost ponenáhlu k sobě: „Na okraj pověstné nepřipravenosti SSSR na válku nutno poznamenat, že pokud by byl uskutečněn Tuchačevského záměr vyrobit 100 000 tanků a držet v Rudé armádě 250 divizí na plných stavech (jak se dnes říká, Jednotek stálé pohotovosti), tehdy by se lid opravdu ocitl bez kalhot. 100 000 tanků ani 150 000 letadel vyrobeno nebylo, Tuchačevského záměry byly na Stalinovo naléhání zavrženy.”

Nyní opět otevřeme nejpravdivější knihu o válce: „Dlouho před válkou vyvinul velmi schopný konstruktér B. I. Šavyrin minomety ráže 82 a 120 milimetrů. K opravdovému nasycení armády minometnou výzbrojí došlo později.”¹¹² No tak prosím: měli jsme talentovaného konstruktéra minometů. Už dlouho před válkou vyvinul nejlepší minomety na světě. Kupodivu však hned tehdy nedošlo k nasycení armády minometnou výzbrojí. Přitom byly ty minomety natolik podařené, jednoduché, použitelné a spolehlivé, že jsou ještě i na počátku nového tisíciletí součástí výzbroje a věrně slouží v mnoha armádách světa, včetně armády ruské. Kdyby tak Žukov konkrétně jmenoval onoho giganta vojenského myšlení, který dlouho před válkou zaujímal funkci náměstka lidového komisaře obrany pro výzbroj, giganta, který považoval minomety za „nedomrlé dělostřelectvo” a všemožně brzdil proces jejich vývoje i jejich distribuce v armádě, a to s tím, že se z nich nedaří střílet na letadla a nedá se s nimi vést boj s tanky.

A ještě jedna perla z téže stránky v téže nejpravdivější knize: „Někteří vojenští činitelé dokonce uvažovali o přechodu dělostřelectva na univerzální a polouniverzální kanóny. ÚV VKS(b) poukázal na mylnost této tendence.” My bychom ovšem opět docela rádi znali i jména oněch vojenských činitelů, kteří v otázkách rozvíjení výzbroje zaujímali tak hloupé stanovisko…

Když Žukov vzpomíná na domnělé Tuchačevského zásluhy, včetně na jeho skvělé „předpovědi”, nazývá giganta vojenského myšlení jménem. Jakmile se však jedná o jeho konkrétní aktivitu, jako byl například onen dementní návrh převést veškeré dělostřelectvo na univerzální či polouniverzální kanóny, zde Žukov na jméno hlavního a jediného ideologa tohoto náhledu úplně zapomíná. V těchto případech schovává Tuchačevského do množného čísla jakýchsi neznámých blbounů: „někteří vojenští činitelé”. Když má být konkretizován člověk, který přibrzďoval překypující aktivitu „hvězdy v plejádě” a který si neviděl ani na špičku nosu, tam se u Žukova najde zřetelná narážka na Stalina.

Jakmile je však řeč o konkrétním rozhodnutí zarazit Tuchačevského třeštění, už se Žukov zmiňuje o… moudrém Ústředním výboru Všesvazové komunistické strany (bolševiků), který „poukázal na mylnost této tendence”. Generální tajemník ústředního výboru si tedy neviděl ani na špičku nosu. Zato dalekozraký ústřední výbor pod jeho vedením všechno viděl, všechno věděl a pro všechny problémy nacházel správná řešení.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

To je tedy rozlet

Výstavba vojenského letectva byla vedena k maximu. V polovině roku 1935 jsme měli nejsilnější vojenské letectvo na světě. To však bylo ještě málo. Tuchačevskij plánoval, že v roce 1937 bude mít 40 000 letadel a 50 000 tanků. Průmysl už se přehříval, a to vyráběl neustále letadla starých modelů. To vše se dělo namísto provádění výzkumu, vývoje nové techniky, rozvoje leteckého průmyslu a plánovitého nahrazováni staré letecké techniky novou.

A. Jefimov¹¹³

I

Jak vlastně hodlal Tuchačevskij vyrobit opravdu neuvěřitelné množství tanků? Jeho návrh je otřesný právě svou dočista šílenou smělostí. Na tanky musíme přestavět všechny naše traktory a automobily! Tuchačevskij hlásil Stalinovi: „Z každého traktoru a automobilu může být zhotoven jeden tank.” Tuchačevskij zde kladl důraz na slovo každý. Podle jeho názoru byl každý automobil potenciálním tankem. Traktory a automobily představovaly podle Tuchačevského „tankovou surovinu”. Do své statistiky zahrnul Tuchačevskij všechny sovětské automobily a traktory a uzavřel to slovy: Tolik jich máme!

Ke konci roku 1930 měl Sovětský svaz 98 400 automobilů a traktorů. Tuchačevskij je uchvácen. Pětiletka nám dá ještě více traktorů a motorových vozidel a všechny je přeměníme v tanky!

„Mnou sestavená tabulka tankové ‚suroviny‘, kterou máme k dispozici, hovoří o tom, že už koncem roku 1931 budou naše rezervy velmi povzbudivé. Budeme-li brát automobily a traktory pro výrobu tanků z výroby za rok války a částečně po mobilizaci z existujících záloh, evidentně bychom pro tanky a autotraktory mohli bez zvláštního vypětí mít v roce 1932 až 40 000 po mobilizaci a 100 000 z roční výroby, a v roce 1933 by tato čísla mohla vzrůst ještě jedenapůlkrát.” To je tedy rozlet!

II

Jenže i Tuchačevskému bylo jasné, že pro takové množství „tanků” nemá stát k dispozici dostatek pancéřové oceli, a že není kde ji brát. Proto navrhoval, aby bylo namísto pancíře použito železo na výrobu kotlů a aby byl Taganrožský závod na výrobu kotlů přebudován na výrobu železných plátů.

Základním automobilem tehdejší doby byl typ AMO-F-15. Uvezl maximálně jednu tunu. Kola měla rozměry 4x2. Mimo silnice nemohl nikam jezdit. Kdyby byl přikryt listy z kotlového železa pouze motor, benzínové nádrže a kabina řidiče nákladního automobilu, už to by dělalo víc než tunu hmotnosti navíc. Na korbu už by se tedy žádné „pancéřování” nevešlo. Pokud by se ale smontovala železná krabice na korbě, už by zase nebylo možné chránit motor, nádrže a kabinu řidiče. V každém z těchto scénářů by byly nechráněné osy, podvozek a tenoučká gumová kola. Výzbrojí takového „tanku” by musel být těžký kulomet Maxim. Nic těžšího už by se na takový „tank” nevešlo. Ostatně, Tuchačevskij také nic jiného ani nenavrhoval. Na takovém „tanku” by ten kulomet mohl být umístěn jedině odkrytě, protože pancéřová věž vyžaduje pevný podklad, který zde rozhodně nebyl.

Základním traktorem té doby byl Fordson. Licenci na jeho výrobu prodaly Spojené státy americké a postavily i továrnu na jeho výrobu. Pochopitelně, že buržoazní název tohoto traktoru byl nahrazen libozvučným názvem proletářským. Výkon traktoru činil 15 k. Od okamžiku, kdy vyjel první Fordson z továrních vrat, až do konce šedesátých let 20. století, byl tento výkon traktoru považován za základní měřítko. Také se o tom tak psalo: „Během let 1931 až 1937 získal zemědělský sektor více než 500 000 traktorů o výkonu 15 k.”¹¹⁷

Smysl této věty potřebuje vysvětlení. V roce 1936 byla v Sovětském svazu mimo Fordsony zahájena výroba dalších, výkonnějších traktorů. Když tehdy vyjel z továrních vrat jeden traktor o výkonu 30 k, byl ve statistice považován za traktory dva. Traktor o výkonu 60 k pak byl počítán jako traktory čtyři.

Avšak v okamžiku, když Tuchačevskij tvořil své návrhy, traktory o výkonu 30 k či 60 k ještě neexistovaly. Existoval jen obyčejný Fordson, a pak tentýž typ se zesíleným výkonem 22 k. A právě tento zesílený typ navrhoval Tuchačevskij proměnit v tank. Tento traktor byl vybaven primitivním motorem. Hned za ním seděl na železné sedačce traktorista. Tento technický zázrak měl vpředu dvě maličká železná kola se špicemi a vzadu dvě velká kola, rovněž se špicemi. Ukrýt kotlovým železem traktoristu a některé životně důležité uzly bylo možné. Ale kola už ne. Mimoto musí být brán v potaz výkon motoru. Každé zvýšení nákladu znamenalo snížení rychlosti, dojezdu, schopnosti jízdy v terénu. Kulomet se tam nějak strčit dal, ale i on by musel být umístěn odkrytě, protože věž prostě nebylo kam přimontovat.

III

Dále musíme brát v úvahu ještě jeden moment. Kdyby byly všechny náklaďáky a traktory Sovětského svazu předělány na „tanky”, co pak zůstane průmyslu, dopravě a zemědělství? Co se stane se státní ekonomikou, když jí odebereme třeba ne úplně všechny, ale řekněme jen polovinu traktorů a automobilů? Ve válce navíc potřebuje traktory a automobily i armáda. Představme si, že armádní traktory a náklaďáky byly podle Tuchačevského projektu přebudovány na „tanky”. Čím pak budeme vozit miliony tun střeliva, pohonných hmot, náhradních dílů, proviantu, ženijního, lékařského a dalšího materiálu ze zásobovacích stanic do skladů frontů, armád, sborů, divizí, brigád a pluků přímo k bojujícím jednotkám?

Čím bude vojsko převáženo? Čím se bude tahat dělostřelectvo?

V čem budeme vozit štáby, spojovací jednotky, polní nemocnice a opravárenské dílny? Armáda trpěla i tak nedostatkem automobilů a traktorů. A ve válce jich nikdy nemůže být dost. Volná vozidla se za války opravdu nevyskytují.

Kdyby byla třeba i jen polovina vozidel a traktorů celého státu přebudována na „tanky”, pak ty „tanky” prostě nemohou nic dělat. Proč? Z velmi jednoduchého důvodu. Hned za kolonou tanků musí následovat protitankové, polní a protiletadlové dělostřelectvo, dále pěchota, která nemůže být o mnoho pomalejší než tanky, potom ženisté, chemici, spojaři, štáby, rozvědka, topografové, technici a lékařský personál. A co to všechno znamená? Automobily, automobily, automobily. Mimoto musí být jak tankům, tak všem, kdo je následuje, neustále dodáváno střelivo, pohonné hmoty, proviant a všechno možné. Elementární výpočty té doby ukazovaly, že za každým tankem musí jet čtyři až pět, ba i více nákladních automobilů se zajišťujícími jednotkami a oddíly. Jinými slovy, i kdyby bylo přijato pitomé rozhodnutí měnit traktory o výkonu 15 hp v „tanky”, stejně by se nesměla překročit mez 15 až 20% z celkového počtu armádních automobilů a traktorů. V opačném případě zůstanou ty „tanky” bez střeliva, bez pohonných hmot, bez ženistů, bez spojení a velení, bez dělostřelecké podpory, bez protiletadlového krytí atd.

Tuchačevskij takové věci evidentně nechápal. Žukov, ten ovšem otevřel pusu a naslouchal slavičím trylkům „hvězdy první velikosti v plejádě”.

IV

Ve druhé polovině třicátých let zvládl sovětský průmysl výrobu dokonalejších nákladních automobilů GAZ-AA (1,5 tuny), ZIS-5 (3 tuny) a pásových traktorů z Čeljabinského závodu. Avšak ani tato vozidla nesplňovala požadavky armády v úplnosti. Byly to obyčejné nákladní vozy, ale armáda potřebovala automobily terénní. Když by se tyto obyčejné náklaďáky obložily kotlovým železem, jejich schopnost jízdy v terénu by byla úplně nulová. Později, před začátkem války, byla započata výroba tříosých nákladních vozů GAZ-AAA a ZIS-6. Ani tato auta však neměla náhon na přední kola. Ani tato auta se nehodila k tomu, aby se z nich dělaly „tanky”. Nemluvě o tom, že armáda je potřebovala právě jakožto automobily. Dokonce i v době míru jich byl katastrofální nedostatek. A nejvýkonnější sovětský pásový traktor značky Staliněc se hodil pro přebudování na tank zrovna tak, jako všechny ostatní traktory a automobily.

Tuchačevského návrhy nejsou než čirým technologickým barbarstvím. Automobil či traktor se prostě na tank předělat nedá. Zrovna tak se jízdní kolo nedá předělat na náklaďák se sklápěcí korbou, motocykl na buldozer a čajník na televizor. A proč vlastně nejdřív vyvíjet jízdní kolo, a pak z něj dělat něco jiného? Pokud je země podle názoru Tuchačevského (a Žukova) schopna žít a bojovat bez traktorů a automobilů, proč tedy byly vůbec budovány automobilové a traktorové továrny a proč v nich byla zahájena výroba automobilů a traktorů? Nebylo by v tom případě jednodušší stavět místo nich rovnou tanky? Všechny pokusy o proměnu traktorů a automobilů v tanky skončily krachem. Byly totiž skutečně provedeny zkoušky s  vozidlem GAZ-AA, ověšeným kotlovým železem a tím tedy proměněným v „tank”. Vzniklé vozidlo se nedokázalo ani hnout z místa.

A opancéřovaný traktor Fordson vyhazoval velkými zadními koly se špicemi půdu zpod sebe – a přídí se zarýval do země.

A Žukovovi je líto, že géniovi nebylo z čiré hlouposti popřáno sluchu!

V

Nyní srovnejme „nejzastaralejší” sovětský tank T-26 s Tuchačevského sny o traktoru Fordson, proměněném v „tank”. Nejhorší typ T-26 byl vybaven motorem o výkonu 90 k. Ve snech giganta vojenského myšlení pak máme co dělat s výkonem 15 nebo 22 k. Tank jezdil na pásech a mohl se pohybovat po jakémkoli terénu, zatímco Fordson měl železná kola. I on mohl jezdit na jakémkoli terénu, ale jedině tehdy, když zůstával traktorem. Jakmile jej proměnili v „tank”, nemohl už jezdit vůbec nikde. Drtivá většina tanků T-26 byla vyzbrojena kanónem ráže 45 mm, schopným roku 1941 prorazit pancíř jakéhokoli německého tanku. Mimoto měl ještě 2 až 3 kulomety. Osádka, výzbroj, střelivo, motor, pohonné hmoty a všechno ostatní se skrývalo pod opravdovým pancířem. Zato Fordson by mohl být v nejlepším případě vyzbrojen jedním těžkým kulometem Maxim. Je velmi nepravděpodobné, že by ten kulomet byl schopen kruhové palby. Přitom ani střelec, ani kulomet by nemohli být ukryti ani tím kotlovým železem… Dokonce i nejstarší typy T-26, vyzbrojené jen dvěma kulomety, překonávaly ve všech parametrech traktor Fordson, protože ty kulomety byly dva, střelci seděli pod pancířem a mohli střílet jakýmkoli směrem, přičemž jejich palebné sektory kryly veškerý prostor kolem.

Žukov, jak víme, si však ve svých vzpomínkách nevzpomněl na jméno tanku T-26 ani jednou. Tento tank, stejně jako jiné tanky s mnohem vyššími parametry prohlásil Žukov za „lehké a zastaralé” a vyškrtl je ze statistiky jako cosi, co si nezaslouží sebemenší pozornost. Přitom některé typy T-26 vyjely z továrních vrat v roce 1940, ba dokonce i v první polovině roku 1941. Kdyby ovšem byly automobily AMO-F-15 v souladu se záměrem giganta vojenského myšlení ověšeny v roce 1929 nebo 1930 železnými pláty, a pokud by si pak postály v otevřených remízách ve sněhu a v dešti až do roku 1941, to by byl ovšem Žukov spokojen. A to by pak Rudá armáda pod Žukovovým velením dokázala skvěle čelit nepřátelskému útoku!

V srpnu 1939 rozdrtila 1. armádní skupina v Mongolsku pod Žukovovým velením 6. japonskou armádu. Žukov tam měl k dispozici tanky BT-5 s motorem o výkonu 400 k a tanky BT-7 s motorem o výkonu 500 k. Nikdo na světě tehdy nic podobného neměl. Díky této moci Žukov neustále předbíhal operace nepřítele. Japonské jednotky nedokázaly na rychlé přesuny a bleskové údery sovětských tankových brigád reagovat. Tyto tanky byly vyzbrojeny kanóny ráže 45 mm, které tehdy neměly konkurenci ani v Japonsku, ani ve Spojených státech amerických, ani ve Velké Británii, ani v Německu. Některé francouzské tanky byly tehdy vyzbrojeny kanóny ráže 47 mm. Hmotnost jejich granátu činila 1,65 kg (u sovětského kanónu činila 1,4 kg). Jenže délka hlavně francouzského kanónu dosahovala 34 ráží, zatímco sovětský kanón „nejzastaralejšího” sovětského typu T-26 měl při nepatrně nižší ráži délku hlavně 46 ráží.

Proto ve svém výkonu onen francouzský kanón překonával. Rád bych viděl Žukovovo vítězství v Mongolsku, kdyby tehdy namísto s tanky BT-5 a BT-7 musel bojovat na Tuchačevského „tancích” a s Kurčevského děly… v červnu 1941 měla Rudá armáda 7 549 rychlých tanků od BT-2 po BT-7M. Všechny tyto tanky Žukov rovněž prohlásil za „lehké a zastaralé”. Kdyby musel bojovat v půldruhatunkách a Fordsonech, neschopných hnout se z místa, zajímalo by mě, jak by je asi nazval. Že by je prohlásil za těžké a nejmodernější?

VI

Ve třicátých letech 20. století byly v sovětské tankové výrobě zřetelně patrné dva diametrálně protichůdné směry. Představovali je Tuchačevskij s myšlenkou „tanku”, předělaného z půldruhatunky, a Pavlov s myšlenkou obrovského skoku vpřed od T-26 a BT k tankům se silným pancířem, dieselem, mohutnou výzbrojí a širokými pásy. Tank T-34 byl „Pavlovovým snem, vtěleným do pancíře”, zatímco Fordson s Maximem byl snem Tuchačevského, který se díky rozhodnému Stalinově zásahu nepodařilo vtělit do kotlového železa.

Žukov však ve svých pamětech, v rozhovorech a veřejných vystoupeních pravidelně a důrazně zašlapával do bláta Dmitrije Grigorjeviče Pavlova a opěvoval „hvězdu v plejádě”. Žukov dokazoval, že směr rozvoje tankových vojsk, na němž trval Tuchačevskij, byl jedině správný: Ach, kdyby byla Rudá armáda vyzbrojena Fordsony, pak bych přinutil Hitlera i jeho generály až k pláči!

Já bych ale rád viděl Tuchačevského „tanky” v neprostupném blátě podzimu 1941, v závějích podmoskevských polí, v protiútoku u Stalingradu, v bitvě u Kurska či v běloruské ofenzívě… Žukov ovšem opěvuje Tuchačevského „moudrou prozíravost”. A byl strašně rozhněván, že Stalin „si neviděl ani na špičku nosu” a nedovolil Tuchačevskému, aby uskutečnil své neuvěřitelně idiotské záměry.

Zároveň tentýž Žukov obviňoval vedení Sovětského svazu, tj. Stalina, za to, že výroba tanků T-34 a KV zahájena příliš pozdě a v nedostatečném měřítku. Všechny své hanebné krachy a porážky vysvětlil Žukov tím, že těchto nejlepších tanků na světě dostal málo.

Po celou válku, od Dubna, Rovna a Jelni až do Poznaně a Berlína, bojoval Žukov na tancích, které byly vyvinuty v souladu se záměrem Dmitrije Grigorjeviče Pavlova. Co by si náš „maršál vítězství” počal, kdyby neměl ani jeden KV a T-34?

Žukov není sám. Maršál Sovětského svazu Jazov radí mladým důstojníkům: Čtěte Žukova! I maršál tankového vojska Losik, který za války bojoval na tancích T-34, doporučuje vyrůstající generaci onu nejpravdivější knihu o válce. Věřte Žukovovi! Maršál Losik s Žukovem solidarizuje. Tankové jednotky neměly být vyvíjeny podle názoru Pavlovových, nýbrž podle geniálních receptů Tuchačevského.

Kdyby jen tehdy dostal velitel tankové brigády podplukovník Losik stovku Fordsonů a půldruhatunek! Jakmile by s tímto vybavením narazil na nějakou význačnou německou divizi, například Totenkopf či Wiking, on už by jim ukázal, jak se má bojovat ve dvacátém století!

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Proč pustil Stalin Trockého na svobodu?

Na ocelových bodácích, s vorošilovskými salvami, na mohutných křídlech Sovětů přineseme osvobozeni pracující třídě kapitalistických zemi a vztyčíme prapor komunismu na zbylých pěti šestinách Země.

Lev Měchlis (1939)

I

Dne 21. srpna 1940 byl v Mexiku zvěrsky zavražděn Lev Trockij.

Agent sovětské tajné policie, španělský komunista Ramon Mercader del Rio dokázal předstírat, že je aktivním přesvědčeným trockistou, a pronikl do jeho nejbližšího okolí. Mercader psal články, které se Trockému velice líbily. V Trockého domě se Mercader stal důvěrným hostem. V den vraždy byli spolu sami v Trockého pracovně.

Trockij seděl za stolem a sklonil se nad text nějakého článku. Mercader vytáhl zpod pláště horolezecký cepín, rozmáchl se a strašlivým úderem prorazil Trockému lebku. Mercader byl na místě zločinu zatčen. Odmítl vypovídat. Mexický soud ho odsoudil k 20 letům žaláře. Ale 6. května 1960 byl za vzorné chování předčasně propuštěn: k plnému odsezení trestu mu tedy chyběly tři měsíce. Mercader byl převezen do Sovětského svazu a jmenován zde… vědeckým spolupracovníkem Ústavu marxismu-leninismu při ÚV KSSS.

Samo toto jmenování představuje velmi názornou a přesvědčivou charakteristiku jak Ústředního výboru Komunistické strany Sovětského svazu, tak i celého marxismu-leninismu. Pro další rozvoj nesmrtelného Leninova učení a pro posílení nerozborné jednoty teorie a praxe bylo skutečně záhodno posílat na frontu ideologického boje přesvědčené bojovníky s právě takovými sklony. A právě s takovými zkušenostmi.

Tehdy kolovala anekdota, že poté, co se stal Mercader vědeckým spolupracovníkem natolik váženého chrámu vědy, pracuje na mnohodílné disertační práci s názvem „Alternativní způsob použití cepínu”.

Komunistická moc by Mercaderovi nemusela projevovat zvláštní vděčnost za jeho „hrdinský čin”. Jakou cenu má služba, která už byla provedena? Navíc před 20 lety! Ale kdeže. Ihned po příjezdu do Moskvy byl Mercaderovi udělen titul hrdiny Sovětského svazu spolu s Řádem Lenina. Povšimněme si zde jednoho momentu. Mercader spáchal tu zvěrskou vraždu ve Stalinově době a na Stalinovu objednávku. Po Stalinově smrti nový vládce Sovětského svazu Nikita Sergejevič Chruščov veřejně odsoudil Stalina jako největšího zločince. A hleďme, přímo na vrcholu antistalinské kampaně vyznamenává tentýž Chruščov Stalinova agenta a nájemného vraha nejvyššími řády Sovětského svazu. Tento příklad dokazuje, že sám Nikita Chruščov, velký bojovník za mír, pokrok a demokracii, se nejen neštítil vražd na objednávku, nýbrž že je dokonce oceňoval na tom nejvyšším stupni.

II

Zavraždění Trockého se dostalo celé řady vysvětlení. Říkalo se, že tento zločin neměl žádný smysl, protože Trocký měl poměrně málo stoupenců, žil v dalekém Mexiku a nepředstavoval žádnou hrozbu.

Říkalo se, že ta vražda byla Stalinovou osobní mstou či projevem Stalinova stihomamu. Zůstaly zde však určité nejasnosti. Proč se například Trockij vůbec ocitl v Mexiku?

Trockij dosáhl vrcholu své kariéry v říjnu 1917. To pod jeho vedením byl proveden státní převrat a uchopení moci v Petrohradě.

Trockij byl faktickým tvůrcem Rudé armády a jejím stálým velitelem po celou dobu ruské občanské války. Jenomže už tehdy nebyl mužem číslo jedna: o nejvyšší moc se dělil s Leninem. Postupně byl Trockij odsunován do druhých a třetích rolí. Jeho klouzání z výšin moci nabíralo rychlost, až se nakonec proměnilo v pád. Již roku 1923 stál Trockij v čele levé opozice v komunistické straně, čili byl v menšině. Do roku 1927 pak Trockij ztratil vše a nebyl dokonce ani řadovým členem strany. Byl vyhnán ze všech funkcí a zbaven všech pravomocí. Dne 7. listopadu 1927 se Trockij snažil pronést řeč před průvodem manifestujících občanů, směřujících na Rudé náměstí, ale to už na něho letěly prázdné lahve a kameny. Dlažební kostka, jak známo, je zbraní proletariátu. A láhev taky. Zabít Trockého, to nebyl žádný problém. Ochotných vykonavatelů by se našla celá řada. Proč tedy Stalin nezabil Trockého už tehdy?

Začátkem roku 1928 poslal Stalin Trockého do vyhnanství v Kazachstánu. A po dalším roce ho nechal eskortovat do Turecka. A zde vzniká otázka, proč. V Kazachstánu byl Trockij izolován a nacházel se pod kontrolou Stalinovy tajné policie. Hranice Sovětského svazu byly pevně uzavřeny, takže utéct ze země bylo svrchovaně obtížné. A pro Trockého by to bylo už úplně nemožné, vždyť byl permanentně sledován. Utéct prostě Stalinovi nemohl. A podobné přání ani neprojevoval. Jako politický protivník byl Trockij zneškodněn.

Neměl k dispozici ani mocenské páky, ani vliv, ani komunikační prostředky. To, co psal, nikdo nepublikoval. Trockého dopisy byly kontrolovány, zadržovány po celé měsíce a ve většině případů zmizely. Trockého stoupenci byli krutě stíháni. Nelidské bití trockistů v temných výklencích a průjezdech, to byly jen první a zdaleka nejmírnější projevy Stalinovy nemilosti. Pak přišla řada na vyhnanství, žaláře, mučení, veřejné procesy a popravy. Milionové masy se Trockého urychleně zřekly. Věrnost mu zachovali jen jednotlivci. Lidé už jsou tak uzpůsobeni: Chvatně se kamarádí s bohatými, silnými a vlivnými, ale jakmile někdo z nich spadne s výšin moci až na dno, počet jeho přátel a stoupenců se kdovíproč ostře snižuje. A naopak se objevuje množství těch, kteří mají nepřekonatelnou potřebu do včerejší modly kopnout.

Stalin vyhladil miliony lidí, které považoval za své nepřátele nebo potenciální nepřátele. Stalin posílal své protivníky na Sibiř, na Dálný východ, do Kazachstánu, na Sachalin a Kolymu nebo rovnou do popravčích sklepů. Ale jen jednoho svého nepřítele, zrovna toho největšího, kupodivu zničehonic poslal ze vzdáleného Kazachstánu na rajské ostrovy v Marmarském moři…

III

Kdyby byl Trockij nebezpečný, pak ho Stalin mohl izolovat tak, jak izoloval Lenina v posledních letech jeho života. Poslední období svého života strávil Lenin v izolaci, kterou zorganizoval Stalin. Dne 18. prosince 1922 bylo přijato usnesení Ústředního výboru Komunistické strany Ruska (bolševiků), v němž se pravilo: „Soudruhu Stalinovi uložit osobní zodpovědnost za izolaci Vladimíra IIjiče, a to pokud jde jak o osobní styk s pracujícími, tak o korespondenci.”

Ochrana, stravování a „léčba” Lenina, to vše bylo pod plnou Stalinovou kontrolou. Leninovi bylo povoleno pouze to, co mu povolil Stalin. Lenin věděl o situaci v zemi hlavně z toho, co publikoval list Pravda. A aby se příliš nerozrušoval, bylo pro něho vydáváno speciální číslo. V jediném exempláři. Všechno, co Lenin psal, bylo předáváno Stalinovi. Ostatně, starost o Leninovo zdraví vedla Stalinovy lékaře k tomu, že mu mnoho psát ani nedovolovali.

Trockij by rovněž mohl zahynout na operačním stole. Stejně, jako se to v roce 1925 stalo Frunzemu, jenž Trockého vystřídal ve funkci velitele Rudé armády. Stalin měl tou dobou tři tajemníky: Bažanov se věnoval „světlým záležitostem”, Měchlis „polotemným” a Kanněr „temným”. Bažanov vzpomíná, že Michail Vasiljevič Frunze byl na operační stůl položen bezmála násilím, tak velkou měl Stalin starost o zdraví bojového soudruha. Frunze se nebránil nadarmo. Na operačním stole ho čekala smrt. Jak je vidět, asi to tušil. Přípravou operace se kdovíproč zabýval Stalinův tajemník pro „temné záležitosti” Grigorij Kanněr. Když se o tom tajemník pro „světlé záležitosti” Bažanov dozvěděl, bylo mu všechno jasné.¹¹⁹ Pokud byl Trockij pro Stalina nebezpečný, stačilo tedy projevit starost o jeho zdraví a položit ho taky na operační stůl, a třebas i násilím. Trockij se také mohl úspěšně utopit v jezeře, zrovna jako se to stalo Efraimu Skljanskému, Trockého zástupci ve velení Rudé armády za ruské občanské války. Bažanov vypráví, jak dostal zprávu o Skljanského záhadné smrti: „Spolu s Měchlisem jsme okamžitě zašli za Kanněrem a jednohlasně jsme zvolali: ‚Gríšo, to ty jsi Skljanského utopil!‘…

Spolu s Měchlisem jsme byli pevně přesvědčeni, že Skljanskij byl utopen na Stalinův rozkaz a že ‚nešťastnou nehodu‘ zorganizovali Kanněr a Jagoda.” Mimochodem, Kanněr byl popraven v roce 1937 a Jagoda v roce 1938.

V polovině dvacátých let měl už Stalin plně rozvinut mechanismus politických vražd. V temném zákoutí nebo třeba i na světlé chodbě Smolného paláce mohl Trockého klidně potkat přesvědčený bojovník s cepínem nebo duševně nevyrovnaný týpek s pistolí.

Ale kupodivu se Trockij v těch letech se žádnými podobnými týpky nesetkal. Když byl v Kazachstánu, nemohl Trockij publikovat ani řádku. Tím, že ho však Stalin pustil na svobodu, dal mu plnou možnost říkat a psát, co se mu zachtělo, tj. ty nejodpornější záležitosti o Stalinovi. K čemu to Stalinovi bylo dobré? A proč Stalin poté, co Trockého pustil na svobodu, tak dlouho otálel s jeho vraždou? Ve třicátých letech obviňoval Stalin všechny své nepřátele v Sovětském svazu z trockismu. A takové obvinění znamenalo smrt, ať už pomalou v táboře nebo okamžitou v popravčím sklepě. Trockisty i osoby, které byly za trockisty prohlášeny, stříleli po tisících a desetitisících.

Do táborů jich byly hnány statisíce, ba miliony. Samotného Trockého však Stalin nechal na pokoji. A Trockij si pohodlně žil na pohádkově nádherných ostrovech v lázeňském podnebí, posléze na jihu Francie, pak v Norsku a nakonec v Mexiku. Pak se zničehonic něco přihodilo a na Trockého začal vyložený hon. Jeden pokus o atentát střídal druhý, až to nakonec vyústilo v onen vítězný úder cepínem. Jestli šlo o Stalinův stihomam, proč se tedy tak dlouho omezoval na trockisty, a to ještě v drtivé většině na trockisty domnělé? Proč se nesoustředil přímo na Trockého? A co se to pak přihodilo? Najednou Stalinův stihomam zesílil?

Po Stalinově smrti vysvětlil nový hospodář Nikita Chruščov, že v Sovětském svazu vládne nejlepší společenský a ekonomický řád na světě; přičemž jednotlivé nedostatky a přehmaty vznikly jen kvůli Stalinově špatné povaze. Chruščovovi patolízalové myšlenku podrželi, rozvinuli a začali prohlašovat, že Stalin byl paranoik. Za Chruščova se Stalinovi katani dočkali velmi špatného zacházení: někdo byl popraven, někdo uvězněn a někdo aspoň vyhozen z práce.

Pravda, většina to odstonala jen lehkým úlekem, ale na řády a vyznamenání už nebylo pomyšlení. A zničehonic se v Moskvě objeví Mercader, Trockého vrah, vykonavatel Stalinova zločinného záměru, a dostává z Chruščovových rukou nejvyšší sovětská vyznamenání.

Máme-li považovat Trockého vraždu za projev Stalinova stihomamu, pak budeme muset konstatovat, že paranoikem byl i Chruščov, přičemž jeho stihomam se projevil pouze jednou a pouze ve vztahu k Trockému, který byl zabit před dvaceti lety. V opačném případě nám nezbude než dospět k závěru, že těsně před druhou světovou válkou a na jejím počátku představoval Trockij reálné nebezpečí nejen pro Stalina, nýbrž i pro celé sovětské vedení.

IV

Trockij byl fanatickým stoupencem světové revoluce. Poté, co byl zbaven moci, s hněvem odsuzoval Stalina. Trockij před celým světem prohlásil, že Stalin zradil věc komunismu a světové revoluce. On sám ovšem nechápal, že tato jeho obžaloba je pro Stalina… krajně výhodná. Ba dokonce nezbytná. Svými odhaleními totiž Trockij uspával bdělost Západu. Stalin pak v Sovětském svazu za pomoci Západu budoval nejmohutnější válečný průmysl na světě a připravoval svou armádu i stát ke zničení západní civilizace. A Trockij? Ten všude prohlašoval, že Stalina není zapotřebí se bát, že Stalin představuje šedivou průměrnost, že Stalin je naprosto neschopný a že se jeho režim brzy sám zhroutí. „Stalinova osobní diktatura se zjevně chýlí k závěru,” tvrdil Trockij v listopadu 1931. Západní politici si dobře pamatovali Trockého úlohu v revoluci a v občanské válce.

Všichni věděli, že právě on utvořil Rudou armádu. A jeho názor nebrali na lehkou váhu. Trockij představoval roznětku světové revoluce. Nyní však byla tato roznětka zneškodněna. Má-li se Trockému věřit, tak Stalin takovou roznětku nepředstavuje.

Stalin nejenže vypustil Trockého ze Sovětského svazu, ale také mu zajistil reklamu v celém světě. V každém politickém procesu v Moskvě byl Trockij zmíněn. Své nepřátele mohl Stalin nazývat jakkoliv, ale on je tvrdošíjně nazýval trockisty, čímž přidával Trockému na politické váze. Pokud by Trockij říkal opak, pokud by prohlašoval, že Stalin připravuje agresivní válku, pokud by Trockij varoval Západ před nebezpečím, které představuje Stalinova zákeřnost, pak by mu nikdo nedovolil opustit Sovětský svaz a zvučnou ránu cepínem by Trockij dostal už roku 1927.

V

Těsně před druhou světovou válkou a na jejím počátku Trockij najednou přestal psát o tom, že Stalin zradil věc světové revoluce.

Proto se Trockij stal nepotřebným. Svou misi už splnil. Trockij přestal být užitečný. Teď už může být odklizen. Ba co víc: Trockij začal být… nebezpečný. Trockij totiž zjevně pochopil Stalinovu hru a vystoupil s novými odhaleními. Začal psát o tom, že Hitler se dostal k moci díky Stalinově podpoře. „Bez Stalina by nebylo Hitlera,” to jsou Trockého slova. A zde jsou některá z jeho odhalení: „Hitler se připravuje k válce… Jeho úder proti Západu by se mohl v blízké či vzdálenější budoucnosti uskutečnit jedině za podmínek vojenského spojenectví mezi fašistickým Německem a Stalinem.” Dne 4. září 1939 připomněl Trockij světu, že „Kreml sytil ropou italské tažení do Habeše”, a nyní že sytí ropou Hitlerovu válku proti Evropě. Trockij položil zvučnou otázku, proč hned po uzavření paktu o neútočení mezi Německem a Sovětským svazem vypukla válka. „Není jasné, proč zahájil Hitler útok na Polsko ihned po objetí Ribbentropa s Molotovem… Stalin dobře věděl, co dělá. K útoku na Polsko a k válce proti Anglii a Francii Hitler nezbytně potřeboval blahovolnou ‚neutralitu‘ SSSR plus sovětské suroviny. Politická a obchodní smlouva zajišťuje Hitlerovi oboje.”

Trockij varuje Velkou Británii a Francii, že kořen zla nespočívá ani tak v Hitlerovi, jako především ve Stalinovi. Bez Stalinovy „neutrality” vůči Hitlerovi, bez sovětské ropy, manganu, chrómu, mědi, cínu, niklu, vanadia, molybdenu, wolframu, platiny, železné rudy, bavlny a obilí by se Hitler neodvážil žádnou válku v Evropě rozpoutat. Trockij však varuje i Hitlera. Již v červnu 1939, když v Evropě jen málokdo tušil, že za pár měsíců vypukne druhá světová válka, psal Trockij s naprosto ohromující předvídavostí, že Hitler udeří na Západ a Stalin že toho využije.

Když Stalin zcela otevřeně vyhlašoval své záměry, nikdo tomu nepřikládal sebemenší význam. Nikdo ty řeči nebral vážně. Ale Trockij najednou pochopil, že… že Stalin nežertuje! A toto Trockého osvícení se Stalinovi strašlivě nelíbilo. A tak učinil rozhodující krok, aby Trockého přinutil… mlčet.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

K čemu jsou Molotovovi Dardanely?

Jako největší politik naši doby hrál Stalin vojensko-politickou hru světových měřítek.

Věděl, že střet socialistického světa (SSSR) a kapitalismu (Hitlerovo Německo) je nevyhnutelný. Ve svých plánech s tímto střetem počítal. Měl se stát obratem v dějinách lidstva a měl v celosvětovém měřitku definitivně vyřešit otázku „kdo s koho”. Stalin neměl pochyb o tom, že pokud bude zvolen správný okamžik, pak bude tato otázka vyřešena ve prospěch socialismu, a to jednou provždy.

V. Molotov¹²⁰

I

Mezitím se Trockého předpovědi začaly naplňovat. V květnu 1940 Hitler skutečně udeřil hlavními silami na Západ, zatímco Stalin se rozhodl plně využít výhod svého postavení. A 12. listopadu 1940 přijel do Berlína Vjačeslav Michajlovič Molotov, předseda sovětské Rady lidových komisařů a zároveň lidový komisař zahraničních věcí, Stalinova pravá ruka a po Stalinovi druhý muž Sovětského svazu. Znevolnění komunističtí historikové psali, že mezi Stalinem a Hitlerem neexistovaly žádné smlouvy o rozdělení sfér vlivu v Evropě a Asii a že Molotovova návštěva Berlína byla pouze součástí boje za zajištění bezpečnosti západních hranic Sovětského svazu. Komunisté vysvětlovali, že Německo bylo agresorem a Sovětský svaz mírumilovnou zemí, takže mezi těmito dvěma státy byly podobné rozhovory o rozdělování Evropy a Asie zásadně nemožné, nemluvě už vůbec o nějakých tajných smlouvách. Přitom však nějak pozapomněli, že jak Sovětský svaz, tak Německo byly státy stejného typu a s prakticky stejným společenským a státním zřízením. Když si tyto státy mohly roku 1939 rozdělit Evropu na sféry vlivu, proč by nemohly roku 1940 v zahájeném rozhovoru pokračovat?

II

Našli se lidé, kteří tuto návštěvu dosti podrobně prostudovali.

Takto popisuje Molotovův pobyt v Berlíně nezávislý historik Sergej Soldatov:

„Molotov předložil Hitlerovi požadavky, které byly přímo imperialisticky neuvěřitelné a které si zaslouží podrobnější výklad. Tyto požadavky byly potvrzeny i ve výzvě sovětské vlády z 25. listopadu 1940, v níž se vysvětloval plán rozdělení světa mezi Německo, Itálii, Japonsko a Sovětský svaz.

Pro sebe Sovětský svaz požadoval: Od Finska Pečengu a Porkkala Udd. Opěrné body v dánských průlivech Kattegat a Skagerrak pro průjezd do Severního moře. Opěrné body v Jugoslávii v Jaderském moři. Opěrné body v Řecku (soluňský přístav). Od Rumunska jižní Bukovinu. Od Bulharska přechod do sovětské sféry a uzavření patřičné smlouvy. Od Turecka opěrné body v černomořských průlivech Bospor a Dardanely. Opěrné body v Perském zálivu. Přechod území na jih od linie Baku – Batumi, tj. východního Turecka, severního Íránu a Iráku, do sovětské sféry vlivu. Od Japonska, aby se zřeklo svých koncesí na Sachalinu.

Hitler i jeho vláda byli z toho vyděračství na omdlení a ponechali sovětské požadavky bez odpovědi. Přesto však byla nakonec, za měsíc a jinými kanály, osudová odpověď nehlasně pronesena.”¹²’ Osudová odpověď, pronesená jinými kanály, to bylo rozhodnutí o zasazení preventivního úderu proti Sovětskému svazu.

III

Dnes se pootevřel přístup k některým šifrovaným telegramům, které si během Molotovovy návštěvy Berlína vyměňovali Stalin s Molotovem. Dne 13. listopadu 1940 žádá Molotov Stalina o udělení instrukcí ohledně „Číny, Turecka a o našich zájmech v Perském zálivu a Arabském moři”. V šifrované odpovědi Stalin Molotovovi radí: „Nevyjadřovat náš velký zájem o Persii… Pokud Němci navrhnou rozdělení Turecka, v tom případě můžete naše karty odkrýt…”¹²² v tomtéž vzkazu Stalin Molotovovi „radí”, aby si vynucoval souhlas Německa s ještě jedním krokem Sovětského svazu: „Mírové řešení nebude reálné bez našich záruk Bulharsku a bez práva na průchod našich vojsk do Bulharska.”

V listopadu 1940 se Německo nacházelo ve výjimečně obtížném postavení. Druhá světová válka se táhla už přes rok a její konec byl v nedohlednu. Německo mohlo zvítězit jedině v rychlé válce, jenže válka místo toho nabyla zdlouhavého charakteru, takže Německo v ní už zvítězit nemohlo. Večer 13. listopadu, v době, kdy jednal Molotov s Hitlerem, provedlo britské letectvo nálet na Berlín. Setkání, které začalo v nádherné pracovně, tak skončilo v protileteckém krytu. Tímto náletem ukázal Churchill Hitlerovi i Molotovovi, že Velká Británie nemá v úmyslu se vzdát. K vedení zdlouhavé války potřeboval Hitler obrovské množství strategických surovin. A ty suroviny měl v rukou Stalin. Během setkání Molotov Hitlerovi několikrát připomněl, že bez sovětské neutrality by německá vítězství v Evropě nebyla myslitelná: „Na velká německá vítězství měla velký vliv také německo – ruská smlouva. Pokud jde o Německo, získalo v důsledku těchto smluv (z roku 1939) spolehlivý týl, což mělo velký význam pro vývoj válečných událostí na Západě, včetně porážky Francie. Máme-li v daný okamžik hovořit o výsledcích sovětsko-německých smluv, pak musíme říci, že Německo, nikoli bez působení paktu se Sovětským svazem, dokázalo tak rychle a se slávou svých zbraní splnit své operace v Norsku, Dánsku, Belgii, Holandsku a Francii.”

Stalin chápal, že Hitler je na něm výrazně, ne-li naprosto, závislý.

Proto použil taktiku kroucení rukou za záda. Trockij předpověděl, že Stalin „bude chtít plně využít výhod svého postavení”. A jak vidíme, Stalin teď těchto výhod skutečně využívá. Hitler vypráví Molotovovi, že zisky Německa za jediný rok války jsou tak veliké, že k strávení těchto zisků bude Německo potřebovat 100 let, a navrhuje: pokud máme zapotřebí prostor, tak se obraťme na jih. Německo na jih od svých hranic a Sovětský svaz rovněž na jih od svých hranic. Molotov s tím vyslovuje souhlas, ale dodává, že by měl být posouzen problém dánských průlivů, Sund, Kattegat a Skagerrak. Nebyl to tedy Hitler, kdo požadoval životní prostor na Východě; byl to Molotov, kdo požadoval životní prostor na Západě. Dánsko je okupováno Německem. Hitler je ničema a agresor, ale jak máme nazvat Stalina s Molotovem, kteří mají v úmyslu urvat kus dokonce i z toho, co už ukořistilo Německo? Pro Německo představuje kontrola dánských průlivů životní nutnost. K čemu ji však potřeboval Sovětský svaz?

Hitler říká Molotovovi: „Dokud je válka, Německo je krajně zainteresováno na dodávkách niklu a dříví z Finska.” a zajímá se o to, jestli Sovětský svaz nepřipravuje novou válku proti Finsku. A pokud ji připravuje, vznáší Hitler dotaz, zda by ji nebylo možné přesunout na pozdější období. Na to Molotov odpovídá, že Finsko se nachází v sovětské zájmové sféře a že Německo musí z Finska odvolat své jednotky. Molotov „nechápe, proč musí Rusko odkládat realizaci svých plánů o šest měsíců nebo o rok. Konec konců, německo – ruská smlouva neobsahovala žádná časová omezení a v hranicích svých sfér vlivu nebyly žádné straně svázány ruce”. Jinými slovy: Hitler tvrdí, že Německo nemůže žít a bojovat bez niklu a dříví, dodávaného z Finska, a prosí, aby se Finsko prozatím nechalo na pokoji. Na to Molotov odpovídá: Finsko je v naší sféře a my si budeme dělat, co budeme chtít. Hitler mluví o tom, že Německo je plně závislé na ropě, dodávané z Rumunska, a že Německo bude rumunská ropná pole hájit, děj se co děj. Hitler tím vyslovuje narážku, že by nebylo špatné, kdyby Sovětský svaz přestal rumunskou ropu ohrožovat. Sovětský svaz už obsadil severní Bukovinu. To je kus území, který patřil Rumunsku. Touto anexí porušil Sovětský svaz smlouvy o rozdělení sfér vlivu. Molotov na to odpovídá, že Sovětský svaz od Rumunska opravdu cosi utrhl a že tím opravdu porušil dříve uzavřené smlouvy s Německem. Od svých anexí však Sovětský svaz nehodlá ustupovat, přičemž to, co bylo již v Rumunsku anektováno, je pro sovětskou stranu málo. Ještě by to chtělo urvat k té severní Bukovině i jižní Bukovinu. A kromě kousků Rumunska se Sovětský svaz hlásí ještě o celé Bulharsko. „Sovětský svaz se zajímá i o osud Rumunska a Maďarska, který mu za žádných okolností nemůže být lhostejný!”

IV

Sovětský svaz měl dostatek své ropy jak pro vnitřní potřebu, tak na vývoz. Rumunskou ropu tedy Sovětský svaz k ničemu nepotřeboval. Zato pro Německo představovalo Rumunsko jediný zdroj ropy.

Hitler se snaží dohodnout, ale dostává odpověď: My si na to činíme nárok taky. Hitler Molotovovi připomíná: Vždyť jsme se v srpnu 1939 dohodli. Na to Molotov odpovídá: To jsou staré věci, nyní je nutno provést nové dělení Evropy ve prospěch Sovětského svazu.

„SSSR považuje loňskou smlouvu za splněnou, s výjimkou otázky Finska… Nyní přišel čas hovořit o širší dohodě mezi SSSR a Německem.” Dále se rozhovory vedly v témž duchu. Během těch rozhovorů Molotov nevznášel žádné otázky ohledně bezpečnosti Sovětského svazu. To ho vůbec nezajímalo. Jeho zajímaly Írán a Irák, Finsko, sovětské základny v černomořských průlivech atd. Otázky bezpečnosti, a to vzhledem k hrozbě sovětského vpádu do území, jež byla životně důležitá pro Německo, vznášel Hitler. Žádné uklidňující reakce se však nedočkal.

Ráno 14. listopadu 1940 odjel Molotov zpět do Moskvy a 25. listopadu bylo německému velvyslanci předáno prohlášení, že Německo musí neprodleně odvolat své jednotky z finského území.

Mimoto zde byly potvrzeny všechny požadavky, které vyslovil Molotov při jednání s Hitlerem a Ribbentropem, a to včetně požadavku na vytvoření sovětských vojenských základen v Bosporu a Dardanelách.123 Molotovův požadavek, aby byly z Finska odvolány německé jednotky, nebyl vysloven jen tak. Téhož dne, 25. listopadu 1940, totiž maršál Sovětského svazu Semjon Konstantinovič Timošenko (lidový komisař obrany) a armádní generál Kirill Afanasjevič Měreckov (náčelník Generálního štábu Rudé armády) připravili směrnici o vypracování plánu nové agresivní války proti Finsku.¹²⁴ Vyprávějí nám, že Stalin se hrozně bál války a že se všemožně snažil ji oddálit. Veškeré jeho akce prý byly diktovány snahou upevnit bezpečnost Sovětského svazu. K zajištění bezpečnosti tedy potřeboval jen ovládnout Finsko, Irák, Irán a Bulharsko. A vojenské základny ve Středozemním moři a Perském zálivu. Pro úplné bezpečí by ještě rád držel dánské průlivy a Dardanely s Bosporem…

Stalin s Hitlerem (rukama Ribbentropa a Molotova) rozdělili v srpnu 1939 Evropu mezi Německo a Sovětský svaz. Uplynul rok.

Sovětský svaz porušil smlouvu a urval si víc, než mu patřilo. Ale i to mu bylo málo. Hitler se teprve připravoval na velkou válku proti Velké Británii, a Stalin už požadoval nová území v Evropě. A to zrovna taková území, na nichž plně záviselo hospodářství a s ním i ozbrojené síly Německa. Pokud bude Německo vyčerpáno válkou proti Velké Británii, co bude Stalin požadovat potom? Hitler našel odpověď na všechny Stalinovy požadavky. „Po Molotovově odjezdu shromáždil Hitler několik svých podřízených a dal jim jasně na vědomí, že se rozhodl vtrhnout do Ruska.”¹²⁵

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

K čemu držet tankové divize u hraničních sloupů?

Co to bylo? Něčí zločinné lajdáctví nebo čísi promyšlená zrada?

R. Irinarchov¹²⁶

Stačí si jen zakreslit do mapy pohraničních oblasti mista dislokace mechanizovaných sborů a záměr nadcházející bouře se nám rozkryje v celé své nádheře.

M. Solonin¹²⁷

I

Řekněme si nyní něco o osudu jednoho člověka. V tomto osudu se jako v kapce vody odráží příčiny nejostudnějšího krachu 20. století, jakož i všech staletí předcházejících. Narodil se 5. června 1921 v obci Věrchnjaja Ljubovša v Orelské oblasti. Ten název! Obešel jsem skoro celou zemi, ale s takovou romantikou jako u nás na Rusi jsem se nikde nesetkal… Dne 21. prosince 1939 byl náš hrdina povolán pod prapory a pochodoval rovnou do vojenského učiliště. Dále už o sobě vypráví sám: „10. června 1941 jsem absolvoval pěchotní učiliště v Grozném a přijel jsem do Kyjevského zvláštního vojenského okruhu. Zařadili mě do 41. tankové divize, jejíž štáb se nacházel v pohraničním městě Vladimír-Volyňskij. K Západnímu Bugu, který zde tvořil naši státní hranici, se bezmála dalo dosáhnout rukou… Byl jsem jmenován zástupcem velitele průzkumné roty. A v této funkci mě zastihla válka. 22. června v 03.15 hodin se naše vojenské městečko ponořilo do moře ohně…”¹²⁸

Celé to stručné vyprávění je plné podivností. Počínaje 18. zářím 1925 byli do Rudé armády povoláváni branci ve věku 21 let.

A to nikoli všichni, nýbrž třetina či dokonce jen čtvrtina odvodního ročníku. V roce 1941 vypukla válka, jak nás učili, náhle jako blesk z čistého nebe. Když jsme tedy žádnou válku nečekali, pak ovšem onen mladý muž nemohl být v okamžiku německého útoku v armádě. Vždyť v červnu 1941 mu bylo teprve 20 let. No prosím, ale on už (kdovíproč) v armádě je, dokonce stihl absolvovat učiliště, je vlastně důstojníkem a plní funkci zástupce velitele průzkumné roty.

A to ne jen tak někde, nýbrž… přímo na hranici. Jak se něco takového mohlo stát?

Vysvětlení je ovšem velice jednoduché. V srpnu 1939 podepsali Stalin a Hitler (Molotov a Ribbentrop) mír. Zdálo by se tedy, že nyní už není povolávání branců nutné vůbec. Do Rudé armády stačilo brát dobrovolníky a branná povinnost se mohla vůbec zrušit. Ale kdeže.

Mír s Hitlerem totiž vůbec neznamenal mír, nýbrž něco úplně opačného. Jakmile soudruh Stalin podepsal pakt o neútočení, okamžitě povolal nikoli čtvrtinu povolávacího ročníku jako v předchozích letech, ba ani ne třetinu, ani polovinu, nýbrž všechny muže, kteří dosáhli věku 21 let. A mimoto také všechny, kteří dosáhli 20 let. A taky 19 let. Pod prapory šli dále i ti, kteří měli přes 21 let. Logika zde byla jednoduchá: Dřív jsi přece nesloužil, no tak teď přišel čas. A nezapomnělo se ani na osmnáctileté. Nemáš-li střední vzdělání, ještě počkej. Ale pokud je ti 18 let a střední školu jsi absolvoval, postav se do řady.

Mladík, o kterém zde mluvíme, patřil právě do této kategorie: 18 let, 10 tříd. A už ho brali. Ale ne do pluku, nýbrž do vojenského učiliště. Nebyl to tedy výsledek jeho vlastního rozhodnutí, pokračovat ve studiu a skládat zkoušky. Ne. Prameny hovoří o tom, že se neocitl v armádě z vlastní volby, nýbrž na povolávací rozkaz. A nějaký moudrý člověk sestavil tak úžasné plány, že mohli desetitisíce mladých kluků, povolaných ve druhé polovině roku 1939, přesně na začátku června 1941 absolvovat učiliště. A bez dovolenky uháněli rovnou k jednotkám. Kdo tohle nezažil, nedokáže to pochopit: byl jsi bezmocný frekventant, drezírovali tě na úrovni světových standardů a ještě víc, oheň, voda a měděné trumpety, presovali tě a dusili, máčeli tě ve vodách studených, sušili na slunci žhnoucím i v mrazu třeskutém, zkoušeli tě v tahu, ve výkrutu, v ohybu i v lomu a najednou se v jediném okamžiku proměníš z frekventanta v důstojníka.

Zničehonic se ocitneš nejen prostě v jiném světě, ale přímo v jiném rozměru. A ihned dostaneš první důstojnický plat. Žádné čekání, až si odmakáš první měsíc. Kdepak! První výplatu dostaneš jenom tak.

Hned první den. Za to, že ses stal důstojníkem. A co uděláš jako první věc? Správně: odpočinek. První věc je dovolenka. Tak to bylo vždy zavedeno.

Jenomže právě roku 1941 bylo toto pravidlo zrušeno.

Zde máte živý důkaz. Náš hrdina absolvoval učiliště 10. června, stihl dojet z Grozného do Kyjeva a získat ve štábu okruhu zařazení, dorazit ke své divizi, představit se, přijmout funkci… a kde je měsíc zákonem zaručené, zasloužené, odpracované a tak toužebně očekávané dovolené? Vždyť onen novopečený poručík neměl být válkou zastižen na hranicích. Vždyť on měl přece být ve své rodné vsi!

Tam měl až do rozbřesku za slavičích trylků zpívat a tančit a užívat si Ljubovšu, a to jak horní, tak dolní… a jedné nádherné neděle asi tak k polednímu s ním měli zalomcovat v posteli, probrat ho aspoň trochu a říct mu: Molotov má projev! Stal se však zázrak. Německý útok nikdo nečekal, ale desetitisíce mladých důstojníků absolvovaly předčasně, bez zkoušek, svá učiliště a ihned poté byly namísto zasloužené dovolené poslány k jednotkám. A to ne kamkoli, ale na západní hranice. A přímo k hraničním sloupům. Když je Hitler kamarád, tak kam ten spěch? Proč nebylo poručíkům umožněno, aby si na dovolené dosyta užili, co bylo jejich právem?

II

Několik dnů před oním osudovým okamžikem se pak náš známý dostane do 41. tankové divize… To číslo, mimochodem, nebylo vymyšleno jenom tak: v číslování sovětských tankových divizí panoval naprostý pořádek, od 1. až do 61. Hitler se roku 1939 vrhl do druhé světové války s šesti tankovými divizemi, nu a mírumilovný Stalin nyní na jeho hranicích soustředil i 41. tankovou divizi, i řadu dalších.

Dlouhou řadu. Na zmíněné řece Západní Bug a rovněž přímo u hraničních sloupů stála 22. tanková divize. Dne 22. června bylo její vojenské městečko, stejně jako mnohá další, rovněž utopeno v moři ohně.

Tisíce poručíků padly a nikdy si svou dovolenou nevybraly. Z každých sta se jich konce války dožili tři. Těsně před válkou vyslal soudruh Stalin k hranicím 70 000 mladých, čerstvých absolventů učilišť naráz. Válku přežila… tři procenta z těchto důstojníků.

Jen proto, že nezahynuli všichni, jen proto, že jich bylo vrženo k hranicím tolik desítek tisíc, měl po válce kdo vyprávět o tom, co se přihodilo. Jejich vyprávění jsou podivuhodně stejná. Je v nich patrný jednotný standard: Jakmile byl s Hitlerem podepsán mír, ihned mě strčili do důstojnického učiliště, vyřadili mě pár týdnů před válkou a na západní hranice! a 22. června… blesk z čistého nebe. Každý zájemce může takových vyprávění shromáždit mraky. Z těch mnoha jednotvárných variant jsem tu citovanou vybral proto, že mladík, o kterém se v ní mluví, to po válce dotáhl vysoko. Hodně vysoko.

Stal se členem Ústředního výboru Komunistické strany Sovětského svazu, prvním náměstkem ministra obrany Sovětského svazu, náčelníkem Generálního štábu Ozbrojených sil SSSR a nakonec hlavním velitelem Spojených ozbrojených sil členských států Organizace varšavské smlouvy. Hodnost – maršál Sovětského svazu. Jméno – Viktor Georgijevič. Příjmení – Kulikov.

III

Ráno 22. června 1941 bylo v tankové divizi, do které se dostal poručík Kulikov, 415 tanků. Mimoto měla divize obrněné automobily, děla a minomety, dělostřelecké tahače, traktory a motocykly, 682 nákladních automobilů atd. Ani v jedné německé divizi nebylo takové množství tanků. A ani nikdo na světě neměl takovéto tankové divize. Z pěti německých tankových divizí, operujících proti vojskům Jihozápadního a Jižního frontu, měla nejsilnější (19. tanková divize) pouhých 149 tanků. V ostatních německých tankových divizích bylo těch tanků ještě méně. A v německých motorizovaných divizích a pěších divizích nebyly vůbec žádné tanky. A ani v jediném z německých motorizovaných sborů, které operovaly na jih od Polesí, nebylo tolik tanků, kolik jich bylo v jedné jediné 41. tankové divizi Rudé armády. Obraz porážky je velmi dobře znám. Podél celé hranice se dělo totéž. Známý je i závěrečný akord: velitel 41. tankové divize, plukovník Pavlov, byl prohlášen za viníka a postaven ke zdi, a to stejně jako jeho jmenovec, velitel Západního frontu armádní generál Pavlov.

Představme si však, že jsme sami takovým velitelem divize. Co budeme dělat, když nepřítel náhle zahájí dělostřeleckou palbu na vojenská městečka, v nichž stojí pěkně seřazeny tanky a další vozidla? Co budeme dělat, když jsme dostali rozkaz od největšího vojevůdce všech dob a národů, abychom odebrali všem jednotkám střelivo a odevzdali je ve skladech? Co budeme dělat, když na našem stole leží přísně tajný rozkaz nereagovat na provokace, neodpovídat na palbu palbou a neprovádět ŽÁDNÉ akce bez rozkazu z Moskvy? I na těchto rozkazech stojí podpis téhož strategického génia. V červnu 1941 měl poručík Kulikov štěstí. Třetího dne války se kolem 41. tankové a 87. střelecké divize, spolu s řadou dalších jednotek 5. armády Jihozápadního frontu, uzavřel kruh obklíčení, v němž byly všechny tyto jednotky zničeny. Poručíku Kulikovovi se však podařilo probít se ven…

IV

V každé normální zemi by po válce bylo zahájeno soudní řízení.

Vždyť kolem hraničních sloupů se v onom roce 1941 neochomýtala jen ta 41. tanková divize. Má snad nést velitel divize vinu za to, že vojenské městečko se hned v prvních minutách války „ponořilo do moře ohně”? Copak to byl on, kdo rozhodl, že divize bude dislokována těsně u hranic? Copak je možné během několika minut (ale i hodin) vyhlásit v divizi poplach, hnát tisíce lidí v dělostřelecké palbě na stanoviště vozidel, vyvézt z garáží a remíz 415 tanků a stovky dalších vozidel, rozvinout první a druhý sled, velitelská stanoviště, zálohy a týl, zorganizovat velení, součinnost a spojení a odrazit nepřátelský útok? Proč nebyla divize v čase nebezpečí od hranic odsunuta? A proč u nich vůbec byla dislokována? Jak vysvětlit podivné sousedství tankové divize se státní hranicí? Co tam ta divize dělala? Jak se tam ocitla? Čí vinou, na čí rozkaz? Kdo tu dislokaci určil? Náčelník generálního štábu Žukov? Kde je? Obžalovaný Žukove, vstaňte! Odpovídejte na otázky! Takže: s jakým škůdcovským záměrem jste vysunul 41. tankovou divizi k hranicím? Stalin vám to nařídil? Nikoli, obžalovaný Žukove, vždyť z vašich vlastních pamětí vyplývá, že Stalin nejenže nenařídil vysunovat mechanizované sbory k hranicím, nýbrž že byl dokonce proti jejich formování. Mechanizované sbory s čísly od 10 do 30, spolu s tankovými divizemi podřízenými těmto sborům a nesoucími čísla od 19 do 61, byly vytvářeny na vaše důrazné naléhání, obžalovaný Žukove. To vy jste přece určoval místa jejich dislokace. Právě podle vašeho plánu se 41. tanková divize ocitla tam, kde mohla být zasažena (a kde také zasažena byla) hned v prvním okamžiku války. Z jakého důvodu se nacházela na místě, které bylo tak nevýhodné pro obranu? Plánoval jste bránit rodnou zem? Tak proč nestála ta divize (a všechny ostatní) v obraně? Měl jste nechat vykopat okopy, zřídit hlavní a záložní pozice a rozdělit všem jednotkám nezbytné zásoby. Deset tanků na kilometr, to byste měl 40 km nepřekonatelné obrany. Ale ne přímo u hranic, kde se dá pohyb každého vojáka sledovat z druhé strany, nýbrž někdy v hloubce. A hlavně ne v dostřelu nepřátelského dělostřelectva. V Rudé armádě se však o tyto otázky nikdo nezajímal. A 41. tanková divize 22. mechanizovaného armádního sboru Jihozápadního frontu, to byl samozřejmě jen malý příklad. Po celé délce hranic od Baltského po Černé moře se onoho jasného rána stalo totéž. A podle téhož scénáře. Žukov postavil Rudou armádu do takových podmínek, v nichž musela být zničena a v nichž neměla možnost způsobit nepříteli ani sebemenší škody. Žukov sestavil takové plány, vydal takové rozkazy a směrnice, že jejich splnění odsuzovalo Rudou armádu k nevyhnutelnému zničení a Sovětský svaz k porážce. Žukovovy činy představují typický příklad škůdcovství a podlé vlastizrady.

V

Kremelští ideologové měli dvě možnosti: buď Žukova jasně prohlásit za zrádce, nebo vysvětlit smysl jeho mírně řečeno nerozumné činnosti těsně před začátkem války. Nikdo z dvorních historiků však dosud Žukova za vlastizrádce neprohlásil. Ba co víc, nikdo ani nevysvětlil to jeho podivné jednání. On sám ovšem rovněž na tuto svou práci nevzpomínal, ani o ní neuvažoval. Místo toho bylo třem generacím obyvatel planety Země vtloukáno do hlav cosi, co mělo příčiny oné ostudné porážky Rudé armády uměle vysvětlit.

Příčina první. Tanky byly zastaralé.

Odpovídáme. A není to jedno? Ať byly zastaralé nebo moderní, stejně přece stály v těsných řadách přímo u hranic, v dostřelu nepřátelského dělostřelectva!

Příčina druhá. Tanky potřebovaly opravu.

Příčina třetí: Řidiči neměli zkušenosti.

Na druhou a třetí tezi odpovídáme naráz. A není to jedno, jestli má někdo zkušenosti nebo ne a jestli tanky potřebují opravu nebo ne? Představme si, že ve 41. tankové divizi, stejně jako v ostatních, jsou výhradně ty nejlepší tanky na světě a že každý řidič má za sebou 100 hodin praxe. Co se tím změní, když nepřátelské dělostřelectvo tříská do štábů, kasárenských budov, skladů, do úhledných řad tanků a vozidel v garážích i remízách? A když se celá ta neporazitelná síla hned v prvním okamžiku války utopila v moři ohně? Když osádky nemají možnost se dostat ke svým tankům? Když tanky nejsou doplněny střelivem ani pohonnými hmotami? Když velitelé nemohou velet svým jednotkám? Když mají velitelé všech stupňů, počínaje veliteli čet a konče veliteli armád a frontů, nejpřísněji (pod hrozbou popravy) nařízeno neprovádět odvetné akce a vůbec nic nedělat?!

Vysvětlení čtvrté. Mechanizované sbory, tankové a motorizované divize v jejich rámci a vůbec všechny hlavní síly Rudé armády se nenacházely tak blízko u hranic jen tak pro nic za nic, nýbrž s moudrým Žukovovým záměrem zasadit pronikajícímu nepříteli protiúdery!

Odpovím otázkou. A proč je tedy nezasadily? A kde jsou předválečné plány oněch protiútoků? Tam, kde skutečně k nějakým protiútokům došlo, se může každý přesvědčit, že se jednalo o naprostou improvizaci, o akce bez jakékoli předběžné přípravy. Pokud byly protiúdery plánovány skutečně už před válkou, proč byl tedy jejich výsledek tak sebevražedný? Kdo nese za takové plánování osobní odpovědnost? Zkusme si opět na příkladu oné 41. tankové divize představit, jak mohla proboha zasazovat nějaké protiúdery v té situaci, do které ji postavil Žukov?

Existovala a existuje ještě celá řada všemožných dalších vysvětlení: staletá zaostalost Ruska… To ostatně tvrdil sám maršál Sovětského svazu Viktor Georgijevič Kulikov. Viktore Georgijeviči, co do toho taháte nějakou zaostalost, když, jak jste se vy sám uvolil vyjádřit, se dalo rukou dosáhnout k hraničním sloupům? Kdyby se divize odsunula takových 100 km od hranic, nejlépe ovšem až na linii starých opevněných prostorů, kdyby se vojska rozptýlila, zakopala tanky až po věže do země a dobře je zamaskovala, pak by byl i ten vliv staleté zaostalosti ostře snížen.

VI

Nyní je nejvyšší čas připomenout si Žukovovo vyprávění o tom, jak se on a maršál Timošenko snažili přesvědčit Stalina, aby vydal rozkaz o uvedení vojsk do pohotovosti. Timošenko a Žukov prý předkládali důkazy, ale Stalin nesouhlasil. Tehdy prý Timošenko prohlásil: „Nemáme na hranicích dostatek sil dokonce ani k jejich krytí. Nemůžeme organizovaně čelit úderu německých vojsk a odrazit jej.” Tato slova maršála Timošenka uvedl Žukov ve svých pamětech jako argument na podporu zvýšení stupně pohotovosti jednotek. Žukov byl s onou Timošenkovou pomocí plně solidární. Plně podporuje Timošenka a odsuzuje hloupého Stalina. Problém je v tom, že sám Semjon Konstantinovič Timošenko na nic podobného nikdy nevzpomínal, nikdy nic takového nenapsal a nikomu nic takového nevyprávěl. Timošenko zemřel a po 20 letech od jeho smrti se pak tato jeho údajná slova objevila v pamětech jiného maršála, který už mezitím také dávno zemřel. Když už nás však jednou přesvědčují o tom, že máme věřit pouze desátému a následujícím vydáním Žukovových pamětí, tak jim tedy uvěříme. Nuže, nebyl dostatek jednotek dokonce ani pro krytí hranic. Na příkladu 41. tankové divize jsme však viděli, že jednotek bylo dost. A kdyby nebylo to obrovské množství tanků drženo pohromadě u hraničních sloupů, kdyby bylo odsunuto alespoň na vzdálenost 10 km od hranic, raději však na 100 km, kdyby tam pak byly soustředěny po délce a hloubce fronty, kdyby tam byly pro tanky a další techniku vykopány okopy a kdyby byly zamaskovány, pak by se ta divize nikdy nemohla během jediné hodiny proměnit v moře ohně.

Abychom naše vyprávění nepřetěžovali, jen zde čtenáři připomenu smutnou historii 22. tankové divize 14. mechanizovaného armádního sboru 4. armády. Tato divize byla přesně stejným způsobem zničena u hraničních sloupů v Brestu. Příběh o její neslavné záhubě jsem citoval v jiné knize: „Toto městečko bylo situováno na rovině a z nepřátelské strany bylo dobře přehledné… Velké množství mužstva padlo nebo bylo zraněno… Z toho vyplýval žalostný stav jednotek divize… Dále divize ztratila většinu tanků, děl a automobilů, dílen a kuchyní. Nepřátelskou palbou se vznítil a následně explodoval divizní dělostřelecký sklad i sklad pohonných hmot…

Značná část divizního dělostřelectva byla zničena nepřátelskou palbou nebo zůstala kvůli nedostatku tahačů v remízách.”¹²⁹ Dále následuje výtka o „nevhodném umístění divize” a hořká stížnost, že to způsobilo „v prvních hodinách války obrovské ztráty mužstva a zničení většiny divizní techniky a zásob”. Zde se jednalo o jiný úsek fronty, ale obraz byl úplně stejný.

V Brestu byly ovšem zrovna tak „nevhodně” umístěné ještě i dvě střelecké divize a řada dalších jednotek. Uvádím zde pro zamyšlení několik informací: Ona 4. armáda zahrnovala dva střelecké sbory (jeden měl štáb v Brestu), dvě tankové divize (jedna se nacházela v Brestu), čtyři střelecké divize (dvě se nacházely v Brestu), jednu motorizovanou divizi, jednu leteckou divizi, jeden opevněný prostor (měl štáb v Brestu), jeden ženijní pluk (nacházel se v Brestu).

Ten 33. ženijní pluk ostatně nesídlil v Brestu jen tak pro nic za nic.

Celkem bylo ve 4. armádě 14 dělostřeleckých pluků (sedm z nich v Brestu). Tam byla umístěna vojenská nemocnice, neuvěřitelné množství skladišť podřízených armádě, frontu i centru, pohraniční oddíl Lidového komisariátu vnitřních věcí atd. Veliteli 4. armády bylo podřízeno 11 uskupení, kterým zpravidla veleli generálové (dva sbory, osm divizí a jeden opevněný prostor). Štáby pěti z těchto uskupení se nacházely v Brestu. Aniž bych jakkoli přeháněl, konstatuji tedy, že jen v samotném městě Brest byly soustředěny… hlavní síly celé armády. Prakticky polovina všech jejích sil. Jen v jednom městě bylo soustředěno 18 plnohodnotných, zcela doplněných pluků (dva tankové, šest střeleckých, sedm dělostřeleckých, jeden motostřelecký, jeden ženijní a jeden pohraniční). A to nepočítám řadu menších jednotek a týlových oddílů, a nepočítám divize, které byly soustředěny v těsné blízkosti Brestu. To všechno bylo rozdrceno a rozehnáno během několika… hodin.

Obrana Brestu by se mohla stát hrdinskou stránkou ve válečných dějinách Ruska. Namísto toho zde došlo ke strašlivé ostudě, která zůstane po celá staletí nesmazatelná. Když přišla řeč na Brest a brestskou pevnost, sovětští maršálové si většinou povytahovali límce, aby nebylo vidět, jak jim hanbou červenají uši. A opět zde platí následující: kdyby byla ta obrovská masa vojsk odsunuta od hranic a navíc rozptýlena, a hlavně kdyby to všechno bylo rozmístěno do obranných pozic, pak by průběh války rozhodně nebyl tak ostudný. Brest představoval bránu do země. A v prostoru této brány bylo určitě možné zorganizovat krytí hranic. Jak totiž vidíme, síly k tomu bezpochyby existovaly.

Němci, jak se nám vštěpuje, prý vítězili proto, že jejich divize byly soustředěny v úzkých úsecích. Je to pravda. Ale ne celá. Je to vlastně jen polovina pravdy. A zde je ta druhá polovina: Němci vítězili proto, že i divize Rudé armády byly soustředěny v úzkých úsecích. Tedy tak, jak je to výhodné pro útok, avšak přímo sebevražedné pro případ obrany. Kdyby Rudá armáda udeřila jako první, stalo by se na druhé straně hranic totéž. A to právě proto, že německé divize se soustředily v úzkých úsecích: v takovém případě totiž útočník nemůže při úderu minout.

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

Ale já a mí lidé

Stalinské období je jedno z nejzajímavějších v dějinách lidstva. Ovšem jeho přesný a úplný vědecký výzkum je prakticky nemožný. Dokumenty z oněch časů byly buď zničeny nebo zfalšovány. Mnohá závažná rozhodnutí byla přitom přijímána bez jakýchkoliv dokumentů. To málo, co se uchovalo, pak neni pro vědce a spisovatele přístupné.

Vzpominky které se dnes píšou, představuji dodatečnou falzifikaci minulosti.

A. Zinověv¹³⁰

I

Dvorní kremelští historikové, kteří píšou o druhé světové válce, mají snadný život. Mají přístup ke všem pokladům kremelských archívů, a tudíž pro ně není nikterak obtížné potvrzovat a vědecky podkládat své hypotézy a teorie. A všechny jejich teorie spočívají na sedmi velrybách. Sovětský svaz byl na válku s Německem naprosto nepřipraven. Stalin se strašlivě bál války. Začátek války chápal Stalin jako útok Německa na Sovětský svaz a nijak jinak. Stalin nezamýšlel nic špatného vůči Evropě, přinejmenším tedy onoho roku 1941. Hlavní Stalinovou starostí bylo neposkytnout Hitlerovi záminku, získat čas a oddálit německý vpád o rok nebo raději o dva. Rozvědka informovala Stalina o přípravě německého vpádu, ale Stalin těm informacím nevěřil, protože se bál pohlédnout pravdě do očí. Stalin se obklopil patolízaly, kteří ho informovali pouze o tom, co chtěl vůdce slyšet. A vůdce chtěl slyšet jen uklidňující zprávy.

Jak to všechno dokázat?

Velmi jednoduše. S oporou pramenů. Dvorní historikové vytáhnou z archívů dokumenty a veřejně je vystavují na odiv: Tak tady to máte! Čtěte! A dokument, to je žulová skála. Proti papírku, vytaženému z kremelské úschovny, jsou bezbranné jakékoliv vývody. Pak ovšem nezbývá než vytáhnout na stožár Ledokola bílý prapor, uznat porážku a vydat se na milost. V květnu 1985 se mi podařilo protlačit do tisku první kapitoly Ledokola. A již roku 1988, jakoby v odpověď, nalezli oficiální sovětští historikové svrchovaně závažný dokument. Na jedné stránce, v sedmi větách, jsou zde soustředěny důkazy pro všech sedm zmíněných postulátů, na kterých stojí jako nerozborný monolit celé dějiny sovětsko-německé války. Oním dokumentem je Berijovo udání, nebo přesněji stížnost adresovaná Stalinovi: „21. června 1941… Opět trvám na odvolání a potrestání našeho velvyslance v Německu, který mne nadále bombarduje dezinformacemi o Hitlerem údajně připravovaném útoku na Sovětský svaz. Sdělil, že tento ,útok‘ bude zahájen zítra… Totéž radiofonoval také generálmajor Vasilij Ivanovic Tupikov, vojenský atašé v Berlíně. Tento tupý generál tvrdí, že tři skupiny armád potáhnou na Moskvu, Leningrad a Kyjev; odvolává se přitom na svou berlínskou agenturní síť. Drze požaduje, abychom těm lhářům poskytli vysílačku… Generálporučík Golikov, náčelník průzkumné správy, ve které ještě nedávno operovala Běrzinova banda, si stěžuje na velvyslance a na svého podplukovníka Novobranceva, který také lže, že prý Hitler proti nám na našich západních hranicích soustředil 170 divizí… Ale já a mí lidé, Josife Vissarionoviči, si pevně pamatujeme na vaši moudrou předpověď, že roku 1941 na nás Hitler nezaútočí!”

Tento lístek je pro seriózní historiky vyloženou výhrou. Z tohoto udání vyplývá, že Berija byl lstivý hlupák. Ještě hloupěji vypadá ve světle daného dokumentu Stalin. Vždyť „moudře předpověděl” Hitlerovy akce nejméně na rok dopředu. Obklopil se lokaji, kretény a pochlebovači. A jeden z nich teď onen Stalinův žvást tvrdošíjně opakuje a zesiluje.

A kdy? 21. června! To budou mít tedy zítra pěkný den! Onen lístek má unikátní hodnotu, protože je to jediný pramenný důkaz toho, že Stalin se roku 1941 nechystal k boji. Že Stalin sám nehodlal na nikoho útočit, to se z toho rozumí samo sebou, ale skutečnost, že neočekával útok, ta je v dokumentu přímo zafixována. Daný dokument Stalin nenapsal, ale byl jeho adresátem a je v něm vyloženo Stalinovo stanovisko. Berija přece ve své zprávě přímo pro Stalina rozhodně nemohl citovat moudrou Stalinovu předpověď, kdyby ji byl Stalin nepronesl!

Tuto Berijovu stížnost nejednou citoval poradce ruského prezidenta generálplukovník Volkogonov, šéf Svazu sovětských spisovatelů Karpov, armádní generál Garejev a další oficiální osobnosti.

Onen dokument se dostal do oběhu a rychle přelétl státní hranice Sovětského svazu. A je nesčetněkrát citován v mnoha vědeckých publikacích. Dokonce ani jakýsi anonym, skrývající se pod pseudonymem Viktor Surovov (nikoli tedy Suvorov), neopomenul předložit onen dokument veřejnosti, a to coby důkaz naprosté neschopnosti Stalinova vedení, jakožto svědectví o Stalinově zvířeckém strachu tváří v tvář nevyhnutelnému nepřátelskému vpádu. Já se však trápím překvapeným údivem. Jak je to možné, že natolik odpovědné osoby neodhalily v daném „dokumentu” nic podezřelého?

II

Přečtěme si obsah onoho Berijova udání ještě jednou a položme si otázku: Pro jaké hňupy byl ten canc určen? Vždyť nám z toho vyplývá naprosto neuvěřitelný obraz. Berija ve své zprávě komentuje otázku nejvyšší státní důležitosti, kdy má Hitler v úmyslu zaútočit na Sovětský svaz? Roku 1941 nebo později? Berija nesouhlasí s informacemi analytika Průzkumné správy Generálního štábu Rudé armády a rovněž s informacemi velvyslance i vojenského přidělence v Berlíně. To však není důležité. Něco jiného je zde důležité. Totiž to, že zpráva obsahuje i názor samotného Beriji na danou otázku.

Berija byl přitom kandidátem na člena politbyra, náměstkem předsedy Rady lidových komisařů, lidovým komisařem vnitřních věcí a generálním komisařem státní bezpečnosti. A kromě jeho vlastního názoru obsahuje ta zpráva i názor samotného Stalina na tento problém. Důležité je zde toto. Řekněme, že Hitler se roku 1941 k útoku nechystal, ale jestli se dozví, že i Stalin je naprosto klidný a žádný útok neočekává, pak by si to Hitler mohl třeba i rozmyslet. Kdyby se takováhle zpráva dostala do rukou německé rozvědce, stala by se pro ni extrémně důležitým dokumentem. Nebo řekněme, že Hitler se na útok připravil, ale ještě neví, jestli učiní rozhodující krok nebo ne.

Při politických úvahách je nejhorší věcí… nejistota: očekává Stalin úder nebo neočekává? Tento palčivý zmatek musí být rozptýlen. Je nezbytné dozvědět se, co si nepřítel myslí, čemu věří a s čím počítá.

Proniknout do plánů nepřítele, spojence či partnera, to vlastně znamená nahlédnout mu do karet a na základě toho pak budovat a korigovat vlastní záměry a plány.

Berija ve své zprávě naprosto odhalil Stalinovy karty: Stalin v útok nevěří! Pokud se tato zpráva nějak dostane do rukou Hitlerovi, pak běda domyslet… Nuže. První podivnost spočívá v tom, že tato natolik závažná zpráva nebyla přísně tajná. Berija ji prostě napsal na kus papíru a poslal ji Stalinovi. Poté se onen papír dostal do archívu, kde byl pak konečně, půl století po válce, nalezen. To je ovšem vskutku důvod k údivu. Copak lidový komisař vnitřních věcí, generální komisař státní bezpečnosti a hlavní strážce všech nejpřísnějších státních tajemství by se tak lemplovsky choval k jejich zachování? A rád bych také věděl, jak reagoval na takové do nebe volající lajdáctví Stalin. A je tu ještě další podivnost. Proč bylo vůbec zapotřebí takovou zprávu psát? Vždyť Lavrentij Pavlovič Berija byl se Stalinem v neustálém kontaktu. Denně si telefonovali. A každý večer spolu hltali šašlik a popíjeli gruzínské víno. Copak se daná situace nedala vyjádřit v ústním styku? Mimo jiné se pak ti dva téměř denně setkávali za oficiálních okolností. Proč se tedy Berija rozhodl posílat 21. června Stalinovi písemnou zprávu, když právě den předtím, tedy 20. června, proseděl ve Stalinově pracovně 4 hodiny a 25 minut? A v inkriminovaný den, tedy onoho 21. června, tam seděl další 3 hodiny a 55 minut! To se snad za 8 hodin a 20 minut nenašel čas na položení tří nebo čtyř stručných otázek?

A vůbec. Jak vlastně Berija tu zprávu Stalinovi poslal? Podle všeho tam spolu po dlouhé hodiny cosi řešili, a pak Berija vychází z pracovny a podává Stalinovi ten papír. Tumáš, soudruhu Staline, přečti si to, až budeš mít chvilku čas… Nebo to bylo tak, že Berija strčil Stalinovi ten papír do ruky přímo během diskuse o jiných problémech: Jó, tadyhle ještě se musí cosi zařídit… Tím však ty podivnosti nekončí. Tím teprve začínají. Nyní se soustřeďme na obsah.

III

Ze zprávy vyplývá, že vojenský atašé v Berlíně, generálmajor Tupikov, prý radiofonoval jakousi pitomost lidovému komisaři vnitřních věcí a generálnímu komisaři státní bezpečnosti Lavrentiji Pavloviči Berijovi. Tupikov drze požadoval, aby Berija poskytl jeho agenturní síti vysílačku. Strašlivý lidový komisař kupodivu toho generálmajora za jeho nečekanou drzost neseřval sám, nýbrž namísto toho načmáral stížnost Stalinovi: To je ale sprosťák a lhář, tenhleten generál… Stěžovat si, to je vždy úděl uražených a ponížených. Sám s tím nic nenadělám, tak se musím obrátit na silnou osobnost: Postav se za mě! Takhle si stěžuje malý kluk mamince na uličníka ze sousedství. A tituluje svého trapiče co nejostřeji: Takovej hnusák!

A přesně tak tedy postupuje všemocný generální komisař státní bezpečnosti: fňuká před Stalinem a o generálovi, kterého sám nedokáže umravnit, říká, že je tupý.

Představme si však jednu věc: co tím vlastně Berija sledoval, čeho chtěl dosáhnout a co od Stalina očekával? Doufal snad, že vůdce drzého generála vyhubuje a chudáčka Beriju soucitně poplácá po rameni? Nebo snad čekal na Stalinovo svolení, aby tamten sprosťák žádnou vysílačku nedostal? Vždyť Berija nemusel nikomu poskytovat vysílačky ani bez Stalinova nařízení.

Všichni, kdo měli co do činění s Lavrentijem Pavlovičem Berijou, svědčí o něčem jiném: Berija bil, lámal, dusil, rdousil. Byl nenáviděn i obáván. Svou moc nad lidmi utvrzoval celou řadou nejrůznějších způsobů. Jedním z nejjednodušších bylo, že dělal všechno svým vlastním jménem a neodvolával se na nadřízené dokonce ani v těch případech, kdy přímo plnil jejich rozkaz. Dokonce i v těch dávných časech, když se ještě nevyšvihl do závratných kremelských výšin, uváděl všechna nařízení, přání a všechny rozkazy svých nadřízených výhradně jako své vlastní dispozice: MĚ poslouchej! To je MOJE vůle! To jsem nařídil JÁ! Lavrentij Pavlovič měl svou oblíbenou průpovídku: Střeva vám vykucháme! Přesně tohle jednou sliboval generálplukovníkovi dělostřelectva Nikolaji Nikolajeviči Voronovovi poté, co byl ve Stalinově pracovně vyřešen meziresortní konflikt v neprospěch vnitra. A armádnímu generálovi Měreckovovi vyhrožoval, že mu přelomí páteř. A neříkal to ostatně do větru: málem mu ji opravdu přelomil. Ale hospodář mu to tehdy holt nedovolil. Ve sledovaném „dokumentu” se nám ovšem Berija představuje jakožto fňukal, který se před Stalinem písemně přiznává ke slabosti a naprosté bezmoci. Ani to však ještě není konec všech podivností.

IV

V létě 1938 vyhladil lidový komisař vnitřních věcí Nikolaj Ivanovič Ježov celé vedení Průzkumné správy Generálního štábu DRRA a rozhodl se řídit tuto strukturu osobně. Zároveň se svou původní funkcí. Měl samozřejmě zato, že na tuto svrchovaně odpovědnou pozici by jiného vhodného kandidáta stejně nenašel. V této funkci šéfa vojenské rozvědky se Ježov udržel… dva dny. Stalin totiž náhle pochopil nedozírnou hlubinu hrozícího nebezpečí. Veškerá zásadní rozhodnutí, pokud šlo o otázky tajné zahraniční činnosti, přijímal Stalin. Přijímal je však na základě informací, které mu byly předkládány ze dvou základních zdrojů. Z Lidového komisariátu vnitřních věcí, tedy od Ježova. Z Průzkumné správy Generálního štábu DRRA, od Běrzina, a poté najednou… od Ježova. Stalinovo rozhodování bude tedy záležet na tom, jaké informace mu dodá Ježov.

Kdo zde tedy vlastně koho kontroluje a ovládá? Ne, tak takhle by to rozhodně nešlo, rozhodl se soudruh Stalin.

Tím okamžikem byl zahájen pád Nikolaje Ivanoviče Ježova. Stalin přesně oddělil dvě struktury: toto jsou čekisté a toto je armáda.

Vůdce neprodleně vrátil vojenskou rozvědku pod rodnou střechu, tedy do Generálního štábu Rudé armády. A do jejího čela postavil čistě armádního velitele bez čekistických příměsí. A Ježova zanedlouho zbavil všech funkcí. A poté ho nechal popravit. V červnu 1941 zastával funkci náčelníka Průzkumné správy Generálního štábu Rudé armády generálporučík Filipp Ivanovič Golikov. Pouze jemu byli podřízeni všichni vojenští rozvědčíci, výhradně jemu posílali svá hlášení a pouze s ním řešili vzniklé problémy ohledně provádění a zajišťování špionážních agenturních operací.

Naprosto však nebyli podřízeni Lidovému komisariátu vnitřních věcí. Sesazení a likvidace Ježova, to byla lekce pro nového šéfa vnitra Lavrentije Pavloviče Beriju: vojenská rozvědka, to není tvůj talíř. Ty máš za úkol vést svou vlastní rozvědku, a to prostřednictvím Hlavní správy státní bezpečnosti. Pokud dojde v armádě, a to třeba i ve vojenské rozvědce, ke spiknutí, tvým úkolem je to spiknutí odhalit. Ale do samotných operací průzkumné správy se nepleť. Nakonec to bylo Stalinovi málo a 3. února 1941 vyčlenil Hlavní správu státní bezpečnosti a řadu institucí z Lidového komisariátu vnitřních věcí.

Na jejich základě zorganizoval nový Lidový komisariát státní bezpečnosti. Do jeho čela postavil Vsevoloda Nikolajeviče Měrkulova.

A i když Berija, jakožto kandidát politbyra, na činnost státní bezpečnosti dohlížel, přesto měl Měrkulov přímý přístup ke Stalinovi a o svých záležitostech ho informoval osobně. A od května 1941 byl Měrkulov jakožto lidový komisař podřízen Stalinovi dokonce i oficiálně: Stalin se totiž tehdy stal předsedou Rady lidových komisařů.

V kritické situaci června 1941 Stalin státní bezpečnost a vnitro sjednotil, ale v roce 1943 je opět rozdělil. Ale ani to ještě není konec celé záležitosti. Aby se tajné operace státu nedostaly do rukou jediného člověka, rozdělil Stalin v říjnu 1942 vojenskou rozvědku na Hlavní průzkumnou správu Rudé armády, kterou podřídil přímo sobě jako lidovému komisaři obrany, a Průzkumnou správu Generálního štábu Rudé armády, podřízenou jeho náčelníkovi. Za dané situace to bylo naprosto správné řešení. Zuřila válka, a proto neměl náčelník Generálního štábu Rudé armády čas řešit záležitosti týkající se Spojených států amerických a Velké Británie, Brazílie a Uruguaye, Iránu nebo Austrálie. Stalin mu tedy ulehčil situaci: ať se průzkumná správa zabývá v době války výhradně Německem, jeho spojenci a děním na frontě. Samotný Stalin ovšem zájem o světové problémy neztratil. Hlavní průzkumná správa Rudé armády, podřízená přímo Stalinovi, pokračovala v intenzivní činnosti po celém světě. A především proti Spojeným státům americkým.

V roce 1943 vyčlenil Stalin také vojenskou kontrarozvědku zpod kontroly státní bezpečnosti, nazval ji Hlavní správou kontrarozvědky (Směrš) a rovněž ji podřídil přímo sobě. Do jejího čela jmenoval Viktora Semjonoviče Abakumova, hlavního Berijova rivala.

Berija věděl, že Stalin jedná podle zásady divide et impera. Nejvíc ze všeho se Stalin obával sjednocené moci silových struktur, zabývajících se tajnými operacemi, a to jak uvnitř země, tak v zahraničí.

Stalin je posiloval, pak zase dělil a rozdělené části opět posiloval.

A mimoto je také štval proti sobě navzájem a všemožně bránil jejich propojování.

Když nyní tohle všechno víme, vraťme se opět do června 1941.

V

Generálmajor Tupikov zastával funkci vojenského přidělence.

Byl podřízen náčelníkovi západního oddělení průzkumné správy.

Nadřízeným náčelníka průzkumné správy je náčelník generálního štábu a nad ním je pak lidový komisař obrany. Ještě výše stojí jen Stalin. To byla tedy subordinační linie. Přímá a přesná. A jedině po této linii posílá vojenský přidělenec své bilance a svá hlášení. Jedině po této linii oznamuje výsledky své práce, v prvé řadě výsledky agenturní špionáže. Má přitom právo a zároveň povinnost posuzovat otázky provedení a zajištění agenturních operací jedině se svými přímými nadřízenými. Vojenský rozvědčík nemohl za žádných okolností „radiofonovat” do Lidového komisariátu vnitřních věcí. Berija mohl být sebemocnější a sebesilnější, ale pro vojenského rozvědčíka představoval naprosto cizího a nezúčastněného člověka. Rozvědčík nebude za žádných okolností posuzovat problémy své ilegální činnosti s prvním kolemjdoucím, kterého potká na ulici. A Berija se v dané situaci ničím nelišil od takových kolemjdoucích na chodníku. Berija s ním prostě neměl vůbec nic do činění. I kdyby se generálu Tupikovovi najednou zachtělo svěřit se komusi se svrchovaně tajnými informacemi, proč by pak nemohl odeslat takovou informaci třeba do komisariátu zemědělství nebo osvěty?

V průzkumné správě se všechny získané informace zpracovávaly a analyzovaly v informačním oddělení, jež řídil generálmajor Dronov. Z tohoto oddělení byla pak rozesílána souhrnná hlášení všem zainteresovaným osobám, a to v zobecněné podobě, bez udání zdrojů. Uživatel dostává vždy jen informace, zbavené veškerých konkrétních jmen. Není oprávněn vědět, kdo přesně tu informaci poskytl. Sdělení o zdrojích jakékoli konkrétní informace si mohl vyžádat jedině přímý nadřízený: u náčelníka správy to byl náčelník generálního štábu, pak lidový komisař obrany, a pak Stalin. Berija mohl tedy dostat informace, získané vojenskou rozvědkou, od Stalina, od Timošenka, od Žukova či od náčelníka Průzkumné správy Generálního štábu Rudé armády generálporučíka Golikova. Ale přímo od vojenského atašé je v žádném případě získat nemohl.

Pokud by vojenský rozvědčík generálmajor Tupikov z nějakého pomatení smyslů „radiofonoval” své zprávy nikoli nadřízeným do průzkumné správy, nýbrž do Lidového komisariátu vnitřních věcí, tedy do cizí struktury, pak by se k tomu Berija Stalinovi nepřiznal, ani kdyby byl mučen. To by pro něj znamenalo jistou smrt. Vyplývalo by z toho, že Berija si podle Ježovova příkladu jaksi uzurpoval vojenskou rozvědku a že vojenští přidělenci nepodávají svá hlášení svým vlastním nadřízeným, nýbrž na Lubjanku. Kdyby se Stalin o něčem takovém dozvěděl, pak by to rozhodně nepřidalo na zdraví ani Berijovi, ani Tupikovovi, ani Golikovovi.

VI

Jako úplná anekdota pak vyznívá historka o tom, že vojenský přidělenec, tedy generál z armády, prosí o vysílačku… šéfa vnitra. Ale z našeho „dokumentu” přitom vyplývá, že Tupikov nejenže o tu vysílačku prosil, nýbrž že ji přímo vyžadoval! A na základě čeho? Generálmajor Tupikov, nebyl, jak řečeno, nikterak spojen s čekisty. A Berija nebyl jeho nadřízeným. Vasilij Ivanovič Tupikov byl generálem Rudé armády. Velel praporům a plukům, absolvoval Frunzeho vojenskou akademii, byl náčelníkem štábu 33. střeleckého sboru, a potom náčelníkem Charkovského vojenského okruhu. Z této funkce pak byl jmenován jako vojenský přidělenec v Německu. Za války byl náčelníkem štábu Jihozápadního frontu. Zahynul v září 1941 při pokusu o vyproštění z obklíčení, měl pouhých 39 let. Po celou dobu své vojenské služby byl podřízen vojenskému velení, nikoli však čekistům. Čekisté na něho sice mohli sestavit udání, ale sami mu nemohli nic nařizovat. Neměli dokonce ani právo ho zatknout. K tomu bylo nezbytné Stalinovo povolení.

Představte si, že na frontě bojuje střelecký sbor Rudé armády a velitel toho sboru se najednou obrátí na lidového komisaře vnitřních věcí s žádostí, aby mu dodal střelivo! Lze si něco takového představit? Nelze. Vždyť velitel střeleckého sboru Rudé armády měl svou subordinační linii, završenou lidovým komisařem obrany a vrchním velitelem. Samozřejmě se tudíž musí obracet na své vlastní nadřízené: jim musí podávat hlášení, jim se musí zodpovídat a jim musí adresovat své prosby a své požadavky. A právě v takové struktuře se nacházel i generálmajor Tupikov. A když nemůže od vnitra o nic prosit ani nic požadovat velitel divize či střeleckého sboru, pak se totéž týká i vojenského přidělence. Pokud to ale došlo tak daleko, že snad neměla Průzkumná správa Generálního štábu Rudé armády dost vlastních vysílaček, pak by musel být odpovídající požadavek vznesen úplně zdola, tedy z aparátu vojenského přidělence v Berlíně, až nahoru, a daný problém by pak musel být řešen na úrovni hlavních činitelů dvou resortů: lidový komisař obrany by se tedy musel obrátit na lidového komisaře vnitřních věcí a zeptat se ho, jestli snad někde u sebe nemá vysílačku navíc, a pokud ano, tak jestli by mu jednu nepůjčil. Kde by se však mohla v Lidovém komisariátu vnitřních věcí vzít špionážní vysílačka? V červnu 1941 se totiž agenturní rozvědkou v globálním měřítku zabývaly paralelně dvě organizace: Průzkumná správa Generálního štábu Rudé armády a 1. hlavní správa Lidového komisariátu státní bezpečnosti. Jedni i druzí využívali prostou a spolehlivou vysílačku Sever. Ta byla vyvinuta pro polárníky, ale zalíbila se i rozvědčíkům. Vnitro se však v daném období zabývalo rozvědkou proti nepříteli jen v pohraničním pásmu a prostřednictvím pohraničních jednotek. Tam žádné výkonné vysílačky nebyly zapotřebí, a na Lubjance je tedy neměli.

Kdyby se měl sovětský vojenský přidělenec v Berlíně opravdu obrátit s prosbou či požadavkem na cizí resort, k Berijovi, bylo by to úplně stejné, jako kdyby se obrátil na polární stanici a požadoval od ní: Hoši, dohoďte mi nějakou vysílačku, já ji potřebuju pro špióny… Vlastně, obrátit se na ty polárníky by ještě nějaký smysl mělo. Třeba by s nešťastným rozvědčíkem soucítili a možná by mu opravdu píchli. Ale obracet se na vnitro, to by byla naprostá pitomost. V Lidovém komisariátu vnitřních věcí totiž taková výkonná aparatura nebyla k dispozici, protože by jim tam byla na nic. Vojenský přidělenec v Berlíně tedy podle všeho evidentně nechápal, kdo je jeho nadřízeným, a obracel se navíc tam, kde mu nemohli pomoci, ani kdyby chtěli.

Jen mimochodem, jedna poznámka o agenturní komunikaci. Zahraniční instituce sovětské vojenské rozvědky byly plně zabezpečeny všemi spojovacími prostředky. K problémům, které vznikly po 22. červnu 1941, nedošlo proto, že by nebyl dostatek vysílaček, ani proto, že by nějak špatně fungovaly, nýbrž proto, že válka se plánovala na cizím území. Hlavní přijímací středisko průzkumné správy se nacházelo v Minsku a již 28. června 1941 padlo do rukou německé armády. Při panickém ústupu Rudé armády nebyla zničena část aparatury a spolu s ní hromady přísně tajných dokumentů.

To pak s sebou neslo krach řady nelegálních rezidentur a agenturních skupin. A ty výzvědné skupiny, které nadále fungovaly, ztratily možnost předávat do Moskvy získané informace: fronta se odhrnula skoro o 1 000 km na východ, avšak vysílačka Sever nebyla na takovou vzdálenost konstruována. Po válce bylo zapotřebí vysvětlit, proč vlastně Generální štáb Rudé armády v létě 1941 oslepl a ohluchl, tedy proč ztratil spojení s hlavními informačními zdroji.

I zrodila se legenda: Holt jsme byli tak zaostalí, že jsme v ilegálních strukturách neměli ani vysílačky. K podpoře této legendy byly pak utvořeny podpůrné legendy: Vždyť vidíte, vojenský přidělenec v Berlíně prosil, aby mu Berija poslal vysílačku…

VII

Z „Berijova záznamu pro Stalina” vyplývá ovšem nejen to, že vojenský přidělenec v Berlíně obešel své nadřízené a posílal dezinformaci do Lidového komisariátu vnitřních věcí. Vyplývá z něj rovněž, že chudáka Lavrentije Pavloviče „bombardoval dezinformacemi” i sovětský velvyslanec. To se nemohlo stát. Nikdy se to nemohlo stát! Oficiální diplomatická zastupitelství Sovětského svazu v zahraničí byla přímo a bezprostředně podřízena prvnímu náměstku předsedy Rady lidových komisařů a lidovému komisaři zahraničních věcí Vjačeslavu Michajloviči Molotovovi. Pouze a výhradně jemu tudíž posílali svá hlášení. Ale lidovému komisaři vnitra Lavrentiji Pavloviči Berijovi podřízeni nebyli. Proto nemohli žádní velvyslanci „bombardovat dezinformacemi” cizí resort. Neměli na to právo. I kdyby ovšem pocítil velvyslanec v Berlíně nepřekonatelnou tužbu vyprávět přísně tajnou resortní informaci komusi mimo, pak snad kdyby ji aspoň poslal Vsevolodu Nikolajevičovi Měrkulovovi do Lidového komisariátu státní bezpečnosti. Vždyť to byla 1. hlavní správa tohoto resortu, kdo se tehdy zabýval politickou rozvědkou v nepřátelských metropolích. Ale soudruh Berija tehdy ve svém resortu neměl žádné struktury, které by se věnovaly otázkám zahraniční politiky cizích států. Takový úkol nebyl tehdy vůbec záležitostí vnitra a podřízení Lavrentije Pavloviče jej vůbec neřešili. Mimochodem v červnu 1941, a to jak před válkou, tak po jejím začátku, byl Molotov druhým mužem po Stalinovi. A měl mnohem větší politickou váhu než Berija. Nejdůležitější zprávy, dodávané diplomaty na Lidový komisariát zahraničních věcí, Molotov osobně předával Stalinovi. Rozhodně však ne Berijovi.

Připusťme však onu nepřípustnou věc: oficiální diplomatický představitel Sovětského svazu v Berlíně si tedy náhle usmyslel zahájit přímou korespondenci s cizím resortem, kterému není podřízen a který danou informaci nepotřebuje. Ba co víc: on se rozhodl posílat svá hlášení člověku, který zastával nižší funkci než Molotov, přímý nadřízený všech diplomatů. A teď se Berija rozčílí nad sprostou drzostí oficiálního sovětského představitele v Berlíně a obrací se na Stalina s požadavkem, aby byl ten dezinformátor odvolán z Berlína a příkladně potrestán.

Ptám se: To snad hloupoučký Berija nechápal, že jeho výzva Stalinovi není ve svém důsledku jen tak nějakou stížností na velvyslance v Berlíně? Vždyť to byl úder do čelisti samotnému Molotovovi: No vždyť ten chlap si neumí udělat pořádek ve vlastním dvoře!

V létě 1941 byl Berija jen kandidátem na člena politbyra. A ve své funkci lidového komisaře vnitřních věcí tehdy neseděl ještě ani dva roky. Zato Molotov spolupracoval dokonce už se samotným Leninem. V roce 1941 Molotov natolik získal na politickém vlivu, že se mohl se Stalinem otevřeně, za přítomnosti svědků, hádat a nebát se důsledků. Za této situace bylo pro Beriju přímo vrcholně nerozumné, aby informoval přímo Stalina o nepořádcích v Molotovově resortu. Tím spíš písemně. A tím spíš, aby ho informoval z druhé ruky, bez vlastního ověření. Vjačeslav Michajlovič mohl takový čin hodnotit jako podkopávání jeho vlastních pozic a mohl Lavrentiji Pavlovičovi odpovědět zdrcujícím úderem.

Molotovovy podřízené mohli sesazovat z funkcí jen dva muži: Molotov a Stalin. I kdyby tedy Lavrentij Pavlovič Berija pojal jakési plány ohledně rozmísťování kádrů na Lidovém komisariátu zahraničních věcí, pak by jediné rozumné řešení spočívalo v tom, že by se obrátil na Molotova a přátelsky ho upozornil na to, že u něho někde něco nehraje. Ale Berijovo vměšování do Molotovových výsostných záležitostí, přímá Berijova žádost ke Stalinovi ohledně situace na Lidovém komisariátu zahraničních věcí bez předběžné dohody s Molotovem, tedy přes jeho hlavu, to by mohlo špatně dopadnout nejen pro Beriju, ale i pro celé jeho mužstvo.

Už staří Římané věděli: Docendo discimus. Učením jiných se učíme sami. Platí to však i obráceně: Ohlupováním lidu hloupnou i sami naši vůdcové. Vždyť oni už ani nedokáží rozcupovat evidentní falzifikát. „Berijův záznam pro Stalina” zde přitom uvádím jen jako vzorový příklad. Podobnými „dokumenty” totiž dvorní kremelští historikové zahltili celou vědeckou literaturu: předpokládá se, že čtenář je blbec, ale blbci to taky píší.

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Koho to chtěl Berija odvolat z Berlína?

Přístup k tajným dokumentům se opět uzavřel, nedocenitelné materiály jdou ke dnu, mnohé zmizely navždy.¹³¹

I

Sovětský velvyslanec v Berlíně, jak vyplývá ze sledovaného „dokumentu”, posílal své dezinformace nejen Berijovi na Lidový komisariát vnitřních věcí, nýbrž i generálporučíku Golikovovi, náčelníku vojenské rozvědky, a tak ho s tím otravoval, že Golikov si už na něho musel stěžovat. Připusťme, že to přesně tak bylo. Připusťme, že velvyslanec v Berlíně se rozhodl skládat účty ze své práce nejen vševládnému mocipánu Molotovovi, ale také Berijovi a navíc i Golikovovi. Připusťme, že Golikov vyjádřil své pochyby ohledně důvěryhodnosti informací, jež od velvyslance přicházejí. Co měl tehdy Golikov dělat?

Za prvé. Pokud velvyslanec v Německu opravdu posílal svá hlášení z Berlína přímo do Průzkumné správy Generálního štábu Rudé armády, pak měl asi týmž kanálem dostat odpověď: Přestaň, blbče, otravovat, už tě máme plný zuby! Ty nám nejsi podřízen a my tobě taky ne. Necpi nám do našich kanálů svoje svinstva.

Ale stěžovat si někde? Proč?

Za druhé. Kdyby si náčelník vojenské rozvědky přece jen usmyslel stěžovat na velvyslance v Berlíně, pak se neměl obracet na vnitro, ale po subordinační linii, tedy k náčelníkovi generálního štábu, kterému byl Golikov přímo a bezprostředně podřízen: Soudruhu armádní generále Žukove, oznamte lidovému komisaři obrany maršálu Sovětského svazu Timošenkovi, že nám z resortu soudruha Molotova přicházejí podezřelé informace, něco tam smrdí. Jenže Golikov obchází své nadřízené, Žukova i Timošenka, a kdovíproč se obrací na vnitro, tedy na cizí resort, a to se stížností na jiný cizí resort. Ten, kdo si obcházením svých přímých nadřízených dovolil takovou svévoli, tím porušil subordinaci a vnesl chaos do práce státního aparátu.

Taková svévole se nemohla líbit soudruhu Stalinovi: Hleďme, generálové Generálního štábu Rudé armády zapomněli na své nadřízené a kvůli malichernostem se obracejí přímo na vnitro. A Stalin mohl pojmout podezření: Nedovoluje si „náš Lavrentij” nějak moc? Nevzal si toho na záda trochu příliš? A není nejvyšší čas ho umravnit?

Pokud by Lavrentij Pavlovič Berija, který chápal aparátnickou etiku lépe než my, doopravdy dostal od šéfa vojenské rozvědky takovou neuvěřitelnou stížnost, rozhodně by se nehrnul za Stalinem, aby mu to oznamoval. Dobře totiž věděl, že kremelský hospodář by takovou situaci mohl pochopit v poněkud jiném smyslu…

II

Co z toho vyplývá, občané? Vojenský přidělenec je povinen posílat svá hlášení Průzkumné správě Generálního štábu Rudé armády, ale posílá je Lidovému komisariátu vnitřních věcí. Velvyslanec je povinen posílat své informace pouze Lidovému komisariátu zahraničních věcí, ale posílá je Lidovému komisariátu vnitřních věcí a průzkumné správě. Náčelník vojenské rozvědky je povinen zabezpečit své podřízené vším, co je nezbytné pro jejich ilegální činnost, ale kdovíproč se těmito záležitostmi zabývá vnitro. Vznikne-li nějaký problém, náčelník vojenské rozvědky je povinen obrátit se na své nadřízené, ale on se místo toho opět obrací se stížnostmi na vnitro. Ale vždyť si tím nestěžuje pouze na velvyslance v Berlíně.

Z „dokumentu” vyplývá, že v Průzkumné správě Generálního štábu Rudé armády se usadil jakýsi podplukovník Novobrancev, který důrazně varuje před nevyhnutelným německým útokem a podle Berijova mínění tedy žvaní nesmysly. Je naprosto evidentní, že náčelník informačního oddělení generálmajor Dronov si tedy podle všeho nedokázal vlastními silami poradit s podplukovníkem, který je jeho podřízeným. Ani sám náčelník průzkumné správy generálporučík Golikov neví, co si s tím drzým podplukovníkem počít, a tak holt se rozhodl na toho vzpurného chlapa žalovat vyšším instancím…

Ale to se podívejme. Golikovovým nadřízeným byl přece náčelník Generálního štábu Rudé armády armádní generál Žukov. Měl se tedy obrátit na něho: Udělej něco, Georgiji Konstantinoviči, usadil se nám tady takový protivný podplukovník a my ne a ne si s ním poradit! Zde si musíme uvést ještě jednu věc. Lidový komisař obrany, maršál Sovětského svazu Semjon Konstantinovič Timošenko, doplnil 26. června 1940 Řád vnitřní služby a Kázeňský řád o zvláštní rozkaz č. 227 o pravidlech řešení vnitřních otázek a stížností vojenských osob. Tento rozkaz byl vyhlášen před mužstvem Rudé armády. Velitelé museli znalost tohoto rozkazu potvrdit podpisem.

Rozkaz kategoricky zakazoval, aby se vojáci a důstojníci Rudé armády obraceli ve služebních záležitostech na jakékoli organizace či správy přes hlavy svých přímých nadřízených. Tento rozkaz byl bezpodmínečně plněn, stejně jako ostatně každý jiný rozkaz, podepsaný Semjonem Konstantinovičem Timošenkem. Ty, kdo porušili jeho rozkaz, Timošenko okamžitě, nemilosrdně a krutě trestal.

A vida: navzdory Kázeňskému řádu, navzdory rozkazům a zákazům si náčelník průzkumné správy, neznámo proč, stěžuje nikoli svému přímému a bezprostřednímu nadřízenému Žukovovi, ale zase na vnitro, a to osobně lidovému komisaři vnitřních věcí Lavrentii Pavloviči Berijovi, kterému není podřízen. Poslyš, Lavrentiji Pavloviči, my si tady v generálním štábu neumíme sami udělat pořádek, tak buď prosím tě tak laskav a pomoz nám s tím. Ukázalo se však, že ani sám strašný lidový komisař vnitra Berija si neví rady s podplukovníkem Novobrancovem, a tak si jde stěžovat Stalinovi: To je hrůza, jak sprostí podplukovníci se nám usadili ve vojenské rozvědce. A jak se tam roztahujou, no tady se na to mrkni!

III

I slohová úroveň onoho „dokumentu” svědčí o ledačems. Začnu tím, že Stalin byl oslovován křestním jménem a jménem po otci. To však bylo dovoleno jen prostým lidem a pouze v dopisech: „Drahý Josife Vissarionoviči, s radostí vám oznamuji…” Pokud se však jednalo o dopis kolektivní, pak už to takhle nešlo. Pro všechny byl jednou provždy určen přesný tvar oslovení: „Soudruhu Staline”. Nic jiného Stalin nestrpěl. Tím spíš v oficiálních dokumentech. „Stalin nikoho neoslovoval křestním jménem a jménem po otci. Dokonce i doma oslovoval své hosty příjmením, a to vždy spolu se slovem ,soudruhu‘. I on byl oslovován úplně stejně: ,soudruhu Staline‘.”¹³²

Byly publikovány stovky vyprávění očitých svědků a tisíce dokumentů, v nichž není vůdce oslovován jinak než „soudruh Stalin”.

Případně se v dokumentech najdou i jeho pseudonymy: soudruh Ivanov, soudruh Vasiljev atd. Stalinův tajemník Poskrjobyšev v předpokoji důtklivě upozorňoval každého nového návštěvníka, jak musí Stalina oslovovat – o tom se zachovala řada svědectví. Že by tohle Berija nevěděl? Že by ho snad Poskrjobyšev zapomněl upozornit? Kdo proboha Lavrentiji Pavlovičovi dovolil říkat soudruhu Stalinovi Josife Vissarionoviči?

No ale v tom „dokumentu” je to takhle napsáno!

Za druhé musíme připomenout, že pokud jde o lichocení Stalinovi, bylo to možné, ba nutné. Ale pouze za té podmínky, že to lichocení je určeno k užití širokým lidovým masám. Na konferencích a sjezdech, v časopisech, novinách a knihách, v románech, básních a písních soutěžili lichotníci všech odstínů v užívání superlativů.

Ovšem lichotit Stalinovi osobně, to bylo hloupé a nebezpečné. To se v podstatě rovnalo pokusu hladit tygra proti srsti po pruhovaném hřbetu. Stalin měl dost rozumu na to, aby se neobklopoval dvorními patolízaly a neposlouchal jejich oslavné tirády. A Berija nebyl tak hloupý, aby Stalinovi lichotil tak toporně a drze: „vaše moudrá předpověď”! Dokumenty, směřující na Stalinův stůl, byly vždy navýsost stručné a jasné. Bez lichocení. Neobsahovaly nic zbytečného, co by ještě mohlo být škrtnuto a vyhozeno, pouze holá, suchá fakta, pouze jednoduché logické závěry a konkrétní návrhy. To byl styl samotného Stalina. A přesně totéž vyžadoval Stalin od všech svých podřízených. Nikde mezi dokumenty určenými Stalinovi nelze najít strojené vznešenosti typu „vaše moudré předpovědi”. Ani vykřičníky se ve služebních dokumentech určených Stalinovi nevyskytovaly. Šlo to i bez nich.

A k čemu ty deklarace síly: „já a mí lidé”?! To nejsou žádní tví lidé, to jsou Vladařovi lidé! Cos to udělal, Lavruško? Ty sis zřídil z vnitra soukromou firmu nebo co? Tak za taková slova trhal Stalin jazyky. I s hlavami. Ohledně 170 divizí nadělali tvůrci „dokumentu” taky pěknou paseku. V sovětské historické vědě se už dávno zabydlela lživá cifra. A ta cifra hlásí, že na západních hranicích prý bylo dne 21. června 1941 soustředěno 170 sovětských divizí. Hoši, kteří smolili onen „dokument”, si to holt popletli a přiřkli Lavrentiji Pavloviči Berijovi tvrzení, že na hranicích je soustředěno 170 německých divizí.

IV

A teď to hlavní. Soustřeďme se nyní na to, kdo byl vlastně onen velvyslanec, na jehož odvolání z Berlína údajně Berija trval. Jmenoval se Vladimír Georgijevič Děkanozov. S Lavrentijem Pavlovičem Berijou se znal a přátelil už od roku 1919, kdy spolu prováděli podvratnou práci v Baku. Berija tehdy Děkanozova řídil. Téhož roku 1919 spolu sloužili musavatistům. Roku 1920 byli oba dva v rudé 11. armádě. A opět: Berija byl vpředu a Děkanozov hned za ním. V dubnu 1921 byl Berija zástupcem náčelníka tajného operačního oddělení ázerbájdžánské Čeky; v červnu se v téže instituci objevuje, coby jeho podřízený, i Děkanozov. Následně se stal Berija zástupcem předsedy ázerbájdžánské Čeky a náčelníkem tajného informačního oddělení, tedy vedoucím všech udavačů, a Děkanozov byl jeho tajemníkem. Od listopadu 1922 zastával Berija funkci zástupce předsedy gruzínské Čeky a náčelníka tajného operačního oddělení. A v témže měsíci se stal Děkanozov podle již zavedeného pravidla tajemníkem tajného operačního oddělení gruzínské Čeky.

A dále to šlo pořád stejně: Berija, šéf všech čekistů Zakavkazska, Děkanozov, jeho zástupce v udavačském oddělení.

V listopadu 1931 se stal Berija prvním tajemníkem Ústředního výboru Komunistické strany Gruzie, tedy naprostým vládcem této slunečné republiky; v prosinci se stal Děkanozov tajemníkem Ústředního výboru Komunistické strany Gruzie pro otázky dopravy.

Následujícího roku byl už Berija vládcem celého Zakavkazska a Děkanozov se logicky ocitá v jeho blízkosti. Pod svými křídly měl Děkanozov dopravu, obchod, zásobování, potravinářský průmysl a distribuci materiálních a finančních toků.

Koncem srpna 1938 vyzdvihuje Stalin Beriju do Moskvy a jmenuje ho prvním náměstkem lidového komisaře vnitra a náčelníkem Hlavní správy státní bezpečnosti. Do 5. oddělení hlavní správy Berija umístil … Děkanozova. A 5. oddělení, to byla v těch slavných dobách veškerá zahraniční rozvědka NKVD. V prosinci téhož roku už byl Berija lidovým komisařem vnitřních věcí a Děkanozov se stal zástupcem náčelníka Hlavní správy státní bezpečnosti.

Když 3. května 1939 vyměnil Stalin celé vedení Lidového komisariátu zahraničních věcí, Molotova jmenoval lidovým komisařem a Děkanozova jeho náměstkem. Poprvé po 20 letech se Děkanozov ocitl mimo oficiální Berijovo řízení. Jejich vzájemné vztahy se tím přirozeně nezměnily. Molotov byl jedním z nejnebezpečnějších Berijových soupeřů v boji o moc. Svou funkcí byl Molotov výš než Berija, jenže v Molotovově bezprostřední blízkosti se nyní ocitl věrný berijovec Děkanozov, zatímco Berija ve svém okolí neměl žádného věrného molotovce. V listopadu 1940 jmenoval Stalin Děkanozova zplnomocněným představitelem Sovětského svazu v Německu. Ponechal mu přitom jeho funkci náměstka lidového komisaře zahraničních věcí. I nadále zůstával Děkanozov až do Stalinovy smrti jakoby mimo Berijovu kontrolu, ale ve skutečnosti to byl ten nejtvrdší berijovec. Po Stalinově smrti Berija okamžitě vrátil Děkanozova pod své vedení a poslal ho do Gruzie, aby tam vyřídil všechny jeho osobní nepřátele. Pravda, velmi brzo se pak Berija zřítil do bezedné propasti kremelských intrik. A Děkanozov hned za ním. Popraveni byli oba téhož dne. A teď se podívejme na ta kouzla a čáry: 21. června 1941 si prý Berija stěžoval Stalinovi na chování sovětského velvyslance v Berlíně, tedy na svého věrného Děkanozova, který ho prý bombarduje dezinformacemi. Berija prý Stalinovi navrhoval, aby Děkanozova odvolal a příkladně potrestal. A já opakuji: Děkanozov byl sice nejvěrnějším a neochvějným berijovcem, ale v roce 1941, vzhledem ke svému služebnímu zařazení, prostě neměl právo „bombardovat dezinformacemi” Beriju, který zodpovídal za vnitro, ale ne za zahraničí, takže Děkanozov mu tehdy nebyl oficiálně podřízen. A i kdyby Děkanozov doopravdy obtěžoval Beriju svými zprávami, pak na něho Berija mohl prostě ze starého přátelství vybafnout: Hej, Vladimírku, dej už s tím pokoj, už mě fakt nebavíš! Ale aby si Stalinovi začal na svého nejvěrnějšího a nejbližšího spolubojovníka stěžovat, no to by přece bylo holé šílenství! No nebyl by to vrchol kretenismu, požadovat od Stalina, aby odvolal z funkce jeho člověka, který se dostal do blízkosti Molotova?

V

Skvělí chlapíci, kteří vytvořili onen „dokument”, neznali dějiny nijak zvlášť dopodrobna. Ale ani ti, kteří pustili ten „dokument” do „vědeckého oběhu”, evidentně neprojevili nijak zvlášť velký zájem o dějiny své vlasti. Měli by přitom vědět, že 1. května se v Moskvě stalo cosi výjimečného a dodnes nikým nevysvětleného. Za Stalina nebyl výčet vůdců veden podle abecedy, jak se to stalo zvykem po jeho smrti, nýbrž podle pořadí, jaké zaujímali na kremelském Olympu. Samotný Stalin byl přitom jmenován zvlášť: „Na tribunu vystupuje soudruh STALIN a soudruzi Molotov, Malenkov, Kaganovič…” Pořadí, v němž byla uváděna jména vůdců, sloužilo jako navýsost citlivý barometr. Stávalo se, že umístění vůdců v hierarchii se měnilo i několikrát za den. Na ranním zasedání sjezdu mohl být jistý Mikojan uveden jako pátý v pořadí, ale na večerním zasedání už byl osmý. A dalšího rána se mohl dostat zase výš nebo ještě níž. Kariéristé všech odstínů sledovali se zavilou bedlivostí pořadí vůdců v seznamech. Zrovna jako makléři sledují kursy valut.

Na veřejnosti se vůdcové objevovali jedině v tom pořadí, které určil soudruh Stalin. Každý věděl, kde je jeho obrtlík. Pořadí vůdců při oficiálních oslavách bylo podrobeno nejpřísnějším předpisům, nad kterými by pukl závistí každý carský ceremoniář. A po každé veřejné prezentaci vůdců se lumpové všech stupňů a ráží opět vrhali po první stránce Pravdy, aby si vyhodnotili, kdo je kdo a kdo s koho.

Když nyní tohle všechno víme, podívejme se na výtisk listu Pravda ze dne 2. května 1941. Kdo má stát na tribuně mauzolea? Správně: soudruh Stalin, členové politbyra a lidový komisař obrany, maršál Sovětského svazu Timošenko, který vykoná vojenskou přehlídku. Ale koho to tam ještě zničehonic vidíme? Protřeme si oči, on tam stojí pořád. Správně: Vladimír Georgijevič Děkanozov. A kde? Vedle… Stalina. Po jeho pravici. Vojenské přehlídky na Rudém náměstí se konaly dvakrát ročně, 1. května a 7. listopadu. Nikdy, ani před 1. květnem 1941, ani poté, se nic podobného nestalo. Stalin měl v ústředním výboru stovku svých nejbližších spolubojovníků. Ani jeden z nich však neměl přístup na tribunu mauzolea. Ani svými funkcemi, ani svými tvářemi se tam nehodili.

Stalin měl pět maršálů. Na tribunu však vystupuje pouze ten, který v dané situaci vykonává vojenskou přehlídku. O generálech a admirálech ani netřeba mluvit: ti tam vůbec neměli co dělat. Stalin měl dále celé hejno lidových komisařů, v překladu do normálního jazyka ministrů. Na tribunu však mohli vystoupit jen ti lidoví komisaři, kteří měli stranickou funkci členů politbyra. A to byli v nejlepším případě dva až tři muži.

Stalin měl také oficiální představitele ve Washingtonu, v Londýně, ve Stockholmu, v Tokiu, v Římě a ve všech ostatních světových metropolích. Ale při vší své moci nedosahoval žádný z nich ani vzdáleně do oněch výšek, které by jim dovolily vůbec se přiblížit k té tribuně, na níž stál Génius lidstva a největší přítel polského lidu (jak se s dovolením vyjádřil maršál Sovětského svazu Žukov při oslavách ve Varšavě dne 20. června 1951).

Nuže tedy. Jednou jedinkrát, právě 1. května 1941, Stalin zničehonic pozval oficiálního sovětského představitele v Berlíně, Vladimíra Georgijeviče Děkanozova, na tribunu mauzolea a postavil ho vedle sebe, přičemž i Stalinovi nejbližší spolubojovníci museli ustoupit stranou. Proč se tak stalo, nevím. Ani mě nenapadá žádná hypotéza. Je to zkrátka záhada dějin. Jasné je jen to, že Děkanozov musel učinit něco vrcholně, nepopsatelně jedinečného, takže Stalin se z nějakého důvodu rozhodl vyjádřit mu svou vladařskou přízeň nikoli tajně, nýbrž veřejně. Tak, aby to viděl celý svět. Hlavní a základní Stalinovou mocenskou pákou byla kádrová politika. Kádry rozhodují vše. Stalin moc dobře věděl, koho jmenovat do které funkce. A ještě lépe věděl, kdo pochází z jakého klanu. A Stalin míchal karty. A věděl, jak je míchat. O tom, že Děkanozov je nejvěrnější berijovec, věděl každý. A Stalin to věděl nejlíp ze všech. Proto se Stalinova přízeň nemohla nedotknout také Beriji: Hleďte, jakého skvělého bolševika soudruh Berija vychoval a vypěstoval!

Byl snad Lavrentij Berija opravdu tak hloupý, aby se hned následující měsíc vzdával, ba přímo zbavoval své vlastní slávy? Soudruhu Staline, vždyť ten Děkanozov je dezinformátor! Vyžeň ho! Špinavým koštětem! Kdyby to byl Berija opravdu udělal, pak by to byl vlastně i úder proti Stalinovi: Podívej se, soudruhu Staline, ty prokazuješ Děkanozovovi nejvyšší pocty, ale on si zaslouží úplně opačné zacházení! Vždyť ty, soudruhu Staline, rozumíš kádrovým otázkám jako koza petrželi! Co tím chci říct? Jenom to, že ti výtečníci, kteří vyrobili zmíněný „dokument”, nechápali ani vzdáleně, ba ani mlhavě kremelská pravidla roku 1941. A dokonce si nenašli čas ani na to, aby si prolistovali výtisky Pravdy z několika předválečných měsíců.

VI

Hlavní, co bývá vytýkáno mým knihám, je tohle: snad je v nich všechno popsáno správně, ale pořád tam chybí nějaká stvrzující listina. Jednodušeji řečeno: kde máš důkazy? Odpovídám. Na rozkaz generálplukovníka Volkogonova bylo v Ústavu vojenských dějin jen 13. dubna 1990 spáleno sedm tun válečných dokumentů z roku 1941. Na rozkaz armádního generála Garejeva bylo dne 10. června 1991 v Generálním štábu Ozbrojených sil SSSR spáleno pět tun dokumentů, týkajících se téhož období. Zdůvodnění: není kam je umístit. Půl století bylo kam, a najednou není místo. Dokumenty však nepálil jen Garejev s Volkogonovem a nejenom těsně před koncem komunistického ráje. Každé vědecké středisko na světě by tyto nedocenitelné poklady přijalo do úschovy. Každý sběratel, každý zájemce o dějiny. Ty dokumenty se mohly prodat na aukci. Za miliony.

Leč naše slavná vlast už i tak neví, kam s penězi. Rusko je jimi dočista zavaleno. Garejev, Volkogonov a jejich následníci peníze nepotřebují. Mají dost. Ti jsou od hlavy k patě vycpaní dolary. Až to z nich padá. K čemu další miliony? Hlavní je přece… zamést stopy.

A tito Hérostratové pak prohlašují: Všechno v Ledokolu je zdánlivě logické, ale kde je stvrzující papír?

Na otázku, kde najít stvrzující důkaz, podal zcela vyčerpávající odpověď člen politbyra Alexandr Nikolajevič Jakovlev: „Není co odtajňovat, takové papíry už neexistují. Bojím se, že všechno už je zničeno. V jedenačtyřicátém se v Kremlu pálily dokumenty po několik dní. Ostatně i v jedenadevadesátém.”¹³³ Hlavním úkolem kremelských Hérostratů je zblbnout lid na kvadrát. Idiotům se snadno vládne. Proto ti muži pálí dějiny vlastní armády, vlastního lidu, vlastní země. Jenže lid, jenž nezná vlastní dějiny, je odsouzen k intelektuální i fyzické degeneraci a k záhubě. Ničení historických dokumentů proto představuje evidentní vlastizradu. Kremelští zrádci, kteří likvidují dějiny vlastního národa, zaplňují zející prázdnotu po zničených dokumentech falzifikáty typu Žukovových Vzpomínek a úvah či onoho Berijova záznamu. Rovněž uchovávání historických dokumentů v nepřístupných archívech je zrada. Jak veliký je v tom rozdíl, jestli je dokument spálen nebo jestli se nachází na místě, kde ho nikdo nikdy nepřečte? A kde je mimochodem možné kdykoliv jej zničit jakožto nepotřebnou přítěž, a nikomu se za to nezodpovídat.

VII

Aby se nemohla opakovat strašlivá tragédie roku 1941, k tomu musí náš lid vědět, čím byla ta tragédie zapříčiněna. Nepřátelé lidu na to odpovídají: Proč se hrabat v minulosti, proč hledat nějaké příčiny. Stejně je to jasné: Stalin byl vůl a obklopil se kretény a patolízaly. A jako hlavní a jediný důkaz tohoto tvrzení pak veřejnosti předloží onen Berijův záznam. A ten se pak stane základním kamenem všech vysvětlení, výzkumů a konstrukcí oficiální ruské historické vědy o válce. My si ovšem povšimneme jedné maličkosti.

Onen Berijův záznam se totiž toulá po světě ve více verzích. Smysl je stejný. Jenom je to pokaždé vyjádřeno jinými slovy. Jednou Berija požaduje, aby byl z Berlína odvolán bezejmenný velvyslanec, jinde ho pojmenovává, někde požaduje, aby byl odvolán a potrestán, a jinde má být jen odvolán…

Pokusme se tedy vyhledat originál. A hned se budeme muset něčeho podržet: všichni seriózní historikové totiž ten „záznam” sice citují, ale neuvádějí, v jakém archívu, v jakém fondu a v jaké složce byl nalezen. Všem opravdovým zájemcům o dějiny, všem, kdo nejsou lhostejní k minulosti a budoucnosti své země a svého lidu, nyní poskytnu nástroj k odhalení seriózních historiků: telefonujte, pište dopisy a dotazy každému, kdo ve svých dílech cituje onen Berijův záznam, a žádejte od všech odpověď na otázku po jeho původu. Pokuste se nalézt originál. Odpovědi, kterých se dočkáte, vás určitě nadchnou. Je to opravdu po čertech poutavá hra.

A jakmile vám jeden badatel odpoví, už chytejte za šos dalšího seriózního historika a stíhejte ho s otázkou: Kdepak ten dokument je?

A ještě se podívejme na další vývoj komedie o tzv. Berijově záznamu. Dva ohromně seriózní historikové vyprávějí světové veřejnosti, že národy Sovětského svazu, počínaje jeho nejvyššími představiteli, byly strašně hloupé a zbabělé. Stalin, kterému chyběl mozek, si to zařídil tak, že se nikdo neodvažoval říct mu pravdu: „Aby bylo možné mu aspoň nějakým způsobem vyložit skutečnou situaci, museli se jeho podřízení uchylovat k dočista neuvěřitelným machinacím. Například náčelník vojenské rozvědky generálporučík Golikov tvrdil v informaci o plánech německé agrese, že se jedná o dezinformace, a na závěr dodal: ,Ale já a mí lidé, Josefe Vissarionoviči, si pevně pamatujeme na vaši moudrou předpověď, že roku 1941 na nás Hitler nezaútočí!‘“ Nuže, 21. června Berija poslal Stalinovi z Lidového komisariátu vnitřních věcí záznam o vůdcových moudrých předpovědích na rok 1941. Generálporučík Golikov pochopitelně nemohl obsah Berijova záznamu pro Stalina znát. Téhož dne však Golikov poslal Stalinovi z průzkumné správy přesně tentýž záznam. Slovo od slova. A s týmiž známkami přehánění. Vůdce se takové nečekané shodě musel dozajista podivit.

Snad bychom podobným piruetám naší drahé historické vědy nemuseli ani věnovat pozornost… Nebýt ovšem podpisu. Pod toto odhalení se podepsali dva muži: Sergej Osipov a Rudolf Pichoja.

Jméno Sergeje Osipova mi nic neříká; v paměti mi nezní žádné zvonečky. Ale zato Rudolf Pichoja, no to je přece hlavní archivář Ruska.

To on má pod kontrolou všechny archívy, počínaje bývalým archívem politbyra, který se nyní jmenuje Prezidentský archív. V tomto Prezidentském archívu bylo začátkem nového tisíciletí uchováváno 215 000 takzvaných „osobních složek”. Možná ještě nebyly vrženy do ohně. A to nepočítáme dokumenty s razítky „Tajné”, „Přísně tajné” a „Přísně tajné – zvláštní důležitosti”. Práce hlavního archiváře státu spočívá v tom, nepřipustit lid k jeho vlastním dějinám, postupně ty dějiny obracet v popel a lid ve stádo opic. Tyto své povinnosti plní Pichoja skvěle. I to je mu však málo. A tak se pouští do podvodu. Ideologický iluzionista Pichoja ukradl starý, cizí podvrh a stvořil z něj svůj vlastní podvrh. Jde tedy zároveň o plagiát a dvojí falzifikát. A právě z takovéto bandy zlodějů formuje státní moc sbor seriózních historiků. Takovýmto chytrákům svěřují vládnoucí činitelé úkol psát dějiny státu a jeho lidu.

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

Nařizuji vrhnout se!

Připravenost k odraženi agrese rovněž vyžadovala nejen vypracováni plánů obranných operací, ale i jejich úplnou přípravu včetně materiálně-technických otázek, a dále jejich odborné zvládnutí ze strany velitelů a štábů. Je přece zcela zjevné, že v případě nečekaného nepřátelského útoku nebude na přípravu takových operací čas. To však učiněno nebylo.¹³⁴

I

Nejsveřepějším bojovníkem proti falzifikátorům dějin druhé světové války byl čtyřnásobný hrdina Sovětského svazu, maršál Sovětského svazu Georgij Konstantinovič Žukov. Jeho článek o bezmoci falzifikátorů dějin představuje v tomto žánru přímo klasický vzor.¹³⁵

Nikdo nedokázal tak mohutně a tak nelítostně připíchnout učené lháře na stěnu hanby, jak to dokázal učinit maršál Velkého vítězství.

Napsal: „Události roku 1941 popisuje většina západních historiků jako triumfální tažení hitlerovské armády… a našemu velení je připisována zmatenost a slabost… Vrchní velení se ovšem nikdy nenacházelo ve stavu zmatenosti, nýbrž tvrdě řídilo boj sovětského lidu.”

Kdyby se člověk zabil, lépe by to říct nemohl.

Co je to vlastně vrchní velení? Správně, to je Stalin. Tento titul za války nikdo jiný neměl. Ale o tituly tu ani tak nejde. Žukov píše, že žádné důležité rozhodnutí nebylo přijato bez Stalina. Žukov vyprávěl, že těsně před válkou zakázal Stalin uvést vojska do pohotovosti a že toto rozhodnutí nemohl nikdo změnit. Dále Žukov vyprávěl, že v okamžiku, kdy válka vypukla, nevydal Stalin rozkaz odpovědět na palbu palbou, takže vojska neodpovídala. Jednoduše řečeno, všechno záviselo na Stalinovi. A dokonce i v prvních dnech války, kdy byl nominálním hlavním velitelem maršál Timošenko, zůstával fakticky velitelem tak jako tak Stalin. Vrchní velení a Stalin, to je jako nerozeznatelná dvojčata. Říkáme Stalin a rozumíme vrchní velení. Říkáme vrchní velení a rozumíme Stalin. Nuže tedy: velký Stalin (jak tvrdí sám Žukov) nikdy nebyl ve stavu zmatenosti. Zapamatujte si to, pánové falzifikátoři!

II

Odkud však prodejní buržoazní falzifikátoři získali informace o údajné slabosti sovětského vedení? Přece si to nevymysleli sami!

Ach, ano! Správně! Přesně rok před publikací Žukovova odhalujícího článku byla vydána kniha téhož Žukova, v níž velký stratég pověděl celému světu, že brzy ráno dne 22. června 1941 se Stalin nacházel ve stavu naprosté zmatenosti a nevěděl, co dělat. A proto tedy nemohlo nic dělat ani celé nejvyšší vedení státu, ani velení armády.

Sebe popisuje Žukov jako hrdinu a šikulu: válka ho zastihla v generálním štábu, tedy na bojovém stanovišti. Mezi řádky se však odhaluje poněkud jiný obraz. Žukov sám se nacházel ve stavu zmatenosti. Žukov sám byl zcela nepřipraven jednat. Teprve v 07.15 hodin sedl a sepsal směrnici jednotkám. A tohle mluví za všechno. Každý poručík, nastupující službu velitele stráže, vyhlásí v první řadě bojové instrukce pro případ nečekané mimořádné situace: Při útoku na budovu stráže…, při útoku na první pozici…, na druhou…, při požáru hlídaného objektu… atd.

Pokud by se něco přihodilo, náčelník štábu pak už jen vykřikne jediné dohodnuté slovo a každý hned operuje v souladu s vydanými instrukcemi. Totéž platí na válečných lodích, v jednotkách, ba i v továrnách a kolchozech… Náčelník milice třebas v tom nejbědnějším městečku se při přejímání funkce především seznamuje s bojovými instrukcemi. Co a kdo dělá v případě teroristického útoku, zemětřesení, povodně, masových nepokojů, příjezdu ozbrojené bandy hostujících umělců atd.

Ale kdyby jen milice nebo armáda… Stačí, když si sednete do letadla a už po sto desáté rozprávějí, co se musí dělat v případě nuceného přistání na vodě, za jakou šňůrku zatáhnout a na jakou píšťalku hvízdat…

Dobrá. A tady máte ilustraci Žukovovy osobní připravenosti k odražení nepřátelského vpádu: válka už zuří několik hodin a maršál vítězství teprve usedl a začal psát instrukce o tom, co mají dělat vojska v případě nepřátelského útoku a na jakou píšťalku mají hvízdat.

Ani on sám tudíž v tu chvíli neměl byť vzdálenou představu o tom, co dělat v případě náhlého nepřátelského útoku: neměl, jak je vidět, pro tento případ k dispozici žádné předem připravené verze. Všimněme si už jen první věty oné direktivy onoho veledíla vojenského myšlení:

„NAŘIZUJI: Jednotkám vrhnout se všemi silami a prostředky na nepřátelské síly…”

Žukov vypravuje, že před válkou „pracoval 15 až 16 hodin denně a často zůstával v kanceláři na noc”. I veškerý personál generálního štábu makal 15 až 18 hodin denně bez volných dnů a svátků. To jsou ovšem obrovské kolektivy lidí, a to těch nejkvalifikovanějších důstojníků a generálů Rudé armády. Co bylo výsledkem této titánské práce? Jejím výsledkem bylo, že v 07.00 hodin ráno dne 22. června 1941 už bylo město Brest vyklizeno jednotkami 4. armády. V ostatních armádách to nebylo o nic lepší. Celá Rudá armáda utíkala. Nenechala se vyprovokovat a neodvážila se porušit rozkazy nejmoudřejšího stratéga. Ovšem samotný stratég se tou dobou zabýval literární tvorbou: nařizuji vrhnout se!

Pořád se nemůžu zbavit jedné myšlenky: Žukov informuje důvěřivé čtenáře, že večer dne 21. června 1941 se mu „definitivně rozptýlily všechny iluze” a on že jasně pochopil, že každým okamžikem začne nepřátelský útok. Nemohl tedy už toho večera informovat o svém geniálním plánu obrany státu velitele frontů, loďstev a armád? Proč s tím vyčkával až do 07.00 hodin? A ještě něco: stálo to za to, aby obrovské kolektivy generálů a důstojníků generálního štábu makaly 15 a víc hodin, jestliže všechny plány byly nakonec zhuštěny do jediné věty „vrhnout se všemi silami a prostředky”? To snad Žukov nemohl před válkou povolat do Moskvy velitele Západního zvláštního vojenského okruhu armádního generála Pavlova a tajně mu říct: „Dmitriji Grigorjeviči, já celé noci nespím, ale nejsem schopen vyplodit žádné plány obrany. A celý generální štáb taky ne. Tak hele, víš co? Jakmile na nás zaútočí, vrhni se na ně všemi silami a prostředky, bij je přes ocas i přes hřívu! Rozumíš?” I další velitele měl Žukov včas informovat o svém geniálním záměru. A bylo by to. Proč sám sebe a své podřízené mučit ponocováním? Jestliže spočívá plán obrany v jediném rozkazu vrhnout se, pak snad stačilo, aby Žukov sdělil tento svůj ústřední (a jediný) nápad podřízeným a sám pak klidně mohl jet na ryby, na lov nebo někam na flám. I celý generální štáb mohl prostě poslat na neomezenou dovolenou s rozkazem: Jakmile začne válka, pomalu se vraťte do Moskvy; fronty a armády už vědí i bez nás, co mají dělat.

Žukovovi obhájci zde ovšem budou rozhněvaně oponovat: No jak mohl ten záměr takhle rozhlašovat? Vždyť geniální Žukovův plán záchrany země by se v tom případě mohl dostat do rukou nepříteli!

Souhlasím. Proto měl Žukov rozepsat na papíry větu „Nařizuji vrhnout se všemi silami a prostředky. Žukov”, zalepit ty papíry do rudých obálek, zapečetit obálky pečetním voskem a distribuovat je do sejfů příslušných velitelů. Jakmile pak bylo jasné, že nepřítel zaútočí, měl vydat rozkaz k rozlepení obálek. A celé Rudé armádě by bylo okamžitě jasné, co má dělat: vrhnout se. Žukov však musel smolit směrnici pozdě, a než ji napsal, než byla zašifrována a odeslána, uplynula hromada času. Potom ji ve štábech frontů rozšifrovali a sedli, aby napsali vlastní směrnice jednotlivým armádám.

A zase se to muselo šifrovat… Na velitelských stanovištích armád je rozšifrovali, sedli a napsali směrnice sborům. Některé sbory dostaly směrnici až k večeru. A řada z nich ji už nedostala vůbec. Kdyby ta svrchovaně moudrá směrnice už ležela v sejfech velitelů, všechno by šlo nepoměrně jednodušeji a rychleji: Všem velitelům až na úroveň pluků a praporů! Obálky otevřít, obsah přečíst!

III

Ve své „nejpravdivější knize o válce” zapomněl Žukov uvést text oné směrnice, podle níž dostala vojska nařízeno vrhnout se. Nehledejte tu směrnici ani v prvních devíti vydáních, proškrtaných zpropadenou cenzurou, ani v posledních vydáních, „rekonstruovaných v souladu s původním rukopisem”. Existence onoho textu se potvrdila řadu let poté a z úplně jiných zdrojů. Ale zde víme jen to, že Žukov v Moskvě nařídil, aby byla zašifrována a distribuována na velitelská stanoviště frontů, ale nikdo nepublikoval její rozšifrovaný text. Slova „nařizuji vrhnout se” lze ovšem rozšifrovat jen takto: „Já tady v generálním štábu žádné plány nemám. Nestihl jsem je sestavit. Jak bojovat, nevím. Součinnost letectva, loďstev, frontů a armád v souladu s konkrétním záměrem, místem a časem nejsem schopen zorganizovat. Vzdávám se veškeré odpovědnosti. Myju si ruce i svědomí. Veškerou odpovědnost přenáším na vás.

NAŘIZUJI:

Velitelům frontů a loďstev bojovat bez jakýchkoliv plánů. Jak bude kdo chtít. Každý, jak umí. Pokud se někomu zachce zorganizovat v souladu s konkrétním záměrem, místem a časem součinnost s letectvem, s loďstvy a armádami, s týlovým zabezpečením a s armádami druhého strategického sledu, tak to už se nějak domluvte mezi sebou a vyřešte si to hlasováním. Žukov.

P. S. Kdo bude neúspěšný, toho dám zastřelit. Kdo se neschoval, za to já nemůžu. A toho, kdo nezajistí úspěch, prohlásím po válce za pitomce a zrádce, a sám sebe za génia.”

Ale teď žerty stranou. Jestli někdo ten záhadný termín „vrhnout se všemi silami a prostředky” dovede rozšifrovat přesněji, a budou-li pro mne oponentovy argumenty přesvědčivé, pak jsem připraven uznat své omyly. Do té doby se však shodněme na tom, že rozkaz „vrhnout se všemi silami a prostředky” byl v podstatě rozkazem bojovat, jak se komu líbí a nekoordinovat své operace ani s Moskvou, ani se sousedními jednotkami, ani s druhým strategickým sledem, ani s týlovými orgány. Jenže předtím, než se začne bojovat, je zapotřebí sestavit válečný plán. A Žukovova směrnice byla v zásadě rozkazem, aby každý front zahájil plánování své vlastní války. Samotný Žukov nesestavil od 1. února do 21. června 1941 žádné válečné plány. Nedal však ani velitelům okruhů (frontů) povolení k samostatnému plánování. Kdyby tak měli velitelé frontů a armád k dispozici aspoň jednu poslední noc na sestavení vlastních plánů! Nebo aspoň 30 minut před prvními explozemi!

Žukov však vydal rozkaz k samostatnému plánování války až poté, co válka začala. Génius každým coulem. Máme-li Žukovovi věřit, zatelefonoval mu 22. června „přibližně ve 13 hodin” Stalin a sdělil mu, že velitelé frontů „jsou trochu zmatení”. Ale vždyť bylo proč. Kdo by nebyl „trochu zmatený”, když dostane od Žukova rozkaz „vrhnout se”, a to bez určení, kdy, kam a s jakým cílem? Podobný rozkaz nevydal armádě v celých dějinách Ruska nikdy nikdo, dokonce ani ti, kdo jevili známky slabomyslnosti nebo zjevné idiocie. Ze skutečnosti, že se první strategický sled Rudé armády bleskově zhroutil, nelze vinit nikoho jiného než Nejvyššího stratéga: vždyť se tak stalo na jeho rozkaz…

IV

Ale to ještě není zdaleka všechno. Během jediného dne 22. června 1941 omráčil Velký maršál vítězství Rudou armádu TŘEMI směrnicemi, přičemž každá další vyvracela tu předchozí. Pokud TOTO není zmatenost, tak co tedy? O vlastní zmatenosti však Žukov pomlčel a všechno svalil na Stalina. Jedná se o jednu ze stěžejních scén jeho pamětí: ještě se nerozednilo, a Žukov telefonuje, Žukov vyžaduje, Žukov naléhá, Žukov vysvětluje situaci, a vyděšený Stalin není schopen říct ani slovo. Buď ho zachvátil strach, nebo zmatenost. Nebo obojí naráz. Tato scéna (jako i ostatní podobné scény) je v každém novém vydání barvitější a úchvatnější. Doporučuji zájemcům, aby si srovnali jednotlivá vydání Žukovova veledíla od prvního až po to současné…

Vzhledem k tomu, že Stalin nevydával žádné rozkazy, stál na místě celý státní stroj. Stalinova nečinnost vedla k nečinnosti celé vlády i velení Rudé armády. V pamětech Žukov s chutí popisuje Stalinovu zmatenost. Ale tentýž Žukov, jak jsme viděli, tuto zmatenost rozhněvaně vyvrací v časopisu Kommunist hned rok poté. Měl to Žukov zapotřebí, obviňovat zlomyslné buržoazní lháře, když jejich zdrojem byl on sám? Je jenom škoda, že Žukovovo vyprávění o Stalinově krátkozrakosti (a Žukovově dalekozrakosti) je obsaženo v pamětech, které byly přeloženy do všech myslitelných jazyků, zatímco Žukovovo prohlášení, že vrchní velení „se nikdy nenacházelo ve stavu zmatenosti” a že „tvrdě řídilo boj sovětského lidu”, vyšlo jen v časopisu Kommunist, který čtou jen zvídaví jedinci, a to pouze v případě krajní nouze.

V

Poté, co dokázal zpropadeným falzifikátorům, že Stalin tvrdě řídil boj sovětského lidu, Žukov opět mnohokrát vyvrátil sám sebe a opět prohlašoval na celý svět, že Stalin byl zbabělec a že se na počátku války nacházel ve stavu zmatenosti: „Na moderní válku nebyl připraven a odtud plynula jeho zmatenost, jeho neschopnost zhodnotit situaci i jeho nejhrubší přehmaty a omyly”¹³⁶ „Stalin se bál války – a strach je špatný rádce.”¹³⁷ Po přečtení těchto řádků se všechno definitivně vrací na své místo: zbabělý Stalin se před válkou třásl děsem z nadcházejícího vpádu, nebyl schopen překonat zvířecký strach, a proto nedokázal adekvátně reagovat na změny situace, přijímat správná rozhodnutí a tvrdě řídit boj svého lidu. Jenomže křišťálová jasnost celého tohoto obrazu se udrží pouze do okamžiku, kdy si položíme otázku: Koho se to vlastně Stalin v první polovině roku 1941 tolik bál?

Osvěžme si paměť: Hitler se dostal do slepé uličky. Válku proti Velké Británii (a ve druhém sledu i proti Spojeným státům americkým) nemohl vyhrát ani zázrakem. Ovládat podrobenou Evropu také dlouho nemohl. Okupovaná Evropa sice měla velký průmyslový potenciál, ale na delší dobu neměla dostatečné zdroje. Spíš dříve než později čekal okupovanou Evropu ekonomický, finanční, politický, dopravní, potravinový, administrativní, morální i vojenský krach. A to i tehdy, kdyby neprobíhaly intenzivní válečné akce.

Hitler evidentně neměl prostředky k ovládání podrobené Evropy a zároveň k válčení proti Velké Británii (a Spojeným státům americkým), a ještě k tomu, aby útočil na Sovětský svaz.

Zato Stalin měl v první polovině roku 1941 nejmohutnější tankový, letecký a dělostřelecký průmysl. Sovětský svaz tehdy vyráběl více tanků a děl než Německo a Velká Británie dohromady. A to přesto, že Velká Británie a Německo spolu válčily, zatímco Sovětský svaz žil mírovým životem, a jak nás ubezpečují, nechystal se na nikoho útočit. Vojenský průmysl Sovětského svazu (jiný průmysl Sovětský svaz neměl) byl od druhé poloviny roku 1940 plně mobilizován a převeden do válečného režimu. Stalin měl obrovské lidské zálohy i možnost jimi bez překážek plýtvat, aniž by se za to musel před kýmkoli zodpovídat. Stalin měl území, které nemohl žádný zahraniční nepřítel obsadit. Stalin měl navíc všemocné spojence: Velkou Británii a Spojené státy americké.

V současnosti byly totiž nalezeny a publikovány materiály potvrzující, že americké a britské vojenské dodávky začaly mířit do Sovětského svazu už od konce roku 1940. Svědčí o tom i materiály německé.

Velká Británie a Spojené státy americké se důrazně dožadovaly okamžitého vstupu Sovětského svazu do války proti Německu a slibovaly mu neomezenou politickou, propagační, hospodářskou, vojenskou a jakoukoli jinou pomoc. Britská vláda Stalina dokonce vydírala: Jestli na Hitlera nezaútočíš, tak si dej pozor, abys s ním pak nezůstal jen jeden na jednoho. Pospěš si, protože nás už nebaví dál čekat a podepíšeme s Hitlerem mír.

Uveďme si jeden z mnoha příkladů – 19. dubna 1941 doručil britský velvyslanec Cripps Molotovovi memorandum, které končilo zlověstným varováním: „Jak jsem se již Vaší Excelenci zmínil, není vyloučena možnost, že potrvá-li válka dlouho, mohlo by Velké Británii vzniknout pokušení uzavřít na určité bázi dohodu o ukončení války…”

A zde je pár výňatků z řady nedávno zveřejněných dokumentů. Dne 26. září 1940 se v Moskvě konal rozhovor mezi hlavou sovětské vlády Molotovem a velvyslancem Spojených států amerických Steinhardtem. Americký velvyslanec tehdy přednesl přísně tajné informace: Spojené státy rozvíjejí loďstvo, čítající 20 letadlových lodí, 32 bitevních lodí, 100 křižníku (některé o výtlaku přes 20 000 t), 400 torpédoborců atd. Připravuje se odpovídající rozvinutí letectva. Výcvik už zahájilo 100 000 budoucích pilotů.

Americká armáda čítá pouze 140 000 mužů, ale připravuje se povolání 12 milionů mužů. Jednodušeji řečeno, Amerika zahájila mobilizaci, kterou ještě svět neviděl a která dokonce překonávala i mobilizaci Sovětského svazu. A mobilizace, to je válka. Mobilizovaná síla musí totiž být použita, neboť jinak všechny ty bitevní lodě a křižníky zrezaví a zastarají a stát se znovu zhroutí do hospodářské deprese, tentokrát však nikoli velké, nýbrž největší.

Americký velvyslanec dále sdělil, že všechny hříchy Sovětského svazu ohledně anexí jakýchsi území v Evropě se promíjejí a že Spojené státy americké začínají rušit veškerá omezení na dodávky strategického zboží Sovětskému svazu, která byla uvalena v odvetu za sovětské „osvobozenecké pochody”. To vše bez ohledu na to, že Spojené státy samy potřebují toto zboží v obrovském množství, vzhledem k nebývalému skoku ve vývoji armády, letectva a loďstva.

Steinhardt prohlásil, že „Rusko a USA byly nejbližšími přáteli od dob vyhlášení nezávislosti USA” a dodal, že „Německo může být přítelem SSSR jen do té chvíle, dokud si nepodrobí celou Evropu”.

Jednodušeji řečeno, americký velvyslanec otevřeně informoval předsedu sovětské vlády, že v nejbližší perspektivě hodlají Spojené státy americké vstoupit do válečného stavu proti Německu. A bez ostychu přetahoval Sovětský svaz na svou stranu. V zájmu větší přesvědčivosti velvyslanec dodal, že Německo je odsouzeno k porážce a že v Německu hrozí hlad: Hitler nemá ani peníze na nákup potravin, ani loďstvo, aby si mohl ty potraviny vzít násilím. V závěru pak velvyslanec načrtl poválečnou situaci: Evropa se bude nacházet ve stavu bankrotu a hladu stejně jako roku 1919 a bude velice záležet na tom, jakou pozici zaujme Amerika.¹³⁹

Celý tento rozhovor amerického velvyslance s hlavou sovětské vlády nebyl ničím jiným než nerozborným základem nadcházející antihitlerovské koalice. Hitler ještě nepotvrdil plán útoku na Sovětský svaz a do Moskvy tudíž ještě v tomto smyslu neputovala žádná varování, ale sovětské vedení už bylo oficiálně vyzváno, aby se vzdalo spolupráce s Hitlerem a aby přešlo na stranu Spojených států amerických a Velké Británie, a to se zárukami neomezené vojenské a hospodářské pomoci, nemluvě o podílu na kořisti při poválečném dělení Evropy. Dne 9. dubna 1941 poslal Andrej Gromyko, poradce sovětského vyslance ve Washingtonu hlášení Vjačeslavu Molotovovi, že americká politika byla roku 1940 orientována na „všemožnou pomoc Anglii” při „současném hospodářském nátlaku na SSSR”, a to ve snaze „ovlivnit zahraniční politiku SSSR ve vztahu k dalším zemím, především k Německu”.¹⁴⁰

V překladu do srozumitelné řeči to znamená, že vláda Spojených států Stalina nejen přemlouvala, ale dokonce na něho už i tlačila: Přestaň se kamarádit s Hitlerem, je na čase dělat si nové přátele.

Velvyslanectví SSSR v USA hlásilo do Moskvy v politickém souhrnu za rok 1941: „Linie vůči SSSR, které se vláda USA držela před 22. červnem 1941, vyjadřovala záporný vztah USA k tou dobou udržovaným sovětsko-německým vztahům. Americká buržoazie a americká vláda netrpělivě čekaly, až bude SSSR zavlečen do války. Ve své politice ve vztahu k SSSR se americká vláda uchýlila k hospodářskému nátlaku.” Američané to vyhnali až na ostří nože: Tady máš, Staline, hliník, nikl, molybden, průmyslovou ocel, letecký benzín, přesné soustruhy, měřicí aparatury, kůži a koženou obuv, spojovací aparaturu, ocelová lana, léčiva, potraviny, kolejnice, lokomotivy, navigační zařízení pro lodě a letadla, periskopy pro ponorky, chirurgické nástroje atd. Jestli však budeš s útokem na Německo otálet, všechny dodávky zastavíme. V tom tedy spočíval onen hospodářský nátlak. A zde nám nezbude než popřemýšlet nad následující věcí: kdyby vláda Spojených států amerických očekávala útok Německa na Sovětský svaz, proč by v tom případě kroutila Stalinovi ruku za záda? Pokud chtěla Amerika válku mezi Německem a Sovětským svazem, ale předpokládala by přitom, že útočící stranou bude Německo, pak měla vyvíjet nátlak na Německo a měla je pobízet k útoku. Pokud se však skutečně předem předpokládalo, že Sovětský svaz bude nevinnou obětí nadcházejícího vpádu, pak by Sověty k válce nikdo žádným nátlakem nedonutil. Na tuto otázku existuje jediná odpověď: vyvíjet hospodářský nátlak na Sovětský svaz bylo nutné a možné jen tehdy, pokud se předpokládalo, že klíč od zahájení sovětsko-německé války se nachází v Kremlu, a že zahájení války závisí na Stalinovi. A tak byl tlačen a pobízen on.

Když jsem se hrabal ve starých britských novinách, našel jsem jednu karikaturu. Situace: Hitler je skloněn nad mapou, zády ke Stalinovi. Stalin si mne ruce a tázavě hledí na vystrčenou Hitlerovu zadnici… Britský tisk tedy Stalina popichoval: Taková výhodná, taková neopakovatelná situace, a ty jsi, hlupáčku, v rozpacích?

VI

To byl ovšem jenom kreslený vtip. Nyní se na to podíváme vážně.

Dne 22. června 1941 podával vedoucí tiskového oddělení při Lidovém komisariátu zahraničních věcí Nikolaj Palgunov hlášení náměstkovi lidového komisaře zahraničních věcí Januarijovi Vyšinskému, že o den dřív, tj. 21. června, se uskutečnilo setkání se skupinou amerických, britských a francouzských novinářů, kteří představovali hlavní západní korporace Reuter, AP, Havas atd. Nejstarší z nich prohlásil jménem celé skupiny, že tito novináři „se cítí jako představitelé států, považujících se za spojence SSSR”.¹⁴¹ Válka ještě nestihla vypuknout a spojenci už vyjadřují solidaritu, a jejich novináři už jsou připraveni vypravit se do prostorů válečných akcí, aby popisovali válku z moskevské zvonice. A nejedná se ani o shodu okolností, ani o tiskovou chybu v dokumentu. Zde máme další důkaz.

„21. června 1941 připravilo evropské oddělení americké vlády memorandum s názvem Politika vůči Sovětskému svazu pro případ vypuknutí války mezi Sovětským svazem a Německem.”.¹⁴² Obecný tón dokumentu: Budeme pomáhat Stalinovi.

V poslední době vytvořila kremelská propaganda novou verzi, spočívající v tom, že Stalin si přál, aby na něho Hitler zaútočil, protože pak bude obětí a Amerika mu pomůže. Stalin však neměl proč ze sebe dělat oběť. Hitler už napáchal v Evropě nespočetné zločiny.

Útok na Hitlera tedy byl zcela legitimní záležitostí a nepotřeboval žádné ospravedlnění. Evropa a celý svět by takový vývoj událostí uvítaly bouřlivým a dlouhotrvajícím potleskem. Pro útok na Německo si Stalin nemusel vymýšlet žádné záminky a žádná vysvětlení. Dobové americké dokumenty hovoří kategoricky: Pomáhali jsme Stalinovi a budeme mu pomáhat i nadále. Přitom nikdo nepožadoval, aby se Sovětský svaz předváděl coby oběť. Naopak, na Stalina byl vyvíjen nátlak a Stalin musel hledat záminky, proč Sovětský svaz dosud nezaútočil. Celá Hitlerem zotročená Evropa byla plně na Stalinově straně a čekala na své osvobození. Tak z čeho by měl mít Stalin strach?

VII

A nyní jedna otázka: Proč naši osvícení vědci mlčeli, když Žukov plácal o Stalinově strachu? Vždyť tlachal Žukov mohl být usazen velmi snadno, jedinou otázkou. Stačilo se ho přece zeptat: a proč jsi, Georgiji Konstantinoviči, toho Stalinova strachu nevyužil? Připusťme, že Stalin se války doopravdy bál a že Žukov to chápal a viděl. Potom měl tedy tomu sralbotkovi napovědět: Soudruhu Staline, honem, odvezeme miliony tun munice od hranic za Dněpr. V případě útoku pak hitlerovce prostě udusíme dělostřeleckou palbou.

Hele, kolik máme granátů! Ale jestli budeme držet tisíce vagonů s municí u hranic, pak o to všechno přijdeme a armáda zůstane bez granátů. A to není všechno: hitlerovci tu munici seberou, a pak na nás udeří z našich vlastních tanků a děl, které ukořistí taky.

Žukov měl ostatně Stalinovi napsat hlášení s požadavkem soudit a potrestat toho darebáka, který hrnul tu munici plnými proudy k hranicím. Měl taky Stalinovi napovědět, že nejlepší sovětské divize, sbory a armády jsou soustředěny v prostorech bialystockého a lvovsko-černovického výběžku, tedy přímo v pasti. Bylo nutno okamžitě je odtud odsunout. Pak by v případě náhlého útoku nedošlo ke grandiózním obklíčením. A opět měl Žukov Stalina žádat, aby provedl zevrubné prošetření a tvrdou proletářskou odplatu proti těm zhovadilcům, kteří vystavili tyto nejlepší svazky a uskupení Rudé armády hrozbě obklíčení a zničení.

Žukov měl třesoucímu se Stalinovi vysvětlit, že rozmístění sovětských letišť je svrchovaně nevhodné. I ta letiště jsou přece přimknutá přímo k hranicím. Proto v případě náhlého útoku zasáhne naše letiště německé letectvo, zbývající letadla zničí tanky, a letiště následně využije další německé letectvo, které sem přiletí po průjezdu německých tankových skupin. Němci použijí naše betonové startovací a přistávací plochy, naše zásoby leteckého benzínu a statisíce bomb proti našemu lidu a naší armádě. A pokud byl Žukov čestný muž, musel opět trvat na okamžitém souzení a potrestání těch, kdo nařídili stavět letiště u hranic. No dobře, řekněme, že nějaký nepřítel lidu se rozhodl postavit 254 nových letišť v pohraničním pásmu nebo v jeho bezprostřední blízkosti. Tak ať si je tam staví. Ale aspoň ať na nich pak nedrží letectvo. Na některých letištích stálo 100 až 200 letadel! Jakmile Němci udeří, naše letadla přece vůbec nestihnou vzlétnout. Pokud trvá vzlet jednoho letadla 30 vteřin, kolik času bude zapotřebí pro vzlet 120 letadel z jedné startovní plochy? No tak prosím.

Za využití Stalinova strachu měl Žukov tomu strašpytlovi říct, že vůbec všechny hlavní síly Rudé armády musí být odveleny na linii staré státní hranice a tam že musí být armáda postavena do obrany a použít opevněné prostory tzv. Stalinovy linie coby ocelovou kostru, kolem níž vykopou vojska tisíce kilometrů okopů a zákopů.

A dále měl Žukov upozornit, že je nezbytné podminovat silnice a mosty, a vyřídit si to se zločinci, kteří je nařídili odminovat. A že je nutno formovat partyzánské oddíly a skupiny a odhalit toho, kdo je nařídil rozpustit. Říční lodě musí být okamžitě odveleny z Dunajské delty a z řek v běloruských bažinách zpět na Dněpr. Tam je v obranné válce jejich místo, protože Němci nesmí tuto mohutnou vodní překážku překonat.

Dále je nutno zastavit výstavbu výsadkových sborů. V obranné válce přece nejsou k ničemu. Parašutisté musí být využiti v partyzánských formacích. V případě německého útoku zůstanou v lesích na území obsazeném nepřítelem. Je také nutno sestavit plány odražení možné agrese. A pokud takové plány neexistují a Žukov není schopen je sestavit, pak je třeba předat iniciativu do rukou podřízených důstojníků: velitelů vojenských okruhů a armád, velitelů sborů, divizí, brigád a pluků. Bylo třeba jim říci: Hrozí náhlý německý útok; tady je tvůj rajón, tak si to nějak sesumíruj, jak budeš ten útok odrážet. Žukov však, jak řečeno, nejenže nestihl sestavit válečné plány, ale navíc zakázal všem podřízeným velitelům a důstojníkům jakékoliv samostatné akce, a to pod hrozbou popravy.

Žukov jednal v rozporu s logikou a zdravým rozumem. To on pustil letadla k hranicím. To on nahnal říční lodě tam, kde bylo jejich obranné použití nemyslitelné. To Žukov nacpal nejlepší sovětské divize, armádní sbory a armády do pasti. To on nařídil stavbu letišť tak, že pak byla ihned využita německým letectvem. A byl to opět Žukov, na jehož rozkaz se u těch letišť soustředila veškerá munice, jež pak byla vržena proti sovětské armádě.

Co z toho vyplývá? Vyplývá z toho, že vinen nebyl Stalin. Stalin přece nemohl ze strachu ničit své opevněné prostory. Nemohl přece ze samé hrůzy vydat rozkaz k odminování mostů. Nemohl v panice rozpustit partyzánské oddíly, připravené dávno v době míru. Takhle se strašpytlové nechovají. A jestliže to přesto bylo učiněno, pak to mohl udělat jedině někdo, kdo se Hitlera evidentně nebál.

A po přečtení „nejpravdivější knihy o válce” víme, že takový hrdina existoval jen jeden… a právě tento statečný, moudrý a dalekozraký muž by se z toho měl také zodpovídat.

KAPITOLA TŘICÁTÁ

O půlmiliardě

To už není matematika, to je aritmetika.

S. Ivanov, ruský ministr obrany¹⁴⁹

I

Dlouho přemýšlely komunistické hlavinky nad tím, jak podepřít Žukovovy výtvory o Stalinově strachu. V tomto směru vypuklo mezi komunistickými novinami a časopisy v Rusku nevyhlášené, ale zavilé soupeření. Zvítězil list Nězavisimaja gazeta. Jeho taktika byla vybrána správně: nelze tlačit jen na emoce, mimoto je nutno mlátit o stůl také čísly a fakty. A Nězavisimaja gazeta opravdu překvapila – 19. listopadu 1993 byl publikován článek Grigorije Baranovského o nesčíslných Hitlerových vojscích. Baranovskij sdělil, že „k červnu 1941 si Hitler podrobil přes 500 milionů lidí, schopných boje”. To byla senzace, z níž se seriózní historikové zalykali nadšením: Žukovovým prohlášením o Stalinově zbabělosti se tedy konečně dostalo potvrzení. Ve světle této cifry je nyní Stalinův děs nejen pochopitelný, ale dokonce i prominutelný. Na počátku roku 1941 měly Spojené státy americké 129 000 000 obyvatel. Jejich vláda připravovala, jak už víme, v dějinách dosud nevídanou mobilizaci 12 000 000 mužů. Jinými slovy se tedy chystala povolat beze zbytku veškerou mobilizační zálohu země. Hitler však měl možnost kromě vlastní armády vyzbrojit 500 000 000 lidí! Kdepak se mohla nešťastná Amerika srovnávat s takovou válečnou silou!

Počátkem roku 1941 žilo v Sovětském svazu 191 000 000 obyvatel. Postavit je však do zbraně úplně všechny, to bylo nemožné, 20 000 000 z nich tvořili obyvatelé západní Ukrajiny, západního Běloruska, Moldávie, Estonska, Litvy a Lotyšska. Tito obyvatelé vstoupili na začátku druhé světové války dobrovolně do bratrského svazu sovětských národů, ale kdovíproč neplanuli zrovna obzvláštním nadšením prolévat za onen bratrský svaz svou krev. Ze zbylých 170 000 000 tvořili téměř třetinu obyvatelé Zakavkazska a Střední Asie, kteří rovněž kdovíproč neprojevovali přání bojovat. Ve své většině byli obyvatelé oněch republik téměř nevzdělaní, rusky uměli buď málo, nebo vůbec, a ani o to nestáli. Z takového materiálu skvělého bojovníka nevymodeluješ. Polovinu, ba přes polovinu obyvatelstva v každé zemi tvoří ženy. Z mužského obyvatelstva pak bylo zapotřebí vyloučit kluky pod 18 let i chlapy ve věku přes 50 let.

Dále vyloučíme nemocné, beznohé mrzáky, jednooké a jednoruké, blázny, alkoholiky s deliriem tremens, souchotináře a syfilitiky. Vyloučíme také muže, bez nich se v žádném případě neobejde státní aparát, a také ty, bez nichž by se zastavil průmysl i doprava. Nakonec pak zjistíme, že chlapů vhodných k povolání do armády není nijak zvlášť mnoho: někdo je služebně mimo, někdo sedí, jiný zase hlídá věznici, jeden maká na šachtě a kdosi buduje ropovod v tajze.

Povoláním horníků do armády se sníží těžba uhlí, a tudíž i výroba koksu, pancéřové oceli, tanků, válečných lodí a kdo ví čeho ještě.

Zkušenost dvou posledních století prokazuje, že v době míru nemůže ani jeden stát držet ve zbrani více než jedno procento svého obyvatelstva. Po válce navrhli mudrcové ve Státní plánovací komisi nádherný postup, totiž započítávat do toho 1% pouze armádu a loďstvo, zatímco množství ostatních organizací a struktur, jejichž příslušníci rovněž nosí uniformu a zbraň, do statistiky nezapočítávat.

Uklidňovali přitom jak sebe, tak moudré starce z politbyra tím, že hranice stráží pohraničníci, a to přece není armáda, to je státní bezpečnost. Tábory a věznice také nehlídá armáda. To jsou vojska ministerstva vnitra… Hospodářství se však takovémuto přemlouvání a zaklínání nepodrobilo. Ve všech vojenských strukturách dohromady totiž nemůže být více než 1% obyvatelstva státu. Jinak se ten stát zhroutí právě tak, jako se zhroutil Sovětský svaz. Nebo praskne jako žába z Krylovovy bajky.

V době války lze povolat do zbraně 10% obyvatelstva státu. Bojuje tedy každý desátý. Ale ne dlouho a ne všechny miliony naráz.

Jinak nebude, kdo by vojáky oblékal, obouval, krmil a vyzbrojoval. Povolávání ke zbrani musí probíhat ve vlnách: 5 000 000 mužů zbytečně padlo, tak povoláme další. Ve druhé světové válce překonal Stalin všechny mobilizační rekordy. K tomu bylo nutno vyšťourat z měst a vesnic všechny chlapy, schopné nosit zbraň. I z pracovních táborů. Na traktory bylo nutno posadit ženy. I do šachet je nahnali. I pražce a kolejnice jim nakládali na záda. K soustruhům postavili starce a děti. A nebylo co jíst. Přesto, že jakýsi hodný zaoceánský strýček dodával konzervy a kondenzované mléko po statisících tun, koženou obuv po milionech párů, kožešinové bundy pro piloty, padáky a padákové hedvábí o celkové délce tisíců a tisíců kilometrů. Bez toho by Stalinovy mobilizační rekordy nebyly myslitelné. A odezvou rekordních mobilizací bylo, že došlo k nevratnému podlomení životních sil lidu. Národ vymírá.

V první polovině roku 1941 byla situace následující. Sovětský svaz žil mírovým životem, útok neočekával a sám pochopitelně nehodlal na nikoho útočit. Proto nemělo být v Rudé armádě, loďstvu, v jednotkách vnitra a státní bezpečnosti víc než 1 700 000 vojáků a důstojníků dohromady. Jenomže soudruh Stalin měl (kdovíproč) ke dni 21. června 1941 jen v Rudé armádě 5 500 000 duší. A někteří odvážlivci hovoří dokonce o 8 000 000. Kdyby nebylo možné počítat s pomocí hodného strýčka, pak tedy, pokud by národ neměl být přiveden k sebevraždě, mohl Stalin v případě války povolat do Rudé armády, jednotek státní bezpečnosti a vnitra ještě 7 až 12 000 000 mužů. Stalin ovšem porušil hospodářské i demografické zákony: od podzimu 1939 do jara 1945 povolal celkem dvakrát tolik mužů – 34 000 000. Zato Hitler měl na jaře 1941 (máme-li věřit listu Nězavisimaja gazeta) svou vlastní německou armádu a na její doplnění mohl postavit do zbraně ještě přes 500 000 000 vojáků z jím okupované Evropy. Tak to už se tedy opravdu nedivíme, že Stalin dostal strach.

II

Grigorij Baranovskij, který jako první na světě vyhlásil onu cifru 500 000 000, se okamžitě stal význačnou osobností, byl citován, zván na konference a sympozia, vychvalován, vyznamenáván a ověnčován vavříny. A jak jinak: vždyť našel důkaz! Šéfredaktor listu Nězavisimaja gazeta Treťjakov, který Baranovského objevil a učinil ho slavným, si pyšně vykračoval po Moskvě, div se nedal do tance: Já holt vím, kam sáhnout! Onen objev odstartoval Treťjakovovu kariéru. Konečně se mu podařilo dodat moci, co chtěla, a to tak, že trumfoval všechny své soupeře. List Nězavisimaja gazeta se stal objektem obzvláštní mocenské přízně. A Baranovského objev byl zařazen do zlatého fondu ruské vojenské vědy, do zásobníku nevyvratitelných důkazů Hitlerovy připravenosti na válku a naprosté nepřipravenosti Sovětského svazu postavit se Hitlerovi na odpor. Onen objev se zkrátka stal perlou ruské vědy. Například roku 2002 vyšla kniha o začátku války, v níž se na straně 105 slovo od slova opakuje: „K červnu 1941 si Hitler podrobil přes 500 000 000 lidí, schopných boje.” Rozdíl je jen v tom, že zde bylo to číslo vytištěno tučnými písmeny.

Škoda, že autoři onoho anonymního díla se rozhodli neodtajňovat svá jména. Nicméně na titulní stránce vyjadřují své poděkování za pomoc prezidentu Akademie vojenských věd armádnímu generálovi Garejevovi, generálplukovníku Gorkovovi, generálmajoru Solnyškovovi, akademiku Anfilovovi, dále pánům Baranovskému, Muchinovi a dalším odpovědným činitelům. Jména autorů mi zůstávají utajena, a tak mi nezbývá než zeptat se těch, komu anonymní autoři děkují, těch, kdo stáli za zády oněch neviditelných. Občané generálové Gorkove, Garejeve a další, mně je tady jedna věc nejasná. A totiž: pokud si Hitler podrobil přes 500 000 000 lidí, schopných boje, pak je tedy měl do toho boje vrhnout. Občané generálové, proč ten mocný a moudrý Hitler, kterého opěvujete, tu možnost nevyužil? To by měl přece po starostech. Co mu v tom vlastně bránilo?

III

V okamžiku útoku na Sovětský svaz bylo Německem okupováno 11 států. Největší byly Polsko, Francie a Jugoslávie. Pokusme se tedy rozvrhnout plán jejich mobilizace: z Polska 100 000 000 vojáků, z Francie 100 000 000 a z Jugoslávie dalších 100 000 000.

A z ostatních zemí dohromady ještě 200 000 000. Na papíře to jde snadno. Podívejme se však na detaily. V září 1939 rozdrtil Hitler Polsko a rozhodl se tedy, že zařadí řekněme 100 000 000 polských vojáků do svých ozbrojených sil. A já zde vidím určitou potíž: budou ti Poláci bojovat pod Hitlerovými prapory? Za druhé světové války vznikly v mnoha okupovaných zemích od Norska až po Slovensko a Francii loutkové vlády a místní mocenské orgány. V Polsku však ne. A Poláci do Hitlerovy armády nespěchali. V rámci německé armády nebyla jediná polská divize, jediný polský pluk.

A další problém: jak by Hitler těch 100 000 000 polských vojáků ovládal? Jak by je kontroloval? Vždyť na podzim 1939 žilo v celém Německu 68 400 000 lidí, a to včetně žen, starců, dětí, nemocných, zmrzačených atd. Jak ovládat 100 000 000 mladých, zdravých a vyzbrojených polských chlapů, když mobilizační záloha Německa činila 6 800 000 mužů? A to mohlo být při plném, sebevražedném vypětí něco málo přes 13 000 000. Pak už bude možné mobilizovat jen šedovlasé starce a třináctileté kluky. Což se nakonec také stalo.

Roku 1940 rozdrtil Hitler Francii a okupoval polovinu země. Řekněme, že z té poloviny Francie shromáždil 100 000 000 francouzských vojáků. Ale vždyť právě onen rok 1940 demonstroval celému světu, co to bylo za vojáky. Když se nevzchopili ani k boji za vlastní zem, dalo by se snad předpokládat, že začnou prolévat krev za Hitlera? Roku 1941 byla poražena Jugoslávie. Hitler by z ní sebral řekněme 100 000 000 vojáků pod své velení. Ale vždyť v Jugoslávii vzplanula ihned po okupaci občanská válka! Srbové řezali Chorvaty, Chorvati Srby, támhle ještě kohosi třískali Makedonci a ani Černohorci nezůstali pozadu. A ještě tam byli Albánci, Cikáni, Turci, Bulhaři a kdovíkdo ještě. Tam se sekaly lidem hlavy a rozparovala břicha nejen podle jejich národnosti, ale také podle jejich náboženské a politické příslušnosti, tam se handrkovali o území a připomínali si navzájem staleté křivdy… Kotel přeplněný problémy a konflikty explodoval. I němečtí okupanti dostali na tomto bojišti co proto.

No nic. 300 000 000 Poláků, Francouzů a Jugoslávců tedy Hitler řekněme nějak shromáždil. A kde vezme těch zbylých 200 000 000 bojovníků? v Norsku? v Belgii, v Řecku nebo v Lucembursku?

Ale tam se rozhodně 200 milionů vojáků nenajde. Přitom Baranovskij a jeho učení ochránci neuvádějí 500 milionů, ale přes 500 milionů. I kdyby Hitler vybudoval armádu čítající 500 000 000 vojáků, kdo by pak tu armádu živil? A kdo by ji oblékal? Vždyť Hitler žádného zaoceánského strejdu neměl. A kdyby ho měl, takovou hordu by žádná Amerika nenakrmila. A kolik tanků a letadel by taková armáda potřebovala?

IV

Nyní položíme otázku panu Treťjakovovi, který svým širokým a rozhodným gestem rozevřel před velkým badatelem Baranovským dokořán bránu do vysoké vědy. Tutéž otázku položíme prezidentovi Akademie vojenských věd armádnímu generálu Garejevovi, který exportuje Baranovského objevy do celého světa. Pánové, máte vůbec nějakou představu o tom, kolik obyvatel tehdy žilo v Polsku, ve Francii a v Jugoslávii? Já vám to tedy řeknu, 1. září 1939 žilo v Polsku 34 662 000 obyvatel.¹⁴⁴ Ale ne všichni z nich se dostali Hitlerovi do spárů. Pod jeho kontrolu spadalo 17 200 000 lidí. Takže 100 000 000 polských vojáků pod Hitlerovými prapory není než teoretické víření pánů Treťjakova, Garejeva a jimi opěvovaného Baranovského. Roku 1940 měla Francie 41 600 000 obyvatel. Z nich se 23 000 000 ocitlo pod německou okupací; ostatní zůstali v neokupované zóně. Kdyby byla postavena do zbraně dokonce i všechna děvčata v kojeneckém věku, ani tehdy by tudíž Hitler samozřejmě nedokázal sebrat 100 000 000 francouzských bojovníků. Roku 1941 měla Jugoslávie 17 200 000 obyvatel. Ani v Jugoslávii by tedy Hitler neshromáždil 100 000 000 vojáků. Pokud pak jde o Norsko, Nizozemí, Řecko a další okupované země, tam by se garejevsko-treťjakovský rozmach nenaplnil už vůbec.

To je tedy opravdová hloubka ruského vojenského myšlení. Takhle tedy naši seriózní historikové spolu s „nezávislými” novinami děsí pokrokové lidstvo. Naši vážení autoři mají jedinou starost: jak vnutit tyto výtvory čtenářům? Noviny si čtenáři přečetli a vyhodili je, takže bylo nezbytné, aby si lid mohl ona odhalení přečíst i v knize. Ale kdyby se učení bratři podepsali pod své dílo vlastními jmény, kdo by je pak kupoval? A tak to myslitelé nakonec vymysleli: kniha musí vypadat přesně jako můj Ledokol. Její název zní Ledokol 2. A autor? Již zmíněný pseudonym: Viktor Surovov. Lidé to kupují. A pak… pak si zhnuseně odplivnou. Naši generálové, seriózní historikové a nezávislí redaktoři se chovají jako ti nejposlednější podvodníčci. Kdysi v dávných letech, kdy nebylo v sovětských obchodech ani stopy po ponožkách, nemluvě o takových, které by se daly opravdu nosit, jsem si v průjezdu na Kreščatiku sehnal nádherné ponožečky ve skvělém zahraničním balení. Frekventant druhého ročníku vojenské školy tehdy dostával 10 rublů a 80 kopejek služného. A já jsem na to vyhodil celých těch deset rublů. 80 kopejek jsem si nechal na zubní pastu a krém na boty. V kasárnách jsem šustící balíček hrdě otevřel – a uvnitř jsem našel pečlivě složené … krásné kousky jakési látky.

A existovaly i další finty. Udatní podloudníci prodávali v temných uličkách republikových metropolí a přístavních center opravdové džíny. V šedesátých letech vydělal inženýr 120 rublů měsíčně; velitel čety v hodnosti poručíka v prvním roce důstojnické služby dostával 180 rublů. Opravdové džíny mohly stát 150 až 200 rublů, ba i víc. I ty džíny se prodávaly v originálním balení. Aby se však vyloučila možnost podvodu, balíček byl v rohu lehce natržený, takže kupec mohl nahmatat materiál i s cvočky; mohl látku i zvlhčit, aby se vidělo, jestli to není padělek, ze kterého poteče barva.

A jak zjistit velikost? No tak to už se tedy zjistit nedalo: vždyť by se tím porušilo zahraniční balení. Kup si je a pak si je vyzkoušej.

V nejhorším je nějak přešiješ. Nebo roztáhneš po namočení do vody.

Velikost není problém. Hlavně, aby člověk to zboží měl. Pak už se to nějak vyřeší. Ale i zde mohl člověk narazit.

Já už jsem se poučil a s podloudnými obchodníky jsem dál nic neměl, ale jeden můj kamarád se pro tuhle věc nadchnul, utratil měsíční služné poručíka a doma balíček otevřel. A našel v něm opravdové americké džíny, dokonce i s koženou vinětou na zadku. Byla zde však nepatrná nepříjemnost: ty zaoceánské kalhoty nebyly úplné. Jedna nohavice byla úplně v pořádku, ale druhá, ta tam nebyla vůbec. Kdyby člověk věděl, komu prodali tu druhou nohavici, pak by se z té slepé uličky dalo vybruslit: kalhoty by se sešily dohromady a majitelé se v jejich nošení mohli střídat. Ale jak toho druhého podvedeného kořena najít? Nuže, přesně tak přináší svá geniální díla mezi lid prezident Akademie vojenských věd spolu s dalšími stratégy. Úplně stejně jako podvodníčci z Moldavanky, z Běgové ulice nebo z Něvského prospektu. Neumějí napsat solidní knihu, tak si své výtvory schovali do krásného balení. A to ve stylu Suvorova.

Čin, kterého se ti generálové dopustili, představuje podle všech mezinárodních měřítek čistou podobu krádeže. Když někdo v civilizovaném světě padělá zboží a prodává své svinstvo v totožném nebo téměř totožném balení, v jakém se prodává kvalitní zboží jiného výrobce, soud pak určuje míru způsobené škody prostým aritmetickým výpočtem. Má se zato, že v důsledku podobného podvodu získal autor pouhou polovinu toho, co by mohl získat, přičemž druhou polovinu mu ukradli výrobci podvrženého, falešného zboží. Armádní generále Garejeve, generálplukovníku Gorkove, pánové Muchine, Lanščikove i s celým vaším zlodějským bratrstvem, vy jste ukradli polovinu mých peněz za Ledokol. A já po vás budu tu ukradenou částku vyžadovat. Zde se však objevil zádrhel. Advokát generálplukovníka Gorkova odpověděl mým advokátům, že generál nedostal za podvržený Ledokol 2 ani kopejku. Ach, kdyby to ten advokát raději ani neříkal. Z toho totiž vyplývá, že nějací anonymní ničemové kradou peníze a schovávají se přitom za generálské zadnice! Uvádějí generály a jejich učenou suitu coby účastníky krádeže, ale nedělí se pak s nimi o ukradené peníze. Anonymní darebáci zostuzují jména generálů vědeckými objevy o Hitlerově půlmiliardovém vojsku, přičemž generálové nejsou schopni odhalit do nebe volající nevzdělanost daného výtvoru a nemají ani odvahu proti tomu protestovat.

Došlo zde k navýsost těžkému trestnému činu: ke krádeži dost velkých rozměrů. Na místě trestného činu jsou zjištěny stopy generálských holínek, mastné otisky jejich prstů a rozsypané vizitky s jejich jmény. Jiné stopy na místě činu nejsou. Jestli ty generály i s jejich učenou obsluhou kdosi podrazil a nastražil jejich stopy bez jejich vědomí, všichni by měli jednoznačně protestovat. Ale léta běží a žádný z nich nikde neprohlásil, že k oné krádeži došlo bez jeho účasti. Asi nezbude než si na to zvyknout. Nebo ne? Generál-zloděj a akademik-podvodník tedy představují symboly naší světlé socialistické minulosti i naší radostné demokratické současnosti.

Samozřejmě jsem se na ty zlodějíčky v generálských lampasech pořádně naštval. Ale pak jsem si řekl: No vždyť to je vlastně… bílý prapor! Vždyť to je ničemná a trapná kapitulace všech Anfilovů, Gorkovů, Ivanických, Lanščikových, Muchinů a spol.! Já přece jejich obálky nepadělám. To oni musí napodobovat a kopírovat mě. To je ovšem kompliment! To jsou mi věci. Takové pocty se mi dostalo. Takového uznání jsem se dožil!

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

To všechno vymyslel Goebbels!

Přečetl jsem si zprávu o ruské komunistické rozhlasové propagandě. Ti kluci nám způsobují nemálo starosti. Ruské vysílání rozhodně není tak hloupé jako britské.

J. Goebbels (1941)

I

Po vydání Ledokolu jsem si myslel, že se na mě snese pořádná sprška kamení kritiky To jsem se ale spletl. To jsem se pořádně přepočítal. Žádné kohorty mě nekamenovaly. Ba co víc: jediný kamínek mi nezalétl do zahrady. Řeknu vám, že mi to bylo až líto. Jistě, vycházely články, které vyhlížely jako zdrcující: „Ledoborec v jarní louži”, „Ledoborec proti zdi”, „Topič z Ledoborce”, „S Ledoborcem proti historické pravdě”, „Ledoborec uvízl v ledu studené války”, „Ledoborec v beraním kožichu”, „Autora Ledoborce zmátli berani”, „Díroborec”, „Je na čase potopit Ledoborec” atd. Také se konaly odsuzující vědecké konference. Vyšly vyvracející knihy a byly natočeny zničující filmy. Ledokol odmítl první (a poslední) sovětský prezident a sedm ruských premiérů (jeden za druhým). V odpověď na Ledokol vydal ruský ministr obrany armádní generál Gračov hromový rozkaz k uskutečnění procesu výzkumu vojenské historie v ozbrojených silách. Nepomohlo to. Ministr pak musel vydat ještě jeden rozkaz, a to ještě hromovější. Ale co se budeme mazat s nějakým ministrem…

Na Ledokol totiž reagoval sám prezident Ruské federace, a to rozkazem č. Pr-319 z 28. února 1995. Všelidově zvolení vědci plnili tento rozkaz tím, že udivovali svět mnohodílnými svazky historických prací. Dne 27. května 2005 přijala ruská Státní duma v této souvislosti rezoluci; a Nejvyšší rada Ukrajiny dokonce vydala protiledoborcový zákon: Uhájíme dějinnou pravdu! Obviňují mě, že se snažím přepisovat dějiny. Na to směle odpovídám: Bylo by co přepisovat. Oficiální dějiny války se napsat nepodaří. Bez ohledu na snahy mnohatisícových vědeckých kolektivů, na vyhozené miliardy a na desetiletí, která k tomu byla či jsou k dispozici. Oficiální verze neexistuje a ani není v dohledu.

Leč zástupci lidu vyzývají národy, které je zvolily, aby hájily dějinnou pravdu…, která neexistuje. A kterou stále nikdo není schopen vytvořit. A nad celou zemí hřmí heslo: Uhájíme to, co neexistuje!

A to zákonodárnou cestou! Válku očernitelům! Vybudujeme pro ni nové státní struktury! Ještě desítku vagonů s penězi na to svaté dílo obětujeme! Nakrmíme i zahraniční vědce, ochotné s námi spolupracovat!

A tito zahraniční vyžírkové se na hostinu jen hrnou. Do Moskvy.

A když se najedli, bourají čistýma rukama a chladnými hlavami mé zrezivělé boky a pálí do mě ze všech ráží. Před každým náhodným cizozemským lovcem, který se nabízí, že Ledokol potopí, prostírají v Moskvě rudý koberec od letiště Šeremetěvo až k Žulovému sálu.

Ministerstvo obrany, ministerstvo vnitra, rozvědka a další vážené instituce rozevírají (kdovíproč) před frontou vyvracečů nepřístupné brány svých přísně tajných archívů. A zdvíhají se protiledoborcové vlny, pění se… ale bijí mimo mou loď. To snad není kritika?

II

Samozřejmě, že to není kritika. Celý Ledokol jsem napsal kvůli jediné otázce. Tato otázka je obsažena ve 26. kapitole. Předchozí kapitoly tvoří k této otázce vlastně jen předmluvu. Hlavní otázku knihy jsem nechal vytisknout velkými písmeny. Pro nechápavé jsem k tomu ještě dodal: Tohle je ústřední otázka. Své budoucí kritiky jsem žádal, aby se nemazali s malichernostmi, nýbrž aby chytli berana za rohy a aby odpověděli na tu hlavní otázku. Už kvůli principu nyní tu otázku neopakuji. Ten, kdo tu knihu četl, ví, o čem je zde řeč. Nuže: ve stovkách článků, ve 47 protiledoborcových doktorských dizertacích, které jsou mi dosud známy, ve 32 odsuzujících knihách, ani v řadě televizních a rozhlasových pořadů neodpověděl na mou ústřední otázku jediný můj protivník. Řeknu ještě víc.

O oné ústřední otázce Ledokola se nikdo z nich nezmínil ani slovem. Tak jak se dají všechna ta bádání považovat za kritiku, když mí vážení oponenti jsou připraveni hádat se se mnou o čemkoliv, jenom ne o tom hlavním, a když se zaobírají pouze malichernostmi, ale velkým obloukem obcházejí onu ústřední otázku? A ještě něco.

Když víme, že se ani vůdčí světové opory historické vědy z institutů a univerzit v Londýně, Paříži, Tel-Avivu, Mnichově, Římě, Washingtonu, Edinburgu, Bonnu, Moskvě a v Berlíně neodhodlaly byť jen zmínit o hlavní otázce, položené v oné knize, není to snad důkaz, že Ledokol si svou cestu prorazil?

Rukavice byla hozena. Kolem ní chodí učení signoři, misterové, pánové a soudruzi, odplivují si, nadávají a posílají na mou nešťastnou hlavu prokletí, prohlašují, že jsem vyvrácen, rozdrcen, potopen, sežehnut, vyhlazen a rozmazán po podlaze, ale zvednout tu rukavici se nikdo neosmělil. Pánové generálové a maršálové, premiéři, prezidenti a rozvědčíci, novináři i vědci se vyhnuli boji. Správnost jakékoliv teorie je měřitelná svou vysvětlující mocí. Moje teorie vysvětluje mnohé z toho, co se předtím vysvětlit nedalo. Přečtěte si Ledokol a najdete v něm odpověď dokonce i na ty otázky, kterých se moje kniha nedotýká. Mí protivníci nemají povinnost mě vyvracet ani usvědčovat. Měli by spíš nalézt jiné jednoduché, pochopitelné a logické vysvětlení toho, co se stalo roku 1941. Dokud jinou teorii nevymyslí, Ledokol bude pokračovat ve své vítězné plavbě. Přicházejí mi však dopisy. Noví vyvraceči mě vyzývají k boji. Celý internet zahltili: Pojď na souboj! A volají mě před televizní kamery:

Budeme s tebou polemizovat! Ale občané, o čem chcete polemizovat? To vy musíte přijmout mou výzvu. To vy musíte odpovědět na onu ústřední otázku, kterou jsem položil v Ledokolu. Pokud nehodláte řešit to hlavní, o čem chcete polemizovat? A jestli jste Ledokol nečetli a nevíte, jaká hlavní otázka je v něm položena, pak spolu už vůbec nemáme o čem mluvit.

III

To je tedy vskutku pozoruhodný obraz: hordy mých oponentů mě vyzývají k boji, ale sami se mu vyhýbají. Hrozně mě však chtějí bodnout, říznout nebo kousnout. Proto potřebují argument, který by byl takříkajíc mimo palubu Ledokola. Potřebují argument, který by mým protivníkům umožnil, aby mě zadupali do země, ale aby se přitom nenechali zatáhnout do sporu o podstatu věci. Kdosi se pak plácl do čela a už volal: Vždyť tuhle verzi vymyslel Goebbels! To je přece jeho falzifikát! Hitler potřeboval ospravedlnit svůj vpád, a tak hned brzo ráno 22. června 1941 lhal Goebbels do mikrofonu…

A Rezun-Suvorov to teď opakuje. To je ovšem zázračný argument.

Jako kouzelný proutek. Teď už mě lze prohlásit za fašistu a přitom se vůbec nepouštět do sporu o podstatu věci. Teď si se mnou nikdo nezadá, jak se říká. Argument o Goebbelsovi se všem zalíbil. A už se ho chytli. A už jej opakují. Toto obvinění má strašný zvuk. Jen si to představte: dostat se do jednoho pytle s Goebbelsem! Jenže to obvinění vypadá tak strašlivě jen na první pohled.

Dějiny píší vítězové. A proto to tak dopadlo: jakmile něco řekl Goebbels, tak je to lež. Z toho zdánlivě vyplývá neodvratný závěr: A všechno, čím nás krmil kremelský Agitprop, je tedy křišťálově čistá pravda. Ba co více. Když byl Hitler agresor, okupant a zotročovatel, pak my jsme tedy osvoboditelé. Hitlerismus představuje černočernou temnotu, zatímco my, jak říkával soudruh Stalin, přinášíme světlo z východu. Jenže sovětská komunistická propaganda se, mírně řečeno, rovněž nevyznačovala zrovna nejčistší pravdivostí.

My jsme měli svého vlastního Goebbelse. Jmenoval se Alexandr Sergejevič. Ne, nebyl to Puškin. Jeho příjmení znělo Ščerbakov.

Nuže, samotný Goebbels si už před německým útokem na Sovětský svaz povzdychl: Porazit onoho muže v soutěži žvanilů a lhářů je nepředstavitelné, nemyslitelné a nepravděpodobné. Soudruh Ščerbakov byl holt velmi talentovaný muž. Britskou agenturu BBC Goebbels považoval za méně než nic: žádná úroveň. Ale jak porazit kremelského věštce?

Mimochodem, Alexandr Sergejevič porážel Goebbelse už svým titulem. Goebbels byl ministrem propagandy. Už z toho titulu vyplývá, že jeho úkolem a úkolem jemu podřízeného resortu je razit linii výhodnou pro režim a propagovat určité ideje, tj. vymývat mozky širokých lidových mas a věšet jim obrovské bulíky na nos. Zato soudruh Ščerbakov byl ředitelem Sovětské informační kanceláře: my sdělujeme pouze fakta a žádnou propagandou se nezabýváme.

A takhle to u nás bylo se vším. List Izvěstija (česky Zprávy). Zpravujeme občany o tom, co se stalo. Nebo list Pravda. Pravda je pravda, co k tomu říct, že ano? Čistý světlý pramínek. Bez kalu a příměsí. Oni měli symbol SS: lebku s hnáty. Zato náš čekista měl na rukávu zrající klasy. A právě z takových drobných kamínků se skládají grandiózní mozaiky. Hitler vyhladil miliony lidí a je to samozřejmě zločinec. Naši soudruzi s vřelým srdcem ovšem vyhladili ještě o dost více milionů lidí. Ale to bylo přece ve jménu pokroku.

Proto je dnes možné chodit po jakémkoli městě na světě se srpem a kladivem na tričku. Nikdo vám neplivne do tváře. To přece není svastika. A čekistovi musí být za peníze daňových poplatníků vztyčen pomník. On přece nebyl žádný esesák! Ale vždyť pomník pro čekistu, to je ještě horší než pomník pro esesáka! Esesák byl zvíře „odjinud”: likvidoval ty, které považoval za nepřátele. Zato čekista, to byl vlastní, domácí ničema: ten likvidoval všechno kolem sebe.

Své lidi i cizí lidi. Po desítkách milionů. A jeho píseň zněla: „Ještě jsme nevymýtili všechny!”

Další rozdíl je v tom, že gestapáci trhali lidem nehty proto, aby prozradili své skutečné společníky. Zato enkávedisté to dělali proto, aby byl splněn shora nařízený vyhlazovací plán. Čekista věděl předem, že mučí nevinného. Protokoly vymyšlených přiznání mezi sebou soudruzi s vřelým srdcem nazývali „romány”.

A nejtalentovanější lamače kostí, vymlacovače zubů, očí a čelistí nazývali „romanopisci”. A právě z těchto řad vzešel Alexandr Sergejevič Ščerbakov.

Do bolševické strany vstoupil roku 1918. Bolševici zvítězili a on se k nim začerstva přimazal. A bleskově se nechal prodchnout velkými ideami. Nahoru šplhal velmi hbitě. Hnal se přes deset schodů najednou. A soudruh Stalin viděl nejtalentovanější osoby na tisíce verst daleko. A jednal podle principu: Mladým u nás všude otevíráme cestu.

Rozsudky smrti byly v hrdinských časech vynášeny bez soudu.

Seznamy osob určených k popravě sestavovaly a podepisovaly na místě tzv. trojky. Jejich složení bylo vždy standardní: první tajemník místní komunistické moci, prokurátor a hlavní místní čekista. Ščerbakov projevil při sestavování popravčích seznamů obzvláštní píli a udatnost. Osobně podepsal stovky takových seznamů a poslal bez soudu na smrt tisíce lidí. Za takové pracovní nasazení pak Stalin vrhal Ščerbakova vždy rovnou do průlomu, tj. tam, kde se objevily potíže s nahromaděnou prací. Jenom v letech 1937 až 1938 byl Ščerbakov hlavním stranickým kormidelníkem, a tudíž také členem trojky v Leningradě, na východní Sibiři, v Donbasu, Moskvě a moskevské oblasti. V počtu poprav se Ščerbakov snažil dohnat hlavního šampióna v této záležitosti, Nikitu Chruščova. A často se ke stachanovským výkonům Nikity Krvavého velmi přibližoval. Mezi služebními soudruhy si Ščerbakov vážnost nezískal. Dokonce i Chruščov popsal Ščerbakovovu povahu jako „jedovatou a hadí”.¹⁴⁵ Tak takového bojovníka za světlé ideály postavil soudruh Stalin půl měsíce před válkou do čela nejmohutnější ideologické mašinérie na světě.

Abychom se k tomu později nemuseli vracet, řeknu to hned teď: Ščerbakov skončil spolu s válkou. Nedá se říct, že by pil moc. On pil strašně moc a 9. května 1945 se při příležitosti vítězství ztřískal tak, že v noci na 10. května, aniž nabyl vědomí, odešel na jiný svět v pětačtyřiceti letech. Lavrentij Pavlovič Berija to svým soudruhům oznámil takhle: Opil se a umřel. Ale to jsme se dostali poněkud dopředu. Vraťme se do roku 1941.

IV

V letech 1922 až 1941 nezaujímal Stalin žádné oficiální funkce.

Řídil všechno a za nic neodpovídal. Byl prostě tajemníkem strany.

A strana, to není stát ani vláda. To je svazek lidí stejného názoru.

A nic víc. Ale dne 4. května 1941 zaujal Stalin, v předvečer vítězné osvobozenecké války, funkci šéfa vlády, aby se s nikým nemusel dělit o slávu velkého osvoboditele a aby měl možnost vydat hlavní rozkaz svého života nikoli zpoza kulis, nýbrž oficiálně. Téhož dne jmenoval Stalin Alexandra Sergejeviče Sčerbakova do funkce vládce a velitele všech sovětských spisovatelů, malířů, skladatelů, hudebníků, herců, režisérů, baletních mistrů, novinářů, redaktorů, cenzorů, provazolezců a klaunů, fotbalistů i plavců, varietních iluzionistů, básníků a zpěváků atd. Pod úplnou a nerozbornou kontrolu Sčerbakova se dostaly všechny tvůrčí svazy, všechna nakladatelství, filmové ateliéry, divadla a kina, cirkusy a stadiony, noviny, časopisy, rozhlasové stanice a všechno, co s tím má něco společného. Ščerbakov měl mnoho funkcí: tajemník ústředního výboru, ředitel kanceláře Sovinformbyro, za války pak náměstek lidového komisaře obrany, náčelník Hlavní politické správy atd. Počítalo se s následujícím vývojem událostí: Stalin vydá HLAVNÍ ROZKAZ 20. století a Ščerbakov bude odpovídat za propagační zajištění.

Na frontě ideologického boje se Ščerbakov rozmáchl do nesmírné šíře a síly. Pravda, válka se rozproudila úplně jiným korytem, než se předpokládalo. Ale on si poradil i v této situaci.

Na zkoušku si přehrajme miniaturní Ščerbakovovu etudu ze sdělení Sovinformbyro ke dni 22. srpna 1941: „Jen za poslední tři týdny rozdrtila naše vojska 3., 4., 7., 10., 11., 12., 13., 14., 16., 18., 19. A 20. tankovou divizi…” Jelikož víme, že roku 1941 operovalo na sovětsko-německé frontě 19 německých tankových divizí, a předpokládáme, že i v ostatních týdnech utrpěly německé tankové divize ztráty, pak musíme, máme-li věřit Ščerbakovovi, dospět k jednoznačnému závěru, že na konci srpna 1941 už Hitler neměl… nic.

V tomtéž hlášení Ščerbakov pod bodem „b” uvedl čísla třiceti sedmi německých pěších divizí, zcela rozdrcených za tři srpnové týdny.

V onom bodě jmenoval Alexandr Sergejevič 2., 8., 14., 17., 18., 20., 25. A 27. motorizovanou divizi. Všechny měly být zničeny rovněž v srpnu. Hitler měl těchto divizí 14. Připočteme-li červen a červenec, pak není pochyb o tom, že za dva měsíce bojů už Hitler neměl ani motorizované divize. A ještě je tam bod „d” o divizích SS a bod „e” o samostatných plucích různých divizí. Něco snad Hitler ještě mohl stlouct dohromady, avšak „z řady německých divizí zbyla už jen jejich čísla”.

A Alexandr Sergejevič pokračuje: „Za dva měsíce ztratila německá armáda přes 2 000 000 zabitých, raněných a zajatých… Podle upřesněných čísel ztratili Němci za dva měsíce války 8 000 tanků, 10 000 děl, přes 7 200 letadel… v krutých a nepřetržitých dvouměsíčních bojích ztratila Rudá armáda 150 000 padlých, 440 000 raněných a 100 000 nezvěstných mužů, celkem tedy 700 000 mužů, 5 500 tanků, 7 500 děl a 4 500 letadel.”

Dnes už víme, že za dva měsíce bojů byla prakticky úplně rozehnána po lesích, rozdrcena a zajata celá předválečná pravidelná Rudá armáda čítající 5 000 000 mužů. Zbyli jen záložáci. Ovšem německé ztráty, čítající 1 000 000 měsíčně, to jsou jen hrdinské balady Alexandra Sergejeviče. Ščerbakov a jemu podobní soudruzi tvořili od prvního dne války neuvěřitelná vyprávění, tiskli je a po jejich zveřejnění na celý svět je pak ukládali do archívů.

Dnes naši vědečtí osvícenci vytahují staré strojopisné stránky jako svaté relikvie, vyškrtávají z nich evidentní pitomosti a nepochybné lži, a pak Ščerbakovovými perlami podepírají své teorie.

A hrdě prohlašují: Psát se musí na základě archívních materiálů!

To je opravdu ohromně pohodlné. Na základě „dokumentů” Ščerbakovova resortu lze totiž dokázat úplně cokoliv.

V

Němci tedy měli žvanivého Goebbelse a my pravdomluvného Ščerbakova. Goebbels lhal a Rezun-Suvorov to po něm opakuje. Dokud ten argument o Goebbelsovi používali druhořadí pisatelé, mlčel jsem. Ale nyní promluvili lidé s velkými hvězdami na prsou: generálplukovník Volkogonov, poradce ruského prezidenta, armádní generál Garejev, zástupce náčelníka generálního štábu, generálplukovník Pavlov, první zástupce náčelníka vojenské rozvědky. A všichni jednohlasně volají: Příprava sovětského vpádu do Evropy je Goebbelsovou fantazií, Suvorov není originální, zdroj Ledokolu se nachází na Goebbelsově ministerstvu propagandy. Když tedy promluvilo toto těžké obléhací dělostřelectvo, jsem nucen reagovat.

Oficiální kremelská propaganda tvrdila po celá desetiletí, že ze strany Sovětského svazu byla válka údajně spravedlivá, vlastenecká, osvobozenecká a velká, že hitlerovští vlci zaútočili na sovětské mírumilovné stádo bez jakéhokoliv důvodu a bez vyhlášení války a že svou věrolomnost ospravedlnili výmysly lháře Goebbelse. Když tomu bylo tak, potom tedy měli kremelští ideologové Goebbelsovy výmysly vyvrátit: Tady jsou slova toho podvodníka a jsou to lživá slova! Tady zalhal, tady, a ještě tady. Vyvracením Goebbelse mělo začít každé bádání o válce, těmito odsudky měla začínat všechna oficiální šesti – a dvanáctisvazková historická díla. Jestli nás napadli pod falešnou záminkou, pak mělo být hlavním úkolem sovětské vlády, vládnoucí strany, ideologického aparátu, diplomacie, rozvědky, generálního štábu, historiků, veteránů, propagandistů a agitátorů spočívat ve vyvrácení oné falešné záminky k válce. To se ale nestalo. Nikdo v naší veliké zemi a nikdo za jejími hranicemi ta Goebbelsova prohlášení nevyvracel a ani se o to nesnažil. Goebbels byl ničema. Goebbels byl zločinec, jeden z největších v dějinách. Goebbels byl lhář, byl to syn i otec lži. Jeho jméno se stalo apelativem: Lže jako Goebbels. Proč však u nás nebyla Goebbelsova řeč, pronesená do mikrofonu ráno dne 22. června 1941, publikována jako model a vzor zlomyslného výmyslu? Proč se ani jeden sovětský maršál, generál, admirál, diplomat či akademik neodvážil mrtvému Goebbelsovi oponovat?

U nás je to odedávna zavedeno tak, že stačí pronést Goebbelsovo jméno a to už stačí. Dál už není zapotřebí cokoli vysvětlovat: když Goebbels, tak lež. A hotovo. Jako kdyby snad náš Alexandr Sergejevič lhal méně. Opakuji svou otázku: proč naše historická věda mlčí?

Proč naše věda onen Goebbelsův projev nevyvrací a dokonce jej ani nekomentuje? Goebbels tedy nebyl vyvrácen. Dodnes. Mě to velmi udivuje. A vás, občané generálové?

Dne 21. června 1941, poslední den před útokem, se Goebbels nermoutil nadarmo. Soupeřit se Ščerbakovem, na to opravdu neměl. Leninovo a Hitlerovo impérium, to byla hotová dvojčata. Jak tam, tak zde byla lež tím pojivem, tím cementem, který měnil celou strukturu v monolit. Impérium, které vytvořil Hitler, se zhroutilo a rozsypalo se na prach. Jedním z hlavních důvodů jeho pádu byla skutečnost, že koncentrace lži nebyla dostatečná. Impérium, které vybudoval Lenin, Trockij a Dzeržinskij, žije a vzkvétá, byť v poněkud okleštěné podobě. U nás je ona koncentrace naprosto v pořádku.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

Proč prokurátor Vyšinskyj při norimberském procesu hájil

Ribbentropa?

Hitler oklamal Stalina? Jenže v důsledku toho klamu se musel otrávit, zatímco Stalin stanul v čele poloviny Země!

V. Molotov (1974)

I

A nyní vám ukážu, kde je zakopán ten zlý pes: vyvracet Goebbelse není nutné. Goebbels vystoupil v rozhlase 22. června 1941 v 05.30 hodin. Ale již půl hodiny předtím, přesně ve 04.00 hodiny, doručil říšský ministr zahraničních věcí Joachim von Ribbentrop náměstkovi lidového komisaře zahraničních věcí Děkanozovovi memorandum, v němž byly vyloženy důvody útoku Německa na Sovětský svaz. Doručení tohoto memoranda představovalo akt vyhlášení války. O tom, že memorandum bylo doručeno, a to právě ve 04.00 hodiny, víme díky vědeckému hrdinství historika Jurije Georgijeviče Felštinského. To on nalezl patřičné dokumenty a již roku 1983 je vydal ve sborníku SSSR – Germanija 1939-1941 gg. Po celá desetiletí nám byla vštěpována formulace „věrolomně, bez vyhlášení války”, ale teď musí dokonce i ruské ministerstvo obrany přiznat ve svém ústředním tiskovém orgánu, že Německo Sovětskému svazu válku vyhlásilo.¹⁴⁶ Tentýž list v čísle dne 23. června 2001 upřesňuje: „Oficiální obvinění na adresu SSSR zazněla v memorandu, které doručil říšský ministr zahraničních věcí Ribbentrop sovětskému velvyslanci v Berlíně dne 22. června 1941 ve 4 hodiny ráno.”

To je opravdu pozoruhodné: vyprávějí nám o Goebbelsových výmyslech, ale vždyť Goebbels byl jen agitátor, byť velmi vysoce postavený, asi jako jeho sovětský kolega Ščerbakov. Odpoutávají naši pozornost směrem ke Goebbelsovu propagandistickému vystoupení, a nechávají přitom ve stínu Ribbentropův oficiální dokument.

Ale ani Ribbentrop nejednal tak, jak se mu zachtělo, nýbrž na rozkaz německé vlády. Ribbentropovo memorandum, to není osobní samostatná práce, to je vládní dokument mimořádné závažnosti. V čem ta závažnost spočívá? No přece v tom, že Sovětskému svazu vyhlásili válku a z něčeho jej obvinili. A doručili Sovětům i oficiální papír, jež ta obvinění obsahoval. No tak nemá snad národ, který v té válce ztratil desítky milionů lidí, právo vědět, z čeho byl obviněn a z jakého důvodu na něj zaútočili?

II

Vznikají i další otázky. Proč nám celé půlstoletí lhali, že válka nebyla vyhlášena? Proč nemluvili o tom memorandu? Mimochodem, kde se to memorandum dnes nachází? Proč je neukazují? Co obsahuje? Ten dokument létá internetem, ale v prezidentském archívu se na něm usazuje prach. A ruská vláda ho nevydala, neopatřila komentářem, nevyvrátila, ani jej neoznačila za falzifikát. Německá vláda vyhlásila Sovětskému svazu válku a na desítkách příkladů vysvětlila tento svůj čin jako v nastalé situaci jedině možný. Proč na to nikdo nereaguje? Čím se vůbec zabývá ministerstvo obrany, generální štáb, ministerstvo zahraničních věcí, Akademie věd, Akademie vojenských věd, Ústav vojenských dějin a ostatní struktury s tak zvučnými jmény? Proč mlčeli naši geniální vojevůdci? Proč se Žukov na množství stránek rozepisoval o rozhovorech mezi delegacemi Sovětského svazu, Velké Británie a Francie, k nimž neměl osobně žádný vztah, ale neřekl ani slovo o tom, čím si německá vláda zdůvodnila svůj útočný akt? Vždyť na začátku války byl Žukov náčelníkem generálního štábu. To on (kdo jiný?) měl tedy po válce odpovědět lhářům, pokud tedy memorandum německé vlády obsahovalo lži. A dnešní ruští generálové ztichli. Vás, občané generálové, vaše otce a dědy obvinili ze zločinu, a vy mlčíte. Deset let mlčíte, dvacet, třicet, padesát, sedmdesát…

A ještě něco je zde udivující. Když byla ta válka velká, spravedlivá a osvobozenecká, proč potom uhýbat a chytračit? Proč komolit pravdu, proč schovávat dokumenty? A proč je ta velká válka omotána, obalena a opletena lží? Proč naši vládcové překrucovali a nadále překrucují dějiny války hned od jejího prvního okamžiku, tedy od těch 4 hodin ráno dne 22. června? Proč se naši vládcové při popisech začátku války zapletli do vlastních lží tak, že překonali samotného Goebbelse? Na všechny tyto otázky je možná jen jedna odpověď: a totiž, že na obvinění německé vlády, vyložená v onom memorandu, neměl soudruh Stalin jak oponovat ani brzy ráno dne 22. června, ani po deseti letech, ani po dvaceti letech, ani po půlstoletí… Kdyby totiž bylo co odpovědět, už by to dávno udělali. Nebylo však čím tu kartu přebít. Proto soudruh Stalin namísto oponování prostě prohlásil, že Sovětský svaz za nic nemůže, že mu nikdo žádná obvinění neadresoval a žádné memorandum že mu německá vláda nedoručila. A neprodleně byla uvedena do oběhu vstupní formule „věrolomně, bez vyhlášení”… a po celá desetiletí pak všichni Simonovové a Smirnovové, Někričové a Šolochovové, Stadňuci, Karpovové a Gorkovové opakovali jako zjednaní: bez vyhlášení, bez vyhlášení, bez vyhlášení… a vzápětí se zle obořovali proti Goebbelsovým výmyslům. Přitom však vůbec neměli mluvit o Goebbelsovi, nýbrž o Ribbentropovi.

III

V Norimberku byl Ribbentrop odsouzen k trestu smrti. Nejvíc trval na uznání jeho viny sovětský žalobce Andrej Januarjevič Vyšinskij.

Ve skutečnosti byl však Vyšinskij zároveň i hlavním Ribbentropovým obhájcem. Vyšinského pozice, tedy oficiální pozice Sovětského svazu, spočívala v tom, že Ribbentrop není vinen, ale že musí viset… Tak se také stalo. Ribbentrop byl zbaven všech obvinění a pověšen. Formálně byl uznán vinným z toho, že se přímo a bezprostředně účastnil rozpoutání agresivní války. Nikdo se však nezeptal: Jaké války? Druhé světové?

Ale kdeže: Ribbentrop přece pouze podepsal v Moskvě pakt o neútočení mezi Německem a Sovětským svazem. Ozývá se však námitka: ten pakt přece předpokládal dělení Polska. A v důsledku onoho dělení pak právě vypukla druhá světová válka! Správně. Jenže ten pakt přece nepodepisoval jen Ribbentrop. Nejdřív se podepsal soudruh Molotov a pan Ribbentrop až po něm. A na mapu s vyznačeným rozdělením Polska pak v září Stalin ze samé radosti vrhl podpis o délce 58 cm. Jestli Ribbentrop podepsal pakt, který byl oficiálně smlouvou o neútočení, ve skutečnosti však dohodou o dělení Polska, pak měl být přirozeně odsouzen k smrti. Pak ovšem měl hned vedle na oprátce viset i soudruh Molotov. A v zájmu spravedlnosti měl být k témuž trestu odsouzen i soudruh Stalin. Pakt byl přece podepsán v Kremlu. A kdo tehdy v Kremlu hospodařil? Ribbentrop snad ne. Aby se tedy tito muži neocitli v Ribbentropově společnosti, neobvinil Ribbentropa z podepsání moskevské smlouvy ani Stalin, ani Molotov, ani Vyšinskij, a samozřejmě ani jejich ústupní západní spojenci. Takže s rozdělením Polska a se vším, co následovalo, neměl Ribbentrop oficiálně nic společného.

My dnes samozřejmě víme, že pakt Molotov-Ribbentrop měl dvě části: veřejně přístupný, nevinný pakt o neútočení, a tajné dodatečné protokoly o dělení Evropy. Sovětský svaz kategoricky odmítal existenci tajných smluv s Hitlerem: Nic takového! Nebyly žádné dodatečné protokoly! To prohlašovali všichni počínaje Molotovem a konče Gorbačovem. Po pádu komunismu kremelská propaganda na krátký čas přiznala, že tajná smlouva existovala. Velice brzy se však všechno vrátilo na své místo: „Dne 23. srpna 1939 byl s Německem podepsán pakt o neútočení, zrovna takový, jaký mělo s Německem i Polsko, Dánsko a řada dalších států.”¹⁴⁷ Přesně téže pozice se držel i Andrej Januarjevič Vyšinskij: Jednalo se dočista o ten nejobyčejnější pakt o neútočení! Evropu jsme si s Německem nedělili. A žádné tajné smlouvy jsme s ním neměli. Dobrá, souhlasíme tedy se soudruhem Vyšinským i s listem Krasnaja zvězda. Potom ale potřebujeme, aby nám někdo vysvětlil, v čem pak tedy spočívala Ribbentropova vina…

IV

A v čem spočívá Ribbentropova vina před Velkou Británií a Francií? Jim Ribbentrop válku nevyhlásil. Před Londýnem a Paříží byl čistý. Vždyť to bylo přesně naopak: Velká Británie a Francie tehdy vyhlásily válku Německu! Pokud je vyhlášení války zločinem, pak by se v norimberských oprátkách museli houpat francouzští a britští vůdčí představitelé. Říkají tedy, že roku 1941 vyhlásil Ribbentrop jménem německé vlády válku Sovětskému svazu. A v tom spočívala jeho vina. Za to musel být odsouzen k hanebné a bolestné smrti! Nojo, jenomže… ani z toho nebyl Ribbentrop v Norimberku obviněn. Naopak, soudruh Vyšinskij usilovně lhal, že válka vyhlášena nebyla. Jednoduše řečeno, i zde tedy vlastně Ribbentropa hájil.

To jsou tedy grimasy norimberského „spravedlivého soudu”.

Generálmajor a později generál polní maršál Friedrich Paulus osobně připravoval plán útoku na Sovětský svaz. To bylo obecně známo. Nikdo se s tím netajil. To byla evidentní a nepopiratelná vina.

Paulus si svou oprátku zasloužil po právu. Sovětští prokurátoři ovšem přišli ještě i s vymyšleným obviněním: a totiž, že útok na Sovětský svaz byl prý proveden bez vyhlášení války (v rozporu se všemi mezinárodními normami, pravidly a zvyky) právě v souladu s Paulusovými plány. Za takové věci měl být hlavní plánovač už teprve odsouzen k nejvyššímu trestu. Jenomže Paulus nebyl dokonce ani souzen.

Zato říšský ministr zahraničních věcí Německa Joachim von Ribbentrop vyhlásil jménem německé vlády válku Sovětskému svazu. Ale sovětská strana to všemožně popírala. Podle sovětské verze válka vyhlášena nebyla. Ze všeho tedy vyplývá, že Ribbentrop se svým ministerstvem neměl k onomu útoku vůbec žádný, dokonce ani formální vztah. Jenomže Ribbentrop byl na naléhání sovětských prokurátorů pověšen. Kde je tady železná stalinská logika?

V

Jen žádný strach. Stalinova logika neselhala ani v Norimberku: kdyby byl Ribbentrop obviněn z vyhlášení války Sovětskému svazu, pak by totiž muselo být soudu předloženo i memorandum německé vlády, které předal Ribbentrop velvyslanci Děkanozovovi ve 04.00 hodiny 22. června 1941. A vyvstala by otázka, jestli to memorandum obsahuje pravdu nebo pomluvy. Sovětské vládě se na tyto otázky ani trochu nechtělo odpovídat. Proto nebyl Ribbentrop pro jistotu obviněn vůbec z ničeho, takže nebylo nutno ukazovat soudu ani to memorandum německé vlády. Místo toho se sovětští žalobci rozhodli oklamat soud tvrzením, že Německo zaútočilo bez vyhlášení války. Kdyby hledal „mezinárodní soud” skutečné viníky, pak by před soud museli být pohnáni generálové a Ribbentrop by musel být shledán nevinným pro absenci skutkové podstaty… Stalin však neuspořádal norimberskou komedii kvůli hledání a potrestání viníků.

Hlavním viníkem druhé světové války byl přece on sám, spolu s Leninem vybudovaným systémem sebezničení země, jejího lidu a zároveň i celého světa.

VI

Že v Norimerku nebylo vše čisté, to musel přiznat dokonce i ústřední orgán ruského ministerstva obrany: „Při norimberském procesu uzavřela naše delegace s americkou, britskou a francouzskou delegací gentlemanskou dohodu: oni nebudou připomínat pakt z roku 1939 a my zase mnichovskou dohodu.”¹⁴⁸ A to měl být spravedlivý soud? Když soudci se sami účastnili zločinů obviněných?

Když soudci se mezi sebou domluvili?

Ano, soudci se tedy mezi sebou domluvili, že nebudou připomínat svou vlastní účast právě na těch zločinech, za které hodlají své včerejší kámoše a podílníky odsoudit k smrti! Ale ani to ještě není všechno. Dne 30. listopadu 1939 zveřejnil Stralin v listu Pravda následující text:

„Německo nezaútočilo na Francii a Anglii, nýbrž Francie a Anglie zaútočily na Německo a vzaly tím na sebe odpovědnost za nynější válku. Po zahájení válečných akcí se Německo obrátilo na Francii a Anglii s mírovými návrhy, přičemž Sovětský svaz tyto německé mírové návrhy otevřeně podporoval, protože měl a nadále má zato, že co nejrychlejší ukončení války by zásadně ulehčilo situaci všech zemí a národů. Vládnoucí kruhy Anglie a Francie hrubě odmítly jak mírové návrhy Německa, tak i pokusy Sovětského svazu dosáhnout co nejrychlejšího ukončení války.”

Stalin tato svá slova nikdy nevzal zpět. Co z toho vyplývá?

Stalin prohlásil před celým světem, že Německo nenese za rozpoutání války vinu. A nyní soudí Německo a její vůdce za rozpoutání války! Podle Stalinova prohlášení jsou viníky války Velká Británie a Francie. Tak proč na sebe, u všech čertů, soudci oněch zemí navlékali taláry? Kdo je posadil do soudcovských křesel? Na základě čeho a jakým právem? A co dělají na tom tribunálu sovětští soudci? Jak se ocitli ve společnosti válečných štváčů a iniciátorů?

A proč soudí Němce, kteří podle prohlášení soudruha Stalina nenesou za rozpoutání války vinu?

VII

Stalin potřeboval pod pláštíkem „mezinárodního soudu” zlikvidovat nepohodlné svědky svých vlastních zločinů a hájit svědky falešné, kteří byli připraveni spáchat ve jménu záchrany své kůže jakýkoli podraz. Proto byl pověšen neústupný Ribbentrop, a to poté, co byl předem zbaven všech konkrétních obvinění. Proto nebyl vůbec z ničeho obviněn mnohem více vinný, ale zbabělý a prodejný Paulus. Proto bylo před celým světem utajeno memorandum německé vlády o vyhlášení války Sovětskému svazu. Proto je kremelští ideologové nevyvracejí. Ono to totiž není možné. Německo zaútočilo na Sovětský svaz. Německá vláda oficiálně přednesla důvody, které ji donutily tento krok provést. K tomu došlo na nejvyšší diplomatické úrovni. Kremelští vůdcové museli buď uznat oprávněnost předložených obvinění, nebo se vykrucovat a lhát. Zvolili druhou cestu.

A na této cestě lži už kráčejí přes polovinu století. Míru závažnosti problému útoku Německa na Sovětský svaz smetli kremelští vůdcové z oficiální diplomatické úrovně a omezili ji na stručné vyvrácení projevu ministra propagandy Goebbelse. Ale dokonce i na této nižší úrovni není kremelská propaganda schopna dát kvalifikovanou odpověď. Místo toho nás krmí zaklínáním: Goebbels lhal, Goebbels lhal, Goebbels lhal… Neupřesňují však, kde a kdy.

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

O morální stránce problému

Stalin se v tichosti připravoval na uskutečnění gigantického plánu, ke kterému se neodhodlal dokonce ani Lenin.

A. Avtorchanovl49

I

Hitler zaútočil a tím vnutil Stalinovi svou vůli. Strhl na sebe iniciativu a rozvrátil tak všechno, k čemu se Stalin chystal a co nestihl uskutečnit. Hitler Stalinovi nedovolil jednat v souladu s jeho plány a záměry. A my teď máme nejvyšší čas položit si otázku: jaké vlastně byly na jaře 1941 Stalinovy plány pro nejbližší období? Aspoň na několik měsíců nebo řekněme na rok dopředu.

Na tuto otázku nám odpověděli maršálové Sovětského svazu Žukov, Kulikov, Jazov, Achromejev a Ogarkov. Na tu otázku nám odpověděli také prezidenti a generální tajemníci, ministři, premiéři, generálové a admirálové, akademici a mnozí další seriózní soudruzi. Jednoduše řečeno jsme dostali oficiální odpověď. Ta se dělí na tři části a zní následovně: Stalin Hitlerův útok v brzké době nečekal. Moudře předpověděl, že roku 1941 Německo nezaútočí. Stalin válku všemi silami oddaloval. Jeho hlavní starost spočívala v tom, aby Hitlera nevyprovokoval, aby mu k útoku nedal záminku. Sovětský svaz byl pokojný a mírumilovný stát a nechystal se na Německo útočit. Všechny vojenské záměry nejvyššího vedení státu a velení Rudé armády se soustředily na krytí státních hranic: v případě útoku budou pohraničníci střílet z pušek a kulometů, přičemž hlavní síly Rudé armády se měly vysunout do předsunutých pozic za účelem podpory a pomoci pohraničním strážím. Kromě plánů krytí hranic neměla Rudá armáda žádné další plány. Máme-li pak věřit nově nalezenému Žukovovu rukopisu, neměla Rudá armáda sílu dokonce ani na to.

II

Zkusme s touto oficiální odpovědí souhlasit. Ale jen na několik okamžiků. Co nám z toho vyplývá, občané? Vyplývá nám z toho, že Stalin chtěl zůstat věrným Hitlerovým spojencem, že se mu snažil všemi silami pomáhat, aby udržel na uzdě okupovanou Evropu, zajistit mu spolehlivý týl v jeho boji proti Velké Británii a zásobovat Německo v plném objemu strategickým zbožím. Takříkajíc k naprostému uspokojení jeho potřeb. Závěr je tedy takový, že pod Stalinovým vedením byl sovětský lid připraven pracovat v potu tváře, v nedostatku jídla a spánku, jen proto, aby Hitlera plně zabezpečil obilím a sádlem, koženými botami z Kungurskoj a nákladními automobily z továrny Jaroslavskoj.

Ze všeho vyplývá, že náš lid budoval v tajze a v pouštích železniční magistrály směřující k útrobám zemským, aby dobyl ze země všechny její poklady a štědře jimi obdaroval Hitlera. Vyplývá z toho, že Stalin podal nacistům přátelskou ruku a štědře sypal jakutské diamanty Hitlerovi do kapes, aby měli němečtí mistři čím vrutovat dělové hlavně. Vyplývá z toho, že náš lid se v rudných dolech a šachtách zahryzával do zemských útrob, aby mohl dát Hitlerovi mangan, chrom a nikl: ať je pancíř německých tanků ještě tvrdší.

Vyplývá z toho, že Sovětský svaz dával Hitlerovi wolfram, aby dokázaly hitlerovské protipancéřové granáty prorazit jakýkoli pancíř. Vyplývá z toho, že Stalin hrnul do Německa ropu z Baku pro hitlerovské stíhačky a bombardéry, křižníky a ponorky, tanky a samohybná děla. Oficiální ideologové nám tvrdí, že na Hitlera pracovala celá podrobená Evropa. Zapomínají však k tomu dodat: a rovněž nezávislý a suverénní Sovětský svaz. Evropa to dělala z donucení. Sovětský svaz dobrovolně.

III

Oficiální kremelská propaganda nám vtlouká do hlav myšlenku, že jak národy Sovětského svazu, tak samotný Stalin byli s touto situací naprosto spokojeni, že si nic jiného nepřáli, ani nic jiného neplánovali: Hitler mučil Evropu a náš lid to sledoval s pocitem hlubokého uspokojení. Kremelští ideologové rozhlásili na celý svět, že kvůli své sebezáchově byl sovětský lid připraven vydat Hitlerovi všechno, co mohl: ať se v Evropě rozlévají celá jezera krve, jen když nás nechá na pokoji. Ideologická obsluha režimu nám po celá desetiletí vtloukala do hlav, že národy Sovětského svazu byly tak slabé, hloupé a zbabělé, že byly připraveny jen kvůli pár dnům navíc ve svém hanebném životě spáchat jakoukoli hnusotu, podlost a zradu.

Náš lid byl údajně připraven obětovat svou reputaci, své principy, a také cizí svobodu a cizí životy. Vyprávějí nám, že sovětský lid a jeho vůdcové se řídili právě a výhradně snahou oddálit válku nebo se jí úplně vyhnout a schovat se za cizími zády.

A my jsme si na to zvykli. Toto pojetí událostí už v Rusku dávno nikoho nerozhněvá, nikdo se za takové vysvětlení nestydí a nikoho taková podlost nepřivádí ani do rozpaků: a co je na tom špatného, vždyť jsme si zachraňovali svou kůži! Zločinci a vrazi malého kalibru žijí podle principu: Ty umři dneska, a já až zítra. Tento princip bývá někdy vysvětlován obráceně, v tom smyslu, že pro drobného vrahouna nemá cizí život žádnou cenu, ale ani svého že si příliš necení. To je však nesprávná interpretace. Ten princip má totiž ještě jeden smysl: aby takový mizera oddálil vlastní smrt, je dnes ochoten obětovat, zabít kohokoli, jen aby se sám dožil zítřka. Ale zítra přece bude jiný den, a tentýž princip bude použit znovu. A potom zase a zase. Každý den. Tak dlouho, jak to jde.

Pro lidi, kteří po Stalinovi vládli Sovětskému svazu a kteří nyní vládnou Rusku, je velice důležité proměnit národ v hromadu hňupů.

Hňupové se totiž dají držet v dobytčáku, dají se snadno okrást a lehce se jim vládne. K ohlupování a morální likvidaci národa se zcela otevřeně používají Tuchačevského metody. Tento velký stratég měl zato, že pro vládnutí nad bolševiky okupovaným Ruskem musí být všichni obyvatelé země proměněni v ničemy. Ať myslí každý jenom na sebe, jenom na vlastní sebezáchovu. Ať žije každý podle principů drobných periferních zlodějů. Samotný Tuchačevskij se považoval za okupanta Ruska, tak o sobě psal ve svých geniálních výtvorech.

Hlavní pro něho bylo odnaučit lidi myslet samostatně a zlikvidovat ochotu lidí věřit a pomáhat přátelům, bratrům, sousedům. Všemocná ideologická mašinérie dnešního Ruska pracuje Tuchačevského metodami. Aby lidem nedovolili se sjednotit, každého přesvědčují: Mysli jenom na sebe! Zachraň se sám!

Metod výchovy k podlosti je celá řada, a to včetně historických příkladů. Tady nám třeba říkají, jak slavně jsme postupovali: vydali jsme Hitlerovi celou Evropu, aby ji mohl týrat, ale sami jsme uskočili stranou. Tady máte, občané, příklad státnické moudrosti.

Hitler vyhlazoval lidi v koncentrácích po milionech, a my jsme ho zásobovali vším potřebným, aby mohl pokračovat ve válce. Takhle jsme chytří. Kremelská propaganda hází ruský národ i ostatní národy zhrouceného Sovětského svazu do jednoho pytle s drobnými chmatáky a zabijáky, s ničemy nejnižší kategorie. Vždyť roztrhat sousední státy na kousky a vydat je do otroctví lidojedovi jen proto, abychom získali čas, abychom svůj vstup do války oddálili nebo se jí úplně vyhnuli, to je klasický příklad použití moudrosti zlodějského doupěte: zabijte si, koho chcete, jenom mi ještě dejte aspoň den.

IV

Na programy oblbnutí obyvatelstva utrácejí vládcové kolosální prostředky. Jeden ze základních směrů se maskuje takzvanou „vlasteneckou výchovou”, v jejímž průběhu se davu vtloukají do hlav dvě velmi jednoduché ideje.

Idea první: za cenu neuvěřitelných obětí osvobodila hrdinná Rudá armáda Evropu od hnědého moru.

Idea druhá: národy Sovětského svazu se tolik snažily vyhnout boji proti nacismu, že obětovaly svobodu a životy svých sousedů.

Stalin byl vlastně pro Hitlera jakýmsi rázným hospodářským předákem, který zajišťoval Říši všechno, co potřebovala pro vedení války, pro život a rozkvět. Pochopitelně, že zaútočit na Hitlera se Stalin nechystal. Osud okupované Evropy ho vůbec nevzrušoval. Osvobozovat ji od nějakého hnědého moru neměl v úmyslu. Dokonce ho to ani nenapadlo. Šlo mu hlavně o to, aby se Hitlerovi zavděčil.

Najdou se lidé, do jejichž hlav se ty dvě ideje vtesat podařilo.

A v těch hlavách se ty ideje uvelebily v pokojném vzájemném soužití. Takovým lidem může moc svěřit, cokoli ji napadne, a může je připustit k čemukoliv, dokonce i k prezidentským volbám. Není to celé ohromně zajímavé?

Osvobodili jsme Evropu od Hitlera! Ale udělat jsme to nechtěli a nehodlali. Neměli jsme to v plánu. Starali jsme se v prvé řadě o to, jak bychom koho podstrčili pod sekeru místo sebe, jak bychom sami uhnuli a jak bychom se schovali za cizí zadnice. Sláva národu-osvoboditeli a jeho udatné armádě!

V

Komunističtí ideologové, slavní maršálové a generálové, stejně jako vysoce učení mužové říkají: Vy, národy Sovětského svazu, nejste ničeho schopny. Vy jste Hitlerovi posluhové. Proto nemohl mít Stalin žádné plány. Čím dál víc se přikláněl k tomu, aby mohl prosedět válku tiše a klidně v koutku. Evropa? Tam my nebydlíme…

Nuže, pánové, já s vaší odpovědí na otázku o Stalinových plánech nesouhlasím.

Moje odpověď je jiná: Stalin připravoval útok proti Německu.

A zásoboval Hitlera z řady důvodů. V neposlední řadě proto, aby ukolébal jeho bdělost. Stalin se připravoval otevřít druhou frontu.

Podle mých výpočtů v polovině léta 1941. Přesněji – 6. července. Za tyto výpočty mi už 25 let ostře spílají, proklínají mě, vyvracejí, odsuzují mě a vysmívají se mi.

Dovolte, abych se skromně obhájil. Stalin připravoval útok na Hitlera a zachraňoval tím čest našeho lidu. Na přípravu takového zvratu je třeba být hrdý. Zaútočit na Hitlera, to je svatá věc. Ano, kdyby Stalin ten útok nepřipravoval, pak by bylo správné považovat ho za Hitlerova pacholka. Tehdy bychom museli považovat naše otce a dědy za dobrovolné pomocníky nacismu, za lokaje, zrádce a zbabělce. Každý, kdo se snaží vnutit mému národu myšlenku o naší hlouposti, zbabělosti a méněcennosti, je nepřítelem lidu. Každý, kdo se snaží dokázat, že se Stalin k útoku nechystal, je ničemným zrádcem a placeným agentem zahraničních rozvědek.

Je naprosto jasné, že mí hlavní kritikové nepracují proti vlastnímu národu z nějakých pohnutek svědomí, nýbrž za úplatu. Vždyť normální lidé přece nemůžou klesnout k úplné ztrátě zdravého rozumu.

Všichni ze sebe dělají vlastence. Všichni prohlašují, že Rudá armáda zachránila Evropu. Všichni vyprávějí o velké osvobozenecké misi.

A titíž lidé hněvivě dokazují, že Rudá armáda nikoho osvobozovat nechtěla, že nic takového neplánovala a neměla v úmyslu, že Rudá armáda představovala spolehlivý kryt Hitlerova týlu a byla věrným spojencem nacistů.

Takováto pozice mých kritiků je ovšem hluboce amorální. Dokonce, i když na okamžik připustíme, že Stalin žádný útok nepřipravoval, pak by snad stálo aspoň za to vymyslet si krásnou legendu: přátelství je přátelství, ale v tomto směru měl Stalin i svůj vlastní názor. Naštěstí však není zapotřebí nic vymýšlet. Stalin totiž svůj útok připravoval! Stalin do Evropy nepřišel proto, že Hitler zaútočil jako první, a tím Stalina donutil k odvetným akcím, nýbrž proto, že rozdrcení hitlerovského Německa plánoval od samého počátku.

VI

Máme-li věřit oficiálním kremelským ideologům, pak naši otcové, dědové a dnes už i pradědové nebyli vůbec žádní bojovníci proti Hitlerovi, ale jeho spolehlivými spojenci a věrnými přáteli.

Chtěli i nadále žít v míru a přátelství s Hitlerem, pořádat s nacisty společné přehlídky, mašírovat společně po ulicích porobených měst, vyměňovat si zkušenosti s budováním koncentračních táborů, vést společné trestné operace proti partyzánům, vyvěšovat v Moskvě prapory se svastikami a objímat se s Hitlerem, Göringem a Himmlerem. A ať hoří Evropa jasným plamenem! Jen když nám bude doma dobře! Kremelští ideologové vyprávějí, že naši otcové a dědové byli podlí a zbabělí Hitlerovi lokajové a dobrovolní zásobovací intendanti velkého Hitlerova koncentráku, který se rozšířil přes celou Evropu. A jestliže se posléze stali osvoboditeli Evropy od hitlerovského hnědého moru, rozhodně to neučinili z vlastní vůle. Nic takového neměli v úmyslu: prostě to tak nakonec dopadlo.

Stali se tedy osvoboditeli, ale jejich záměrem to nebylo. Byli osvoboditeli proti své vůli. Osvoboditeli z nedorozumění.

Oficiální stanovisko kremelské propagandy natolik divoce protiřečí logice a zdravému rozumu, že dokonce i někteří vedoucí ideologové si ponenáhlu začali uvědomovat hloubku ničemnosti svých vlastních vysvětlení. Proto byla v posledních letech vytvořena změkčená verze. Stalin prý plánoval válku na rok 1942. Teprve tehdy, po přezbrojení své armády, by samozřejmě do války vstoupil.

Jednodušeji řečeno: dokonce i na nejvyšší oficiální úrovni se začalo uznávat, že Stalin se přece jen připravoval vystoupit proti Hitlerovi. Ale roku 1941 však prý na to prostě neměl ještě dost sil. Ovšem poté, co by je nashromáždil…

Nejsem proti. Souhlasím. Ale podívejme se, co nám z toho potom vyplyne. Vyplyne nám z toho, že já sám vlastně s oficiálními ideology nejsem skoro vůbec v rozporu. Zde už panuje nepoměr postojů pouze v časové rovině. Já dokazuji, že Stalin připravoval útok roku 1941, a oni zas, že až na rok 1942.

To jsou veškeré rozdíly. To už je ovšem, ve srovnání se světovou revolucí, úplná prkotina, abych tak řekl. Ve všem ostatním už se shodujeme: Stalin ten útok připravoval. Jaký je v tom rozdíl, 1941 nebo 1942?

Seriózní historikové by ovšem měli vzít v úvahu možnost, že ve druhé polovině roku 1941 mohla být válka mezi Velkou Británií a Německem ukončena jakožto naprosto neperspektivní pro obě strany. Pak by Stalin zůstal proti Hitlerovi sám. A všechny výhody oddalování by se tudíž proměnily v obrovskou nevýhodu. Seriózní historikové by se měli zamyslet ještě nad další otázkou: a co by dělal Hitler, zatímco by Stalin oddaloval válku a přezbrojoval Rudou armádu? Hitler by snad v té době svou armádu nepřezbrojoval? Copak kupředu by se v tomto směru vyvíjel pouze Sovětský svaz, zatímco Německo by zůstalo na původní úrovni?

Pokusme se na tyto otázky odpovědět. Pak nám rok 1942 jako optimální doba vstupu Rudé armády do války odpadne automaticky.

A zůstane nám opět pouze rok 1941.

VII

Nutno říci, že moje myšlenka, tak jednoduchá, byť na první pohled tak podivná, se ponenáhlu prosazuje. Proráží jako stéblo trávy skrz střelnou ránu v lebce. Ústřední vojenský list Krasnaja zvězda mě 21. června 2000 jako obvykle nazval falzifikátorem a zrovna tak tradičně prohlásil, že všechny mé teorie jsou vyvrácené a že nemají nic společného se skutečnou vědou. Ale hned vzápětí proklouzla do onoho odsuzujícího článku kratičká věta: „Kdyby zasadil Sovětský svaz preventivní úder proti Německu, to by bylo velkolepé!”

V první chvíli mě napadlo, že do redakce listu Krasnaja zvězda nasadila své lidi britská rozvědka. Vždyť podle tvrzení téhož listu Krasnaja zvězda je Rus už od přírody naprosto neschopen analyzovat všeobecně známá fakta a z toho pak vyvozovat rozumné závěry.

Jedině moudrá britská výzvědná služba je takových myšlenkových operací schopna. Jedině skvělý James Bond dokáže zdolat knihy vydávané nakladatelstvím Vojenizdat v ruském originálu a pochopit, co se v nich vlastně píše. Poté jsem si však tu pasáž, tolik neobvyklou pro list Krasnaja zvězda, přečetl znovu a popřemýšlel jsem nad jejím obsahem zevrubněji. A řekl jsem si: No prosím, přece jenom v nás něco je. Vždyť my na takové věci umíme přijít i sami. No není to řečeno nádherně? KDYBY ZASADIL SOVĚTSKÝ SVAZ PREVENTIVNÍ ÚDER PROTI NĚMECKU, TO BY BYLO VELKOLEPÉ!

Drahá redakce listu Krasnaja zvězda, dovol mi tvou střízlivou myšlenku podpořit a podepsat se pod tvou moudrost oběma rukama.

V. Suvorov-Rezun

Bristol, 23. srpna 2007

Poznámky

Poznámky

¹ Savickij, J.: Polvěka s něbom. Moskva 1998, s. 298.

² Žukov, G.: Vospominanija i razmyšlenija. T. 2. 13-je izd., Moskva 2003, s. 354.

³ Astrachanskij, V.: Bibliotéka G. K. Žukova, Istorija, suďba, rekonstrukcija. Moskva 1996.

⁴ Karpov, V.: Maršál Žukov. Opala. Moskva 1994.

⁵ Štěměnko, S.: Geněralnyj štáb v gody vojny. Moskva 1968, s. 395.

⁶ Štěměnko, S.: Geněralnyj štáb v gody vojny. Moskva 1968, s. 402.

⁷ Štěměnko byl generálmajorem jen jednou a pouze po necelých pět měsíců. Tato hodnost mu byla udělena roku 1942. Tenkrát mu bylo 35 let. Generálporučíkem byl třikrát. Tuto hodnost získal v letech 1943, 1953 a 1957. Poprvé na znamení pochvaly, ve dvou následujících případech pak na znamení trestu. I generálplukovníkem byl třikrát: roku 1945, 1956 a 1966. Hodnost armádního generála ovšem dostal jen dvakrát – v letech 1948 a 1968. Podruhé se tedy stal armádním generálem dvacet let poté, co se jím stal poprvé.

8 Ogoňok 1988, no. 18, s. 20.

9 Rodina 1997, no. 7.

¹⁰ Moskovskij komsomolec, 24-go ijuňa 2004.

11 Util 2005, no. 3.

¹² Russkaja linija 2006, no. 12.

¹³ Vojenno-istoričeskij žurnál 50, 1988, no. 11, s. 26.

¹⁴ Ogoňok 1988, no. 18, s. 19.

¹⁵ Bobylev, I.: Vsadniki na Krasnoj ploščadi. Moskva 2000.

¹⁶ Krasnaja zvězda, 21-go marta 2003.

¹⁷ Muranov, A. – Zvjagincev, V.: Dosje na maršála. Moskva 1996, s. 135.

¹⁸ Konev, I.: Sorok pjatyj. Moskva 1966, s. 123.

¹⁹ Žukov, G.: Vospominanija i razmyšlenija. Moskva 1969, s. 205.

²⁰ Krasnaja zvězda, 13-go aprelja 2005.

²¹ Sovětskaja vojennaja enciklopědija. T. 2. Moskva 1976, s. 66.

²² Krasnaja zvězda 7-go mája 2005.

²³ Knihu vydalo nakladatelství Naše vojsko pod názvem Všechno bylo jinak (pozn. red.).

²⁴ Istorija Vělikoj Otěčestvěnnoj vojny Sovětskogo Sojuza 1941-1945 gg. T. 5. Moskva 1963, s. 91.

²⁵ Vodopjanov, M.: Druzja v něbě. Moskva 1971, s. 147.

²⁶ Krylja Ljuftvaffe. Bojevyje samoljoty Treťjego rejcha. 4-je izdanije, Moskva 1995, s. 20.

²⁷ Ispanija 1918 – 1972 gg. Moskva 1975, s. 210.

²⁸ Vojenno-istoričeskij žurnál 48, 1986, no. 7, s. 85.

²⁹ Vojenno-istoričeskij žurnál 33, 1971, no. 7, s. 77.

³⁰ Istorija vtoroj mirovoj vojny 1939 – 1945 gg. T. 2. Moskva 1974, s. 54.

³¹ Jaremčuk, A.: Russkije dobrovolci v Ispanii. San Francisco 1983, s. 12.

³² Istoričeskij archiv 1962, no. 2, s. 172.

³³ Vojenno-istoričeskij žurnál 48, 1986, no. 7, s. 87.

³⁴ Ibarruri. D.: Nacionalno-revoljucionnaja vojna ispanskogo národa. Voprosy istorii 1953, no. 11,8.11.

³⁵ Dupuy, R. – Dupuy, T.: Vsemirnaja istorija vojn. Kn. 4. Sankt Pětěrburg – Moskva 1998, s. 41.

³⁶ Stalin, J.: Voprosy leninizma. 11–je izdanije, Moskva 1945, s. 570.

³⁷ Istorija Vělikoj Otěčestvěnnoj vojny Sovětskogo Sojuza 1941-1945 gg. T. 1. Moskva 1959, s. 109.

³⁸ Soloněvič, I.: Rossija v konclagere. Moskva 1999, s. 114.

³⁹ Starinov, I.: Miny ždut svojego časa. Moskva 1964, s. 65.

⁴⁰ Starinov, I.: Miny ždut svojego časa. Moskva 1964, s. 81.

⁴¹ Starinov, I.: Miny ždut svojego časa. Moskva 1964, s. 134.

⁴² Chrapačevskij, R.: Ispanskoje zoloto Kremla. Russkij fokus 2001. no. 7.

⁴³ Imperija Stalina. Biografičeskij encyklopědičeskij slovar. Red. K. A. Zalesskij. Moskva 2000, s. 29.

⁴⁴ Vbronov, N.: Na službě vojennoj. Moskva 1963, s. 80.

⁴⁵ Imperija Stalina. Biografičeskij encyklopědičeskij slovar. Red. K. A. Zalesskij. Moskva 2000.

⁴⁶ Lukeš, I.: Československo mezi Stalinem a Hitlerem. Praha 1999.

⁴⁷ Russkaja mysl 2004, no. 4.

⁴⁸ Istorija Vělikoj Otěčestvěnnoj vojny Sovětskogo Sojuza 1941-1945 gg. T. 1. Moskva 1959, s. 82.

⁴⁹ Novoje Vremja 1994, no. 37, s. 43.

⁵⁰ Bušujeva, T.: Proklinaja – poprobujtě poňať. Novyj mir 1994, no. 12.

⁵¹ Čujev, F.: Molotov. Moskva 2002, s. 458.

⁵² Rossija v konclagere. Moskva 1999.

⁵³ Gogun, A.: Měždu Gitlerom i Stalinym. Sankt-Petěrburg 2004, s. 213.

⁵⁴ Vojenno-istoričeskij žumal 25, 1963, no. 12, s. 25.

⁵⁵ Vojenno-istoričeskij žurnál 50, 1988, no. 12, s. 59.

⁵⁶ Flejšchauer, 1: Pakt. Gitler, Stalin i iniciativy germanskoj diplomatii 1938-1939

gg. Moskva 1990, s. 237-238; Rozanov, G.: Stalin – Gitler. Dokumentafnyj očerk sovětsko-germanskich otnošenij 1939-1941 gg. Moskva 1991, s. 84-86.

⁵⁷ Izvěstija 27-go avgusta 1939.

⁵⁸ Izvčstija 27-go avgusta 1939.

⁵⁹ Žukov, G.: Vospominanija i razmyšlenija. Moskva 1969, s. 188.

⁶⁰ 1939 god: uroki istorii. Moskva 1990, s. 314.

⁶¹ Zamojski, J.: Rossija v XX věke. Istoriki mira sporjat. Moskva 1994, s. 428.

⁶² Isserson, G.: Novyje formy borby. Moskva 1940. s. 75.

⁶³ Vojenno-istoričeskij žurnál 51, 1989, no. 5, s. 35.

⁶⁴ Ribbentrop, J.: Měždu Londonom i Moskvoj. Moskva 1996, s. 140.

⁶⁵ Vojenno-istoričeskij žurnál 53, 1991, no. 6, s. 11.

⁶⁶ SSSR – Germanija 1939. Dokumenty i materiály o sovětsko-germanskich otnošenijach v aprele – senťabre 1939 g. Red. J. Felštinskij. Moskva 1983, s. 81.

⁶⁷ Krasnaja zvězda 22-go ijuňa 1996.

⁶⁸ Ogoňok 1989, no. 30, s. 10.

⁶⁹ Solonin, M.: Na mirno spjaščich aerodromach… Moskva 2006.

⁷⁰ Jakovlev, A.: Cel žizni. Moskva 1968, s. 213.

⁷¹ Bězyměnskij, L.: Gitler i Stalin pěred schvatkoj. Moskva 2000, s. 290; Vojna i politika 1939-1941 gg. Moskva 1999, s. 38, 97.

⁷² Kalašnikov, K. A kol.: Krasnaja armija v ijuně 1941 g. Novosibirsk 2003, s. 147.

⁷³ Konev, 1.: Sorok pjatyj. Moskva 1966, s. 122.

⁷⁴ Encyclopedia of German tanks of World WarTwo. London 1978, pg. 238.

⁷⁵ Chamberrain, R – Ellis, C: British and American tanks of World War II. New York 1969, pg. 27.

⁷⁶ Archipov, V: Vremja tankových atak. Moskva 1981, s. 35.

⁷⁷ Dubinskij, I.: Osobyj sčot. Moskva 1989, s. 19, 55.

⁷⁸ Novoje russkoje slovo 26-go ijuňa 1989.

⁷⁹ Běšanov, V: Tankovyj pogrom 1941 g. Moskva 2000, s. 92.

⁸⁰ Mostovenko, V: Tanki. Moskva 1958, s. 147.

⁸¹ Krasnaja zvězda 5-go mája 2000.

⁸² Krasnaja zvězda 29-go mája 2001.

⁸³ Krasnaja zvězda 5-go aprelja 2000.

⁸⁴ Krasnaja zvězda 25-go marta 2006.

⁸⁵ Chamberrain, R – Ellis, C: British and American tanks of World War II. New York 1969, pg. 27.

⁸⁶ Krasnaja zvězda 21 –go marta 2007.

⁸⁷ Solonin, M.: Na mirno spjaščich aerodromach… Moskva 2006.

⁸⁸ Drogovoz, I.: Tankovyj méč strany sovětov. Moskva 2002, s. 35.

⁸⁹ Rossijskij vojennyj gosudarstvěnnyj archiv Moskva, fond 4, karton 19, složka 55, list 24-27.

⁹⁰ Krasnaja zvězda 29-go mája 2001.

⁹¹ Smčljev, I.: Istorija tanka. Moskva 1996, s. 77.

⁹² Miiller-Hillebrand. B.: Suchoputnaja armija Germaniji 1933-1945 gg. T. 3. Moskva 1976, s. 164.

⁹³ Bojevoj i čislennyj sostav Vooružjonnych sil SSSR v period Vělikoj Otěčestvěnnoj vojny. Statističeskij sborník No. 1 –22 iuňa 1941 goda.

⁹⁴ Jednalo se o 772 československých lehkých tanků LT-35 a LT-38, v německé armádě značených jako PzKpfw 35 (t) a PzKpfw 38 (t), kde „t” neznamená tuny, nýbrž „tschechisch” (pozn. překl.).

⁹⁵ Krasnaja zvězda 25-go marta 2006.

⁹⁶ Krasnaja zvězda 22-go ijuňa 2001.

⁹⁷ Krasnaja zvězda 25-go marta 2006.

⁹⁸ Encyclopedia of German tanks of World War Two. London 1978, pg. 214.

⁹⁹ Encyclopedia of German tanks of World War Two, London 1978, pg. 213.

¹⁰⁰ Zinověv, A.: Nasej junosti poljot. Lausanne 1983, s. 39.

¹⁰¹ Krasnaja zvězda 25-go marta 2006.

¹⁰² Soloněvič, J.: Narodnaja monarchija. Minsk 1998, s. 131.

¹⁰¹ Krasnaja zvězda 22-go aprelja 2006.

¹⁰⁴ Morskoj slovar. T. 2. Moskva 1959.

¹⁰⁵ Tanks. London 2004, pg. 69.

¹⁰⁶ Krasnaja zvězda 25-go marta 2006.

¹⁰⁷ Krasnaja zvězda 25-go marta 2006.

¹⁰⁸ Širokorad, A.: Génij sovětskoj artilerii. Moskva 2002, s. 33-34.

¹⁰⁹ Žukov, G.: Vospominanija i razmyšlenija. T. 1. Moskva 2003, s. 114.

¹¹⁰ Krasnaja zvězda 15-go mája 2003.

¹¹¹ Žukov, G.: Vospominanija i razmyšlenija. T. 1. Moskva 2003, s. 114.

¹¹² Krasnaja zvězda 29-go mája 2001.

¹¹³ Krasnaja zvězda 29-go mája 2001.

¹¹⁴ Krasnaja zvězda 29-go mája 2001.

¹¹⁵ Žukov, G.: Vospominanija i razmyšlenija. T. 1. Moskva 2003, s. 141.

¹¹⁶ Krasnaja zvězda 6-go mája 2006.

¹¹⁷ Istorija Vělikoj Otěčestvěnnoj vojny Sovětskogo sojuza 1941-1945 gg. T.1. Moskva 1961, s. 64.

¹¹⁸ Felštinskij, J.: Voždi v zákoně. Moskva 1999, s. 290.

¹¹⁹ Bažanov, B.: Vospominanija byvšego sekretarja Stalina. Moskva 2000, str. 141.

¹²⁰ Pravda 22-go ijuňa 1993.

¹²¹ Soldatov, S.: Tainstvo vozdajanija istorii. Frankfurt am Main 1995, s. 118-119.

¹²² Dokumenty vněšněj politiky. T. XXIII. Kn. 2-1. (1940-22 ijuňa 1941). Moskva 1998, s. 61-62.

¹²³ Dokumenty vněšněj politiky. T. XXIII. Kn. 2-1. (1940-22 ijuňa 1941). Moskva 1998, s. 136-137.

¹²⁴ 1941 god. Dokumenty i materiály. T. 1. Moskva 1998, s. 418-423.

¹²⁵ Liddel Hart, B.: Vtoraja mirovaja vojna. Moskva 1976, s. 145.

¹²⁶ Irinarchov, R.: Zapadnyj osobyj. Minsk 2002, s. 171.

¹²⁷ Solonin, M.: Bočka i obruči. Drogobyč 2004, s. 32.

¹²⁸ Krasnaja zvězda 5-go ijulja 2001.

¹²⁹ Suvorov, V.: Beru svá slova zpět. Praha, Naše vojsko 2006.

l30 Zinověv, A.: Nasej junosti poljot. Lausanne 1983, s. 79.

¹³¹ Krasnaja zvězda 25-go marta 2000.

¹³² Kuzněcov, N.: Nakanuně. Moskva 1968, s. 280.

¹³³ Věsti 5-go okťabrja 2000.

¹³⁴ Krasnaja zvězda 4-go mája 2000.

¹³⁵ Kommunist 1970, no. 1.

¹³⁶ Vojenno-istoričeskij žumal 57, 1995, no. 3, s. 45.

¹³¹ Krasnaja zvězda 19-go senťabrja 1995.

¹³⁸ Krasnaja zvězda 2-go ijuňa 1992.

¹³⁹ Sovětsko-amerikanskije otnošenija 1939-1945 gg. Moskva 2004, s. 93-95.

¹⁴⁰ Sovětsko-amerikanskije otnošenija 1939-1945 gg. Moskva 2004, s. 123.

¹⁴¹ Sovětsko-amerikanskije otnošenija 1939-1945 gg. Moskva 2004, s. 130.

¹⁴² Sovětsko-amerikanskije otnošenija 1939-1945 gg. Moskva 2004, s. 133.

¹⁴³ Krasnaja zvězda 4-go marta 2005.

¹⁴⁴ Goralski, R.: World War II Almanac 1931-1945. London 1981, pg. 89.

¹⁴⁵ Impěrija Stalina. Biografičeskij encyklopědičeskij slovar. Red. K. A. Zalesskij. Moskva 2000, s. 501.

¹⁴⁶ Krasnaja zvězda 25-go nojabrja 1998.

¹⁴¹ Krasnaja zvězda 21 –go marta 2007.

¹⁴⁸ Krasnaja zvězda 21-go marta 2007.

¹⁴⁹ Avtorchanov, A.: Proischožděnije partokratii. T. 2. Moskva, s. 361.

OBSAH

Kapitola první

Říkám vám to jako nejpřísnější tajemství……… 9

Kapitola druhá

Vraťme se k našim koním……… 29

Kapitola třetí

Ještě k tomu pádu……… 45

Kapitola čtvrtá

Pozor! Falzifikátoři……… 59

Kapitola pátá

Od dob pádu Římské říše……… 73

Kapitola šestá

K. čemu nám bude Španělsko?……… 88

Kapitola sedmá

Aby byla půda v Granadě dána rolníkům……… 98

Kapitola osmá

K čemu je komunistům kolektivní bezpečnost?……… 112

Kapitola devátá

K čemu by byly Rudé armádě koridory přes Polsko?…… 121

Kapitola desátá

Osud Evropy by byl jiný……… 131

Kapitola jedenáctá

A jak si ty koridory představujete? ……… 142

Kapitola dvanáctá

Získat čas!……… 155

Kapitola třináctá

Proč nespěchal soudruh Stalin s otevřením druhé fronty?……… 169

Kapitola čtrnáctá

O nejzastaralejším tanku……… 179

Kapitola patnáctá

O stoleté zaostalosti……… 193

Kapitola šestnáctá

Čím kromě podlosti?……… 207

Kapitola sedmnáctá

Máme započítávat T-18?……… 214

Kapitola osmnáctá

Co se vyrovná T-26?……… 222

Kapitola devatenáctá

Ještě jednou o těžkých tancích……… 235

Kapitola dvacátá

Proč Stalin nespěchal s výrobou tanku T-35?……… 251

Kapitola dvacátá první

O nesprávné koncepci……… 266

Kapitola dvacátá druhá

Tuchačevskij v poušti……… 282

Kapitola dvacátá třetí

To je tedy rozlet……… 298

Kapitola dvacátá čtvrtá

Proč pustil Stalin Trockého na svobodu?……… 306

Kapitola dvacátá pátá

K čemu jsou Molotovovi Dardanely?……… 314

Kapitola dvacátá šestá

K čemu držet tankové divize u hraničních sloupů?……… 320

Kapitola dvacátá sedmá

Ale já a mí lidé……… 331

Kapitola dvacátá osmá

Koho to chtěl Berija odvolat z Berlína?……… 345

Kapitola dvacátá devátá

Nařizuji vrhnout se!……… 358

Kapitola třicátá

O půlmiliardě……… 373

Kapitola třicátá první

To všechno vymyslel Goebbels!……… 382

Kapitola třicátá druhá

Proč prokurátor Vyšinskij při norimberském procesu hájil Ribbentropa?……… 392

Kapitola třicátá třetí

O morální stránce problému……… 400

Poznámky……… 409

NĚMECKÁ a SOVĚTSKÁ TANKOVÁ TECHNIKA

V LÉTĚ 1941

Hromadně vyráběný německý tančík Pz.Kpfw.I imponoval sice na předválečných přehlídkách svými počty, ale již na podzim 1938 šlo o stroj málo vhodný k vedení bojových akcí.

Hlavní využití stroje Pz.Kpfw.II bylo v oblasti průzkumu, kde jeho rychlopalný kanón ráže 20 mm byl schopen eliminovat všechny slabě pancéřované a nepancéřované průzkumné prostředky protivníka.

Druhý způsob nasazení tohoto tanku byla plamenometná modifikace Pz.Kpfw.II (F). Plamenometný tank na snímku patřil k 100. tankovému plamenometnému oddílu.

Lehký tank Pz.Kpfw.III Ausf. D měl v roce 1941 jako hlavní výzbroj stále ještě kanón ráže 37 mm o délce 45 ráží.

Na jaře 1941 byla zahájena výroba silněji vyzbrojené modifikace lehkého tanku Pz.Kpfw.III, která měla ve věži kanón ráže 50 mm o délce 42 ráží. Nová hlavní zbraň výrazně zlepšila bojové možnosti tohoto tanku.

Lehký tank Pz.Kpfw.III byl také využíván jako neozbrojená velitelská modifikace, jako např. tento velitelský tank Pz.Bef.Wg. Aufs.H z 18. tankové divize. Věžový kanón je pouhá nefunkční maketa.

Podvozek tohoto tanku byl také využit k výrobě útočného děla StuG.III s krátkým tankovým kanónem ráže 75 mm. Oddíly útočných děl byly nasazovány k podpoře pěších divizí.

Ještě v létě 1941 byl střední tank Pz.Kpfw.IV Ausf.D nejpočetněji zastoupenou variantou.

Pro zvýšení odolnosti na bojišti měl střední tank Pz.Kpfw.IV. Ausf.E na korbu přišroubovány a přinýtovány doplňkové pancéřové pláty o tloušťce 30 mm.

Československý lehký tank vz. 35 byl Němci převzat jako Pz.Kpfw.35 (t). V létě 1941 byla těmito tanky vyzbrojena pouze 6. tanková divize, nasazená v Pobaltí.

Jeden z nejlepších tanků ve své kategorii, původně československý lehký tank vz. 38, označený Němci jako Pz.Kpfw.38 (t), což bylo do ruštiny přeloženo jako P-38 (t). Písmeno (t) samozřejmě znamenalo německé označení původu (tschechisch, český), někteří sovětští autoři je však chápali jako označení hmotnosti a psali o „osmatřicetitunovém tanku”.

Kořistní tank francouzského původu Pz.Kpfw.B2 (Fr) ze 102. tankového plamenometného oddílu v akci. Na první pohled je vidět, že tento tank byl v létě 1941 beznadějně zastaralý a mohl být nasazen pouze jako plamenometný.

Licenční výroba britského tanku Vickers-Armstrong Mk.E (sovětské označení T-26 vz. 1931) dosáhla stovek strojů, které zaplňovaly sovětská náměstí, jako např. V Leningradě v listopadu 1933.

Tančíková móda přelomu dvacátých a třicátých let, reprezentovaná strojem Vickers-Carden-Lloyd Mk.VI, zasáhla také Sovětský svaz. Zde se však snažili využít malé hmotnosti k vytvoření plovoucího tanku, schopného plnit veškeré průzkumné úkoly. Prvním reprezentantem tohoto taktického požadavku se stal v roce 1934 tančík T-37A.

Ve druhé polovině třicátých let pomyslnou štafetu převzal tančík T-38, který je zde zachycen během závěrečných cvičení Moskevského vojenského okruhu na podzim 1937.

Vyvrcholením trendu plovoucího tanku se stal na počátku čtyřicátých let typ T-40, vyzbrojenýjiž velkorážným kulometem ráže 12,7 mm. Do června 1941 jich bylo vyrobeno témčř 200 ks.

Lehký tank T-26 vz. 1931 dostal velmi brzy silnější výzbroj, kdy do jeho pravé věže byl místo kulometu montován tankový kanón Hotschkis PS-1. Z celkového počtu více než 1 600 tanků T-26 vz. 1931 bylo takto vyzbrojeno asi 450 strojů.

Jednověžová modifikace T-26 vz. 1933 již byla vyzbrojena tankovým kanónem ráže 45 mm, který až do roku 1941 bez problému probíjel pancíře všech na světě do výzbroje zařazených tanků na střední vzdálenost.

Ve Spojených státech amerických zakoupená licence kolopásového tanku Christie M.1940 byla na počátku třicátých let v Sovětském svazu realizována v typu BT-2, který měl k dispozici tankový kanón B-3 ráže 37 mm.

Modernizace původního typu umožnila v roce 1937 představit kolopásový lehký tank BT-7 s kónickou věží. Zástavbou dieselového motoru V-2 vznikl o rok později tank BT-7M. Ten se stal vzorem pro další modernizaci, díky níž se na přelomu třicátých a čtyřicátých let objevil střední tank T-34.

Střední tank třívěžové koncepce T-28 ...

… a jeho mohutnější „bratříček” – těžký pětivěžový tank T-35. Oba tyto typy byly určeny k prolomení silně opevněné nepřátelské obranné linie, doplněné o železobetonová kulometná hnízda.

Tajné Stalinovy trumfy, střední tank T-34 vz. 1941 …

… a těžký tank KV, přičemž oba byly vyzbrojeny kanónem ráže 76,2 mm.

Sebelepší tank se rychle stane pouhým šrotem, pokud nemá výborně vycvičenou osádku a pokud nadřízení velitelé nezvládají taktiku tankového boje.

Viktor Suvorov

POSLEDNÍ REPUBLIKA

Proč Sovětský svaz prohrál druhou světovou válku

DÍL II.

Z ruského originálu přeložil Bruno Solařík.

Obálku a grafickou úpravu navrhl Jiří Pánek.

Vydalo nakladatelství NAŠE VOJSKO, s. r. o., jako svou 6887. publikaci.

(NAŠE VOJSKO, s. r. o., Mašovická 202/8, 142 00 Praha 4, tel./fax: 224 313 071, e-mail: info@nasevojsko.com.)

Jazyková korektura Mgr. Miroslava Fidlerová.

Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín.

Praha 2008.

Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována nebo kopírována v podobě mechanické, elektronické anebo šířena jakýmkoliv jiným informačním systémem bez předcházejícího souhlasu držitelů autorských práv.

ISBN 978-80-206-0967-0