Viktor Suvorov SEBEVRAŽDA

Proč zaútočil Hitler na Sovětský svaz?

Knihu s takovým názvem nelze věnovat přátelům. Proto ji věnuji… nepřátelům.

Copyright © by Viktor Suvorov

Transiation © 2009 by Bruno Solařík

Cover & layout © 2009 by Jiří Pánek

Czech edition © 2009 by Naše vojsko, s. r. All rights reserved

ISBN 978-80-206-1005-8

KAPITOLA PRVNÍ

Tajná historie

Skutečné Stalinovy a Berijovy archívy představovaly bezpochyby souhrn natolik tajných a usvědčujících materiálů, že budou jen stěží odtajněny v úplnosti (pokud jsou tedy ještě plně uchovány).

Alexandr Buškov: Rusko, které nebylo

1.

Ta kniha přímo omračovala, drtila, trýznila a rvala na kousky duši i tělo. Uvidět takovou knihu – to je totéž, co otočit se najednou na přejezdu a celou bytostí vnímat ze tmy se řítící rychlík s oslepujícími reflektory právě v okamžiku, kdy už není čas ani pro výkřik na rozloučenou.

Nejzajímavější ovšem je, že tu knihu ani nebylo zapotřebí číst. Ohlušovala a omračovala totiž už jen samotným svým názvem, už jen svým titulním listem. Podíváš se na něj – a zemřeš. Pohlédneš – a exploduješ úžasem.

O existenci té knihy jsem se poprvé dozvěděl v tajné knihovně Frunzeho Kyjevského vyššího vševojskového učiliště Řádu rudého praporu. V tom hrdém titulu je tolik slov – a přitom vlastně neříká vůbec nic. Kdo není do věci zasvěcen, ten nikdy neuhodne, kdo byl v těchto zdech cvičen – a k čemu. Tím spíš, že Moskevské vyšší vševojskové velitelské učiliště představovalo jednu písničku, leningradské zase jinou a to kyjevské ještě třetí. Tady je lépe ani neprovádět paralely. Nuže, jako úplný zelenáč-frekventant jsem po přísaze dostal povolenku – a okamžitě jsem zmizel za pancéřovými dveřmi tajné knihovny. Úplně poprvé. – Nutno dodat, že pro mě je návštěva tajné knihovny totéž co neoficiální návštěva cizího harému: je to zkrátka ohromně zajímavé.

V knihovně vládne klid a pokoj. A vzorný pořádek. Až k policím vás tam nepustí. Tady máš katalog a hledej si v něm. Co si vyžádáš, to ti přinesou. Po patřičné proceduře. A tak se prohrabávám v katalogových kartičkách jako lakomý rytíř v hromadě perel. Názvy na těch kartičkách jsou jeden lahodnější než druhý: Výrobek 3-R-10. Úplně slyšíš ten zvuk: TŘŘŘI-ERRR-Desettt! Nebo tady: U-5-TS. Což je ostatně totéž co 2-A-20. Taková věcička se nacházela na Objektu 166. Ovšem Objekt 166 není žádná vojenská základna. Jedná se o tank.

V těch dobách zcela tajný. Široké lidové masy neměly o takových výrobcích a objektech vědět, za to mně stačí prostě si knížku objednat a pak si ji prostudovat. Jediný problém je, že oči jen hoří a rozbíhají se do všech stran: 3-M-6, 2-P-27, T-12A… Co si jen vybrat? Čím začít a co si nechat jako zákusek?

A najednou se na růžové kartičce objeví ten název. Název, který člověka trhá na kusy.

2.

Dodnes jsem nepochopil, jak je možné, že mě to neroztrhalo… A divím se, jak to, že jsem po přečtení něčeho takového zůstal vůbec naživu… Zjevně se tak stalo jen šťastnou náhodou. Ale omráčilo mě to pořádně. Po dva týdny jsem pak při rozcvičkách, kontrolách, na tréninku a při prověrkách, při výuce i v seminářích žil v plně vypnutém režimu. Přesněji řečeno to byl někdo jiný, kdo za mě žil, sloužil, čistil zbraně, boty a chodby, dostával tresty a pochvaly, běhal, skákal a řval pochodové písně. Já sám – omráčený a rozdupaný – jsem v tomto světě nebyl přítomen.

A po těch dvou týdnech jsem po krátkém odpočinku uháněl opět do tajné knihovny. Za pancéřové dveře. Vypnul jsem veškeré emoce.

V katalogu jsem vyhledal zmíněnou růžovou kartičku – a ve snaze neprojevit žádné vzrušení jsem si knihu objednal. Vždyť já dosud tu knihu ještě vůbec neviděl, jenom jsem si přečetl na kartičce její název. A teď tu přede mnou leží. Útlá, šedivá. V pravém horním rohu razítko „Tajné” a inventární číslo 0341. Knihu napsal generálplukovník L. M. Sandalov. Kniha nese název „Bojové operace jednotek 4. armády Západního frontu v počátečním období Velké vlastenecké války”. Byla vydána v nakladatelství Vojenizdat roku 1961.

3.

Tak co? Srazil vás ten název k zemi? Jako byste dostali perlíkem mezi oči?

No jakpak by ne! I přede mnou tenkrát hned po pročtení titulního listu potemněl celý svět. Vy už jste dnes na senzace a všemožná ohromující odhalení zvyklí. Pokud takový název v dnešní době někoho ohromí, jistě mu nepřivodí smrt. Jenže v oněch letech to znělo naprosto… přeludně. Učili nás přece, že ta válka byla velká a vlastenecká. Říkali nám, že ta válka byla svatá a osvoboditelská. A mnozí tomu věřili. Já taky. A najednou se ukazuje, že dějiny války, které jsme se učili, není nic jiného než „ušanka, která má přikrýt naše příliš velké uši”. Dějiny, které nám vyprávějí, to jsou balady pro dav, pro široké lidové masy, pro nezasvěcené. Ale tady, za pancéřovými dveřmi a ocelovými mřížemi, za neprorazitelnými zdmi, za širokými zády hlídek ozbrojených samopaly, za vyceněnými zuby strážních psů, pod bdělým dohledem „Zvláštního oddělení” a s ochranou v podobě povolenek, propustek, razítek, seznamů vypůjčené četby a instrukcí ohledně tajného zacházení s tajnými informacemi, jsou zde uchovávány docela jiné dějiny téže války. A tajné vzpomínky generála Sandálová zde rozhodně netvoří jedinou pozoruhodnost. Ta knížka mi jenom přišla do ruky jako první. Kromě ní se tam však nachází ještě celá hromada tajných pamětí: jejich autory byli armádní generál 1.1. Fedjuninskij a maršál dělostřelectva N. N. Voronov, generálporučík S. A. Kalinin a maršál Sovětského svazu I. Ch. Bagramjan, armádní generál P. I. Batov a armádní generál A. V. Gorbatov (právě ten, o němž řekl soudruh Stalin, že Gorbatova napraví hrob). A ještě je tam plno všeho možného.

Naskýtá se otázka: Co to vlastně schováváme? A proč?

Přitom je nutno zdůraznit, že ty dokumenty schováváme velmi důsledně. Pokud budu držet jazyk pořádně za zuby, pak mi do atestace napíšou slova o tom, že umím zachovávat vojenské a státní tajemství. Stačí však, abych jenom cekl, abych někomu jen povyprávěl, o čem se v těch tajných memoárech hovoří – a budou proti mně uplatněny nejzávažnější paragrafy trestního zákoníku, počínaje paragrafem 64. A není vyloučeno, že rozsudek pak bude velmi, velmi tragický. – Ale co tady mluvím o obsahu! To ani není zapotřebí, převyprávět někomu obsah a případně probrat i jeho podrobnosti: vždyť úplně stačí někde prořict, že ty tajné paměti vůbec existují. Už to je vyzrazení státního tajemství, takže už jen to samo o sobě má za následek trestní odpovědnost podle těch nejtěžších paragrafů trestního zákoníku. Pokud bych se sebral a chtěl v noci přeřezat mříže tajné knihovny, pak mě hlídka rozšmelcuje na cucky dávkami ze samopalu. Bez rozmýšlení. – A nakonec i já sám, pokud mám na tomto stanovišti hlídku (jmenuje se „stanoviště N2”), rozstřílím týmiž dávkami ze samopalu každého, kdo se opováží narušit klid našich tajemství. A taky bez rozmýšlení. A za zabití vetřelce pak obdržím poděkování a krátkou dovolenou s jízdními doklady zdarma do jakéhokoliv kouta státu. A do mé atestace budou zanesena slova, že jsem projevil rozhodnost při plnění ochrany státního tajemství. Tato slova se stanou zkrášlením mého profesního životopisu a pomohou mi při vystupování po kariérním žebříku. Jenže co jsou to vlastně za tajemství, za jejichž vyzrazení jsem povinen bez rozmýšlení zabíjet? Co jsou to za tajemství, za jejichž vyzrazení mají jiní ochránci povinnost zabít zase třeba mě?

Představte si, že žijete s nádhernou ženou. Žijete s ní rok, dva, deset let. A ona je nade všechny: k závisti sousedek je chytrá, hezká, pracovitá a čistá jak v jednání, tak v myšlenkách. A najednou se dozvíte, že vaše milovaná a ctěná paní má temnou a špinavou minulost. Natolik temnou a natolik špinavou, že pokus proniknout do ní znamená… nebezpečí smrti. Prostě vám uříznou hlavu, jakmile si jenom rýpnete ve snaze vyjasnit zde aspoň něco.

Tak právě v takové situaci jsem se ocitl. Pouze s tím rozdílem, že se nejednalo o ženu, nýbrž o velké a nádherné vítězství ve svaté válce, v nejspravedlivější ze všech válek. Ukázalo se, že to velké vítězství má… odpornou a špinavou minulost. Pokud tomu tak totiž není – pak lze přece jen stěží pochopit, co a proč vlastně schováváme. Pokud je i ta druhá, tajná tvář války čistá a nádherná, proč tedy kolem ní skučí a vyjí strážní psi?

4.

Uchovat tajemství – to my umíme. Informace o válce prohlašujeme za tajné, případně za přísně tajné, zamykáme je do sejfů, sejfy zapečetíme, pak zavřeme dveře knihoven a zapečetíme je rovněž. A ke dveřím postavíme stráže. Na dvě hodiny – pak přijde střídání, a po dvou hodinách další střídání. – Stůj, kdo tam? – Velitel stráže se střídající stráží! – Velitel ke mně, ostatní na místě! Předávám stanoviště! – Přijímám stanoviště! Pochůzkář, který přijal stanoviště, se mění ve stráž, zatímco stráž, která stanoviště předala, se mění v pochůzkáře: čerstvá směna, odpočinek, a zase: Předávám stanoviště! Přijímám stanoviště! Velitel stráže spí pouze ve dne, a to čtyři hodiny: od deseti do dvou. Pokud nedojde k žádným zvláštním událostem. V pět nadchází rozdílení stráží. V šest výměna hlídek. A zase všechno od začátku: dvousměnná stanoviště, trojsměnná stanoviště. Předávám – přijímám. Bděle strážit a pevně bránit… Když uslyší štěkot strážného psa… Hlídka je povinna použít zbraň v případě…

Udržení tamtěch druhých dějin války stojí obrovské prostředky a ohromné úsilí. Zkuste krmit jenom jednoho jediného hlídacího psa, šedého vlčáka. Pokud nenakrmíme sovětského člověka, tak se nic nestane, on už si zvykl a nějak to překlepe. Ovšem pes, prosím pěkně, ten potřebuje bezpodmínečně… dva kilogramy masa denně. Kolik že je to ročně? A těch hlídek je víc – za každou vysokou zdí stojí jedna. A to jen a jen proto, aby se lid nedozvěděl nic o válce. Ti kluci by mohli sklízet obilí. Jenže Sovětský svaz nakupuje obilí v Americe a zdravé chlapy odtrhává od práce. Po celá desetiletí.

Jsou drženi v hlídkách, aby nikdo nepoznal dějiny války, která nese dle rozkazu název vlastenecká. Já jsem ta tajemství chránil v Kyjevě. A nešlo jen o Kyjev. Kdosi další ovšem chránil tutéž tajnou knihu generála Sandálová – spolu s knihami dalších tajných memoárů – v Novosibirsku, v Rize, v Tallinu, v Severomorsku, Ussurijsku, Arzamasu a Buchaře, v tajných knihovnách Wünsdorfu a Legnicy, Chabarovská, Krasnojarska a Urjupinska. Na kolik kopejek asi přijde toto důsledné utajování vlastních dějin?

A čekisté bdí. A čekisté pečlivě sledují, nedošlo-li někde k úniku informací o válce, na kterou jsme dle rozkazu hrdi. A čekisté loví ty, kdo mají v úmyslu odhalit tajemství nejspravedlivější války v dějinách. A za svou bdělost dostávají bojové řády. Ovšem i čekisty je nutno krmit. Masem. A to ne hůře než strážné psy. Jinak by se taky mohla čekistická bdělost otupit – a lid by třeba mohl vyčmuchat nějakou informaci o válce, jejíž poslední výstřel zahřměl před… půlstoletím.

5.

Sám bych si takovou rebelii nikdy nedokázal vymyslet. Nebyl jsem však vycvičen v obyčejném, nýbrž ve speciálním výcvikovém zařízení. A hned prvního dne, hned v první hodině nám tam zkušený plukovník vysvětlil všechna tajemství řemesla najednou: „Nevěřte,” říkal, „tomu, co vám veřejně demonstrují. Hledejte to, co před vámi skrývají.” A celou tu první hodinu opakoval, že nelze věřit tomu, co je demonstrováno. A celou druhou hodinu pak opakoval, že je nutné hledat to, co je před námi skrýváno. Lekci pak zakončil slovy: „Když najdete, co před vámi skrývají, ještě se neradujte. To může být jen druhá kaskáda utajení. Pamatujte si: správné tajemství je ukryto až pod dvěma kaskádami. Nebo dokonce pod třemi.”

Zde se ovšem jednalo vlastně o tentýž případ. Po celý můj – tehdy ještě krátký – život mi byly velmi okatě demonstrovány zářivé a čisté dějiny velké a svaté války. A náhle se ukazuje, že JINÉ dějiny téže války byly přede mnou pečlivě ukryty. Ještě jsem neobjevil tajnou Sandalovovu knihu, ještě jsem nedržel v rukou tajné memoáry dalších generálů a maršálů, ale už jsem si uvědomil, že existují dvoje paralelní dějiny. A že představují dvě naprosto odlišné verze. Pokud by totiž byly totožné, proč by pak bylo nezbytné jednu z nich skrývat?

Jaká z těch dvou verzí je správná? Evidentně ta, která se skrývá. Máme-li zlatý prstýnek, pak jej před odchodem z domu někam schováme a ještě pořádně zamkneme dveře. A pro jistotu navíc pustíme z řetězu psa, aby běhal po dvoře a vrtěl tam ocasem. Máme-li doma řetízky a křížky z hliníku, obarvené zlatou barvou, a pokud jsou naše brilianty vyrobené ze skla, pak se ohledně jejich úschovy nikterak zvlášť neznepokojujeme. Nuže: to, co je ukrýváno za pancéřovými dveřmi, to jsou právě dějiny války, byť třeba ne v úplnosti. A naopak všechno to, čím nás krmili autoři zvučných jmen jako Nekřič, Cakovskij, Šolochov, Ozerov, Karpov, Bondarev, Stadnjuk a další – stručněji řečeno Hlavní politická správa spolu s Agitpropem, to žádné dějiny nejsou. To je jen náhražka, faleš a podvrh.

I oficiální šestidílné či dvanáctidílné publikace je nutno komentovat slovy, že se jedná právě o to, co bylo nařízeno stavět na odiv. Totéž pak platí o těch tisících svazků válečných pamětí, kterými sovětští generálové a maršálové zavalili knihovny a knihkupectví. Jakou mají cenu?

Například jmenovaný generálplukovník Sandalov napsal tři pozoruhodné knihy o začátku války: „Tíživé hranice”, „Můj život” a „Na moskevském směru”. Ale jaký vztah máme k těmto knihám zaujmout, když zjistíme, že kromě těch tří knih existuje ještě jedna, která je tajná? Ve veřejných knihách se generál Sandalov drží jedné linie, zatímco v tajné knize zase druhé. Jak potom máme věřit jeho veřejně přístupným knihám?

Už samotná existence tajných pamětí vybízí k zamyšlení nad tím, že v té velké válce není asi všechno tak čisté, stejně jako nad tím, že naši generálové trpí závažným zlozvykem: davu vyprávějí jedny příběhy a vlastním lidem zase jiné. Dočista jako profesionální lháři.

Ti to dělají zrovna tak: veřejně rozhlašují naprosté nesmysly, ale v úzkém kruhu vypravují jinou verzi s vědomím, že tato verze nepronikne z kruhu ven. A nezáleží na tom, jestli vyprávějí v tom úzkém kruhu celou pravdu nebo jen pravdu částečnou. Záleží na tom, že v úzkém kruhu říkají něco jiného, než co vyhlašují veřejně.

6.

Paměti jsou jistě velmi zajímavé čtení. Ale válečné dokumenty jsou ještě zajímavější. Jak se však dostat k nim?

Sovětští vůdcové drželi po mnoho desetiletí v tajnosti nejen obsah archívů, ale i možnosti, jak se do nich dostat. A teprve 46 let po německém vpádu, v době, kdy zuřila na všechny způsoby velebená „glasnosť”, teprve tehdy vysvětlil časopis Vojenno-istoričeskij žurnál (9/1987, str. 87) všem zájemcům, jak proniknout k archivním materiálům válečného období: „K materiálům hlavních štábů a ústředních správ jednotlivých druhů ozbrojených sil, hlavních a ústředních správ vojenských okruhů, okruhů protivzdušné obrany a frontů lze získat přístup na svolení náčelníka Generálního štábu Ozbrojených sil SSSR.”

Vidíte, jak je to všechno jednoduché. Stačí přece jen zajít do generálního štábu a zahlaholit: „Kde tady prosím vás sedí maršál Sovětského svazu Achromejev?” Neprodleně vám ukážou cestu k jeho kanceláři. Zaklepete a vstoupíte se slovy: „Brej den, já bych se rád trochu prošmejdil po archívech a tak.” A maršál Achromejev (nebo koho tam dnes mají) vám ihned vypíše povolení.

Pravda je, že za touto jednoduchostí se skrývají dvě maličké vysvětlivky a jedno nepatrné zamlčení. Časopis Vojenno-istoričeskij žurnál vysvětlil, že za prvé nesmí badatel bloumat po archívech, jak se mu zachce, nýbrž „podle instrukcí vojenských správ, institucí a státních organizací”. Vysvětlete mi prosím, jaký z toho bude mít představitel té či oné instituce prospěch, když projeví iniciativu, zformuluje jakousi žádost a vezme na sebe zodpovědnost za vaše historické výzkumy ve sférách, kde takové výzkumy nejenže nejsou nikterak podporovány, nýbrž jsou dokonce velmi energicky rušeny?

Druhá vysvětlivka je následující: Jimi vyslaný badatel musí mít povolení k práci s tajnými materiály”. Kruh se tím velmi rychle a důkladně uzavírá: příliš zvědaví badatelé nedostanou povolení k práci s tajnými materiály – a ten, kdo takové povolení má, si jej cení jako takového, nesnaží se na sebe upozornit a k náčelníkovi generálního štábu nikdy s žádnou podobnou žádostí nepůjde. A když už se tam přece jenom vydá a dostane povolení ke vstupu do archívů, ani tehdy se nikdo nedozví, k jakým výsledkům při svém bádání dospěl: udělal v archívu kus práce a ukojil tím svou zvědavost, načež pochopitelně o všem pomlčí, a to v souladu s podpisem vlastního prohlášení, že nebude vyzrazovat státní tajemství.

To jsou tedy ty maličké vysvětlivky. A zde je to nepatrné zamlčení: všechna závažnější rozhodnutí ohledně vedení války přijímal Stalin spolu se svým nejbližším vojenským okolím, tj. s Hlavním stanem vrchního velení (Stávka, SVGK). Všechny další státní i vojenské orgány, všichni velitelé a všechny štáby nebyly než vykonavateli Stalinovy vůle. No a ve výše zmíněném seznamu se mluví o mnoha vesměs vysokých instancích – avšak s výjimkou Hlavního stanu vrchního velení. Takže i v případě, když máte povolení k práci s tajnými materiály, i kdyby váš nadřízený zahořel touhou dozvědět se něco zajímavého o válce, takže si dá tu práci a zformuluje patřičnou instrukci, i kdyby vám náčelník generálního štábu následně dovolil potloukat se po archívech, stejně v nich nenajdete to hlavní. Připustí vás totiž jen k druhořadým papírům druhořadých štábů.

Několik let poté to potvrdil zástupce náčelníka generálního štábu ohledně vědecké práce armádní generál M. A. Garejev: „Materiály Hlavního stanu vrchního velení (SVGK) byly po válce vyzvednuty z generálního štábu.” (List Krasnaja zvezda, 27. 7. 1991.) Ale kdo je odtud vyzvedl a kam je schoval, o tom armádní generál Garejev kupodivu neprozradil nic. Tak, a teď si hledejte pravdu o válce. Neprorazitelné zdi můžete prorážet třeba hlavou.

V zájmu pravdy je ovšem nutno uznat, že jeden badatel z telavivské univerzity dostal nejen povolení, ale přímo pozvání k práci s jakýmikoli archívy Ruska, a to včetně archívů ministerstva zahraničí, generálního štábu, vojenské rozvědky GRU, zahraniční rozvědky a Kominterny. Jako pomocník mu byl dokonce přidělen poradce prezidenta Ruské federace. To je dozajista velmi pozoruhodný případ. Se závistí na to říkám: To má někdo štěstí! Jenom nechápu, jaká státní organizace poskytla onomu badateli instrukci a kdo mu vydal povolení k práci s tajnými materiály… Vždyť k získání takového povolení je nezbytné vykonat přísahu, prokázat oddanost vládnoucímu režimu a schopnost chránit statni a vojenské tajemství. Soudruhu badateli, vykonal jste přísahu věrnosti? Podepsal jste patřičné papíry?

7.

Takové štěstí se nemůže přihodit každému.

Například takový badatel Dmitrij Jurasov. Od třinácti let si vede kartotéku osob podrobených represím. Po absolvování univerzity nastoupil do Historicko-archívního ústavu, byl kádrovým pracovníkem v různých archívech SSSR, např. říjnové revoluce, národního hospodářství a nejvyššího soudu. Za mnoho let (k únoru 1993) shromáždil 430 000 (čtyři sta třicet tisíc) kartiček a 60 000 (šedesát tisíc) dopisů. Je tedy vidět, že o dějiny se ten člověk opravdu zajímá. – Tak právě takové lidi je nařizeno kontrolovat. A právě po takových lidech pasou bdělé orgány. Jurasovův přílišný zájem o dějiny Sovětského svazu byl věrnými Rusy odsouzen. A tak letěl zvědavý Jurasov z archívů a už ho tam nikdo nepustí. Ale vždyť Dmitrij Jurasov pouze shromažďuje data o zločinech, které, jak prohlašují mnohomluvné „děti 20. sjezdu”, jsou už dávno odhaleny. Jurasov se přece vůbec nezajímal o vojenská tajemství a necpal se do žádných vojenských archívů. A informace, které shromažďoval, NEJSOU TAJNÉ.

Takové badatele nemá naše rodné vedení nikterak v lásce a kdykoli se naskytne příležitost, hází jim s pocitem hlubokého uspokojení klacky pod nohy.

Nyní si ovšem představme, v jaké situaci se nachází badatel, který se zajímá o válku. Kolem vojenských archívů ční ještě mnohem vyšší bariéry.

Poté, co armádní generál M. A. Garejev informoval v listu Krasnaja zvezda, že materiály Hlavního stanu vrchního velení se nacházejí neznámo kde, pokračuje: „Je to sice smutné, ale při střízlivém hodnocení situace bude zřejmě nutno počítat s tím, že určitá část materiálů nebude ještě dlouho přístupná.”

Generálova slova lze přeložit asi takto: Drazí soudruzi badatelé, to nejzajímavější už v generálním štábu dávno není, a k tomu, co v něm je, vás – k naší velké lítosti – ještě dlouho nepustíme.

List Krasnaja zvezda publikoval výše citovaná Garejevova slova dne 27. července 1991. Od okamžiku německého vpádu až po moment publikování generálova prohlášení tehdy uplynulo PADESÁT LET, JEDEN MĚSÍC A PĚT DNÍ. Jak kážete, soudruhu generále, abychom ve srovnání s tímto časovým úsekem chápali termín ‚ještě dlouho”? Kdy to vaše „dlouho” uplyne?

Rád bych vám zde, armádní generále Garejeve, položil stále tutéž, již zmíněnou otázku: PROČ? Vysvětlete nikoli snad mně, nýbrž lidu, který vás krmí, PROČ je nutné chránit tajemství války? CO TO PŘED LIDMI UKRÝVÁTE?

Nejpikantnější je zde ovšem následující záležitost: právě tento generál z rodu ostřížích strážců byl jmenován prezidentem Akademie vojenských věd, takže právě on je vlastně v pozici nejaktivnějšího badatele v oblasti válečných dějin, který v nich má zaplňovat bílá místa. Zdravím vás, ó veliký objeviteli tajemství dějin!

A Akademie vojenských věd čile pracuje a pyšní se svými nesčíslnými stády doktorů a kandidátů věd. Já tyto velké objevitele již dlouho vyzývám na souboj: vyvrátit „Ledoborec” (Suvorovovu knihu, vydanou česky pod názvem Všechno bylo jinak, Naše vojsko 1995, 2001 – pozn. překl.) je vaše přímá povinnost. Soudruzi generálové, buď musíte „Ledoborec” uznat, nebo s ním musíte vést polemiku. Za to vám platí mzdu. Tak kdo z vás tedy proti mně vyrazí, Viktor Suvorov ať na koni nebo pěším pochodem, hruď na hruď a štít na štít? Kdo z vás se mnou začne polemizovat v zásadních věcech a nikoli jen ohledně malicherností? – Nenašel se však zatím žádný hrdina, který by se dal se mnou do boje před televizními kamerami. Ani na ministerstvu obrany, ani v generálním štábu, ani v Akademii vojenských věd. Namísto vyvrácení „Ledoborce” našli generálští akademikové a akademičtí generálové krásnou výmluvu: všechno v „Ledoborci” je prý popsáno zdánlivě správně, jenže se k tomu bohužel nepodařilo nalézt potvrzující materiály v archívech.

Generálové to pojali vcelku skvěle: na jedné straně se nepodařilo nalézt dokumenty; na druhé straně „je to sice smutné, ale… bude zřejmě nutno počítat s tím, že určitá část materiálů nebude ještě dlouho přístupná”. Chudáci generálští badatelé nemohou najít to, co se nám pevně rozhodli neukázat. Ukradli a schovali naše dějiny, a teď si ke své velké lítosti nemohou vzpomenout, kam je dali.

Armádní generál Garejev, jak řečeno, nepracuje sám, nýbrž v družném kolektivu zrovna takových objevitelů. Uveďme ještě jednoho houževnatého vědce: je jím generálplukovník J. A. Gorkov. Neúnavně hází do mé zahrady kameny. A vymyslel následující fintu: prohlásil, že archívy mají v rukou generálové, z čehož samozřejmě vyplývá, že pouze v jejich výtvorech je obsažena čistá pravda. Za to ti, kteří popisují události bez opory archívních materiálů, do toho přece nemají co mluvit, no vždyť to je přece jasné: čemu se u nich dá věřit?

Generálplukovník Gorkov si hraje na slabomyslného a tváří se, že nechápe ty nejjednodušší věci: vždyť z přístupu k archívům naprosto nevyplývá snaha říkat pravdu. Naši generálové měli přece přístup k archívům VŽDYCKY, ale to vůbec neznamená, že by snad vždycky říkali pravdu. Přitom existence celé tajné generálské literatury o válce spolu s „neveřejnými” výzkumy je navíc jednoznačným výrazem toho, že SI NEPŘEJÍ ŘÍKAT PRAVDU. Velmi přesně se takový stav věcí dá vyjádřit slovem LHANÍ. S oporou archívů.

Ovšem generál Gorkov nehodlá vyklidit pole: „Ujasnění pravdy… s vědomím obzvláštní složitosti daného problému vyžaduje opatrnost a střízlivost úsudků, založených na přísném podložení dokumentárním materiálem.” (Krasnaja zvezda, 21. 10. 1995.) Následně se generálplukovník Gorkov nechal zanést velmi vysoko a vypráví o obrovském potenciálu našeho lidu: „Tento potenciál obsahuje i znalost dějin, z nichž čerpá společnost své síly. Dějiny je ovšem nutno studovat – řečeno obrazně – nikoli na základě podvržených kopií, nýbrž na základě originálu.”

To je generálská logika! Dějiny je zapotřebí znát! Lid z nich musí čerpat svou sílu! Je přitom nutno studovat je z originálů a s přísným podložením dokumentárními materiály…, které generálové nechtějí nikomu ukázat, které jsou uschovány neznámo kde, které hlídají stráže s vlčáky, k nimž nebyl lid připuštěn po padesát let a ani v nejbližších padesátiletích se nepočítá s tím, že by se to změnilo.

* * *

A nezdá se vám, soudruzi generálové, že odvádíte přesně tutéž práci, jakou vykonávají šediví strážní psi, kteří za dvě kila masa denně nepřipouštějí lid k jeho vlastním dějinám?

KAPITOLA DRUHÁ

Záruční lhůta tři měsíce

Hlavním principem naší práce je pravdivost.

Vojenno-istoričeskíj žurnál 10/1988, str. 71

Jsme povinni držet se pravdy.

Vojenno-istoričeskij žurnál 6/1989, str. 5

Za úplnou pravdu.

Vojenno-istoričeskij žurnál 12/1990, str. 66

Psát a tisknout pravdu.

Krasnaja zvezda 26. listopadu 1993

Nic než pravdu.

Krasnaja zvezda 9. února 1995

Našim úkolem je říkat pravdu.

Krasnaja zvezda 24. ledna 1997

Říkat pravdu a pouze pravdu.

Krasnaja zvezda 19. března 1997

K čemu je ta vaše pravda, když nám brání žit?

Člen ÚV KSSS, náčelník Hlavní politické správy sovětské armády, armádní generál A. A. Jepišev; Ogoňok 25/1989, str. 5

1.

Odolal jsem pokušení. Tajnou knihu generála Sandálová jsem jen tak otáčel v rukou, načež jsem ji vrátil do okýnka, aniž bych otočil titulní stránku.

Rozhodl jsem se, že nyní se půjde jinou cestou: tajné paměti našich generálů a maršálů číst nebudu. Zatím ne. Moje budoucí práce, moje profese spočívá v odhalování vojenských tajemství. Metody, kterými jsem na to připravován, jsou poměrně dokonalé. Jenže v žádném studiu se člověku nevyhnou určitá zjednodušení vyplývající z výuky. Pro mě teď ovšem vznikla možnost připravovat sám sebe – a bez těchto zjednodušení. Tam, za pancéřovými dveřmi tajné knihovny, se nacházejí stovky knih, obsahujících vojenské tajemství: tajnou verzi války. V čem ta tajná verze spočívá a čím se liší od verze veřejné, to nevím.

Ale dá se to VYPOČÍTAT.

K tomu je zapotřebí zevrubně prostudovat verzi veřejnou, vydedukovat, co v ní není či kde je zkreslena – a na tomto základě učinit závěr, jak může vypadat ona tajná verze téže války. A teprve potom se vrátím k tajným pamětem a ověřím si, nakolik přesné byly mé výpočty a předpoklady.

Prvním tahem tedy bude studium veřejné verze. V těch letech byla osnovou všech osnov v této záležitosti šestidílná publikace „Dějiny Velké vlastenecké války Sovětského svazu v letech 1941-1945”, sestavená v Ústavu marxismu-leninismu při ÚV KSSS.

Těch šest knih vypadalo úctyhodně: všechny měly krásnou vazbu, byly tištěny na dobrém papíře, tisk byl dokonalý, knihy obsahovaly obrovské množství map a fotografií, dále poznámkový aparát, odkazy na zdroje a přílohy. To vše vyvolávalo respekt.

Při četbě úvodních stránek přerůstal respekt v nadšení: redakční komise byla uvedena půlstránkovým seznamem členů politbyra a ÚV, maršálů, generálů, admirálů, akademiků a slavných spisovatelů. Zvlášť byl pak ještě uveden autorský kolektiv a redakce každého jednotlivého dílu. Mimoto je zde seznam konzultantů, v němž se nacházejí maršálové, maršálové, maršálové a dále ministři obranného průmyslu, a pak opět akademikové, akademikové, akademikové. A kromě toho všeho seznamy sovětských i zahraničních archívů, z nichž byly čerpány poznatky. Stručně řečeno – nejlepší příklad akademického výzkumu.

Pravda, ty knihy nikdo nikdy nečetl. Jen na okraj zde poznamenávám, že čas od času vystupuji před svými čtenáři, z nichž někteří pocházejí i z mé původní vlasti. Dnes je jich v zahraničí plno. Mnozí z nich žili v Sovětském svazu za oněch časů, kdy byl zmíněný šestidílný soubor okrasou téměř každého bytu. Kladu publiku otázku: Ať zvedne ruku, kdo přečetl všech šest dílů! Posluchači pochopitelně čekají nějakou čertovinu, bojí se, že se začnu ironicky vyptávat na obsah, a tak raději mlčí. Opakuji tedy tutéž otázku v jiné podobě: Kdo ty knihy nečetl? – Poté ovšem sál odpovídá veselým a družným všeobecným hlasováním. Nikdo se toho hlasování nezdrží. – Často jsem obviňován, že můj sloh není vědecký. Na to pokládám otázku: A kdo potřebuje onen akademický sloh, který nikdo nečte?

Domnívám se, že psát ve vědeckém slohu je velmi dobrý nápad. Psát knihy, jejichž hlavním účelem je výzdoba bytů, dokáže totiž kdokoli, třeba i akademik, protože hodnota takové knihy nespočívá v jejím obsahu, nýbrž v její ořízce. Zkuste ale psát obyčejným, lidským jazykem tak, aby vaše knihy kupovali čtenáři nejen kvůli pěkným obrázkům.

To je ale jen poznámka mimo téma.

Ani já bych se nepustil do četby oficiálního šestidílného souboru, jenže situace byla holt taková, že nebylo zbytí.

Musel jsem se tedy k četbě donutit. Otevřel jsem první díl – a už jsem se od té četby nemohl odtrhnout.

2.

Je to ohromující kniha. A je to škoda, že ji náš lid nečte. Každý, kdo se prokouše aspoň prvním dílem, totiž musí nezbytně prozřít.

První, co zde bije do očí, je absence systému při výkladu materiálu. Ten šestisvazkový soubor jsem četl právě v době, kdy mě učili dávat informace dohromady, vybírat z nich to hlavní a vylučovat nevýznamná sdělení, rozložit si získaná data do celků a uvést je pak do systému. – Nyní jsem ovšem viděl, že ti, kdo psali „Dějiny Velké vlastenecké války”, se to evidentně nikdy neučili, takže akademikové prostě cpali do jednotlivých dílů cokoli, co jim přišlo pod ruku, aniž by se jakkoli obtěžovali tematickým rozdělením materiálu či uvedením výkladu do logických souvislostí.

Já jsem ovšem – v důsledku vrozené tvrdohlavosti – chtěl postupovat tak, abych informace o válce, obsažené v oficiálních „Dějinách”, roztřídil. Jenže mi to nešlo a nešlo. Začnu hned úplně odshora: nejvyšší organizovanou jednotku Rudé armády v předválečném období tvořil vojenský okruh. Kolik vojenských okruhů měla Rudá armáda ke dni 21. června 1941? V šestidílných „Dějinách” je (velmi zběžně) popsáno pět pohraničních okruhů. Existovaly však i vnitrostátní vojenské okruhy. Kolik jich bylo? Jaké okruhy to byly? Kdo jim velel? Jaké síly v nich byly soustředěny? – Žádná odpověď. Čas od času a tu a tam je v „Dějinách” zmínka o Moskevském, Orelském a Charkovském vojenském okruhu. Ale proč je to všechno rozházeno, rožky dáno a rozmetáno po jednotlivých dílech, částech, kapitolách a podkapitolách? Proč nejsou tato data shromážděna na jedné stránce, v jedné tabulce?

Organizační jednotka podřízená vojenským okruhům je armáda. Takže druhá otázka: kolik armád měl Sovětský svaz ke dni 22. června 1941? A zase jsem ve slepé uličce. Tuto informaci oficiální „Dějiny” vůbec neobsahují. Z čeho se jednotlivé armády skládaly? Kde byly dislokovány v okamžiku německého útoku? Znovu a znovu narážím na neprostupné zdi. Tak jsem si začal na list papíru vypisovat čísla armád, o nichž se text zmiňuje. Ukazuje se, že těch armád bylo dvanáct. Jejich čísla jsou následující: 3., 4., 5., 6., 7., 8., 10., 11., 12., 14., 23. a 26. armáda. – V této posloupnosti se ovšem nacházejí podivné mezery. Vynechána je 1., 2., 9. a 13. armáda. Kde se ty armády nacházely dne 22. června 1941? Nebo snad vůbec neexistovaly? A po čísle 14 následují už úplně divoké skoky. Proč?

Z nějakého důvodu není na mapě určeno postavení jednotlivých armád. Namísto toho jsou tam jenom názvy: vojenský okruh ten a ten – a v závorkách čísla armád, z nichž se daný okruh skládal. Kde byly tyto armády soustředěny? Jedna věc je, když jsou jednotky soustředěny přímo u hranic. V takovém případě se ocitnou v ohnisku prvního úderu a budou zničeny. Jiná věc je, pokud se tyto armády nacházejí desítky a stovky kilometrů od hranic. Pak by bylo dost času vyhlásit v jednotkách poplach, takže se budou moci důstojně střetnout s nepřítelem. Pokud jsou armády dislokovány daleko od hranic, pak v prvním okamžiku války ztratíme určitou část svého území, ale ušetříme jednotky prvního náhlého úderu. Pokud jsou však jednotky soustředěny přímo u hranic, pak ztratíme jak armády, tak i území, které nebude mít kdo bránit, čímž uvedeme zemi do situace na krok od katastrofy. Já chci vědět, co se stalo 22. června 1941. To však nelze zjistit, pokud neznáme prostory dislokace vlastních armád. Všech šest dílů oficiálních „Dějin” obsahuje, jak řečeno, velké množství map. Chybí tam jenom jedna. Ta hlavní. Mapa, která by umožnila pochopit začátek války, tam prostě není.

A kolik tedy těch armád bylo? Dvanáct? Nebo jich nebylo dvanáct? Pokud jich bylo dvanáct, tak proč byla při jejich číslování použita cifra 26? Snad za účelem zmateni nepřítele? Nebo zmatení sebe sama?

Mnohem později jsem krok za krokem, pomalou prací, shromáždil informace o každé jednotlivé armádě, pročež jsem zjistil, že 22. června 1941 jich nebylo dvanáct, nýbrž jedenatřicet. Tyto informace jsem zjistil při studiu množství jiných knih. Musel jsem, obrazně řečeno, přeházet tuny písku kvůli několika zlatým zrníčkům. Ale z oficiálních „Dějin” války se tyto informace získat nedají. Oficiální „Dějiny” jsou napsány tak, aby hromady hlušiny žádná zlatá zrníčka nevydaly.

Tato prázdnota statistických hromad hlušiny mi umožnila učinit první závěr.

3.

Jakákoli dostatečně velká suma poznatků se mění ve vědu, jsou-li tyto poznatky systematizovány. Jenže oficiální sovětská verze války je podána… bez systému. Jinými slovy se tudíž nejedná o vědu. To byl tedy můj první závěr. Ani po 35 letech se od něj neodchyluji. Řeknu ještě víc: nejenže informace o válce v oficiálních šestidílných „Dějinách” nejsou systematizovány: ty informace tam vůbec nejsou. Obsah všech šesti dílů lze vyjádřit třemi slovy: Válku vyhrál Chruščov. Všech šest dílů sestává z úsudků, výzev a hesel zcela mimo téma, vychvalujících komunistickou stranu a konkrétně soudruha Chruščova, zatímco o armádě a o válce tam není skoro nic. Posuďte sami. Základní údernou a manévrovací silou Rudé armády v létě roku 1941 byly mechanizované armádní sbory. Pochopit začátek války – a tudíž také veškerý její průběh – je nemožné, když nevíme, kolik měla Rudá armáda mechanizovaných armádních sborů, kde byly dislokovány, kdo jim velel a z čeho se tyto sbory skládaly. O této základní manévrovací a úderné síle Rudé armády se sděluje následující: „Formování mechanizovaných armádních sborů bylo prováděno ve dvou etapách. Některé z nich byly tvořeny počínaje červencem roku 1940 a větší část pak v období mezi březnem a červnem 1941. Vedení lidového komisariátu obrany se však dopustilo chyby, protože dodalo techniku všem armádním sborům najednou, v důsledku čehož nebyla ke dni zahájení války většina z nich doplněna na plné stavy.” (1. díl, str. 457.) A to je všechno. A opět se zde naskýtají otázky: Kolik jich tedy bylo, těch zmíněných mechanizovaných armádních sborů? Pět? Deset? Dvacet? Třicet? Co vlastně ty sbory představovaly? Mechanizovaný armádní sbor – to je sto tanků? Nebo dvě stě? Pět set? Nebo možná tisíc? Dva tisíce? Pět tisíc? A kolik v nich bylo vojáků? Deset tisíc v každém z nich? Dvacet tisíc? Třicet tisíc? Co to znamená „některé z nich”, „větší část”, „většina”? Kdybych já uváděl přednášejícímu během řešení studijního úkolu informace o nepříteli za použití termínů Jisté množství”, „určité procento”, „nějaká část”, neprodleně by mě uvrhli do místnosti číslo 26 v kyjevské posádkové věznici, tedy právě do té, v níž jsou v zájmu desinfekce umístěny kýble s chlorem. A dobře by udělali. Holt jsme vojáci a naší výsadou je přesnost. Jako u králů. A naopak, absence přesnosti je svinstvo. Opravdu je to veliká škoda, že naši maršálové a akademikové, kteří psali oficiální „Dějiny”, nebyli dislokováni do místnosti s chlorem. Vždyť si to plně zasloužili.

4.

Pokud by měly být oficiální dějiny války chápány jako věda, pak by bylo zapotřebí alespoň sdělit počet oněch armádních sborů a umístit do knihy tabulku: číslo sboru, kdy byl utvořen, jaké armádě byl podřízen, kdo mu velel, z jakých divizí sestával a kolik v něm bylo tanků a děl. Pokud bylo těch sborů málo, pak by ta tabulka snad ani nezabrala mnoho místa. A pokud jich bylo naopak hodně, pak jsou asi hodny pozornosti – takže by snad za jednu celostránkovou tabulku stály.

A dále: pokud to má být věda, musí se hned vedle nacházet informace o německých mechanizovaných armádních sborech. Když už byla vyřčena nehoráznost o tom, že sovětské armádní sbory nebyly ve své většině doplněny na plné stavy, pak by měla už kvůli proporcionalitě být uvedena také informace o německých armádních sborech: kolik jich bylo a jestli byl alespoň jeden z nich doplněn na plné stavy.

Obracíme stránku oficiálních „Dějin”: „Koncem roku 1940 se počet leteckých výsadkových brigád zdvojnásobil. Od počátku roku 1941 bylo rozvinuto formování několika výsadkových armádních sborů, jež bylo v zásadě ukončeno k 1. červnu 1941.” V zájmu vědecké přesnosti je k této informaci připojen i odkaz na zdroj: Archiv Ministerstva obrany SSSR, fond výsadkových vojsk (VDV), záznam 46027, věc 1, listy 10-15, 98, 203.

Bylo nám tedy sděleno, že počátkem roku 1940 disponoval Sovětský svaz výsadkovými brigádami, ale kolik jich bylo, to ve sdělení chybí. Jsme informováni, že Sověti měli neznámý počet výsadkářů, který se nyní zdvojnásobil. Sdělili nám, že roku 1941 byly utvořeny výsadkové armádní sbory, ale zapomněli dodat kolik, kde, v jakém počtu – a hlavně: proč? Proč byly na jaře 1941 tvořeny výsadkové armádní sbory, pokud se Sovětský svaz opravdu připravoval k obraně?

Dnes někteří tvrdí, že výsadkové sbory bylo možno použít nejen v útočné, ale i v obranné válce: sebrat je a shodit do týlu útočícím Němcům – to by byl rozruch! Dobrá, na minutu s tím budeme souhlasit: výsadkové armádní sbory a brigády tedy lze použít ke shození do týlu útočícího nepřítele. Ohromný nápad. No tak ho měli uskutečnit. Proč je tam tedy doopravdy neshodili? To je vskutku pozoruhodná záležitost: velký Žukov tvoří mohutné výsadkové svazky prý proto, aby je vysadil v týlu útočících Němců za účelem velkého rozruchu. Následně došlo právě k takové situaci: Němci útočí! Jenže velký Žukov kupodivu Němcům do týlu žádné výsadkové brigády a sbory neshazuje a žádný rozruch se nekoná.

Vysvětlíme si nyní, proč se tak nestalo: pokud nepřítel útočí, má převahu ve vzduchu. Obránce proto nemůže ani snít o provedení výsadkové operace. Výsadková operace se dá provést jedině za předpokladu vlastní převahy či plné dominance ve vzduchu, tj. za podmínek vítězného útoku. V obranné válce nejsou obrovské počty výsadkářů k ničemu, není zkrátka možné použít je k jejich přímému účelu.

Pro obrannou válku nejsou zapotřebí výsadkáři, nýbrž partyzáni, připravení už předem v době míru. Právě partyzány ovšem velký Žukov na jaře 1941 rozehnal: nařídil tehdy rozpustit partyzánské formace a zničit předem připravené partyzánské základny v běloruských lesích.

To ovšem jen na okraj. Teď je řeč o něčem jiném. Otázka stojí následovně: věděli ti členové politbyra a UV, maršálové, generálové, admirálové, doktoři a profesoři, kteří sestavovali válečné dějiny, kolik bylo v SSSR parašutistů a kolik zde bylo na jaře 1941 utvořeno výsadkových armádních sborů, nebo to nevěděli? Pokud to nevěděli, proč se ujímali úkolu psát dějiny? Proč sestávají oficiální dějiny velké a svaté války ze šarád, rébusů a křížovek? Vždyť takové číslo, které by označovalo počet výsadkových armádních sborů, utvořených kdovíproč na jaře roku 1941, mnoho místa nezabere. Naopak, pokud namísto slova „několik” napíšeme „pět” nebo „deset”, dokonce maličko místa (a tiskařské černi) ušetříme.

Odkaz na archívy je v tomto případě, stejně jako v jiných případech, prostě výrazem nehoráznosti: maršálové a akademikové nesdělí žádné konkrétní informace o výsadkářích, výsadkových oddílech a svazcích, ale odkážou čtenáře na archív…, do něhož ho samozřejmě nepustí.

O nic horší není v tomto případě poukaz na fakt, že početní stav výsadkových brigád se zdvojnásobil. Ve škole jsme se všichni učili skvělou větu: „Dejte mi pevný bod…” Jenže oficiální sovětské „Dějiny” jsou psány tak, aby nebyly čtenáři poskytnuty žádné pevné body. Pokud by autoři sdělili, kolik těch brigád vlastně bylo a kolik bylo v těch brigádách parašutistů, o to bychom se mohli opřít. Odtud už by se dalo krásně tancovat: nějak už bychom to všechno vynásobili dvěma a nakonec bychom získali nový, zdvojnásobený početní stav. Jenže ono se není o co opřít. Všude dokola samá voda. Možná měl Sovětský svaz jednoho výsadkáře – a teď už má dva. V tom případě by nebyl podstatný ani desetinásobek. Ovšem pokud jich bylo sto tisíc, potom…

Stručně řečeno, označí-li si zvídavý čtenář původní počet sovětských parašutistů jako X a vezme v potaz, že nyní jejich dvakrát tolik, v důsledku svého výpočtu získá… dvě X.

5.

Kdysi za časů chruščovovské hojnosti jsem si vystál tříhodinovou frontičku a koupil jsem si bonboniéru. Otevřel jsem ji – a koukám, že bonbony se už dávno rozložily na nestravitelné částečky. No pochopitelně: bednu těchto bonboniér určitě drželi po mnoho let někde v ústředním skladu. Rozhodl jsem se zjistit, kolik let to bylo přesně. Hledám tedy na krabičce datum výroby. Nenajdu nic. Není zde ani nikde napsáno, kdy konkrétně končí záruka. Namísto toho všeho se na krabici vyjímá krásné růžové razítko: „Záruční lhůta tři měsíce.” Ale jak se mají ty tři měsíce spočítat, od jakého kolíku se má začít tancovat?

Nejdřív jsem si řekl, že je to ukázka hlouposti. Pak mi ale došlo, že jim to vlastně takhle vyhovuje. To vlastně není ani lajdáctví, ani hloupost, nýbrž… drzost.

A přesně taková drzost byla základní výzbrojí politbyra, ÚV, Agitpropu a jim podlézajících hrdinů, maršálů a akademiků, kteří vytvořili těch nezapomenutelných šest dílů. Podívejme se na následující stránku (je to strana 459): „Oddíly a svazky válečného letectva přiděleného námořnictvu byly tvořeny ze 45,3 procenta stíhacím letectvem, ze 14 procent bombardéry, z 9,7 procenta z torpédového a z 25 procent z výzvědného letectva; 6 procent tvořilo letectvo zvláštního určení.” A opět krásný odkaz na zdroj: CG AVMF, fond 864, záznam 1, věc 172, list 87.

Věda z toho přímo září. Ale co jsme se vlastně dozvěděli? Kolika letadly disponovalo námořní letectvo? Jednalo se o letectvo mohutné nebo naopak chudičké? Pokud vám sdělím, že během včerejšího večera jsem vychlemtal 97,8 procenta svých domácích zásob kořalky a opatřím své sdělení patřičným odkazem na zdroj, v němž se potvrzuje, že se to opravdu přesně tak stalo, no co jste se z toho vlastně dozvěděli? Kolik jsem toho vypil – flašku, dvě, pět? Nebo půl sudu? A co když veškeré mé zásoby sestávaly z nepatrného zbytku lihoviny úplně na dně jediné láhve? Co to má být, ta procenta z neznámého?

A nyní informace nejen o námořním, nýbrž o veškerém letectvu: „Připravenost válečného letectva na válku byla nedostatečná, přestože naše nové letouny měly před německými letouny řadu předností, jenže těchto letounů bylo málo, přibližně 22 procent celkového množství reálně existujících letadel v letectvu pohraničních okruhů.” (2. díl, str. 476.)

Procenty z neznámého celku lze ohromit představivost idiota. Řekněme například, že jeden člověk utrácí na stravu sto procent svých prostředků a druhý jen setinu jednoho procenta svých prostředků. Kdo z nich je lépe živen? Zdálo by se, že sto procent je víc než jedna setina procenta. Ale takhle to vidí pitomec. My se zeptáme: sto procent z čeho? A setinu procenta z čeho? Bezdomovec v podchodu utratí sto procent svých prostředků na stravu. A miliardář? I kdyby utrácel za vybrané recepce v mramorových palácích a na oceánských jachtách sebevíc, stejně to bude jenom nepatrný zlomek jeho příjmů. Setina procenta JEHO příjmů, utracená za sudy kaviáru a řeky šampaňského, představuje nezměrně více než sto procent hladového bezdomovce na ulici.

Nebo si povyprávějme o jiném chudákovi: je majitelem tenké obálky, v níž má uschováno všehovšudy jen 4,8 procenta akcií firmy Gazprom. Necelých 5 % – no to je přece přímo bída. Převedeme-li však tato procenta na miliardy dolarů, pak je bude naše vědomí chápat asi trochu jinak…

Zdálo by se, že tady není co dále mluvit. Jenže naneštěstí se našlo v akademických kruzích po obou stranách Atlantiku dost idiotů, kteří družně opakují: všehovšudy 22 procent sovětských letadel bylo nejnovějších! Všehovšudy 22! No to je přece přímo strašlivá Stalinova nepřipravenost!

Tato procenta vešla do stovek disertací a monografií. A nikdo nepoloží otázku: Těch 22 Stalinových procent, to bylo kolikrát více než 100 Hitlerových procent? A vůbec – nebylo by mnohem jednodušší přejít od procent a násobků ke skutečnému počtu?

Neobjevuji žádnou Ameriku, když teď řeknu, že použití procent, jejichž význam je záměrně neznámý, ve vědecké práci je šarlatánství. Veškeré sovětské oficiální válečné dějiny, počínaje Chruščovovým šestidílným souborem a konče Žukovovými pamětmi, od akademických děl po školní učebnice, jsou zašifrovány do procent, jejichž význam se nesděluje, tj. veškeré dějiny války jsou zde šarlatánstvím. Tím vás nechci nikterak urazit, soudruzi vědci a memoáristé, kdož jste ověšeni řády.

Vojáci neuvažují v procentech, nýbrž operují s konkrétním počtem stíhaček, torpédových letadel, bombardérů, tanků, děl a křižníků. A právě tyto konkrétní počty následně zaznamenávají do materiálů, jež jsou nakonec uschovány do archívu. A vždy se jedná o celá čísla a žádné zlomky, protože do vzduchu nemůže vzlétnout třetina letadla, stejně jako nemůžou brázdit moře 43,4% jednoho křižníku. Pak se ovšem objeví nějací strejdové, kteří pracují do úpadu, ba i po nocích, aby zašifrovali jakékoliv číslo do procent. A docházejí k výsledkům, o jakých by se Rádiu Jerevan ani nesnilo. Uveďme příklad: vděčný čtenář časopisu Vojenno-istoričeskij žurnál (12/1989, str. 95) se zajímal o to, v jakém nákladu časopis vychází. Na dvoře zuří perestrojka s glasností, dokonce i takové zvěsti (nepodložené ovšem) se tehdy proslýchaly, že snad samotný Gorbačov prý komusi slíbil, že čas od času bude možné říkat pravdu. – Nuže, redakce časopisu Vojenno-istoričeskij žurnál, celá ovíněná glasností, kdy vše je povoleno, redakce okřídlená větry perestrojky, podává zvídavému čtenáři následující odpověď: „Vezmeme-li průměrný měsíční náklad za rok 1988 jako 100 procent, pak roku 1989 tvoří náklad 369,3 procenta a v lednu 1990 to bude 593,3 procenta.”

To se tak jenom zdá z nezúčastněného pohledu, že rozlouskávání vojenských tajemství je bezbřehá romantika. No zkuste třeba přeložit do lidského jazyka „593,3 procenta”.

6.

Zatuchlé mnohadílné publikace o válce jsou ovšem jen špičkami pyramid, sestavených z válečných pamětí a nesčíslných vědeckých výzkumů. Kolektivy doktorů a generálů tvořily traktáty o operacích letectva a tankových jednotek, o rozvoji strategie a taktiky v průběhu války, o průmyslu a dopravě, o spojovacích a ženijních jednotkách, o výsadkářích a železničním vojsku. Všechny informace o válce bylo ovšem rozhodnuto uchovat v neproniknutelné tajnosti. Všechny ty paměti a traktáty tvoří řadu nerozluštitelných záhad. Položme otázku ohledně počtu stíhaček v letectvu pohraničních okruhů. A dostaneme přesnou odpověď: 59 procent. (Sovětskije Vojenno-vozdušnyje Sily v Velikoj Otěčestvennoj vojně / Sovětské válečné letectvo za Velké vlastenecké války, Vojenizdat 1968, str. 13.) To napsal mohutný autorský kolektiv leteckých generálů-hrdinů pod vedením velkého, ale opravdu velmi velkého náčelníka.

Aby nebyl čtenář příliš uondán těmito šarádami s procenty, používají naši iluzionisté i další způsoby šifrování. Například výroba munice v Německu za rok 1939 („Dějiny Velké vlastenecké války”, 1. díl, str. 375) je vyjádřena nikoli v počtu dělostřeleckých granátů, min a nábojů, nikoli v tisících tun, nýbrž v milionech marek. Jenže kulomet potřebuje náboje, minomet zase miny a houfnice dělostřelecké granáty. Marky zde nepomůžou. Takže mi prosím řekněte něco o těch nábojích a granátech, a ne o markách! Já přece nevím, kolik stál v markách jeden náboj, jeden 37mm nebo 75mm dělostřelecký granát, případně jeden ruční granát. A kde mám hledat informace o cenách za německou munici roku 1939? A co to tehdy znamenalo milion marek? Takže to bychom měli: bylo mi sděleno určité číslo, jenomže to číslo nepředstavuje nic jiného než nenápadně podstrčeného maňáska či mizernou loutku na potřebném pozadí. – Ale ani to není ještě konec hlavolamu. V zájmu definitivního zamlžení obrazuje z neznámého důvodu uvedeno v závorce: „v cenách z let 1941/42”. – Roku 1939 existovaly určité ceny, a já nevím, jaké. Roku 1941 už panovaly jiné ceny, ale ani zde není známo jaké. Akademikové ovšem nyní vyčíslují výrobu za rok 1939, kdovíproč, v cenách za rok 1941. Přiznám se bez mučení, že na tenhle ořech nemám zuby. Takové rovnice dokážou řešit jedině naši vůdcové. Oni přece vědí, jak vyplatit mzdu v případě, že práce byla vykonána v minulém roce, zatímco mzdu vyplácíme (zatím ne v úplnosti) letos, a to na základě cen za rok předminulý. Zdá se, že sovětské dějiny války napsali zrovna takoví chytří chlapci, jako jsou ti, kteří dnes vládnou Rusku.

7.

Ale i za ty německé zásoby munice musíme vlastně autorům šestidílných „Dějin” poděkovat, protože o sovětských zásobách munice se tam neříká vůbec nic. Autoři oficiálních „Dějin” podle všeho zapomněli na existenci… Rudé armády. Píšou například, že Německo vrhlo proti Sovětskému svazu 3410 tanků. Kdovíproč se ale styděli dodat, že VŠECHNY tyto německé tanky byly zastaralé. A kolik tanků měl mírumilovný Sovětský svaz? Odpovědí je nám mlčení.

A kolik měl Sovětský svaz letadel? Opět tajemství. Neodhalitelné.

Zde mi nezbývá než opakovat, že pokud neobsahují oficiální dějiny informace o počtu tanků a letadel a o množství zásob munice v Rudé armádě, pokud v nich nejsou informace o počtu vojenských okruhů, armád a armádních sborů, pak není tato verze války… vůbec žádnou verzí. A šestidílné „Dějiny Velké vlastenecké války” nejsou žádné dějiny. Jedná se opravdu jen a pouze o čistě dekorativní publikaci, která nemá žádnou praktickou hodnotu. Podvodníci s oblibou používají starobylou, ale stále fungující fintu: strčí kořenoví do ruky obálku s pečlivě (velmi pečlivě) nastříhanými pásy papíru namísto bankovek. A přesně tento postup použili naši podvodníci v maršálských uniformách. Šest dílů oficiálních „Dějin” představují pečlivě nastříhané papírky, na kterých není nic. Je to přízrak dějin. Pouhá iluze. Trik. Podvodná finta.

Ostatně vládcové to chápali lépe než my. Proto nařídili, aby byly „Dějiny” – ihned po vydání onoho šestidílného souboru – přepsány. Šest dílů je málo. Teď jich musí být dvanáct. Speciálně pro vytvoření nové veřejné verze války byl zřízen Ústav vojenských dějin. A na pomoc mu byl povolán Ústav marxismu-leninismu při ÚV KSSS, Ústav obecných dějin při Akademii věd SSSR a Ústav dějin při Akademii věd SSSR. Do redakčního kolegia bylo včleněno nové, rozšířené stádo členů politbyra a ÚV, maršálů, generálů, čekistů nejvyšších šarží a tak dále, a tak dále. Nový dvanáctidílný výtvor nesl název „Dějiny druhé světové války v letech 1939-1945”. Záhady zde začínají už od názvu. Z neznámého a nikým dosud nevysvětleného důvodu napsali sovětští akademikové název „druhá světová válka” kupodivu s malým začátečním písmenem, což se neshoduje s pravidly ruského pravopisu. Ale vždyť se jedná o ústřední událost 20. století. Vždyť to byl masomlýn, jaký nemá v dějinách obdoby. Snad aspoň z úcty k nevinným podřezaným milionům… Ale hlavně se jedná o to vlastní jméno, a to se v ruštině píše s velkým začátečním písmenem.

Dvanáctidílný soubor byl nakonec ještě legračnější, než byl ten šestidílný. I tentokrát lze vyjádřit obsah všech těch dvanácti dílů pouhými třemi slovy: Válku vyhrál Brežněv. O tom, co je to za verzi války, lze soudit už z toho, že ani v jednom dílu se nepíše vůbec nic o předválečných popravách sovětských velitelů. Tyto popravy můžeme chápat různými způsoby, je však neprominutelné, když se historické události zamlčují. Ostatně v těchto souvislostech se v dvanáctidílném souboru nepoužívá slovo „poprava” vůbec. Za Chruščova si dvorní akademikové osvojili – v zájmu změkčení významu – slovo „represe”. Ale v brežněvovském dvanáctidílném souboru se toto slovo neobjevuje. Namísto něj je tam použit termín „obvinění”. To se zkrátka roztrhl onehdy pytel s obviněními – a pak se situace zase uklidnila. A beztak všechno končilo jen u těch obvinění.

Stejně jako předtím, ani zde není v žádném z dvanácti dílů obsažena informace, kolik tanků měla k dispozici Rudá armáda roku 1941, kolik měla letadel a jaké měla množství zásob munice. Nenajdete zde počet sovětských armád ani armádních sborů. Uskupení jednotek, tj. dislokace sovětských armád, armádních sborů a divizí – to vše opět pozornosti autorů uniklo; informace, kde se nacházely sovětské jednotky v okamžiku začátku války, zůstaly nadále státním tajemstvím. O sovětských ztrátách není v souboru jediné slovo. Podle všeho bojovali tehdy Sověti bez vlastních ztrát. Za jediný úspěch autorského kolektivu lze považovat skutečnost, že se zde podařilo jasně a plasticky ukázat úlohu politického komisaře Leonida lijíce Brežněva ve světových dějinách. A právě za to také autoři dvanáctidílných „Dějin” obdrželi ceny, řády, tituly, hodnosti a všelijaké další hmotné statky. Na ty časy ostatně vzpomínají s tichým smutkem: „Je třeba říci na rovinu, že historikové – a tím spíš historikové vojenští – už dlouho nebývají oceňováni laureátskými vavříny. Naposledy byla jejich práce poctěna Státní cenou před patnácti léty Takto byli tehdy oceněni autoři dvanáctidílných ‚Děj in druhé světové války‘.” {Krasnaja zvezda, 26. prosince 1996.)

Oficiálních historiků je mi velmi líto, že jsou tak málokdy oceňováni. Ale vždyť za to si, soudruzi, můžete sami: ztratili jste čich. Jinak byste napsali 24 dílů o tom, že válku vyhrál ten, kdo v daném historickém období řídí finanční zdroje státu do patřičných koryt. Pak byste se v cenách a řádech topili.

8.

Brežněvovské dvanáctidílné „Dějiny” představují národní ostudu Rusů. Její hodnocení podal spisovatel a frontový veterán V. P. Astafjev: „Nějak jsme si usmysleli stvořit, a to ne bez pomoci historické vědy, Jinou válku‘. K tomu, co bylo napsáno o válce – s výjimkou několika knih –, nemám jako voják žádný vztah. Já jsem se účastnil úplně jiné války. Přitom byly vydávány celé vlaky literatury o válce. Například dvanáct dílů ‚Dějin druhé světové války‘. Nic, co by bylo natolik zfalšované a uměle sesmolené, dosud naše dějiny – včetně dějin literatury – nepoznaly. Každý díl těchto ‚Dějin‘ sestavovali velmi vychytralí lidé, kteří byli velice dobře placeni a velmi dobře věděli, co dělají. Nedávno se pohádali dva historikové – Morozov a Samsonov – ohledně podstatných informací těchto dějin. Redaktorovi novin, v nichž spor probíhal, jsem napsal dopis, že většina historiků – a mezi nimi obzvlášť ti, kteří sestavovali Dějiny Velké vlastenecké války – nemá právo hlásit se k tak svatému slovu, jako je pravda. To právo ztratili svým naprosto amorálním jednáním.” (časopis Voprosy istorii I Otázky dějin, 6/1988, str. 33.)

Ovšem tvůrci dvanáctidílných „Dějin” se svým výtvorem chlubí a jsou na něj pyšní. Dokonce nemají ani dost rozumu a svědomí na to, aby alespoň prohlásili, že to dělali z donucení, že byli holt oběťmi systému. Vůbec ne – oni veřejně vyjadřují svůj stesk po těch šťastných časech, kdy jim spokojený zákazník, slyšící na funkci generálního tajemníka, hodil coby přídavek k dohodnuté mzdě ještě tučný rubl navíc v podobě Státní ceny.

9.

Vůdcové si však poměrně rychle uvědomili, že krmili laureáty kaviárem zbytečně. Brežněvově verzi války se totiž celý svět smál ještě víc než předtím té Chruščovově. Historikové obdrželi své státní ceny, jenže dějiny války neexistují zrovna tak, jako neexistovaly předtím. Takže to musí jít zase všechno od začátku. Potřetí to zkusili ve vrcholném období perestrojky a glasnosti. V čele učených stád stála GRK neboli Hlavní redakční komise, jíž bylo podřízeno velké množství dalších komisí. Předsedou GRK byl jmenován ministr obrany SSSR, a ten měl pod sebou celé hejno náměstků: náčelníka generálního štábu, vrchního velitele ozbrojených sil Varšavské smlouvy, vrchní velitele všech druhů sovětských ozbrojených sil, náčelníka Hlavní politické správy, viceprezidenta Akademie věd SSSR, ředitele Ústavu marxismu-leninismu při ÚV KSSS a další a další. Mimoto tvořili GRK další náčelníci, ředitelé a vedoucí: bylo zde zastoupeno nakladatelství APN, nakladatelství Vojenizdat, Státní statistický úřad, Hlavní správa archívů a také Všesvazová rada veteránů války a práce. A ještě velké množství dalších všemožných odpovědných soudruhů z vysoce postavených úřadů. A každý z nich měl k dispozici ohromné struktury s celými hordami podřízených. Kromě těch ústavů, které se nakrmily již nad předchozími verzemi, bylo připojeno ještě několik dalších, a to včetně Ústavu teorie a praxe socialismu…

Kolem GRK se pak bujně rozrůstaly další struktury a oddělení. Hlavní redakční komisi byla podřízena organizace, které se říkalo „redakce desetidílného souboru”. Této redakci pak bylo podřízeno deset redakcí jednotlivých dílů, vědecko-kontrolní redakce a „řada vědecko-technických oddělení”.

Celé to učené stádo ovšem opět narazilo na tatáž zamčená vrata: válka je přece tajná záležitost a náš lid o ní nemá nic vědět. A taky o ní nic neví (pokud ovšem vynecháme čarovné příběhy o 28 panfilovcích a o našich zapálených bombardérech, které se vřítily do masy nepřátelských tanků a benzínových cisteren). A v této blažené nevědomosti měl být lid ponechán i nadále. Proto byl vytyčen starý známý úkol: napsat mnoho dílů – tentokrát deset, ale tak, aby… aby nebyla odhalena žádná tajemství. Jinými slovy byl opět zadán úkol napsat nějakou jinou pravdu, odlišnou od té, která je pod ochranou bdělých orgánů uschována za mřížemi a pancéřovými dveřmi.

Ani tentokrát tedy nemohlo vzniknout nic jiného než zmatek – a také se tak stalo. Akademikové, generálové a maršálové rozvířili celostátní skandál, navzájem se titulovali všelijakými nehezkými slovy, projedli hromadu proviantu, ale nenapsali nic. První dva díly měli čtenáři obdržet roku 1991. Čtenáři si je objednali a uhradili předplatné. Nedostali však nic. Celý nápad byl vlastně první ruskou finanční hrou na principu „pyramidy” či „letadla”: hodně hluku a hodně nákladů. To všechno se vypařilo neznámo kam.

A tím to také skončilo.

Obecná tendence je evidentní. První pokus napsat dějiny války byl završen šestidílnou anekdotou. Druhý pokus dopadl ještě hůř.

–A výsledkem třetího pokusuje… zející prázdnota. Poté už nebyla práce na sestavení oficiálních dějin války obnovena vůbec.

Ať se na to člověk dívá z kterékoli strany, obecná zákonitost je zřejmá: čím dál tím hůř. Čím více se o té válce dozvídáme, tím obtížnější je snaha o sestavení jejích dějin. A už jsme se dostali tak daleko, že práce na sestavení oficiálních dějin války bylo nutno zastavit zrovna tak, jako kdysi stavbu „mrtvé dráhy” Salechard-Igarka, která vedla skrz bažiny, tundru a věčný led… nikam.

Není snad nejvyšší čas zamyslet se nad tím? Válka byla svatá, velká a osvoboditelská, ale vůbec se nedaří zpracovat ji aspoň do nějaké verze. Tady něco nehraje: je to jako s pytlem, který nelze uzvednout. A v pytli není jen jedno sídlo, řádí jich tam tisíce. A špičky jehel trčí do všech stran. To je vrchol ostudy a hanby: všichni agresoři už své dějiny války dávno napsali. Oficiální dějiny války mají Němci, a Japonci je soustředili do 96 dílů. Ale u nás se nic nedaří. Nějak se to nedá vytančit a vyzpívat.

Řeknu ještě víc: vždyť my jsme ještě vůbec nezačali. Říká se, že Chruščovův šestidílný a Brežněvův dvanáctidílný, stejně jako ten Gorbačevův desetidílný soubor představují neúspěšné pokusy. Pro taková prohlášení však neexistují žádné podklady. Tyto rozsáhlé spisy přece nelze považovat za pokusy, třebas neúspěšné, protože za nimi od samého počátku stál záměr, aby byla podstata věci za použití všemožných fint nikoli vyjasněna, nýbrž zatemněna. A také proto, že vědecký přístup byl od samého počátku nahrazen podvodnickými triky a že od samého počátku bylo úkolem psát dějiny tak, aby nedošlo k odhalení utajených skutečností.

Dostane-li ředitel čokoládoven právo použít na výrobcích razítko „Záruční lhůta tři měsíce”, znamená to, že je to výhodné jak pro onoho ředitele, tak pro ministra a vlastně i pro někoho ještě víc nahoře. My pak budeme hryzat zkamenělé preclíky, i kdyby vedoucí činitelé zvyšovali kvalitu produkce do aleluja.

Dostanou-li maršálové a akademici právo oblbovat nás hlavolamy a šarádami v podobě procent a násobků, znamená to, že je to výhodné pro státní moc. Znamená to, že budeme ohryzávat zbytky ze svátečního stolu historiků-laureátů, i kdyby si utrhli ruku při přísahání, že musí a budou psát pravdu a nic než pravdu.

* * *

Nenutím zde k závěrům, jen předpovídám, že dějiny války, kterou rozpoutal Sovětský svaz a kterou mnozí nazývají bezmála vlasteneckou, se napsat nepodaří.

Nikdy.

Prostě proto, že pravda nemívá dvě verze.

KAPITOLA TŘETÍ

Kdo psal naše dějiny?

Dějiny SSSR (skutečné dějiny) sestávají výhradně ze samých tajemství. A tato tajemství jsou celkem vzato velmi nepříjemná.

List Moskovskij komsomolec, 27. října 1994

1.

Po mnoho let jsem se opatrně vyptával svých nadřízených: Proč jsou u nás dějiny války tajné? Proč je studium dějin zakázané? Proč máme dvě verze války? A jak je možné, aby byly obě pravdivé?

Dostal jsem vždy stejnou odpověď: Vždyť tam u nich, u nepřátel mají také svá tajemství.

No to je nádhera! Ale vždyť to je právě to, že oni jsou nepřátelé! Oni jsou buržujové, upíři, zločinci, imperialisti, žháři, oni pijí krev proletariátu a černochy věší na kandelábrech, oni rozpoutávali loupežné války, takže oni samozřejmě mají co schovávat. Ale my – my jsme přece osvoboditelé. Co my si máme co brát příklad z těch žhářů?! A když už, tak proč po nich opakujeme zrovna to špatné? Vždyť od nich opravdu je čemu se učit. Tak když už tedy si z nich máme brát příklad, pojďme od nich zkopírovat i všechno ostatní. Například britský řadový voják vydělá dost peněz na to, aby si zajel na dovolenou do Středomoří nebo někam na slunné pláže Atlantiku. Proč se tedy opičíme jen po tom špatném a nepřejímáme to dobré? O našich řadových vojácích nemluvím, ale má snad alespoň náš poddůstojník možnost zajet si na opušťáku vyhodit z kopýtka do Monte Carla?

A vůbec: zpropadení imperialisté skutečně skrývají všelijaké temné diplomatické machinace, tajná spiknutí a špionážní informace. Ale nikomu tam nepřišlo do hlavy, že by se měl utajovat počet tanků a letadel, které byly před půlstoletím zničeny nebo vyřazeny.

To my zase jo.

2.

Dějiny představují řetěz vzájemně propojených a podmíněných událostí. My však známe pouze jednotlivá fakta, případy a fragmenty. Úkolem vědce či badatele je složit z jednotlivých kůstek kostru, ze střepů vázu, z úlomků obelisk a z jednotlivých faktů celistvý obraz minulosti.

Hlavní podmínkou je přitom úsilí a soustředěnost. A poctivost.

Potom do sebe všechno zapadá. Potom jde všechno snadno a jednoduše.

Tato jednoduchost ovšem napomáhá badateli jen do první chyby, přičemž nezáleží na tom, jestli je ta chyba náhodná nebo záměrná. Jakmile dojde k chybě, jakmile badatel přiložil kousek rozbité mozaiky na nesprávné místo, okamžitě do sebe věci přestanou zapadat. Je to úplně jako v aritmetice: jestliže v řetězu výpočtů někde vypustíme nulu, celý zbytek operace se promění v nesmysl, a to ne nějaký obyčejný, nýbrž narůstající nesmysl. Následkem a důkazem chyby je úplná ztráta soudržnosti.

Naše dějiny, především pak dějiny války, nepředstavují žádnou vědu prostě proto, že v nich do sebe nezapadá nic. Jedná se tady právě o vzrůstající míru nesmyslu. Vezměme si základ naší memoárové literatury: jsou to „Vzpomínky a úvahy” maršála Sovětského svazu a čtyřnásobného Hrdiny Sovětského svazu Georgije Konstantinoviče Žukova. V momentu zahájení války proti SSSR zastával Žukov funkci náčelníka generálního štábu, stál tedy v čele „mozku armády”. Jeho přímou povinností bylo znát to nejdůležitější o vlastní armádě, protože plánuje, řídí a kontroluje její operace. Právě Žukov tedy měl ve svých pamětech sdělit, kolik a jakých měla Rudá armáda tanků a letadel, kolik měla děl, pušek, nábojů a dělostřeleckých granátů. Měl v pamětech vyznačit, kde se nacházela sovětská letiště, kde byly umístěny strategické zásoby a kde byly v okamžiku zahájení války dislokovány armády, armádní sbory a divize.

Žukov však předvedl úctyhodný výkon: popsal 734 stran, aniž by se na nich zmínil… o válce. Žukov uchoval všechno v tajnosti a zaplnil zmíněné stránky hromadou navzájem do sebe nezapadajících fragmentů s rostoucí mírou nesmyslů.

Období od roku 1917 až do roku 1941 zabírá téměř čtvrt století. V těchto letech vyhladili marxisté (včetně Žukova) desítky milionů lidí, zlikvidovali celé vrstvy a generace, rozházeli desetitisíce tun zlata, rozvrátili velkou kulturu, schopnou dát světu Tolstého, Gogola, Rjepina či Čajkovského a poničili (po válce ovšem už dočista zničili) přírodu země, jíž vládli. Zde se naskýtá otázka: Za jakým účelem? Žukov musel tuto politiku hájit – a tvrdil, že to bylo nezbytné ve jménu vyzbrojení. „Od ledna 1939 do 22. června 1941 získala Rudá armáda přes sedm tisíc tanků.” (Vzpomínky a úvahy, APN 1969, str. 205.) „Dle upřesněných archivních dat dostala Rudá armáda od průmyslu v období od 1. ledna 1939 do 22. června 1941 17 745 bojových letadel.” (Tamtéž, str. 209.)

Zde je zapotřebí podotknout, že Rudé armádě byly ovšem dodávány zbraně i před tím 1. lednem 1939. A rozhodně se nejednalo o zbraně zastaralé. Tanky a letouny, dodané Rudé armádě v letech 1936-38, byly vyvinuté tři až pět let předtím. O tom však Žukov neprodukuje žádné vzpomínky ani žádné úvahy. Přitom se jednalo o zcela novou a moderní výzbroj, a to podle jakýchkoli standardů, obzvlášť ovšem ve srovnání se zastaralou výzbrojí Německa. Nakonec ani výzbroj, dodaná před rokem 1936, nepředstavovala žádný šrot. Aby náš výklad nepůsobil nepodloženě, nutno zde podotknout, že nadcházející válka byla válkou tankovou, přičemž srdcem tanku je jeho motor. Sovětský tank BT-2, který byl uveden do výzbroje

Rudé armády roku 1932, měl motor M-5 o výkonu 400 k. Těchto parametrů se Němcům podařilo dosáhnout až deset let poté. Do konce roku 1942, tj. až do stalingradského přelomu, neměl motor o takovém výkonu ani jeden sériově vyráběný německý tank.

O počtu tanků a letadel, jimiž disponovaly armády Německa a jeho satelitů, informuje Žukov ve svých pamětech dvakrát. Na straně 263 jim přiřkl 3712 tanků (tady si mírně přihodil) a 4950 letadel (tady si přihodil markantně). Na straně 411 pak tato čísla zopakoval: 3712 tanků a 4950 letadel. Z těchto čísel vyvodil Žukov následující závěr: „Početní převaha nepřátelských vojsk byla velká – pěti až šestinásobná, ba větší, obzvlášť v tancích, dělostřelectvu a letectvu.”

Tato Žukovova „pěti až šestinásobná, ba větší” nepřátelská převaha se nedílně přicucla k našim dějinám. Zkusme se však trochu soustředit a povšimněme si zde podivných momentů: němečtí generálové tedy nějak stloukli dohromady 3712 tanků. Tento počet zahrnuje to, co vyrobil německý průmysl v meziválečném období, spolu s tím, co Němci posbírali po celé okupované Evropě. Rudá armáda však získala do výzbroje pouze za dva a půl roku před německým vpádem přes 7000 tanků. Tanky přitom dostávala i předtím. Kde Němci přišli ke své pěti až šestinásobné, ba větší převaze?

S letadly je to ještě větší legrace. Dne 22. června jich mělo Německo na východní frontě 2510. Bez jakýchkoliv odkazů na prameny Žukov prohlásil, že jich bylo 4950. I kdybychom však tomuto číslu uvěřili a kdybychom přitom zapomněli na sovětská letadla, která dostala Rudá armáda do výzbroje před 1. lednem 1939, tak jako tak nemůže cifra 4950 představovat „pěti až šestinásobnou, ba větší” převahu než cifra 17 745.

Nyní si položme otázku, kdo to proboha psal.

3.

Existuje zde námitka: Ale vždyť Němci měli vyšší kvalitu! Stop. Ke kvalitě se dostaneme. Pořád ještě mluvíme o kvantitě.

Pokud měli Němci 3712 tanků, přičemž to (máme-li věřit Žukovovi) tvoří pětinásobek toho, co měla k dispozici Rudá armáda, pak tedy měla Rudá armáda 742 tanků.

Pokud však měli Němci šestkrát více tanků, pak jich měla Rudá armáda 618. A co to má znamenat, ta „ba větší” převaha? Byla snad tedy sedminásobná? Nebo osminásobná? Nebo nakonec desetinásobná? Proč, z jakého důvodu musíme odhadovat, kolik měl Žukov vlastně k dispozici sil?

Hloupé příklady táhnou. Ti, kdo sesmolili „Vzpomínky a úvahy”, mají své následovníky a pokračovatele. Člen korespondent Akademie vojenských věd, doktor vojenských věd generálmajor M. Bělov se vyjádřil o „Žukovově spasitelském géniu” a pokračoval, že Němci měli osminásobnou převahu. (List Krasnaja zvezda, 19. dubna 1996.) Vezměme to za bernou minci. Rudá armáda měla tedy k dispozici 464 tanky. Jak má tohle přijít do souladu se všemi známými čísly? Vždyť ke dni 22. června 1941 měla Rudá armáda 1400 tanků T-34, což byly tanky, které neměly konkurenci nejen na celém světě, nýbrž i v časové rovině, protože až do konce války se nikomu nepodařilo vyvinout něco srovnatelného. Mimoto měla Rudá armáda 711 tanků KV, které také neměly konkurenci nikde na světě. V žádné zemi neexistovalo nic, co by se alespoň vzdáleně podobalo tanku KV, a to nejen v reálu, ale ani v projektech. Dokonce ani daná hmotnostní kategorie nebyla nikde jinde k dispozici.

Kromě tanků T-34 a KV disponovala Rudá armáda ještě tanky jiných typů, ovšem v mnohem větších počtech. Byly mezi nimi typy T-28, T-35, T-37, T-38, T-40, BT-7 a BT-7M, které neměly tou dobou rovněž konkurenci ani v Německu, ani v Japonsku, ani v Americe, ani v Británii a ani v žádné jiné zemi na světě. „Zastaralý” tank BT-7 měl motor o výkonu 500 k, zatímco nejvýkonnější tankový motor té doby, německý HL-120TRM, měl výkon pouhých 300 k. „Zastaralý” tank BT-7M měl pak nejen supervýkonný motor: měl legendární rychlostní tankový diesel V-2. Takový motor nevyrobila žádná země na světě až do konce války, takže všichni nepřátelé i spojenci SSSR si museli vystačit se spalovacími motory, pročež jejich tanky hořely jako sirky v krabičce.

Jak uvést tohle všechno do souladu s tvrzením generála Bělová o osminásobné německé převaze? A kam se podělo těch 7000 tanků, které získala Rudá armáda jen za těch dva a půl roku před německým vpádem?

A kam přišlo těch 17 745 bojových letadel?

4.

„Vzpomínky a úvahy” představují hanbu Ruska a zločin proti lidu, který je ještě horší než publikace chruščovovského šestidílného souboru. Žukovův nesmysl byl totiž přeložen do všech myslitelných jazyků. Tu hovadinu čtou miliony cizinců a nestačí se divit: Tohle je výtvor génia? Vždyť on ani neumí počítat. A tohohle Žukova pustili do generálního štábu? Ten by tam snad nemohl dělat ani vrátného! Jestli tohle napsal ruský válečný génius, jakou úroveň pak mají ostatní, kteří mezi génie nepatří?

Tajemství popularity Žukovových pamětí je velmi jednoduché: například Němci z toho mají velmi příjemný pocit, když si mohou číst o ruském idiotismu z tak úctyhodného zdroje. Pokud jde o Francii, ta se za války zhroutila po měsíci válečných akcí, což je pro ni dodnes velmi bolestné. Žukovovy paměti pak ovšem pro Francouze představují hotový balzám na jejich rány: je z nich přece evidentní, že Rusové jsou ještě pitomější než oni. V USA a Velké Británii jdou Žukovovy paměti taky na dračku: No prosím, mohou si tamní čtenáři pochvalovat-válku jednoznačně vyhráli západní Spojenci! Co mohli dokázat tihle ruští kreténi, když jejich největší génius se ani nenaučil počítat a když pro něho čtyři německé tisíce představují „pěti až šestinásobnou, ba větší” převahu než sedmnáct ruských tisíc?

Mě ovšem neudivuje Žukovovo lhaní, mě udivuje jeho neschopnost v oblasti lhaní. Lze se například setkat s vedoucím nějakého výrobního družstva, který je zloděj. Je to však chytrý zloděj, takže se ze své zlodějny vykroutí. A jindy se zase můžeme setkat s jiným takovým zlodějem, který je ke všemu zároveň blb, neschopný ani se ze svých zločinů nějak slušně vylhat. Žukov byl bezpochyby zloděj, který kradl dokonce v nehorázně velkém měřítku. Kradl však tak pitomě, že se o všech jeho prohřešcích dozvěděl Stalin. K tomuto tématu se ještě vrátíme. Zatím jen zvídavému čtenáři doporučuji sehnat si publikaci Vojennyje archivy Rossiji / Ruské válečné archívy, vydanou roku 1993 (1. vydání, str. 175).

Žukov mimochodem ukradl nejen brilianty z koruny manželky německého císaře, nejen zlato přetavené do ingotů, celé galerie obrazů starých mistrů a celé knihovny unikátních knih ve zlatých ořízkách, nejen celé kilometry hedvábí, brokátu a aksamitu, nejen celé hrsti drahokamů a celé vlaky nábytku. Nejen to: tím, jak vysoce ohodnotil prázdnou a dutou Hitlerovu mašinérii, ukradl i ruskou válečnou slávu. A opět to udělal na jedné straně v obzvlášť velkém měřítku a na straně druhé zrovna tak blbě jako nešikovný vedoucí družstva. Všechny výmysly o ruské neschopnosti a zaostalosti, obsažené v takzvaných „Žukovových pamětech”, vyvrací nakonec právě tato kniha sama sebou.

5.

V čem však spočívá tajemství popularity Žukovových pamětí doma v Rusku, tedy v zemi, kterou tak hanebně pomluvil?

Žukov zde má totiž celé hordy příznivců a obránců. Laureát Nobelovy ceny Michail Alexandrovič Šolochov prohlásil Žukovovy paměti za geniální dílo. Pokud je ale tohle geniální dílo, co je pak zhovadilost?

Maršál Sovětského svazu V. G. Kulikov pravidelně vychvaluje Žukovův výtvor, a to při jakékoli vhodné i nevhodné příležitosti. Pohlavár Svazu spisovatelů SSSR, Hrdina Sovětského svazu Vladimír Vasiljevič Karpov vydal dokonce třídílnou knihu vyzdvihující Žukova do nebe. Karpov má přitom k ruce celý houf podřízených spisovatelů, kterým vydal bojový rozkaz: „Piš jako já!”

A houf píše. Píše pomluvy vlastní země, její armády, jejího lidu a jeho dějin.

A já kladu otázky.

Za prvé: je možné zajímat se o problémy války bez zájmu o tu druhou světovou?

Za druhé: je možné zajímat se o druhou světovou válku bez přečtení knihy, která má na obálce jméno muže, jenž stál v čele Generálního štábu Dělnicko-rolnické Rudé armády ke dni 22. června 1941?

Za třetí: je možné přečíst si tuto knihu a nevšimnout si v ní úchylné, až lokajské Žukovovy lásky k Hitlerovi a hitlerovcům? Je možné nevšimnout si v oné knize ničemnosti, podlosti a monumentální pomlouvačnosti, která by se nevlezla ani do širokých vrat Žukovových paláců? Je možné nevšimnout si, že v té knize do sebe nic nezapadá a že ti, kdo ty „Vzpomínky a úvahy” psali, se v nich neustále sami vyvracejí?

Za čtvrté: je možné přečíst tuhle podlost a nerozlítit se?

Říkají nám, že ta válka byla přímo „vlastenecká”. Ale proč zde tedy nikdo nevystoupil na obranu „vlasti”? Kam se poschovávali všichni ti „hrdinové”, když Žukov tu „vlast” poléval svinstvem?

Hrdino Sovětského svazu, spisovateli Vladimíre Vasiljeviči Karpove, přiznejte se, že o válce vůbec nic nevíte a že jste Žukovovy paměti nečetl. A pokud jste je četl, proč jste okamžitě neplivl tomu pomlouvači do jeho drzých očí? Vždyť vy jste se s ním osobně setkával! Kam se poděla vaše statečnost? Jak máme věřit vašemu deklarovanému hrdinství, když jste se neosmělil vystoupit na obranu své země a svého lidu?

Maršále Sovětského svazu Viktore Georgijeviči Kulikove, přiznejte se, že jste se nikdy nezajímal o vojenské otázky, že víte o válce jen z doslechu a že jste nečetl „Vzpomínky a úvahy”. Pokud jste je ovšem četl, ale nevšiml jste si přitom, že tam do sebe zhola nic nezapadá a že je to snůška podlosti a hlouposti, pak je zcela zřejmé, jakým stratégem jste vlastně byl vy sám. V tom případě není nic divného na faktu zhroucení Varšavské smlouvy, kterou jste řídil, ani na faktu zhroucení Sovětského svazu, jehož kormidlem jste na cestě od vítězství k vítězství otáčel i vy.

A vůbec vy všichni, kdo Žukova tolik chválíte, přišel čas přiznat barvu. K tomu přiznání vám všem házím přes zábradlí záchranný kruh – možnost najít, kde našel tesař dílu: stačí, když řeknete, že jste „Vzpomínky a úvahy” nečetli. To by úplně stačilo na vaši omluvu.

I pro maršála Sovětského svazu se zde najdou posmrtná zadní vrátka: ani on zjevně nečetl své „Vzpomínky a úvahy”. Ani on se nezajímal o válku, potažmo o to, co jeho jménem smolil hlavní ideolog KSSS Suslov spolu s Hlavní politickou správou. Dokáže-li ovšem někdo, že Žukov své paměti četl, pak bude nutno učinit jiný závěr – a totiž závěr, že Žukov byl v tom případě buď kretén, nebo prodejný pisálek.

Pokud Žukov své paměti četl, pak pro něj neexistuje omluva. Nenašel-li v sobě odvahu protestovat proti ničemnostem, které vepisovali skuteční nepřátelé lidu do ‚jeho” knihy, pak byl nepřítelem lidu i on.

6.

Nejstrašlivější, fakticky vražedné hodnocení stavu naší vojensko-historické vědy pak podal doktor vojenských věd, profesor a generálplukovník N. G. Pavlenko: „V polovině 60. let se Žukov – ovšem spolu s námi vojenskými historiky – domníval, že na počátku války měl nepřítel v silách i prostředcích převahu nad našimi uskupeními v pohraničním prostoru. V souvislosti s nově zveřejněnými fakty… se dnes pohled na poměr sil zásadně mění.” {Vojenno-istoričeskij žurnál 11/1988, str. 26.)

Tento náhled generála Pavlenka lze ovšem vyjádřit jednodušeji: Žukov spolu s dalšími maršály, generály a oficiálními historiky vyprávěl po několik desetiletí podivuhodné příběhy o hrůzostrašné německé převaze, ale to všechno, co po celou dobu společně prohlašovali, se neshoduje se skutečností.

Z toho vyplývá neotřesitelný závěr: pokud naši maršálové, generálové a akademici neznali skutečný stav věcí a nechápali vzájemný poměr sil válčících stran, potom jsou všechny jejich závěry, všechna jejich hodnocení, všechny jejich konstrukce, vývody a úvahy mylné. Podle toho lze měřit hodnotu všech těch mnohasvazkových děl a všech válečných pamětí vydávaných v milionových nákladech, stejně jako všech prohlášení o nepřipravenosti SSSR na válku: to všechno je tedy nesmysl. A veškeré vychvalování Zukova stejně jako všechny státní ceny na hrudích historiků představují veřejnou odměnu za nevzdělanost a analfabetismus.

Je tu však ještě zajímavější problém: Žukov a vojenští historikové znali počet německých tanků a letadel s přesností jdoucí až do jednotlivých strojů. Pokud se ovšem dopustili tak hrubého omylu ve stanovení vzájemného poměru sil, pak tedy neznali ten druhý činitel nezbytný pro stanovení zmíněného poměru. Konkrétně řečeno – neznali tedy, jakými silami disponovala Rudá armáda. Z toho vyplývá, že laureát Nobelovy ceny M. A. Šolochov prohlásil za geniální výtvory Žukova, který prostě nevěděl vůbec nic o té armádě, jejíž operace měl za úkol řídit. A do téže pasti šlápl i pohlavár Svazu spisovatelů SSSR, stejně jako maršál Sovětského svazu V. G. Kulikov spolu s tisícovkami svých následovníků.

Generál Pavlenko jako první přiznal, že sovětští experti, oficiální historikové a memoáristé – Žukovem počínaje – nevěděli o Rudé armádě nic. Nemůžu si zde odpustit otázku: Georgij Konstantinovič Žukov tedy nevěděl ani roku 1941, kolik sil, jednotek a prostředků je mu podřízeno? – Jak chtěl takhle plánovat válku, když neměl ponětí, kolik má k dispozici armád, mechanizovaných a výsadkových armádních sborů, kolik má děl a dělostřelecké munice, nábojů a pušek? Nebo že by to všechno ohledně počtu vlastních jednotek věděl roku 1941, ale poté na to snad zapomněl, takže pak holt po válce nadrápal žvást, nazvaný „Vzpomínky a úvahy”?

Máme-li věřit Žukovovi, pak se ukazuje, že náš hloupý, zaostalý a lenošivý lid nevyrobil pro armádu dostatek výzbroje. Naštěstí se v nejkritičtějším okamžiku objevil on – génius a spasitel, celý v bílém.

Budeme-li ovšem věřit číslům, dospějeme k jinému závěru: náš talentovaný a pracovitý lid hladověl a mrzl, obětoval všechno počínaje kusem chleba a konče životy milionů lidí a za tuto cenu zajistil armádu výzbrojí, jejíž množství i kvalita ohromily dokonce i Adolfa Hitlera. Žukov však s touto výzbrojí naložil tak, že pětimilionová pravidelná armáda byla neprodleně poražena a padla do zajetí, zatímco tisíce tanků a děl spolu s 25 000 (pětadvaceti tisíci) vagony munice, obrovskými zásobami potravin, uniforem, ženijního a dalšího materiálu padly v prvních dnech války do rukou nepříteli. Za to ovšem nelze činit odpovědným lid, nýbrž… Žukova.

Proti 3712 zastaralým německým tankům měl Žukov k dispozici 23 106 sovětských tanků s nesrovnatelně lepšími parametry. A to bez započtení tanků, nacházejících se v rámci výsadkových sborů, motostřeleckých divizí NKVD, pohraničních jednotek, vojenských učilišť a výcvikových oddílů. – Proti 2510 německým letadlům měl Žukov k dispozici 21 130 bojových letounů včetně nejnovějších typů MiG-3, Jer-2, Jak-2 a Jak-4,11-2 a 11-4, Su-2, Pe-2 a Pe-8, proti nimž neměl Hitler nic srovnatelného. Kdyby se byl Žukov k tomuhle všemu přiznal, pak by musel bezpochyby odpovídat na množství velmi nepříjemných otázek. To by ovšem aureola jeho hrdinství a geniality velmi rychle potemněla. A právě proto dělal Žukov, že si na nic nepamatuje. Proto smolil lži o mnohonásobné německé převaze.

Nabízí se jistý závěr: Žukov byl hrdina a génius. Ale pouze v kulisách buď vlastního lhaní nebo vlastní ignorance.

7.

A nyní další otázka: kdo by mohl chtít započítávat VŠECHNA hitlerovská letadla a na druhé straně pouze ta vlastní letadla, která přešla do výzbroje po roce 1938? Kdo by mohl chtít započítávat všechny hitlerovské tanky – včetně těch ukořistěných francouzských strojů, které byly vyrobeny roku 1917a měly tedy za sebou už 24 let, a na druhé straně pouze ty sovětské tanky, které vyjely z továren nanejvýš před třemi lety? Kdo mohl prohlásit, že 3712 hitlerovských tanků představovalo „pěti až šestinásobnou, ba větší” převahu nad počtem tanků sovětských? – Něco takového mohli publikovat jedině nepřátelé sovětské lidu. „Vzpomínky a úvahy”, to je produkt nepřátelské diverze. Tu podlou knihu stvořili lidé, kteří považují Arijce za vyšší rasu – a všechny ostatní za představitele ras nižších…

Je to opravdu neuvěřitelné: lidé (či nelidé), kteří napsali „Vzpomínky a úvahy”, znali počet německých tanků a letadel s přesností na jednotlivé stroje, ale počet sovětských tanků a letadel neznali ani přibližně: možná jich bylo pětkrát méně, ale možná šestkrát. Anebo vůbec neznámo kolikrát.

A do nitra se vkrádá burcující myšlenka: no to museli psát dosud nedoražení hitlerovci – nebo tedy takoví lidé, kteří jim prodali své pero, tělo i duši.

8.

A léta běží, desetiletí míjejí, a v našem lidu uzrává zásadní nepochopení faktu, proč vlastně zůstává ta válka pořád v utajení… A jak dlouho to bude trvat…

V odpověď na tuhle záhadu však naši vůdcové sestrojili novou fintu. Roku 1996 explodoval list Krasnaja zvezda náhlým výbuchem nadšení a oslavnými tirádami: Hurá! Sláva! Nazdar! Žádná utajení už neplatí! Honem všichni sem! Nové vítězství našich vojenských vědců! Ústav vojenských dějin vydal zcela veřejně kolektivní dílo „Bojevoj i čislennyj sostav Vooružjonnych sil SSSR v period Velikoj otěčestvennoj vojny / Bojové a početní stavy Ozbrojených sil SSSR v období Velké vlastenecké války; Statistický sborník č. 1 (22. června 1941) ”.

Samozřejmě jsem tomu nevěřil. Něco takového není možné. Přece jen jsem se však všemožnými kanály jal sborník sehnat. A měl jsem těch kanálů dost. Soukromý sektor dokáže všechno: v Paříži, Berlíně, ve Varšavě i v Brightonu se vždy najdou šikovní hoši, kteří udržují nejtěsnější spojení s nakladatelskými domy a dokážou sehnat jakoukoli knihu – a to téměř okamžitě a za docela slušnou cenu. Vyhlašuji všeobecný poplach. „Statistický sborník č. 1” však nikdo ne a ne sehnat. Zvyšuji cenu. Výsledek je stejný. Telefonuji do Moskvy. I tam mám komu telefonovat. Musím ke svému uspokojení uznat, že v moskevských vydavatelstvích, knihovnách a ústavech existuje velké množství lidí, kteří přijali mou knihu „Ledoborec” se zájmem a nyní jsou ochotni mi pomoci. Vyhlašuji tedy poplach i v Moskvě. Ale ani tam ten „Sborník č. 1” nikdo nenašel. – Obracím se tedy na „nepřátelské” historiky, kterých mám dost a dost jak na Rusi, tak za kopečky, a prosím je o pomoc. Nepřátelé jsou, pravda, nepřátelé, ale i mezi nepřáteli bývají dobří lidé. Jenže výsledky veškeré žádné. Potom už tedy neprosím, jen se ptám: Neviděli jste, drazí nepřátelé, někde na vlastní oči „Statistický sborník č. 1”? – Ne, odpovídají nepřátelé, neviděli.

List Krasnaja zvezda ovšem pokračuje ve svém „Sláva!” a „Nazdar!”, a velké vítězství našich historiků, a konečně se náš lid dozví aspoň něco o válce, která byla po tolik desetiletí utajenou záležitostí! Čtěte „Statistický sborník č. 1”!

Telefonuji tedy přímo do redakce listu Krasnaja zvezda. Tam mám jen a pouze samé nepřátele. Ale to jen tak oficiálně, v rámci služebních povinností. Uvnitř jsou to vlastně velmi hodní lidé. Povídám jim: „Kluci, tadyhle vytrubujete jako na lesy o nějakém statistickém sborníku č. 1’, a já ne a ne ho sehnat. Dyť já se po jeho přečtení třeba změním – a vám se to přičte k dobru. Ale jak mám měnit to svoje podvratné hledisko, když o té válce nikdo nic neví?” – A oni na to, že jako tak a tak, a nic. Tak se ptám: „No a vy sami jste ten sborník viděli?”

Taková otázka je ovšem velmi choulostivá. Já nikoho nechci vhánět do situace, aby se červenal studem, a tak se tady nebudu rozepisovat, jakou jsem na tu svou otázku dostal odpověď. Jediné, co zde čistě v zájmu pravdy sdělím, je, že po tomto mém dotazu přestal list Krasnaja zvezda opěvovat „Statistický sborník č. 1”.

Uchýlil jsem se nakonec k poslední šanci: oslovil jsem televizi. Moskevskou televizi, která je všemocná. Neprozradím, po jakém kanálu: své zdroje nezveřejňuji. Ale když už mám tu příležitost, děkuji zde před svými čtenáři těm, kdo ten hrdinský čin uskutečnili. Vyzval jsem zkrátka rváče televizní mašinérie, aby dokázali svou všemocnost.

A oni ji dokázali.

Poslali mi „Statistický sborník č. 1”.

A teď tedy to nejzajímavější. Jen se prosím nejdřív něčeho podržte. To jen v zájmu vaší bezpečnosti. – Připomínám, že pro každou knihu je nejzávažnější její tiráž. V našem případě se v ní dočteme, že náklad publikace čítá… 25 kusů. Opakuji: kniha byla vydána v PĚTADVACETI výtiscích. Jeden mám teď já. Na zbytek vesmíru jich připadá čtyřiadvacet.

Roku 1956 prohlásil Chruščov v tajném projevu, že na počátku války měla Rudá armáda jednu pušku na tři muže. Nepřekvapuje ovšem, že zapomněl sdělit, kolik těch pušek tedy přesně bylo. Kdyby byl řekl, kolik měla Rudá armáda mužů a kolik měla pušek, tak bychom si to nakonec mohli spočítat sami. Jenže Nikita Sergejevič raději útočil na city a statistikou nikoho neotravoval. – Jeho projev byl tajný, ale kdovíproč byl po třech letech zveřejněn. Vezměme do ruky jeho exemplář a opět si zde povšimněme tiráže: Státní nakladatelství politické literatury, Moskva, V-71, Kalužský bulvár 15. Schváleno do tisku 23. listopadu 1959. Cena 65 kopejek. Náklad 1 min. exempl.

To je ovšem věc, není-liž pravda? TAJNÝ projev byl vydán v milionovém nákladu? No prosím, na to musíme být přece pyšní: vždyť naše milovaná strana nám svěřila obrovská tajemství o tom, že jsme příšerně hloupí a nebyli jsme připravení na válku, a také o tom, že Stalin řídil válku podle globu, nemluvě o tom, že ani obyčejných pušek jsme zdaleka neměli dost.

Toto „tajné” hlášení neobsahuje vůbec žádná potvrzující čísla. Ale my mu věříme, protože… protože bylo přece prohlášeno za tajné. A pozor: přesně čtyřicet let po odeznění onoho projevu – roku 1996 – bylo konečně řečeno, kolik pušek měla přesně Rudá armáda roku 1941. Konečně jsou publikována konkrétní čísla. Ta čísla jsou ovšem publikována ve VEŘEJNÉM statistickém sborníku, který SE NEDÁ SEHNAT. (Poradím zde zájemcům o dějiny: Nehledejte „Statistický sborník č. 1” tam, kde snad někdy omylem ležel. Už tam neleží.)

Veřejný statistický sborník byl vydán v nákladu, který je ČTYŘICETTISÍCKRÁT nižší, než byl náklad tajného projevu. Pětadvacet exemplářů bylo rozesláno do významných moskevských kanceláří, kde je rozhodně nikdo nepotřebuje (a odkud kdosi uzmul jeden exemplář). Ovšem pětadvacet kusů – to je tak málo, že žádný výtisk neobdržely ani ty nejdůležitější knihovny, akademie a ústavy. A stejně tak se žádný výtisk nedostal ani do štábů vojenských okruhů.

A po tomhle všem se vytrubuje, že od nynějška už válka není předmětem utajení.

Ptám se: A proč je ten náklad tak nízký? Odpověď zní: To snad musíš pochopit: nejsou peníze. – S tím, pravda, nelze než souhlasit. Ovšem na celou flotilu lesklých limuzín pro ministra obrany Pavla Mercedesoviče se nějak po kopejkách složili. I na divoký monument ďábelskému caru se schrastilo, co se dalo. Na pomník Žukova, který neměl tušení, čemu konkrétně velí, se taky našlo pár rublů. I na Chruščovovo lhaní o Stalinově globu a o naší hlouposti tenkrát něco horko těžko vyčlenili z rozpočtu. Jen na statistický sborník, v němž je vyčíslena naše připravenost na válku, se peníze nenašly.

A jestlipak víte, soudruzi oficiální historikové, na kolik přijde vydržování jednoho jediného strážního psa, který bděle hlídá přece jen neodhalená tajemství války? Zrušte funkci jednoho psa – a milionový náklad už nějak finančně zvládnete. A ještě něco: dobrá kniha se prodává sama. Tak prostě napište jednu rozumnou knihu. Náš lid je zvídavý a náš čtenář rád utratí poslední peníze, které mu zůstaly v děravé kapse – a pokryje vám tím náklady i na ten sborník.

To říkám na základě vlastní zkušenosti…

* * *

Podle oficiální, veřejné verze války jsme idioti a kreténi. Oficiální komunistická verze, od Chruščova a Nekřiče přes Žukovovy paměti až po nejnovější výzkumy Anfilova, Gorkova, Bezymenského, Štejberga a Jurije Finkelštejna a kdovíkoho ještě, vypadá úplně tak, jako kdyby ji napsali hitlerovci – buď Goebbels nebo přímo samotný Rosenberg. Podle této verze byl Stalin blb a zbabělec, armáda neměla velení, letadla se rovnala létajícím hrobům, tanky byly zastaralé a na tři muže připadla jedna puška. Naše oficiální verze války působí jako traktát o převaze germánské rasy nad všemi ostatními rasami. Němci vystupují v našem oficiálním dějepisectví coby moudří a zkušení profesionálové, kteří jsou na válku připraveni a mají k dispozici vše, co je potřeba. Mají nejnovější letadla, moderní tanky a do boje je vedou velicí stratégové. Nemluvě o jejich pěti až šestinásobné, ba větší převaze.

Chruščov, Žukov a hordy jejich přizvukovatelů nás naučili mazat si podpaží svinstvem a poklekat před mentální, fyzickou a kulturní převahou Teutonů. V této souvislosti mám za to, že není od věci (a je k tomu opravdu nejvyšší čas) obrátit pozornost také na Adolfa Hitlera a jeho vyhlášenou armádu. Není snad nejvyšší čas bedlivě se soustředit na Hitlerovu připravenost k válce a na onu drtivou pěti až šestinásobnou, ba větší převahu?

KAPITOLA ČTVRTÁ

Rudoarmějec Hitler

Naším nejúhlavnějším nepřítelem je Francie.

Adolf Hitler: Mein Kampf, 2. díl, XIII. kapitola

1.

Studium války mezi Německem a Sovětským svazem bylo třeba zahájit objasněním příčin německého útoku, tj. měla být položena otázka: PROČ HITLER ZAÚTOČIL?

A najít na tu otázku odpověď.

Nás však naučili nehledat odpovědi, ba dokonce ani neklást hloupé otázky. Naučili nás žít bez přemýšlení. A celou záležitost nám vysvětlili stručně a jednoduše: roku 1941 potřeboval Hitler půdu, životní prostor na východě, tak se sebral a začal jej dobývat. A po mnoho dlouhých let nám vyprávěli příběh o tom, že Hitler napsal už roku 1924 v knize Mein Kampf: „Chceme se vrátit k tomu bodu, na kterém se před 600 lety přerušil náš dosavadní rozvoj. Chceme pozastavit věčné německé směřování na jih a na západ Evropy a ukázat jednoznačně prstem ve směru území, rozkládajících se na východě.”

Tyto řádky se dočkaly velmi šťastného života: byly totiž následně použity v milionech citací. Tisíce a tisíce politiků, diplomatů, generálů, historiků a novinářů opakovaly tato slova donekonečna. Už ve dvacátých letech je citovali ve svých dílech a veřejných vystoupeních sovětští vůdci – soudruzi Trockij, Bucharin, Zinověv a Kameněv. Ve třicátých letech, obzvlášť po nástupu nacistů k moci, zaznělo toto Hitlerovo vyjádření s novou silou. Otevřeme-li tiskoviny Pravda, Ogoňok, Technika moloďoži, Krasnaja zvezda z oněch let, všude najdeme stále tatáž slova o územích na východě. Jestli ne v každém čísle, přinejmenším tedy velmi často. Tento Hitlerův citát byl opakován nejen veškerým tisícihlasým sovětským tiskem: zazněl i z vysoké tribuny XVII. sjezdu strany. (Stenografický přehled, Moskva, Partizdat 1934, str. 127-128.) Každý lektor, který hovořil o nadcházející válce, začínal právě zmíněným Hitlerovým prohlášením. To bylo dobové pravidlo. A po válce pak tato slova vstoupila do tisíců učebnic, traktátů a disertací.

Po XX. sjezdu citovali všichni Hitlera za účelem obvinění Stalina z krátkozrakosti: vždyť samotný Führer otevřeně prozradil své záměry! Stalin si měl prostě přečíst Mein Kampf a patřičně jednat!

Mě ovšem odedávna udivovalo, jak dobře zná náš lid onu Hitlerovu knihu. Přesněji jeden citát z ní. Podle všeho nejspíš všichni v Sovětském svazu četli Mein Kampf.

Když jsem si dosyta vyposlechl lektory, propagandisty a agitátory, kteří kupodivu vždy opakovali pouze ten jediný citát, vymyslel jsem si jednu malinkou schválnost. Dobrého lektora obklopí vždy po zajímavé a přesvědčivé přednášce skupinka obzvlášť zvídavých posluchačů. Mezi těmi zvídavými jsem byl tedy pokaždé i já. Všichni pokládají otázky. Já taky. Jenom jsem nelezl hned do první řady, nýbrž jsem se tázal zpoza něčích mohutných zad. Moje otázka byla velmi jednoduchá: „Já jsem Mein Kampf nečetl. Poraďte mi, kde se dá sehnat?”

2.

Tato otázka dokázala vymrštit každého lektora metr vysoko. Po této otázce zapomněli všichni ti moudří znalci na dobré vychování, začali ječet, chraptět a sprostě nadávat, zbledli, zrudli, s křečovitou demonstrativností si sbalili nádobíčko a rychle vypadli. Jejich reakci na mou otázku lze popsat dvěma slovy: grimasy a výskoky.

Tyto grimasy a výskoky metr vysoko přesně odrážely skutečnost, že nikdo z nich – včetně některých našich světově proslulých historiků – nedržel Mein Kampf nikdy v rukou. V těch letech pro mě vznikla nová záhada: pokud je ta kniha namířena proti nám, proti našemu lidu a naší zemi, no tak mi ji dejte! Poté, co si takovou podlost přečte jakýkoli normální člověk, nikdy se přece nemůže stát hitlerovcem, ba naopak – ještě víc v sobě utvrdí své antihitlerovské přesvědčení… Tak proč se nikde nedá sehnat ta kniha, z níž u nás všichni znají a neustále opakují jedinou větu? Proto navrhuji:

• buď prohlásíme Mein Kampf za ničemnost, o které se nemá vůbec mluvit, tím méně z ní citovat;

• nebo – pokud z ní intenzivně citujeme a pokud na ni odkazujeme – dovolme všem zájemcům, aby si ji přečetli celou.

Jinak totiž zraje u počestných občanů podezření: pokud je veškerý zbylý obsah knihy podroben utajení, úplný text pak tedy možná daný citát… nepotvrzuje – nebo jej snad dokonce popírá.

3.

Citovaná Hitlerova slova jsou ovšem opakována i nadále. List Litěraturnaja gazeta otiskl dne 5. srpna 1994 hned na první stránce dopis rozhořčeného čtenáře K. Nědělina z Petěrburgu: „Nechápu, jak je možné zcela vážně diskutovat o názoru, že Německo jen zasadilo preventivní úder. Vždyť Hitler napsal už roku 1924 ve své programové knize Mein Kampf, že hlavním cílem budoucího Německa se stane dobytí životního prostoru na východě. A to přece není žádný tajný dokument. Tak co se tady o čem dohadovat?”

Žádný tajný dokument? A vy jste, drahý soudruhu Něděline, Mein Kampf četl? Vy máte tu publikaci ve své knihovně? A za sovětských časů jste ji tam měl taky? Z jaké zásuvky jste ji vytáhl, jestli se vám to ovšem chce prozrazovat? Nebo jste si ji snad vypůjčil ve veřejné knihovně? A jaká knihovna to byla? A pokud jste celý ten nikterak tajný dokument přečetl, můžete mi říct, z jaké kapitoly pochází ten citát? Nebo aspoň z jakého dílu? Víte, kolik dílů čítá Mein Kampf? Nebo snad dokonce víte, o čem ta kniha pojednává?

Nuže, pokud ta kniha není tajná a pokud ji máte doma, pak vás prosím, abyste si ji otevřel na začátku čtvrté kapitoly prvního dílu, která nese název „Mnichov”.

A přečtěte si ji, prosím, ještě jednou.

4.

Nechápu jednu věc: od okamžiku prvního vydání knihy Mein Kampf byl v Sovětském svazu po celých patnáct let do začátku války halasně vykřikován onen Hitlerův úryvek z každého reproduktoru, z každé střechy a z každého kandelábru, z každé tribuny, vysoké i nízké, strašili s ní lid na každé schůzi kolchozu, ten citát byl uváděn v programu Kominterny i ve školních učebnicích… A teď se podívejme: po tom všem byl německý útok pro Stalina nenadálým překvapením.

Co je to za čertovinu: veškerý sovětský lid věděl, že Hitler potřebuje území na východě – a soudruh Stalin to nevěděl? Všechen lid chápal Hitlerův záměr, a jen soudruh Stalin si to nějak nedal dohromady? Že by ten citát nedolehl až ke Stalinovým uším? Nebo dolehl, ale Stalin jej prostě nepochopil?

Opět zde vzniká otázka: odkud se vlastně široké lidové masy o tom citátu dozvěděly? No ze samotného zdroje snad přece ne! Ten Hitlerův záměr samozřejmě rozšířili mezi lidové masy naši velcí spisovatelé, talentovaní herci, moudří novinoví komentátoři, propagandisté a agitátoři vysokých i nižších funkcí. Jedním slovem: Agitprop – čili Správa agitace a propagandy při ÚV. – Že by se tedy Stalinův Agitprop neřídil podle nařízení a dispozic soudruha Stalina? Že by si šel po vlastní linii a na soudruha Stalina se neohlížel? Nebo že by lid varovali před nebezpečím jen Stalinovi podřízení vůdcové… a to navzdory soudruhu Stalinovi? A vůbec: četl sám Stalin Mein Kampf?

5.

Četl.

Ba co víc: Stalin byl vůbec prvním zahraničním čtenářem té knihy. A byl jejím největším a nejzasvěcenějším znalcem. První překlad knihy Mein Kampf byl pořízen nikoli v takovém či onakém, nýbrž právě v ruském jazyce. A to na Stalinův osobní rozkaz. Jak už to u nás chodí, kniha byla tehdy přeložena bez autorova souhlasu. Ale aspoň honorář mu nakonec přece jen vyplatili… I když ne hned.

Stalin nemohl ten honorář vyplatit hned: v okamžiku, kdy byl Mein Kampf vydán, nebyl ještě Stalin jediným vůdcem: vůdců byla tehdy v Kremlu celá banda. A rozhodně ne každý z nich chápal smysl Hitlerova výtvoru. Soudruh Stalin jej však okamžitě zmerčil, zvážil a zhodnotil.

– Nu a jakmile Stalin své spolubojovníky uškrtil, ihned splatil tvůrci Mein Kampfu dluh. Stalin vyplatil autorovi knihy, která se mu tak zalíbila, honorář.

Počet výtisků té knihy v ruštině, který byl tehdy pořízen, neznám. Na exempláři, který se zachoval, není uveden náklad. I bez toho je ovšem jasné, že musel být minimální. Ovšem za těch pár výtisků

- přičemž není vyloučeno, že byl vlastně pořízen jen ten jeden kus

- zaplatil Stalin Hitlerovi velmi štědře.

Kolik mu dal? Hrst briliantů? Milion dolarů? Nu, tehdy to bylo víc než dnes. Kilogramový ingot zlata? Nebo snad celou tunu zlata? Deset? Sto tun zlata? – Ale kdepak! Copak soudruh Stalin byl malicherný člověk? Byl snad lakomé povahy? No vůbec ne! Soudruh Stalin byl štědrý. A tak daroval Hitlerovi veškeré zlaté rezervy Německa – a spolu s ním i Německo jako takové, se všemi městy, silnicemi, továrnami a přístavy, muzei a blešími trhy, spolu s berlínskou zoologickou zahradou i se všemi labutěmi a medvědy. Stalin daroval Hitlerovi Německo i s jeho veškerým obyvatelstvem: s dělníky, rolníky, s pracující inteligencí, jakož i se všemi starosty a policajty, bachaři a vězni, kominíky, lékaři a houslisty. Stalin daroval Hitlerovi moc nad Německem. „Bez Stalina by nebylo Hitlera, nebylo by Gestapa,” – tak zhodnotil Stalinovu pomoc Hitlerovi (v říjnu 1936)

Lev Trockij. A bylo to přesně tak: bez Stalinovy pomoci by se Hitler vůbec nedostal k moci.

Ale i tento honorář přišel štědrému Stalinovi jako příliš nízký, a tak daroval dne 23. srpna 1939 Hitlerovi ještě Polsko – a s ním celou Evropu.

Vždyť pokud by Stalin tak vysoce neocenil knihu Mein Kampf, skončila by kariéra Adolfa Hitlera roku 1933, a to drtivou porážkou ve volbách. A není vyloučeno, že šílený Hitler by si zlámal svou labutí šíji ještě dřív.

6.

Nyní si pokusíme ujasnit situaci, jaká panovala v polovině 20. let. Hitlerova kniha tehdy spatřila světlo světa. V Kremlu sedí soudruh Stalin – a v Mnichově, v pivnici „Hofbraühausu” Adolf Hitler.

Soudruh Stalin byl jedním z vůdců Sovětského svazu, jakýmsi prvním mezi rovnými. Ale to se tak jenom zdá. Mnozí už tehdy konstatovali, že soudruh Stalin soustředil ve svých rukou nedozírnou moc, moc nad obrovskou zemí.

A kdo byl Hitler? Neúspěšný adept architektury. Frontový voják. Revolucionář okresního formátu. Jeho předrevoluční zásluhy jsou dosud pramalé. V období Bavorské republiky rad byl Hitler pouhým svobodníkem v místní Rudé armádě. Po porážce této „sovětské republiky” byl Hitler zatčen, ale brzy byl zase propuštěn, protože jeho osobní přínos ve věci vítězství světové komunistické revoluce byl shledán zcela marginálním. Poté vstoupil rudoarmějec Hitler do nevelké proletářské strany, která se řídila heslem svého ideového otce Gottfrieda Federa, vyzývajícího ke světové revoluci pod heslem „Proletáři všech zemí, spojte se!” Tento program učinil Adolf Hitler základem hnutí, do jehož čela se zanedlouho postavil. Hitlerova strana si vytyčovala otevřeně komunistické cíle: zrušení soukromého vlastnictví půdy, zákaz jejího prodeje, konfiskaci zisků vojenského průmyslu, dělnickou kontrolu nad řízením továren, znárodnění velkých podniků… A dne 8. listopadu 1923 pak vypukla v Německu socialistická revoluce. Tu revoluci zorganizovala Kominterna, která určila její datum k výročí uchopení moci bolševiky v Rusku. Revoluci řídili otevřeně a bezmála veřejně vyslanci z Moskvy, například jeden z vedoucích činitelů sovětské vojenské rozvědky Unšlicht. A přestože tato revoluce skončila krachem, Hitlerova socialistická dělnická strana se projevila jako jednotný, byť nevelký bojový oddíl německé dělnické třídy. Hitler osobně vedl své soudruhy vstříc policejní palbě. Někteří z jeho spolubojovníků byli zabiti, samotný Hitler byl zraněn a zavřen do basy.

A tady náhle začíná jeho hereze. Zde se u něj projevil odklon od základních myšlenek marxismu-leninismu. Hitler se rozhodl vzdát se uchopení moci násilnou cestou. Jeho cesta k moci měla od této chvíle vést za využití legálních, demokratických voleb. Právě v tom vězení napsal Hitler svou knihu a v ní také právě ta slova o územích na východě. – Lenin a Trockij měli za to, že ve jménu všeobecného štěstí je nezbytné obětovat lid své vlastní země, zatímco Hitler měl nyní za to, že postup musí být právě opačný: ve jménu štěstí vlastního lidu obětovat ostatní národy – například dobýt pro Německo území na východě s patřičnými následky pro místní původní obyvatelstvo.

7.

Představme si nyní jednu věc: jaký musel být postup vůdce světové revoluce soudruha Stalina poté, co zjistil, že mezi německými socialisty se utvořila úchylka, tedy že bývalý rudoarmějec se vymanil z podřízení Moskvě a sleduje nyní svou vlastní linii? Na první pohled by se řeklo: okamžitě a bez řečí takového revolucionáře zlikvidovat. Jakékoli úchylky v socialistických řadách přece Stalin nemilosrdně potlačoval. Proč však tedy neučinil nic pro potlačení hitlerovské úchylky v německém dělnickém hnutí? Hitlerismus bylo přece zapotřebí zničit v zárodku. Copak by to bylo těžké? Stačilo poslat do Mnichova ideového bojovníka se sekáčkem na led pod sakem… Vždyť by si toho ani nikdo nevšiml: jeden socialista rozflákl druhému lebku – to je vcelku běžná záležitost. Mezi bandity přece člověk nevidí žádný rozdíl. Bandité mívají, pravda, odlišné nátury, rvou se mezi sebou a často se navzájem i zabíjejí. Takoví socialisté jsou pro člověka z jednoho těsta – jenže oni sami se mezi sebou navzájem kvůli jakýmsi naprosto neregistrovatelným odstínům rozlišují: tenhle je marxista a tenhle hitlerovec – a támhleten je leninista. A jeden druhému rozbíjejí hlavy. Kolik lidí jenom pozabíjeli nebo zmrzačili ve vlastních řadách! Kolik úchylkářů vyřídil jenom samotný Stalin! Ale proč se tedy ani nedotkl… Hitlera? Vždyť mu mohl snadno srazit vaz a celý ten hitlerovský výčep vypálit i s jeho hosty.

Stalin zde však jednal jiným způsobem.

8.

Nebo, mimochodem řečeno: Stalin si prostě nemusel Hitlera vůbec všímat, načež by hitlerismus – bez Stalinovy pomoci – prostě uschl na mezi dřív, než by stačil vydat krvavé plody. Jenže Stalin si vybral třetí cestu: a to cestu otevřené a všestranné pomoci Hitlerovi. Stalin prorazil Hitlerovi cestu k moci.

Svého času jsem si bez zvláštního úsilí nashromáždil tlustou složku samých důkazů pro jednoduchou Trockého myšlenku, že bez Stalina by nebylo Hitlera. Nejednalo se ovšem o nějaké přísně utajené materiály, nýbrž o zcela přístupná fakta ležící všem na očích. A bylo jich tolik – a křičely tak pronikavě –, že ani nebylo obtížné napsat na to téma knihu: stačilo roztřídit výstřižky, rozdělit je do tematických okruhů, jednotlivá témata očíslovat, pojmenovat jednotlivé kapitoly a sem tam připojit vlastni komentář. V „Ledoborci” jsem čtenářům slíbil, že takovou knihu napíšu. – Ukázalo se nicméně, že to už není zapotřebí. Ta kniha už totiž existuje. Napsal ji německý historik Thomas Weingartner a dal jí název: „Stalin a vynesení Hitlera k moci; politika Sovětského svazu a Komunistické internacionály ve vztahu k Německu”. Zatímco jsem se k tomu chystal já, T. Weingartner využil totožnou metodu: aniž by moudře vyčkával (to by se dočkal) na otevření tajných kremelských archívů, aniž by odtamtud doufal v nějaká senzační odhalení, vzal do ruky zcela veřejně přístupné rezoluce kongresů Kominterny, protokoly výkonného výboru (Ispolkomu) tohoto „štábu světové revoluce”, články z listů Pravda a Rote Fahne – a připomněl tak svým čtenářům právě ta fakta, na která by komunisté tak rádi zapomněli. A sestavil velmi jednoduchou a snadno pochopitelnou knihu. A komunisté na to nemají co namítnout. Všechny zájemce zde na tuto jedinečnou knihu odkazuji a důrazněji doporučuji.

K tomu, co už svého času říkal Trockij a co v dnešní době publikoval Weingartner, nemám co dodat a nehodlám opakovat známá fakta. I beze mě bylo dokázáno, že Hitlerovy žvásty o územích na východě by skončily jako fantazie mnichovského snílka, pokud by mu účinně nepřispěchal na pomoc… Stalin.

9.

Každý, kdo zná Mein Kampf v rozsahu jednoho citátu, obviňuje Stalina z krátkozrakosti: vždyť sám Hitler přece napsal, že potřebuje území na východě!

Ovšem Stalin – na rozdíl od Chruščova, Nekřiče a tisíců dalších žalobců – si přečetl Mein Kampf celý. Až do poslední stránky. Se vším všudy.

A v té knize se soudruh Stalin dočetl, že hlavní úkol budoucího Německa viděl Hitler nikoli v územích na východě, o čemž se v celé knize nachází jen ten jediný úryvek, nýbrž v tom, aby bylo Německo vysvobozeno z okovů Versailleské smlouvy. Hitler rozlišoval nepřátele Německa na nepřátele vnitřní a vnější. Vnitřními nepřáteli byli Židé. Vnějšími pak Francouzi – a opět Židé.

Stalinova taktika spočívala obecně vzato v tom, aby bylo možné dělat všechno cizíma rukama, aby byli jedni nepřátelé ničeni rukama jiných nepřátel. „Stalin si vždycky našel gorily, které za něj tahaly kaštany z toho nejžhavějšího ohně.” To řekl Robert Conquest. „Jako nikdo jiný uměl své konkurenty dohnat k tomu, aby si navzájem rozbili palice, a přitom zůstat stranou – a nad nimi.” To konstatoval A. Antonov-Ovsejenko. K tomu je nutno dodat, že Stalin byl nejvěrnějším pokračovatelem díla Lenina, který učil „rukama našich nepřátel budovat komunistickou společnost”. (Vosmoj sjezd RKP (b) / Osmý sjezd RKS (b); Protokoly, Moskva 1959, str. 20.)

Teprve, když si ujasníme, v čem spočívala Stalinova metoda boje, můžeme pochopit, čím se Stalinovi tak zalíbil mnichovský snílek a jeho výtvor Mein Kampf.

Při četbě mnoha Stalinových projevů a textů jsem nalezl rozhořčená obvinění proti antisemitům, kteří jsou, jak známo, nejúhlavnějšími nepřáteli dělnické třídy. Ve svém nejbližším okolí si Stalin pěstoval „skupinu cvičených Židů” – Mechlise, Kaganoviče, Lozovského, Jaroslavského a jiné –, čímž demonstroval naprostou absenci nacionalistických a rasových předsudků. Zároveň však… přivedl Stalin k moci v Německu nejzásadnějšího antisemitu všech dob a národů, který poté, co se dostal ke slovu, uskutečnil v Evropě „konečné řešení”. A Stalin zůstal stranou. Teprve po válce, když Hitler zklamal všechny naděje, protože uskutečnil „konečné řešení” jen zčásti, byl Stalin nucen sejmout masku a ujmout se daného problému osobně.

I zde vystupuje spojitost mezi obsahem knihy Mein Kampf a všestrannou Stalinovou podporou Hitlera.

A pokud jde o ta prohlášení o území na východě, tak s nimi si Stalin nedělal žádné velké starosti. Mein Kampf jako celek byl totiž namířen… proti Francii: „Až do konce musíme pochopit následující: nejúhlavnějším nepřítelem německého národa na život a na smrt je a zůstane Francie.” (Druhý díl, kapitola XIII.) A dále tamtéž: „Na pořadu dne pro nás není boj za světovou hegemonii… Francie systematicky trhá na kusy náš národ a plánovitě dusí naši nezávislost… V Německu se slovy a protesty vystupuje proti pěti či dokonce deseti státům najednou, ale zapomíná se přitom, že musíme především soustředit všechny své fyzické i duševní síly k tomu, abychom mohli zasadit úder do srdce našemu nejhoršímu nepříteli… Francie se bude nevyhnutelně snažit o to, aby bylo Německo slabým a roztříštěným státem… Naším jediným nepřítelem je v současnosti Francie, tedy velmoc, která nám upírá přímo právo na existenci.”

A v tomtéž duchu Hitler pokračoval na mnoha stranách a v celých kapitolách.

10.

Území na východě – to nebyl nejbližší úkol, nýbrž perspektiva pro nadcházející staletí. Tento názor zastával nejen sám Hitler, nýbrž i všichni v jeho nejbližším okolí: „Území je třeba dobývat nikoli v Africe, nýbrž v Evropě, především na východě. To je přirozená cesta německé zahraniční politiky na staletí dopředu.” (Rosenberg A.: Der Zukunftweg einer deutschen Aussenpolitik; München 1927, str. 20.)

Ovšem nejbližší úkol představovala pro Hitlera porážka Francie. Před dobýváním území na východě se Hitler musel zbavit nebezpečí ze strany úhlavního nepřítele na život a na smrt. A to je druhý důvod Stalinovy záliby v knize Mein Kampf a jejím autorovi. Stalin věděl, že Francie nepředstavuje pro Hitlera jen úhlavního nepřítele, nýbrž nepřítele na život a na smrt. Stalin chápal, že pokud se Hitler pokusí vysvobodit Německo z francouzského hospodářského otroctví a z pout Versailleské smlouvy, do věci se neprodleně vloží Británie, protože Versailleskou smlouvu vnutila Německu nejenom samotná Francie – vždyť tak učinila právě ve spojenectví s Británií. A pokud zahájí Německo válku proti Británii a Francii, pak budou do té války zavlečeny i další státy… A právě to Stalin potřeboval.

Knihu Mein Kampf nám nedovolovali číst právě z toho důvodu, že z ní vůbec nevyplývalo, že Německo potáhne na východ. V knize Mein Kampf sice existuje zmínka o územích na východě, nikoli však určení, kdy konkrétně musí Německo začít ta území dobývat. Hitler psal o územích na východě roku 1924, ale z toho nikterak nevyplývá, že Němci musí jít na východ neprodleně. A o roku 1941 se tam neříká vůbec nic. Hitler pouze „ukazoval prstem” ve zmíněném směru. Uvažoval však o tom v řádu staletí či místy dokonce tisíciletí. A přesně tak to také formuloval: „Zde je zapotřebí celých staletí. Obecně vzato nelze řešit otázky kolonizace žádnou rychlostí a nátlakem, nýbrž trvalým tlakem v dlouhodobé perspektivě.” (První díl, kapitola III.) Hitler se přitom chystal budovat nikoli nějakou obyčejnou říši, nýbrž říši tisíciletou. A dokonce i v onom miliónkrát opakovaném citátu se hovoří v perspektivě tisíciletí: „Chceme se vrátit k tomu bodu, na kterém se před 600 lety přerušil náš dosavadní rozvoj.”

Ovšem pro to, aby se Němci mohli k tomuto bodu vrátit, museli – jak je Hitler poučil v onom slavném citátu – „pozastavit věčné německé směřování na jih a na západ Evropy”… Nutno tedy konstatovat, že právě tohle se Hitlerovi nikterak nepodařilo. A nepodařilo se mu to prostě proto, že kniha Mein Kampf v sobě obsahuje základní a nepřekonatelný protimluv:

• na jedné straně je v zájmu postupu na východ nezbytné zastavit pohyb na západ;

• na druhé straně je v zájmu postupu na východ nezbytné zbavit Německo nebezpečí ze strany úhlavního nepřítele na život a na smrt, kterého představuje Francie – takže je nutno postupovat nejdřív na západ.

Zde není ani zapotřebí mít k dispozici Stalinovy schopnosti: vždyť tady musí být i každému průměrně schopnému člověku jasné, že Hitler se osudově zamotal už roku 1924 – že si sám stloukl past. Otevřeným zveřejněním svého záměru postupovat na východ si znepřátelil všechny, kdo se nacházeli východně od Německa. Jakýkoliv postup Němců „vstříc Slunci” mohl probíhat jedině přes území Polska. Polsko se tak automaticky stalo Hitlerovým nepřítelem. A nejen Polsko. Území na východě – to je dosti mlhavý pojem. Takové prohlášení se mohlo týkat nakonec ledaskoho. Když se váš soused začne veřejně holedbat, že má v úmyslu vás okrást, získáte k němu vášnivou náklonnost? Tou jedinou větou ve zmíněné knize ze sebe

Hitler udělal strašáka pro všechny své východní sousedy. To ovšem nikterak nesvědčí coby důkaz skvělých rozumových schopností onoho bývalého rudoarmějce. A pokud později některé východní národy vnímaly hitlerovce zpočátku jako osvoboditele, to tedy rozhodně nebyla Hitlerova zásluha. Tady se podepsaly jiné důvody.

Není záhodno otevřeně zveřejňovat vlastní politické cíle, pokud se jedná o cíle lupičské. A už vůbec není záhodno označit všechny sousedy za nepřátele. Nejenom že však Hitler všem vyzvonil svůj záměr postupovat na východ. On ještě k tomu prohlásil Francii za nepřítele na život a na smrt. A tím, že Hitler do tohoto seznamu nepřátel přiřadil ještě také Židy, naložil si na hrb právě to stéblo slámy navíc, které zláme vaz i velbloudovi.

Stalin pochopil význam knihy Mein Kampf: jasně z ní vyplývalo, že se právě objevil ten, kdo bude bojovat proti celému světu. Ten, koho budou všichni nenávidět. Ten, proti komu povstanou všechny národy. Ten, komu bude celý svět nucen vyhlásit válku. Veškerá nenávist světa bude soustředěna na Hitlera a jeho nohsledy. Pokud Hitler rozpoutá válku, pak to bude v prvé řadě válka proti leckomu, jenom ne proti Sovětskému svazu. Pokud Hitler rozpoutá válku, pak bude logika takové války vyžadovat rozptýlení a rozmělnění sil Německa po celém evropském kontinentu, ba i za jeho břehy. A každý, kdo pak proti Hitlerovi vystoupí, bude považován za osvoboditele, zachránce a dobrodince.

A to bylo přesně to, co Stalin potřeboval.

Stalin věděl, že pokud se Hitler zavleče do války proti Francii a Británii, odpadne otázka území na východě sama od sebe. Což se také stalo.

KAPITOLA PÁTÁ

O psech ve vzduchoprázdnem prostoru

Mnohé dějinné události lze správně pochopit teprve tehdy, když známe povahy osob, které se jich účastnily.

Generálporučík Günter Blumentritt: Osudová rozhodnutí, str. 65

1.

Nehodlám se zde šířit o úloze osobnosti v dějinách. Řeknu jenom tolik, že Mongolové s Čingischánem, to je jedna věc – a Mongolové bez Čingischána zase druhá věc. Francouzi s Robespierrem, to je něco jiného než Francouzi s Bonapartem. Použitím jména dobového vládce spolu s názvem státu se velmi jednoduše – dvěma slovy – popisuje celá dějinná epocha: reaganovská Amerika, mikulášovské Rusko, vilémovské Německo.

Nebudeme se přít, že bez Hitlera by bylo Německo docela jiným státem, zrovna tak jako Sovětský svaz bez Stalina. Proto je ovšem nutno kdykoli, když přijde řeč na to, kdo byl lépe připraven na válku, obrátit pozornost na Stalina a Hitlera, protože na těchto dvou mužích záviselo velmi mnoho.

Především se pokusíme ohodnotit umění naslouchat, protože ten, kdo umí naslouchat, je vždy silnější než ten, kdo to neumí, a vždycky toho druhého porazí. Už jen tato schopnost – či chcete-li, dar – vyslechnout svůj protějšek dělá z člověka vynikající osobnost; ono totiž mezi dvounohými obyvateli země se takové umění projevuje jen velmi, velmi zřídka.

Slovo má maršál Sovětského svazu D. F. Ustinov: „Stalin byl nadán unikátní pracovitostí, obrovskou silou vůle a velkým organizačním talentem… Stalin dobře znal váhu svého slova, a tak se snažil co nejdéle skrývat vlastní poměr k posuzovanému problému: nejčastěji jakoby neúčastně seděl, případně kráčel nehlučně po kanceláři, takže to vypadalo, jako by se ho předmět rozhovoru netýkal a jakoby v duchu přemítal o něčem jiném. Potom náhle vyslovil stručnou repliku, která svedla rozhovor do nového koryta, které bylo často – jak se později potvrzovalo – jediné správné.” (Vo imja pobědy / Ve jménu vítězství; Moskva, Vojenizdat 1988, str. 91.)

Podobných svědectví mohu uvést ještě několik desítek: zrovna tak mluvil o Stalinovi i Churchill, Rooseveltův vyslanec Hopkins či Hitlerův ministr zahraničí Ribbentrop – a stejně ho popisují maršálové, generálové a ministři.

Velký Machiavelli doporučoval vladařům, aby mluvili pokud možno co nejméně. Stalin toto doporučení plnil. Stalin pozorně naslouchal a mlčel jako sfinga v poušti. A když už promluvil, pak nemluvil do větru. „Své myšlenky a svá rozhodnutí formuloval Stalin jasně, přesně, lakonicky a s nevyvratitelnou logikou. Zbytečné řeči neměl rád a nevedl je.” (Ustinov, str. 92.) Za to svědectví o Hitlerovi jsou právě opačná. Hitler neuměl a nechtěl naslouchat. Hitler mluvil. Stalin se dostal k moci jako mlčenlivý konspirátor, zatímco Hitler jako hlučný řečník. Jenže přílišná mnohomluvnost se k diktátorovi nehodí, ba přímo s jeho pozicí koliduje. Po uchvácení moci měl Hitler potlačit své nutkání pronášet projevy. Měl se proměnit v mlčenlivého Führera, který bedlivě naslouchá tomu, co se říká kolem. Ale to se nestalo.

„Hitler je neúnavný řečník. Mluvení je živel jeho bytí.” (Otto Dietrich: 12 Jahre mit Hitler; München 1955, str. 159-160.)

Ministr pro výzbroj a munici A. Speer dodává: „Mluvil bez zastavení, dočista jako zločinec, který se potřebuje vymluvit a je připraven vydat samotnému prokurátorovi svá nejskrytější tajemství bez ohledu na následky.” (Vzpomínky, Smolensk, Rusič 1997, str. 418.)

Generálplukovník Kurt Zeitzler: „Okamžitě po mém příjezdu do hlavního stanu se na mě Hitler obrátil s několikahodinovým monologem. Nebylo možné ho přerušit.” (Osudová rozhodnutí, Moskva, Vojenizdat 1958, str. 155.)

V zimě roku 1943 se Rundstedt pokusil zpravit Hitlera o skutečné situaci, která se tehdy vyvinula na západě, ale jenom ztrácel čas. Diskusi na Obersalzbergu, která trvala tři hodiny, zabral ze dvou třetin Hitlerův projev, v němž vyjadřoval své názory ohledně situace na východní frontě, a ve zbylé třetině pití čaje byly oficiální hovory zakázány. Lze si snadno představit, že se Rundstedt působením zuřivosti, jež se v něm vzmáhala, jen taktak udržel v křesle.” (Tamtéž, str. 220.)

Uplynulo několik měsíců a polní maršálové Rommel a Rundstedt trvají na setkání s Hitlerem. „Vůči polním maršálům se tam chovali se zřetelným chladem a nechali je několik hodin čekat. Když je Hitler konečně přijal, věnoval jim dlouhatánský monolog ohledně výsledků, očekávaných od nové ‚zázračné zbraně‘.” (Tamtéž, str. 236.)

Hitlerova užvaněnost neznala mezí a břehů. Každou noc kolem sebe soustředil své okolí: stenografky, ministry, písařky, generály, sekretářky, gauleitery, šoféry i adjutanty. Pod záminkou večeře je rozesadil kolem stolu a začal mluvit. A mluvil a mluvil. Do tří do rána nebo až do čtyř. Mluvil o všem možném: o dějinách i o hospodářství, o podnebí i o náboženství, o tom, jak udělat ze své feny Blondi vegetariánku, o tom, že předky Germánů byli Řekové (jindy zase Vikingové), o tom, co si myslí žena, co chce a co jí chybí, o výrobě oceli a papíru, o kvalitě kolínské vody… a ještě také o sobě, o sobě a – o sobě. „Často Hitler vzbuzoval dojem zcela nevyrovnaného člověka. Nad ránem už hosté bezmála usínali a na ty čajové dýchánky chodili pouze z pocitu úcty a povinnosti. Po dlouhých a ubíjejících zasedáních nás Hitlerův monotónní hlas uspával. Doslova se nám klížila víčka.” (Speer, str. 408.)

Tato násilná kázání představovala pro Hitlerovo okolí těžká muka. Písařky, sekretářky a stenografky mezi sebou losovaly, která z nich půjde tu či onu noc poslouchat Hitlerovy řeči. Absolvování této povinnosti bylo chápáno jako cosi podobného těžké noční hlídce. Tyto ženy si mezi sebou – někdy přímo za Hitlerovy přítomnosti – řešily spory asi tohoto typu: Já už tady vysedávám třetí noc, a támhleta si mimo pořadí vyspává.

2.

Také je zajímavé sledovat Stalina a Hitlera v době, když přijímají návštěvy.

Ministr zahraničí hitlerovského Německa J. von Ribbentrop: „Poté promluvil Stalin. Stručně, přesně a bez zbytečných řečí. To, co řekl, bylo jasné a nedvojsmyslné… Od prvního okamžiku našeho setkání na mě Stalin udělal silný dojem: byl to velmi neobyčejný člověk. Jeho zvyk vyjadřovat se střízlivě, téměř suše, ale zcela přesně, stejně jako jeho tvrdý, avšak zároveň velkorysý styl vedení rozhovorů, to vše dokazovalo, že nosí své příjmení právem. Průběh mých rozhovorů a diskusí se Stalinem mi poskytl jasnou představu o síle a moci tohoto muže, jehož jediný pohyb ruky se stává rozkazem i v nejvzdálenější vesnici, ztracené kdesi v nedozírných prostorech Ruska – muže, který dokázal stmelit dvě stě milionů obyvatel své říše silněji než jakýkoli bývalý car.” (Mezi Londýnem a Moskvou, Moskva, Mysl‘ 1996, str. 141-143.) Dále mluvil Ribbentrop o Stalinově srdečnosti, štědrosti, přívětivosti a pohostinnosti, a když se vrátil do Berlína, vyprávěl všecek okouzlen, že se v Kremlu cítil „jako mezi starými stranickými kamarády”.

A nyní přijímá hosty Hitler. Jak známo, byl to vegetarián a všechny, kdož mezi vegetariány nepatřili, považoval za pojídače mrtvol, což jim také vyprávěl u stolu a všemožně se snažil zkazit jim chuť. Dokonce i ti, kteří nejedli maso, ale jedli aspoň ryby, byli Hitlerovi odporní a on se tím netajil. „Když přinesli vařené raky, jal se vyprávět, jak v jedné vesnici zemřela stařena a její příbuzní hodili její tělo do potoka, aby tak nalovili co nejvíc raků. Jakmile spatřil pečeného úhoře, jenom tak mezi řečí poznamenal, že tyto ryby berou nejlíp na zdechlou kočku.” (Speer, str. 412.)

Dobrou chuť, milí hosté!

O Stalinově osobním životě víme málo. Ale jedna maličkost ho odlišuje od Hitlera, Ježova či Lenina. Stalin měl dva syny a dceru. To je důkaz skutečnosti, že pokud jde o sexuální záležitosti, byl úplně normální. Ovšem Hitler, Lenin či Ježov se v tomto smyslu moc normální nezdají. Berlínský psychiatr, doktor Arthur Kronfeld, měl možnost pozorovat Hitlera velmi zblízka: „Jako mnohé ostře vykreslené psychopatické osobnosti byl Hitler v sexuálním smyslu nenormální. Lze považovat za zjištěné, že pocit lásky k ženě nepoznal. V minulosti měl intimní styky s Heinesem a Ernestem. Na rozkaz říšského kancléře byli oba dne 30. června 1934 zabiti.”

Přes polovinu Hitlerova okolí (stejně jako okolí Leninova) tvořili pederasti. Však si je Hitler také vybíral. – Důvod pro zavraždění šéfa SA E. Rohma i s jeho milci ostatně nespočíval v tom, že se jednalo o pederasty, nýbrž v tom, že oni se tím netajili. Hitler je nechal zavraždit proto, aby všichni nabyli dojmu, že on mezi ně nepatří.

3.

Nejlepší moment pro studium osobnosti představují návaly vzteku. Ve vzteku se povaha člověka zcela odhaluje. Hněv, to je exploze. Exploze bývá doprovázena ohněm, a právě ten oheň ozařuje nejtemnější zákoutí nitra. Pro studium osobnosti je nejdůležitější určit frekvenci, hloubku a časové trvání návalů vzteku.

Nikoli náhodou byl Hitler považován za šílence. A ne nadarmo ho odborníci považovali za jasně vykresleného psychopata: stavům hněvu a vzteku totiž propadal až příliš často. Návaly vzteku u něj dokonce přerůstaly v hysterické záchvaty.

Hovoří Speer: „Cokoliv Hitler slyšel, ho hned znervóznělo a zřetelně se mu zkazila nálada. A i když ještě neřekl ani slovo, už to bylo jasné z toho, jak se změnil výraz jeho tváře, jak začal křečovitě tisknout pěsti a jak se pustil do kousání nehtů. Bylo přímo cítit, jak v něm narůstá vnitřní napětí… Hitler už se neovládal. Jeho tvář se pokryla rudými skvrnami, nevidoucí pohled upřel kamsi do prázdna a zplna hrdla zařval:.Stanovení jakýchkoli operativních úkolů je výhradně v mé pravomoci! Vás se to vůbec netýká! Vy se máte starat o výrobu zbraní, tak se o ni starejte!‘… Nakonec Führer definitivně ztratil sebeovládání, mluvil popleteně a doslova se zalykal v proudu slov.” (Speer, str. 543.)

„Náhle jsem uslyšel neartikulovaný, téměř zvířecí skřek.” (Tamtéž, str. 250.)

„Dokonce i naprostému ignorantovi ve vojenských záležitostech bylo jasné, že našemu útoku došly síly. A vtom přišla do hlavního stanu zpráva o tom, že oddíl německých horských myslivců vystoupil na vrchol ledovci obklíčené nejvyšší kavkazské hory Elbrus, vysoké 5600 metrů, a vztyčil na ní říšskou válečnou zástavu. De facto se jednalo o naprosto dobrodružný podnik, který nijak nemohl ovlivnit průběh bojových operací. Všichni jsme měli za to, že není nejmenšího důvodu přikládat tomuto nesmyslnému kousku fanatických horolezců jakýkoli význam. Hitlerova reakce však byla úplně odlišná. Sám jsem byl velmi častým svědkem Hitlerova vzteku, ale nikdy jsem si nemyslel, že může natolik ztratit sebeovládání. Několik hodin křičel a zmítal se v hysterickém záchvatu s tím, že tato marginálie prý ohrozila veškerý strategický plán východního tažení. Dokonce ani po týdnu se nedokázal uklidnit a neustále proklínal ‚ty šílené horolezce, kteří by měli být postaveni před soud‘. Tvrdil, že ty idioty zachvátilo velikášství a oni museli lézt na ten pitomý kopec, když on přece jasně a nedvojsmyslně nařídil, aby byly všechny síly vrženy proti Suchumi.” (Tamtéž, str. 331.)

„Jeho hněv propukal v podobě uragánu slov. V takových okamžicích odrážel jakékoli námitky prostým zesílením hlasu. Podobné scény mohly být vyvolány nejen závažnými, ale i naprosto malichernými událostmi. Jednou jsem na Obersalzbergu pozoroval, jak se jeho fena Blondi odmítla podřídit povelu. Hitler zrudl v obličeji a bez ohledu na velkou skupinu přítomných osob začal zuřivě řvát na jednoho ze svých pomocníků, který stál vedle něj. Aniž by cokoli vysvětlil a aniž si povšiml úžasu, který mezi lidmi zavládl, se na něho obořil nekonečným proudem vzteklých nadávek.” (O. Dittrich, str. 213.)

Všichni jistě znají Göringovu poznámku: „Adolf je vegetarián, ale to jsme nevěděli, že kromě salátů žerou vegetariáni taky koberce.” To se stalo roku 1933, kdy se Hitler pohádal s Otto Strasserem a ulevoval svému vzteku prasečím chrochtáním, skřeky a urážkami na adresu všech přítomných. Hitler tehdy začal pobíhat po pokojích a rozbíjel v nich nábytek, zrcadla a skla, mrskal po okolních osobách těžkými předměty, válel se po podlaze a kousal do koberce.

Jednou za války přicestoval za Hitlerem Guderian, aby mu podal hlášení: „Hitler stál přede mnou s obličejem zrudlým vzteky a se zdviženými pěstmi, třásl se hněvem po celém těle a naprosto ztratil sebeovládání. Po každém výbuchu vzteku začal pobíhat dozadu a dopředu, zastavoval se přede mnou téměř čelo na čelo a stále mi nadával. Přitom tak řval, že mu oči vylezly z důlků a na spáncích se mu vzdouvaly zmodralé žíly.” (Vzpomínky vojáka, Smolensk, Rušíc 1998, str. 572.)

4.

Tatáž situace, nikoli však v Berlíně, nýbrž v Moskvě. Stala se následující věc: v květnu roku 1942 se jednotky Krymského frontu připravovaly k útoku. Na rozkaz velitele frontu generálporučíka D. T. Kozlova byly masy tanků, dělostřelectva a pěchoty shromážděny na bezprecedentně uzoučkých úsecích frontu. Každá divize obsadila šíři pouhých 800 metrů: to znamenalo ani ne kilometr na 10-12 tisíc mužů spolu s veškerým dělostřelectvem, s tanky, polními sklady, se sklady proviantu, s nemocnicemi a se vším ostatním. – Němci zde následně provedli preventivní úder, který byl ovšem zcela drtivý a pro sovětské jednotky znamenal naprostou katastrofu. V daném prostoru bylo totiž shromážděno takové množství hustě natěsnaných sovětských jednotek, že prostě nebylo možné minout cíl. Každý německý dělostřelecký granát rozséval smrt a zkázu, ať dopadl kamkoli. – Vzhledem k tomu, že se zde připravoval sovětský útok, byla velitelská stanoviště jak celého frontu, tak jednotlivých armád, armádních sborů, divizí, brigád a pluků spolu s nesčetnými spojovacími uzly umístěna v maximální blízkosti k čelu fronty, v důsledku čehož se tato stanoviště ocitla v ohnisku nepřátelského úderu, takže jednotky byly zbaveny velení. – Rovněž zásoby munice, paliva a náhradních dílů byly uloženy co nejvíc vpředu, celé se to dostalo pod kanonádu a sovětské jednotky se ocitly na mizině. – Právě proto, že se zde sovětská vojska připravovala k útoku, došlo také k odstranění minových polí a zátarasů z ostnatého drátu, takže nepřítel pak postupoval kupředu bez překážek. – Stručně řečeno: přesně se zde zopakoval rok 1941, pouze v menším měřítku.

Stalin nařídil odvolat velitele Krymského frontu generálporučíka Kozlova z funkce a nařídil mu, aby se dostavil do Moskvy.

Jsme tedy v Moskvě. V Kremlu. Ve Stalinově kanceláři. Stalin zde má právě úřední jednání s generálporučíkem K. K. Rokossovským, který bude povýšen: z funkce velitele 16. armády přechází na pozici velitele Brjanského frontu.

Když už se Rokossovskij začínal loučit, vstoupil Poskrebyšov a oznámil, že se dostavil Kozlov a čeká na přijetí. Stalin se s Rokossovským nejprve rozloučil, ale pak ho náhle zarazil a řekl:

„Počkejte chvilku, já tady teď budu mít jeden rozhovor, který by vás snad mohl zajímat. Ještě zůstaňte.”

Pak se obrátil k Poskrebyšovovi s tím, že má být uveden Kozlov.

Kozlov vstoupil. A přestože ke katastrofě na Kerčské šíji došlo zcela nedávno a všechno to bylo ještě v čerstvé paměti, Stalin ho přivítal naprosto klidně a neprojevil ani žádný hněv, ani nepřízeň. Podal mu ruku (svědectví admirála sovětského námořnictva I. S. Isakova, Znamja 3/1988, str. 72).

Stalin pak vedl s Kozlovém poklidný rozhovor bez řevu, bez skřeků, oči mu nikterak nelezly z důlků a na spáncích mu nemodraly žíly. Stalin vytkl Kozlovovi jeho chyby, načež ho jmenoval do nižší funkce velitele 24. armády. – A to bylo všechno. Po několika měsících se Kozlov vyšvihne do funkce zástupce velitele frontu a později dokonce na pozici představitele Hlavního stanu vrchního velení na Leningradském frontu.

Takto vyjadřoval svůj hněv Stalin.

A nyní si povíme, jak vypadal opravdový výbuch Stalinova vulkanického hněvu, a to v situaci, kdy se osobně stal objektem veřejné urážky.

Zde je prehistorie celé události: počínaje rokem 1939 se připravuje drtivý úder proti Německu. Plán je prostý: dosáhnout rozhodující převahy ve vzduchu nečekaným úderem proti nepřátelskému letectvu na zemi, tedy zlikvidovat německé letectvo na spících letištích. Pro takovou akci není zapotřebí obzvlášť bravurní pilotáže, nýbrž je nezbytné mít pro ni k dispozici hodně letadel a zničehonic z nich vysypat co nejvíc pum na stanoviště nepřátelských stíhaček a bombardérů, na skladiště paliva a munice, na spojovací uzly a na velitelská stanoviště. Předpokládalo se, že v takové situaci prostě nedojde k žádným leteckým soubojům ve vzduchu. Následně zaznělo slavné heslo generálporučíka letectva Pavla Ryčagova: „Nebudeme šaškovat!” – což znamenalo, že není třeba učit mladé piloty provádění leteckých soubojů a bravurní pilotáži, tedy umění nezbytnému pro letecké souboje. Vycvičíme prostě piloty po desítkách tisíc mužů na základě nebývalého tříměsíčního programu: „start – přistání”. Na rozdíl od japonských kamikadze tedy stačilo vycvičit piloty pouze k tomu, aby dokázali vzlétnout a sledovat kurs, přičemž přistání prováděl při cvičných letech zkušený instruktor. Kromě toho šlo u Japonců o dobrovolníky, zatímco v Sovětském svazu byla letová učiliště na Ryčagovův rozkaz naplněna povinně nastoupivšími branci.

Za tři měsíce není možné vycvičit pilota. Tím spíš násilím. Sokolíci se pak zcela přirozeně v alarmujících počtech řítili k zemi. Tvrzení, že na vině byly nekvalitní letouny, je nesmyslné. Zkuste posadit sto tisíc kluků, nahnaných násilím do kasáren, na ta nejlepší letadla, dejte jim tříměsíční výcvik – a uvidíme, co se bude dít. Ne, o letadla tady nešlo. Ryčagov si neměl stěžovat na špatná letadla, ale na vlastní zhovadilost. Ryčagov měl snížit počet budoucích pilotů (jen za rok 1941 jich mělo být vycvičeno 150 000) a v nepřímé úměře k tomuto snížení personálního počtu měl být výcvik prodloužen aspoň na šest měsíců. – Ryčagov však pevně trval na svém: Moje linie je správná a ti kluci se zabíjejí kvůli špatné kvalitě letadel.

Tak, a teď se tedy v Kremlu koná porada o příčinách vysokého počtu havárií v letectvu. Informuje o ní opět admirál sovětského námořnictva I. S. Isakov:

„Množící se havárie byly osvětlovány rozličnými důvody, dokud nepřišla řada na tehdejšího velitele letectva Ryčagova. Myslím, že měl funkci generálporučíka, byl velice mladý a už vzhledově působil dojmem úplného kloučka. Když tedy na něho přišla řada, najednou prohlásil:

‚Havárie se budou množit i nadále, protože nás nutíte lítat na hrobech.‘

Bylo to naprosto nečekané. Mladík zčervenal a zmlkl, načež zavládlo hrobové ticho. Stál tam pouze Ryčagov, který si po svém výkřiku stále ještě nesedl a byl celý zrudlý a nervózní. Několik kroků od něho stál Stalin. Celou dobu kráčel po místnosti, ale když Ryčagov pronesl svá slova, Stalin se zastavil.

Je to jen můj názor, ale mám za to, že vyjádřit se takovou formou na vojenské poradě nebylo namístě. Stalin věnoval letectvu velké úsilí, velmi se o ně zajímal a v jeho problémech se orientoval poměrně slušně, každopádně lépe než většina lidí, kteří tehdy stáli v čele lidového komisariátu obrany. Ve srovnání s nimi znal letectvo nesrovnatelně zevrubněji. Ta Ryčagovova poznámka, pronesená zmíněnou formou, mu nezbytně musela znít jako osobní urážka, čehož si všichni byli vědomi.

Stalin se zastavil a mlčel. Všichni čekali, co se bude dít.

Chvilku postál a potom prošel podél stolu v tomtéž směru, kterým kráčel předtím. Došel až na konec, otočil se, v naprostém tichu prošel celou místností zpátky, opět se otočil, vyňal si z úst dýmku a řekl pomalu a tiše, aniž zvýšil hlas: ‚Tohle jste říkat nemusel.‘ A zase vykročil. Opět došel až na konec místnosti, znovu se otočil a kráčel na druhý konec, zase se otočil a zastavil se skoro na tomtéž místě jako poprvé, načež opět pronesl tímtéž nezvýšeným, klidným hlasem: ‚Tohle jste říkat nemusel.‘ Po maličké pauze pak řekl: zasedání je ukončeno.‘

A jako první vyšel z místnosti.

Všichni začali sklízet své složky a aktovky – a odešli v netrpělivém očekávání, co asi teď bude následovat.

Ani den poté, ani následujícího dne, ani po dvou dnech, ani po třech dnech se nedělo nic. Za týden byl však Ryčagov zatčen a zmizel navždy.

Takhle to tedy bylo. Takhle vypadal výbuch Stalinova hněvu.

Když jsem řekl, že jsem Stalina viděl rozhněvaného pouze několikrát, nutno dodat, že Stalin dokázal skrývat své pocity – a že to uměl velmi dobře. Měl k tomu už odedávna vybudované návyky. Kráčel, odvracel se stranou, díval se na podlahu, kouřil dýmku, hrál si s ní… To všechno používal jako prostředky k tomu, aby se udržel a neprojevil, neukázal své pocity.” (Znamja 3/1988, str. 73.)

Řeklo by se – vždyť to byl horkokrevný Kavkazan: ten by měl rozbíjet zrcadla, hryzat do koberců a mrskat po svých generálech litinovými hlavami Marxe a Engelse. Ale on to nedělal, on se hněvu varoval.

Admirál Isakov se zmýlil jen v jednom: Ryčagov skutečně zmizel, nikoli však proto, že by byl po týdnu zatčen. Dne 8. dubna 1941 Stalin odvolal Ryčagova z funkce a poslal ho studovat na Akademii generálního štábu. Bylo zapotřebí mu pomoci, aby se zbavil své horkokrevnosti. – Ryčagov byl posléze opravdu zatčen, ale k tomu došlo až 24. června 1941 a úplně z jiných důvodů. Dne 28. října 1941 byl pak bez soudu popraven.

5.

Je velmi užitečné vědět, co lidé říkají sami o sobě. Pro hodnocení osobnosti se jedná o nesmírně cenný materiál.

Stalin by si mohl pro sebe vymyslet jakýkoli titul a jakoukoli hodnost. Místo toho si však – coby funkci nejvyšší – ponechal funkci… tajemníka.

Oficiální termín pro tu funkci zněl „generální tajemník”, ale Stalin si vystačil s tím jedním nudným slůvkem „tajemník”, čímž se stavěl na roven jiných sekretářů strany. A dopisy dceři podepisoval ještě lépe: tajemníček.

A nyní o sobě promluví Hitler.

Ke Guderianovi: „Věřte mi! Já jsem největším stavebním inženýrem pevnostních staveb všech dob.” (Vzpomínky vojáka, str. 448.)

A teď v srdečném kruhu adjutantů, písařek a stenografek dne 27. února 1942, nedlouho po porážce německých vojsk u Moskvy: „Cítím se skvěle ve společnosti velkých historických hrdinů, ke kterým sám patřím. Na tom Olympu, na který vystupuji, zasedají nejoslnivější myslitelé všech dob.”

Mimochodem – Olymp, to je sídlo bohů. Takhle daleko se ten šílenec nechal unést.

10. března 1942: „Moje matka byla prostá žena, ale darovala německému lidu velkého syna.”

Hotová madona s Ježíškem, není-liž pravda?

A tady mluvi „velký syn německého národa” o svých koníčcích: „Nikdy nečtu romány a skoro nikdy nečtu v novinách literární rubriky.” Velký syn německého národa není čtenář. On je spisovatel.

11. března 1942: „Jsem přesvědčen, že kdybych kouřil, nikdy bych nedokázal unést všechny ty těžké starosti, které mě už dlouhou dobu hnětou. Možná právě to zachránilo německý národ.”

Takže je to jasné: kdyby byl Adolf rozpáral papirosu značky Hercegovina flor, tabák z ní nasypal do fajfky a zakouřil by si, pak by neunesl těžké starosti a s německým národem by byl konec. Takhle je národ naopak spasen.

Obraťme pozornost na vzájemnou blízkost dat těchto Hitlerových výroků. Během necelých dvou týdnů pronesl veřejně (jenom podle toho, co zaznamenal Henry Picker) třikrát chválu vlastní velikosti.

Každý zájemce si může najít ještě povýšenější a častější Hitlerovy výroky o jeho vlastních vynikajících schopnostech. – Na světě je plno lidí, kteří se považují za velikány. Ale rozprávět o své velikosti lidem v nejbližším okolí, to je známka těžkého poškození rozumových schopností.

I Stalin byl nazýván géniem. Ale nedělal to sám a nikomu to nedovolil, pokud byl s lidmi v úzkém kruhu. Géniem byl pro široké lidové masy, nikoli však ve své pracovně.

Ovšem v Hitlerově kruhu byly rozhovory o velikosti stálým tématem. Picker zaznamenal například, co se stalo v noci z 19. na 20. dubna 1942: „…plukovník Scherf, důstojník generálního štábu zastupující ve vůdcově hlavním stanu vojensko-historické oddělení OKW, daroval všem knihu ‚Génius, jaký je‘ – sborník citátů o podstatných rysech génia, což byla zjevná narážka na Hitlera.”

A zase musí člověk údivem vrtět hlavou. Co má co dělat v Hitlerově hlavním stanu zástupce vojensko-historického oddělení OKW (vrchního velení Wehrmachtu)? Copak hlavní stan vrchního velitele ozbrojených sil nemá v průběhu nejkrutější ze všech válek nic jiného na práci než psaní knih o géniích?

10. května 1942: „Po obědě šéf – v odpověď na výrok, že jen velmi zřídka se najdou lidé povolaní uskutečnit někdy v životě něco velkého – prohlásil: mezi těmito lidmi byl pouze v Mozartovi rozeznán velký talent už v raném dětství. Ale stejně je jejich životní cesta předurčena osudem, který je jednoho dne povolá, aby ukázali svou sílu. Jak umlčený se sám cítil ve Vídni, i když už v dostatečné míře disponoval obsáhlými znalostmi v nejrůznějších oblastech.” A takhle to začíná vždycky: službukonající patolízal vypustí u stolu s Hitlerem nenápadně výrok o tom, jak těžko se dá setkat s geniálními lidmi… To je trefa do černého. Přímo doprostřed desítky. A šílenec se chytá: první jeho věta pojednává o Mozartovi, v němž rozeznali génia už v dětství – a druhá věta už se týká jeho samotného, v němž ovšem génia hned nerozeznali. A ve vídeňském mládí mu bylo tak těžko: už tehdy byl přetížen vědomostmi z těch nejneuvěřitelnějších oblastí – a pořád v něm nikdo nechce rozeznat génia. To musel být tenkrát hrozný pocit!

Dále se po celý večer vede monolog o tom, že tupý školní učitel nemůže génia ani pochopit, ani zaregistrovat. „Génia dokáže rozeznat pouze génius…”

6.

Leč i samotný fakt, že se stovky podobných Hitlerových výroků uchovávaly pro dějiny, svědčí o ledasčem. Každý jeho žvást musely pečlivě zaznamenat sekretářky a stenografky. Ani jeden jeho výrok nesměl uniknout potomkům; proto zapisovaly jeho řeči hned dvě stenografky zároveň. Taková pravidla mohl stanovit pouze člověk, který ani na okamžik nepochyboval o své gigantické převaze nad vším svým okolím. – Stejně se mimochodem choval také vůdce světové revoluce Grigorij Zinověv, když se obklopil hezoučkými ksichtíky, které zapisovaly jeho nedocenitelná poslání. – Celý Hitler. Ten nedělal nic jiného.

Jenže pouhé osobní stenografky – to Hitlerovi nestačilo. „Ve snaze dokázat budoucím pokolením, že vydával vždy správné rozkazy, nechal Hitler už o pozdním podzimu 1942 povolat do hlavního stanu soudní stenografy Reichstagu, kteří se nyní účastnili všech operativních porad a zapisovali na nich každé slovo.

Pokud se Hitlerovi zdálo, že bylo nalezeno východisko z obtížné situace, často se vyjadřoval takto:

„‚No vidíte! Já mám vždycky pravdu. Ale ti idioti z generálního štábu mi pořád nechtějí věřit.‘ A dokonce i tehdy, pokud se ústup měnil v bezhlavý útěk, tak jako tak triumfálně prohlašoval: ‚A copak jsem před třemi dny nenařizoval. aby byl zahájen ústup? Můj rozkaz opět nebyl splněn. Vůbec se mé rozkazy hromadně, jeden vedle druhého neplní – a vy si vždycky najdete výmluvy a hrajete Rusům na ruku. Vy lžete, když tvrdíte, že provedení té či oné operace zabránili Rusové.‘ Hitler si nikterak nehodlal přiznat, že jeho porážka je v prvé řadě dána faktem neschopnosti Německa bojovat na několika frontách najednou – a že v této bezvýchodné situaci jsme se ocitli výlučně jeho vinou.

Stenografové, kteří se nečekaně dostali do oné atmosféry blázince, si možná ještě před několika měsíci Hitlera idealizovali a věřili Goebbelsovým tvrzením, že Führer je obdařen geniálním rozumem. Nyní museli sestoupit z nebes na zem. Dodnes mám před očima následující obraz: stenografové vedou s bledými, ponurými tvářemi protokol zasedání nebo ve volném čase nervózně přecházejí sem tam po prostorách hlavního stanu. Vnímal jsem je jako vyslance národa, odsouzené k tomu, aby se stali bezprostředními svědky skutečné tragédie.” (Speer, str. 418-419.)

7.

Kromě osobních stenografek a soudních stenografů Reichstagu zaznamenávali Hitlerovy geniální monology bez ustání „zplnomocnění vojenští historikové Führera” (z nichž nejméně jeden pracoval pro Stalinovu rozvědku).

Hitlerův stranický zástupce Martin Bormann „zapisoval všechny Hitlerovy výroky, které považoval za důležité”. (Speer, str. 149.) Mimo to všechno zaznamenával Hitlerovy projevy také jeho pochlebovač Henry Picker. I to, co zaznamenal jen pouhý Picker za pouhý půlrok, naprosto stačí k tomu, aby se budoucí pokolení plácala smíchy do kolen. V noci z 25. na 26. leden 1942 vyprávěl „velký syn německého národa” svým zpitomělým ctitelům následující: „Možná že nějakých deset tisíc let před naším letopočtem došlo ke srážce s Měsícem. Není vyloučeno, že tehdy Země přinutila Měsíc, aby začal obíhat po své dnešní dráze. Možná že naše Země mu sebrala jeho atmosféru, což naprosto změnilo podmínky života na Zemi. Připouštím, že zde tehdy sídlily bytosti schopné žít v jakékoli výšce či hloubce, protože zde neexistoval atmosférický tlak. Rovněž připouštím, že Země rozmrzla a voda, která se začala valit do kráterů, vyvolala strašlivé výbuchy a lijavce. Zachránit se dokázali jenom dva lidé, protože se vysoko v horách schovali v jeskyni.”

Nevím, co vás na tomto objevu udiví víc. Mně se líbila ta chronologická přesnost: deset tisíc let před naším letopočtem. Proč ne dvacet? A také se mi moc líbí ty bytosti žijící v jakékoli výšce a hloubce, protože zde nebyla atmosféra. Ti nešťastníci žili ve vzduchoprázdnem prostoru a nedýchali. Zachránit (podle Hitlera) se mohli jenom dva lidé. Otázka: a proč by nemohli být tři? Nebo čtyři? Před srážkou s Měsícem neměli chudáci lidé vůbec plíce. Nebo je měli, ale nepoužívali je, protože neexistoval vzduch. Teprve po té srážce se s ulehčením nadechli – a od té doby dýchají.

V tomtéž monologu pak Hitler sděluje, že „pes, to je nejstarší domácí zvíře. Vždyť už žije vedle člověka 30 000 let.” Z toho ovšem vyplývá, že před srážkou s Měsícem, k němuž, jak nyní víme, došlo 10 000 let před naším letopočtem, žili ve vzduchoprázdnem prostoru spolu s lidmi také psi. A pokud neexistovala atmosféra, pak teplota (málem jsem napsal „vzduchu”) vzduchoprázdna byla nižší než u Stalingradu v prosinci 1942. Ti si museli v takových tisíciletých mrazech protrpět svoje, ubozí pejsci.

„Hitlerovy monology u kulatého stolu”, které zapsal Henry Picker, ovšem neobsahují jenom takovéto třešničky na dortu. Moudrost tam z „velkého syna” přímo čišela. Dne 10. května 1942 vyprávěl, že tajnou sovětskou policii GPU řídí v současné době Georgij Dimitrov. Tou dobou už žádné GPU neexistovalo a bulharský komunista Dimitrov je neřídil nikdy. – Ovšem Hitler právě přeskakuje z tématu na téma a navrhuje pěstovat kopřivy namísto bavlny. Vyzdvihuje myšlenku budování železnic o průměru kolejnice nikoli půldruhého metru, nýbrž čtyři metry. K ocenění hloubky hlouposti takového počinu není ani třeba být slévárenským inženýrem. Stačí si jen představit délku a šířku pražců, tloušťku a váhu kolejnic, šířku a nosnost mostů či výšku tunelů. Jedna věc je stavět takovou magistrálu ve stepi

(k čemu by tam byla?) a jiná věc je dělat to v hustě osídlené Evropě s jejími nesčetnými městy, řekami, horami, stoupáními, klesáními, hrázemi a náspy. Stačí si jen představit ohyb takové železnice a vypočítat poloměr – a celá ta hloupost se osvětlí sama. Odborníci Hitlerovi ihned sdělili, že i kdyby bylo něco takového postaveno, nikdy by se nesplatily náklady. Ale Hitler vyžadoval s velbloudí tvrdošíjností, aby byly podobné plány rozpracovány, sám kreslil plány třípatrových osobních vagonů s velkolepými interiéry, zasklenými vyhlídkovými plošinami, s fontánami a oranžériemi… Jako na Titaniku.

Když chceš být fantasta, tak si jím buď. Jenže ty jsi přece hlava státu, který vede válku nikoli na život, ale na smrt. Jestli v takové situaci opravdu nemáš co na práci, kresli si vagónky, chodbičky, kupé a schůdky, ale neodváděj od práce aspoň ostatní.

Ale kdyby šlo jen o vagónky… On blouznil i o architektuře a žil ve světě hračkářských domečků. Byl pohlcen stále novými a novými projekty. Chodby a sály jeho kanceláře, rezidencí, velitelských stanovišť i krytů byly zastavěny maketami budov. Když už nad berlínskými kryty burácely sovětské tanky, vnášel nové změny do projektu ústřední berlínské magistrály, na níž chtěl vykonat přehlídku vítězství…

Jeho hlava byla generátorem geniálních myšlenek. V noci na 10. března 1942 osvítil Hitler své posluchače odhalením: „Bez mužů by bylo s ženami zle.” Správná myšlenka. Nic se proti ní nedá namítnout. A i kdyby člověk rozumoval sebevíc, něco takového by ho nenapadlo.

Hitlerova moudrost působila na jeho nejbližší okolí magicky. Nadšený Henry Picker si nejen zapisuje Hitlerovy geniální objevy, ale také k nim vyjadřuje svůj názor. Zápis ze dne 28. března 1942: „Vůdcovy myšlenky, vyjadřované v jeho monolozích u kulatého stolu, jsou často natolik skvělé a jsou podány v takovém slovesném tvaru, že by mohly být okamžitě publikovány. Neustále je zřetelné, jak hluboce ze svého hlediska postihuje smysl naskýtajících se problémů a jak dobře promyšlen je závěr, k němuž dochází. Záhadu jeho magické moci lze vysvětlit v zásadě tím, že při svém neustálém zájmu o politické a vojenské otázky je dokázal všestranně promyslet dřív, než se k nim jeho posluchač vůbec dostane.”

Na naše domorodé hitlerovce působí jedinečné myšlenky o psech ve vzduchoprázdnem prostoru neméně ohromujícím dojmem. Valerij Skurlatov (Rossijskoje vozrožděnije, leden 1991, str. 2) prohlásil, že Stalin „se nevyrovnal Hitlerovi rozumem ani povahou”. S tím lze souhlasit: Stalin nekousal do koberců, čímž prokázal slabost své povahy, a svým ubohoučkým rozoumkem nedospěl – a dospět ani nemohl – k veliké myšlence, že bez mužů by bylo s ženami zle.

* * *

O Hitlerově velikosti, o jeho rozumu a povaze se výstižně a přesně vyjádřil Guderian: „Ale ať se tím zabývají lékaři. Pro německý národ stačí, aby věděl, že člověk, jenž mu stál v čele, člověk, kterému národ věřil tak, jak nikdy žádný národ nevěřil žádnému vůdci, byl duševně chorý.” (Vzpomínky vojáka, str. 614.)

KAPITOLA ŠESTÁ

Bod první: Vůdce má vždycky pravdu

„Gauleiteři pracovali dle obecného pravidla nezávisle na vládních prezidentech a vrchních prezidentech provincií a na předsedech vlád jednotlivých zemi. Führerův stát, o nějž se snažili a jenž propagoval Hitler a jeho stranický program, vlastně de facto neexistoval. Ba co víc, právě v oblasti státní správy panovala stále nebezpečněji se projevující anarchie, která se čím dál víc rozšiřovala jmenováním nesčetných říšských komisařů, generálních zplnomocněnou, zvláštních zplnomocněnců atd.”

Generálplukovník H. Guderian: Vzpomínky vojáka, str. 624

1.

Hitler o své geniální nepostradatelnosti nejen mluvil, ale i psal. Osobně zformuloval závazné body pro členy NSDAP, mezi nimiž se obzvlášť vyjímal bod, který zněl: VŮDCE MÁ VŽDYCKY PRAVDU.

Pro nás patří podobné výroky mezi projevy pokleslého kasárenského humoru. Pokud se ovšem členové nacistické strany při čtení něčeho takového neváleli smíchy po podlaze, nýbrž se naopak podřizovali tomu, kdo má vždycky pravdu, pak byla jejich úroveň plně srovnatelná s úrovní „velkého syna německého národa”. No, snad byla dokonce o trochu nižší.

Podíváme se nyní, jakým způsobem Hitler a Stalin přijímali rozhodnutí a jak byla tato rozhodnutí plněna.

Za Stalinovou schopností vést smysluplné porady, pracovní setkání a rozhovory stálo prosté tajemství: on se na ně připravoval. Před každým setkáním s ministry, generály, zbrojními konstruktéry, šéfy tajné policie, tajemníky oblastních a krajských výborů, partyzánskými veliteli, diplomaty, představiteli jiných států, rozvědčíky a řediteli podniků si Stalin shromažďoval nezbytné informace a studoval je:

„Měl svou metodu pro zpracování konkrétních materiálů. Před začátkem přípravy té či oné operace, před povoláním velitelů frontů se předem scházel s obyčejnými důstojníky generálního štábu – s majory či podplukovníky, kteří měli za úkol sledovat patřičné operační směry. Jednoho po druhém si je zval na informační pohovory, půl hodiny až dvě hodiny s nimi pracoval, s každým si upřesňoval situaci a snažil se ji pochopit, takže při setkání s veliteli frontů, když jim zadával nové úkoly, už byl natolik připraven, že často svou dobrou informovaností v dané záležitosti vyvolával údiv… Samozřejmě že za použití této své metody před nimi někdy s potěšením demonstroval svou znalost situace. Hlavní však bylo především to, že jeho informovanost nebyla jen manifestační, nýbrž opravdová, takže jeho předběžná práce s obyčejnými důstojníky generálního štábu za účelem ujasnění situace před vlastním rozhodováním představovala práci nanejvýš rozumnou.” (Maršál Sovětského svazu Žukov, Vojenno-istoričeskij žurnál 10/1987.)

O tom, jak znal Stalin situaci a jak vyžadoval zrovna takovou znalost od svých podřízených, podal svědectví armádní generál S. P. Ivanov. Roku 1942 byl plukovníkem a pracoval ve funkci náčelníka operativní správy při štábu Jihozápadního frontu. Připravovala se stalingradská strategická ofenzíva. Velitel frontu byl nemocný. Proto měl jet na poradu náčelník štábu frontu – jenže právě byl jmenován nový náčelník štábu, a ten ještě nedorazil. Do všech plánů byly zasvěceny pouze tři osoby. Třetí z nich byl náčelník operativní správy při štábu frontu S. P. Ivanov. Stalin si tedy povolal jeho. Letadlem do Moskvy a z letiště rovnou do Stalinovy pracovny. Na posouzení situace bylo určeno třicet minut. Tyto minuty byly využity krajně intenzívně. Stalin vystupoval v úloze nepřítele, vháněl chudáka plukovníka do bezvýchodných situací a vyžadoval okamžitá, správná a přesná řešení. – V okamžicích obzvlášť neúnosného napětí zapojuje lidský organismus automaticky obranné mechanismy. U jednotlivých lidí se to v té či oné situaci projevuje rozdílnými způsoby. V daném případě reagoval plukovníkův organismus mohutným zvýšením tělesné teploty a neobyčejně intenzivním pocením. Košile uniformy na něm zvlhla tak, že kdyby ji vymáchali v řece, vyšlo by to nastejno.

Plukovník se uhájil. Ze Stalinovy pracovny pak jel rovnou na Ústřední letiště a ihned odletěl do stalingradského prostoru. V letadle přišla na Ivanova dřímota, které se po takovém vypětí nebylo co divit. Veliteli letadla však přišel na palubu radiotelegram tohoto znění: Vzbuďte cestujícího a blahopřejte mu ke jmenování do hodnosti generálmajora. – A patřičný podpis.

2.

Proces přijímání Stalinových rozhodnutí sestával ze dvou prvků: Za prvé si problém předem nastudoval.

Za druhé nechal každého z přítomných, aby se vyjádřil, pozorně naslouchal, vybíral si to, co bylo cenné a závažné a sváděl posouzení problému do nezbytného a jedině správného koryta.

U Hitlera tomu bylo právě naopak. Především odmítal prostudovat si situaci. Ignoroval ji.

„Se způsoby bohémského umělce, které mu byly vlastní, opovrhoval pracovní disciplínou a nebyl schopen – ba ani si to nepřál – přinutit se k plánovité práci… Jeho den začínal zdlouhavým obědem.” (Speer, str. 140.)

„Hitler projevoval ohromující neznalost skutečného stavu věcí.” (Speer, str. 409.)

„Hitlerovo nesprávné hodnocení situace dostoupilo už do naprosto absurdních měřítek.” (Speer, str. 555.)

„Hitler měl velkou nedůvěru k jakýmkoliv matematickým výpočtům… Führer se opovržlivě vyjádřil o memorandu, které připravil náčelník hlavní správy válečného hospodářství Georg Thomas, protože tento generál v něm podal neobyčejně vysoké hodnocení sovětského válečného potenciálu. Thomasovi a zároveň i OKW bylo neprodleně zakázáno zabývat se tímto tématem.” (Speer, str. 414.)

Hitler nejenže nezná a nepřeje si znát reálnou situaci, nejenže schovává hlavu do písku, jako to v okamžiku děsivého nebezpečí dělá pštros australský: on ještě zakazuje svým podřízeným, aby se seznamovali se situací a snažili se ji osvětlit a pochopit.

Pro rozhodování je nezbytná znalost situace. Jak je možné přijímat rozhodnutí bez znalosti situace? Pro nás je to nemožná věc, jenže v hitlerovském Německu bylo možné všechno. Hitler nepřijímal rozhodnutí na základě studia a hodnocení situace. Přijímal je prostě jenom tak, aniž by ztrácel čas nějakým přemýšlením. „Nikoho z účastníků operativních porad nerozhořčoval Hitlerův zvyk přijímat rozhodnutí na základě vnuknuti. Nebral v potaz ani analýzu vojenské situace, ani vojenskou techniku, ošacení či proviant, jež nezbytně potřebovaly bojující jednotky, a nikdy nežádal skupiny odborníků, aby ze všech stran prostudovaly naše útočné plány a s nimi také možnou reakci nepřítele.” (Speer, str. 415.)

3.

Povšimněme si, že Stalin přijímá rozhodnutí v úzkém kruhu, zatímco Hitler tak na rozdíl od něho činí obklopen hordou lidí. „Spatřil jsem celé shromáždění důstojníků a generálů, kteří měli zájem účastnit se mého debutu. Když jsem uviděl tolik lidí, byl jsem nepříjemně překvapen, protože jsem doufal, že budu mít možnost vyjádřit své názory v nejužším kruhu. Učinil jsem však chybu: informoval jsem o tezích mého hlášení Hitlerova adjutanta, takže se pak k němu dostavily všechny zainteresované osoby: kompletní hlavní štáb ozbrojených sil, náčelník generálního štábu pozemních vojsk i s některými náčelníky jednotlivých oddělení, generální inspektoři pěchoty a dělostřelectva a konečně i hlavní Hitlerův adjutant Schmundt. Každý z nich shledával v mých plánech nějaké nedostatky…” (Guderian, str. 406.)

„Protože šéf vykonával operativní porady se širokou účastí, bylo při obědě a večeři přítomno tolik hostů, že jsem se musel stravovat v sousedním sále č. 2,” stěžuje si Henry Picker.

„Těchto porad, které probíhaly v pracovním protileteckém krytu na zahradě říšského kancléřství, se účastnil velký počet lidí, z nichž mnozí tam prakticky neměli co dělat… Do nevelké místnosti se účastníci stěží vlezli; stáli namačkáni na sebe kolem stolu s operativní mapou, za nímž seděl jen Hitler a trochu dál od něho stenografky.

Neustálé popocházení a polohlasné hovory vedené v pozadí často překážely v práci, ale Hitler proti tomu většinou neprotestoval. Vyslechl si jednotlivá hlášení, načež vyslovil svá rozhodnutí ohledně následujícího dne. Jen málokdy bral přitom v potaz návrhy generálů. Téměř vždy měl už před začátkem operativní porady svůj názor na situaci.” {Vojenno-istoričeskij žurnál 4/1964, str. 92.)

Nyní uvedu další popisy, které se téměř úplně shodují s předchozími:

„Všechna rozhodnutí byla dána předem. Hitler byl vždy ochoten vnášet do svých plánů jen bezvýznamné změny.” (Speer, str. 415.)

„Kvůli účasti velkého množství lidí v poměrně těsné místnosti v ní vždy panoval zkažený vzduch, což způsobovalo, že jsem byl – stejně jako mnozí další účastníci porad – velmi rychle unaven… Hitler většinou nenechal své spolubesedníky říct ani slovo a úspěšně se vyhýbal posuzování sporných otázek.” (Speer, str. 336-337.)

Hitler tedy mluví bez přerušení – a kolem něj si lidé povídají o ledasčem. To asi není ta nejlepší situace k tomu, aby si nešťastní plukovníci propotili košile. Je to však výtečná situace pro únavu a klimbání spolu s kecáním na volné téma. A přestože ty nemístné hovory účastníků probíhají polohlasně, i tak představují svědectví faktu, že Hitlerovo vyžvaňování nikdo neposlouchá. – Když zaslechne učitel během vyučovací hodiny šeptání po třídě, musí proti tomu něco udělat. Pokud si žáci povídají mezi sebou, byť třeba šeptem, znamená to, že výuka neprobíhá tak, jak má. I ten nejslabší šepot ve třídě učiteli vadí, nemluvě o tom, že ho uráží, protože je to důkaz, že své žáky nedokázal zaujmout. Hitlerovi však všeobecné okolní hovory nevadily, ani ho neurážely. „Hitlerovi to vadilo jen v těch případech, když panovalo přílišné vzrušení a účastníci si mezi sebou povídali příliš hlasitě. Tehdy stačilo, aby s pohoršeným výrazem pozvedl hlavu – a všichni okamžitě zmlkli.” (Speer, tamtéž.)

Klasická válečná porada na jakékoli úrovni se koná na základě schématu, ověřeného staletími a tisíciletími. Především jsou na válečné porady zvány pouze takové osoby, jejichž přítomnost je při nich nezbytná. Za druhé nespěchají výše postavené osoby s vyjádřením vlastního názoru, protože jinak jim jejich podřízení začnou poníženě přitakávat. Jako první mluví na válečné poradě ten, kdo má nejnižší hodnost a funkci. Poté hovoří o něco výše postavený voják. Hlavní velitel si všechny vyposlechne a promluví pak jako poslední. – U Hitlera to však bylo všechno naopak. Už před poradou přijímá Hitler zcela sám veškerá rozhodnutí. Ovšem když je to tak, proč potom pořádat každodenní porady? Pokud jsou už rozhodnutí přijata, stačí přece vydat rozkazy a nařízení a není nutné odtrhávat podřízené od jejich práce. Hitler však každodenní porady pořádá. A to za přítomnosti co největšího počtu lidí. Včetně těch, kteří zde vůbec nemají co dělat. Seznamy osob, zvaných na Hitlerovy operativní porady, jsou ohromující: přítomen je ministr propagandy nebo jeho zástupci, adjutanti jakýchsi generálů a vojenští historikové, kteří jednou vydají příštím generacím svědectví o geniálních rozhodnutích, jaká zde byla přijímána, dále se porad účastní osobní stenografky i stenografové z Reichstagu, támhle stojí sprostý patolízal Henry Picker, přítomen je i osobní zmocněnec Himmlerův, spojovací důstojníci nespočetných štábů – a pak generálové, generálové, generálové… Potom ovšem není divu, že si Hitlerovy plány poměrně rychle nacházely cestu na… Stalinův stůl.

Hloupost oněch porad je evidentní: k čemu se konají, když se na nich nikdo o ničem neradí a když se Hitler o názor účastníků vůbec nezajímá, protože on už všechna rozhodnutí přijal PŘEDEM? A proč informovat o těch předem přijatých rozhodnutích tolik lidí? K čemu odkrývat karty před očima tak různorodého shromáždění?

Je přirozené, že Hitlerova rozhodnutí pak byla sebevražedná. Bez nadání naslouchat nemohl Hitler znát situaci, nemohl ji chápat, a proto prostě nemohl přijímat adekvátní rozhodnutí. Činnost vedoucího pracovníka na jakékoli úrovni spočívá především v nezbytnosti seznámit se s reálnou situací. – Nad oceánem například letí obrovitánské letadlo. Kapitán stroje má před sebou neuvěřitelné množství kontrolek, terčíků a ciferníků se šipkami. Ukazuje se, že ve čtvrtém motoru se zvýšil tlak oleje, v prvním se zase registruje zvýšená spotřeba paliva, ve třetím došlo k nenormálnímu teplotnímu stavu a ocas letadla podivně vibruje… Pokud kapitán tohle všechno ví, je schopen přijmout odpovídající rozhodnutí a opatření. – Hitlerovi generálové, ministři, polní maršálové, gauleiteři a reichsleiteři zaujímají funkci jeho indikátorů dané situace. Neposlouchat je – to je úplně totéž jako nedívat se na přístrojovou desku na palubě letadla. Představme si, že kapitán letadla smýká řídicí pákou, aniž zná směr, výšku a rychlost letu, sílu a směr větru, aktuální stav letounu, jeho křídel, motorů a řídicích systémů.

Míra Hitlerovy neznalosti situace je otřesná. V listopadu 1941 se definitivně zastavila německá ofenzíva proti Moskvě. To znamenalo, že je konec všem nadějím na Blitzkrieg. Znamenalo to, že válka se promění ve zdlouhavý konflikt, pro který nemělo Německo dostatek zdrojů ani surovin. Toto zastavení německých jednotek znamenalo porážku Říše. Navíc však nezůstalo ani u onoho zastavení: dne 5. prosince 1941 byla totiž zahájena mohutná ofenzíva Rudé armády, která byla pro německé generály naprostým překvapením. – Ovšem týden poté, 12. prosince, Hitler prohlašuje: „Válka se chýlí ke konci. Poslední velký úkol naší doby spočívá ve vyřešení církevní otázky. Jedině tak může být německý národ naprosto klidný, pokud jde o jeho budoucnost.”

Němečtí vojáci mrznou v závějích, prokřehlá říšská armáda zahájila neuspořádaný ústup a zažívá u Moskvy porážky, které nemají v dějinách obdoby. Ale Hitler o tom neví. Obrovské letadlo nad nekonečným oceánem bylo vtaženo do epicentra uragánu, z něhož se už nikdy nedostane ven, motory už hoří a odpadávají křídla. Kapitán letadla však nechápe, kam se to dostal, oznamuje posádce a cestujícím, že let se úspěšně chýlí ke konci a sám pro sebe si spřádá veselé plány pro volný den po přistání.

Agitátoři nás naučili, že Němce porazil mráz a že za všechno může zima. Ne, soudruzi, za všechno může kretén ve Vlčím doupěti, který neučinil nic pro záchranu své armády a své země a který v prosinci 1941 třeštil o tom, že problémy války jsou už vyřešeny a že válka se chýlí k vítěznému konci. Měl dokonce za to, že pro zajištění zářivé budoucnosti Německa už zbývá vyřešit jen církevní otázku. Jiných problémů si v té době „velký syn německého národa” nepovšiml.

4.

A nyní porady u Stalina: žádné protokoly a stenogramy. Pozvány jsou jen osoby, jejichž účast je při dané poradě životně nezbytná. Stalin nevyjadřuje vlastní názor. Očekává a požaduje, aby se vyslovili všichni přítomní. Stalin mluví nejméně ze všech. Hlášení podává ten, kdo pak bude za splnění přijatých rozhodnutí odpovídat (a to doslova svou hlavou). „Občas Stalin přerušil hlášení nečekaným dotazem na adresu kohokoli z přítomných: ‚Co si o této záležitosti myslíte?‘ nebo , Jaký je váš názor na tento návrh?‘ Důraz přitom kladl právě na slovo ‚váš‘. Na toho, komu adresoval svůj dotaz, hleděl Stalin trpělivě, byť neodbytně, a nehnal ho k rychlé odpovědi. Zároveň ovšem všichni věděli, že přílišné váhání není na místě. Vždyť odpověď musí být nejen věcná, ale také jednoznačná. Vytáčky a diplomatické kličky Stalin netrpěl. Ostatně už za otázkou samotnou stálo něco víc než prosté očekávání té či oné odpovědi.” (Ustinov, str. 91.)

5.

Přijaté rozhodnutí musí být realizováno. Na to Stalin dohlížel velmi bedlivě. Měl k tomu k dispozici svou vlastní vnitřní rozvědku. Šéfem té rozvědky byl… Stalin sám osobně. Tato rozvědka působila proti nejbližšímu Stalinovu okolí i proti regionálním vedoucím činitelům – tedy proti tajemníkům republikových komunistických stran, oblastních a krajských výborů, proti velitelům okruhů, loďstev, frontů a armád, proti republikovým, oblastním i krajským prokurátorům – a zejména pak proti šéfům tajné policie na všech úrovních. O nesplnění svých rozkazů se Stalin dozvídal prakticky ihned. „Stalin byl nadán nesmírně bohatou, kromobyčejně pevnou a detailní pamětí, takže si podrobně pamatoval všechno, co bylo spojeno s řešením daného problému a nepřipouštěl jakýkoli odklon od podstaty vypracovaných opatření. Pamatoval si jména prakticky všech vedoucích pracovníků hospodářství i hlavních velitelů ozbrojených sil až do úrovně podnikových ředitelů a divizních velitelů a pamatoval si nejpodstatnější data, charakterizující jak tyto osoby, tak stav záležitostí na úsecích jim svěřených. Bylo mu vlastní analytické myšlení, schopné vyčlenit z obrovské masy dat, informací a faktů to hlavní a podstatné.” (Ustinov, str. 92.) Za nesplnění Stalinových rozkazů byla viníkům přišita špionáž ve prospěch kohokoli a následovala jejich nemilosrdná likvidace.

Uveďme si příklad toho, jak byla Stalinova rozhodnutí plněna. Je 19. listopadu 1942. Probíhá strategická ofenzíva u Stalingradu. Po drtivé dělostřelecké přípravě prolomila pěchota za podpory tanků první obrannou linii a postoupila 4-5 kilometrů kupředu. Podle teorie musejí ihned po prolomení obrany proniknout do „čistého” průlomu mohutné tankové svazky, jejichž úkolem je prorazit do operačního prostoru. – Následuje však tvrdá realita. Kromě nepřátelské palby, minových polí a zátarasů z ostnatého drátu brání útočící pěchotě v postupu sněhové závěje. Pěchota v nich doslova tone. Nepřátelská obrana je prolomena jen zčásti. Jednodušeji řečeno: led byl proražen velmi hluboko, ale stále se nedaří prolomit jej až k vodě, přičemž nikdo neví, do jaké hloubky se ještě bude muset kopat. V daném případě se nepodařilo zajistit „čistý průlom”, protože první útočný sled postupuje závějemi příliš pomalu.

Za této situace přijímá velitel Jihozápadního frontu generálporučík N. F. Vatutin rozhodnutí vrhnout do bitvy sled určený pro rozvinutí úspěchu, tedy 1., 4. a 26. tankový armádní sbor… přestože úspěchu ještě nebylo dosaženo. Toto rozhodnutí velitele frontu znamená, že tankové armádní sbory vstupují do bitvy DŘÍVE, než byly pro takový postup vytvořeny podmínky. Toto rozhodnutí znamená, že tankové sbory budou dělat práci, pro kterou nejsou určeny. Toto rozhodnutí znamená, že tankové sbory utrpí těžké ztráty ještě předtím, než začnou plnit svůj vlastní úkol.

Generálporučík Vatutin vydává patřičný rozkaz, ale tři velitelé tankových armádních sborů jej… nesplní, aniž by se na tom vzájemně mohli domluvit. Všechno je prý v pořádku, oni prý začnou rozkaz neprodleně plnit, jen se ještě musí něco dořešit… Když něco nechceš dělat, vždycky si najdeš nějaké zdůvodnění. Velitelé sborů mají ze svého hlediska pravdu. V průběhu předchozích operací – počínaje 22. červnem 1941, tedy už více než jeden rok – bylo vždy důsledkem podobných manévrů… zničení tankových a mechanizovaných sborů, a to dokonce i v situacích, kdy byl „čistý” průlom zajištěn. Jít do „čistého” průlomu znamená jít na smrt. Můžeme si to osvětlit na následujícím příkladu: navlékneme si kožich a zimní obuv, vezmeme samopal, náboje, granáty, suché jídlo a vrhneme se s tím vším – do díry vysekané v ledu. Pod ledem uplaveme nějakých tři sta metrů a vynoříme se z jiné díry ven. – Takový manévr tankoví velitelé nenávidí a mají z něj normální lidský strach: v této válce dosud daný manévr nepřinesl nikomu nic jiného než hanbu a smrt. – A mimo to všechno mají být nyní tankové sbory vrženy do boje za situace, která je pro splnění pro ně zcela nevhodného úkolu obzvlášť nepříznivá: vždyť ani ta díra do ledu ještě není dostatečně prohloubena, takže zde bude ještě ke všemu nezbytné nejdřív tu díru probít hlavou – a teprve poté pak splnit hlavní úkol. – Proto tedy tankoví velitelé všemožně zdržují a hledají záminky, aby aspoň trochu oddálili okamžik vstupu do bitvy, dokud se, sakra, neposune ta pěchota spolu s bezprostředně podpůrnými tanky ještě aspoň o něco málo kupředu.

Jenže v právu je i velitel frontu. On ví, že propásnout vhodnou chvíli se rovná smrti. On o tom ví, že vrhá tankové armádní sbory na skoro jistou smrt, ale pokud se teď ztratí čas, pak sem nepřítel, který už nyní ví, kde se nachází úsek průlomu, vrhne tanky, samohybná děla, polní dělostřelectvo včetně protitankového, ženisty s minami, trestní oddíly, zaměří sem své houfnice, vrhne do boje spolu s tanky dokonce i protiletadlové dělostřelectvo a průlom zlikviduje. A celá operace se zhroutí.

Velitel frontu generálporučík Nikolaj Fjodorovič Vatutin byl velmi jemný člověk, ale v případě potřeby byl schopen velitele sboru, třeba samotného generálmajora či generálporučíka, třísknout klackem po hlavě nebo ho i zastřelit…, o čemž velitelé oněch armádních sborů velmi přesně věděli už předem. – A tou dobou sleduje Stalin v Kremlu, jak se situace vyvíjí: došlo k postupu skrz průlom? Vatutin hlásí: není možné uvést sbory do pohybu… pokud nebudou jejich velitelé popraveni.

To byl ten nejdramatičtější okamžik, kdy mohla celá strategická ofenzíva u Stalingradu ztroskotat. Stalin pak v onom telefonátu nevyhrožuje, nevyčítá, nenařizuje postupovat kupředu a nevydá rozkaz, aby byli váhající velitelé popraveni. Na velitele sborů se dokonce ani neobrací. Jen tiše pronese jakoby pro sebe: „Ať se stydí.” A položí sluchátko.

Velitelům armádních sborů bylo toto Stalinovo přání tlumočeno. – Vzápětí zařvaly stovky tankových motorů – a všechny tři tankové armádní sbory se rozjely kupředu přes bojová stanoviště prvních sledů, předehnaly pěchotu, dovršily průlom v nepřátelské obraně, prorazily do operačního prostoru, obsadily most přes řeku Don a po třech dnech se daleko v nepřátelském týlu setkaly s jednotkami Stalingradského frontu, čímž uzavřely obkličovací kruh.

Pozoruhodné na tom je, že Stalin nikdy poté žádnému z oněch velitelů nic nevyčítal. Naopak: právě velitelé oněch tankových armádních sborů byli ihned po uzavření obkličovacího kruhu jako první povýšeni a vyznamenáni; samotné tankové armádní sbory pak získaly – spolu s bojovými svazky a všemi podřízenými jednotkami – statut jednotek gardových, přičemž i jim byly přiřknuty řády na zástavách a čestné tituly jednotek Donských a Stalingradských.

Tankové sbory nepohnulo z jejich výchozích postavení ani mlácení přes hubu, ani reálná hrozba zastřelením. Stačila k tomu jen jediná Stalinova věta, která navíc ani nebyla rozkazem…

6.

A nyní se podíváme, jak byly plněny Hitlerovy rozkazy.

Německé soukromé firmy si velmi rychle našly cestičky, jak uspokojovat danou moc. Velká firma jmenovala členem ředitelské rady nějakého reichsleitera nebo gauleitera (zemského nebo župního vedoucího) a zcela legálně do něho cpala tisícovky marek za jeho krásné modré (nebo nakonec jakkoli vybarvené) oči. Nu, a reichsleiterům, gauleiterům a dalším stranickým vůdcům německé pracující třídy se taková praxe strašlivě líbila.

Při řešení velmi zásadní otázky, a totiž, jsou-li důležitější zájmy státu nebo zájmy soukromých firem, se tito reichsleiteři, gauleiteři a další straničtí soudruzi kupodivu plně ztotožňovali… se zájmy soukromých firem.

Hitler se to dozvěděl a kategoricky podobnou praxi zakázal. Veškerá stranická byrokracie, počínaje reichsleitery, ovšem tento Hitlerův zákaz družně ignorovala. A co víc: Hitlerův stranický zástupce Martin Bormann, jenž předsedal všem těm místním leiterům, projevoval v této záležitosti naprostou solidaritu se svými podřízenými. „Lokální úředníci – tedy straničtí gauleiteři – věděli, že je Bormann nikdy nenechá na holičkách, takže svou činností všemožně oslabovali ústřední moc.” (Speer, str. 426.) Ne, Bormann neodvolal Hitlerův zákaz. To přece nešlo! Vždyť vůdce má vždycky pravdu! Bormann prostě doplnil Hitlerův zákaz jedním upřesněním: Jakmile bude zakončena vítězná válka, pak ten Hitlerův rozkaz všichni společně splníme. Dokud však zuří válka, dokud trvá utrpení a strádání, nemůže chudák gauleiter v žádném případě jen tak vyžít. V podstatě je to vlastně v zájmu strany, aby se gauleiteři nějak odškodňovali načerno. Jak řekli, tak udělali – a všechno zůstalo, jak to bylo: samozřejmě že vůdce má vždy pravdu – a samozřejmě že gauleiteři zůstali celí.

Hitler ovšem nemohl kontrolovat své rozkazy sám: kontrolu plnění svých rozkazů svěřil do rukou… Bormanna a stranické hierarchie. To byla podobná situace jako v Moskvě roku 1992, kdy bylo rozhodnuto vrhnout se do boje s čečenskou mafií… Čečenci: oni se přece navzájem znají nejlíp, tak ať se taky perou mezi sebou sami. Do čela bojovníků proti mafii byl postaven kandidát právních věd, generálmajor milice Aslanbek Achmedovič Aslachanov. List Krasnaja zvezda (2. března 1993) se velmi vážně zajímal o průběh války: „Mimochodem, pokud jde o Moskvu: Aslanbeku Achmedoviči, vy pocházíte z Grozného a dobře znáte své krajany. Co myslíte, hraje čečenská mafie doopravdy tak závažnou úlohu v moskevském podsvětí?”

Aslanbek Achmedovič na to odpověděl:

„Domnívám se, že člověk, který tvrdí, že existuje čečenská nebo řekněme ruská mafie, je jednoznačně ničema. Nebo ne ničema, ale diletant nebo provokatér, který se snaží zostřovat vztahy mezi národy Ruské federace.”

List Krasnaja zvezda však neustává a vyslovuje zájem o recepty pro boj s organizovaným zločinem. Ve své odpovědi nedělá Aslanbek Achmedovič ze svého umění žádné tajemství. Bez mučení vyslovuje magickou formuli, která povede nevyhnutelně k naprostému vyhlazení banditismu. Recept je následující: „V boji se zločinností je nezbytné těsně semknout šiky!”

Za to semknutí šiků, za mužný boj proti ničemům, diletantům a provokatérům, kteří tvrdili, že prý existuje čečenská mafie a zostřili tím vztahy mezi národy federace, byl Aslanbek Achmedovič povýšen do funkce předsedy Výboru Nejvyšší rady Ruské federace pro otázky zákona, práva a boje se zločinem.

U Hitlera se všechno odehrávalo přibližně tímtéž způsobem: lokální vedoucí („leiteři”) všech druhů a úrovní spolu s jejich ochráncem Bormannem fungovali jako sví vlastní revizoři, jako nesmiřitelní bojovníci proti… proti sobě.

Hitler se však zcela náhodou dozvěděl, že jeho nejzávažnější pokyny a nejpřísnější zákazy jsou otevřeně a drze ignorovány. Pokud by se na Hitlerově místě nacházel soudruh Stalin, byl by Bormann samozřejmě skolen kulkou podlého vraha na chodbě Reichstagu, načež by byli reichsleiteři stříleni po tuctech za to, že nedávali pozor a chudáka Bormanna neuchránili. Hajzlové.

Tak by jednal Stalin. Zde ovšem nejde o korupci, ani o státní zájem, nýbrž o podřízenost vůdčí osobě. To je zásadní otázka. Jakákoli váhavost v této záležitosti vede vůdčí osobu do záhuby: jeho podřízení se mu přestanou podřizovat.

Nyní si povíme, jak na to reagoval Hitler. Hitler si zavolal Bormanna a bez skrupulí se ho zeptal: Plní se moje rozkazy nebo neplní?

„Ve své odpovědi Bormann uvedl, že splnění tohoto rozkazu bylo odloženo na konec války… Führer, který nemohl vůbec uvěřit, že tato jeho dispozice dosud nebyla splněna, prohlásil: Žádný státní úředník nemá právo…” a tak dále. (Rozhovory u kulatého stolu, záznam z 27. června 1942.)

Hitler tedy vůbec nemohl uvěřit, že jeho rozkazy se neplní. Nakonec tomu však… uvěřil.

A to mu stačilo ke klidu.

Na základě této epizody se obracím na všechny nedobité hitlerovce, tvrdící, že Hitler převyšoval Stalina svým rozumem a svými schopnostmi, a říkám jim: Pohleďte jen na tuhle jedinou příhodu. Kde tam spatřujete Hitlerův rozum, v jaké pasáži? A kde vidíte jeho schopnosti?

7.

Moc ovšem Hitlerovi pomalu protékala mezi prsty. Už roku 1942 byl Hitler jen nominálním vůdcem. Moc si k sobě přihrabával Bormann.

„Bormann využil Hitlerovy netečnosti a sám určoval, kdo z vládních činitelů může být připuštěn na audienci k Führerovi, přesněji řečeno, kdo k němu být připuštěn nemá. Téměř žádný ministr, reichsleiter ani gauleiter neměl přímý přístup k Hitlerovi; všichni museli žádat Bormanna, aby mu jejich problémy vyložil. Bormann jednal velmi rychle, takže už po několika dnech dostal ten či onen vysoce postavený činovník písemnou odpověď…

Bormann shrnoval podstatu memorand, která dostával, monotónně a velice stručně, načež vyložil vlastní návrh řešení. Ve většině případů kýval Hitler hlavou a říkal: ‚Souhlasím.‘ Už jen to jedno slovo stačilo, aby mohl Bormann přistoupit k tvoření velmi širokých direktiv, k nimž Hitler vyjadřoval svůj souhlas často jen pro formu. Tímto způsobem docházelo k přijetí deseti i více závažných rozhodnutí během jedné hodiny: právě Bormann fakticky řídil vnitřní politiku Říše. Po několika měsících se mu podařilo získat Hitlerův podpis pod zdánlivě bezvýznamným dokumentem – a stal se ‚Führerovým tajemníkem‘. Jestliže do toho momentu byl formálně zplnomocněn zabývat se pouze vnitrostranickými záležitostmi, tato nová funkce už mu dovolovala vměšovat se do jakékoli oblasti.” (Speer, str. 349-350.)

Neštěstí hitlerovského Německa (a naše štěstí) spočívalo v tom, že šedá eminence jménem Bormann vládla Německu nikoli v zájmu státu, nýbrž ve svém vlastním zájmu. „Od Bormanna opět přichází ohromné množství nových předpisů a nařízení. Ze stranické kanceláře udělal papírnu. Každodenně rozesílá celou horu dopisů a dokumentů, které si bojující Führer nyní prakticky ani nemůže přečíst. Zčásti jsou to naprosto bezúčelné papíry, které nelze v boji využít.

Ani ve straně nemáme přesně zorientované vedení, těsně spojené s lidem.” (J. Goebbels, deníkový záznam ze 4. dubna 1945.)

„Goebbels prohlásil, že Hitler se fakticky vzdal provádění vnitrostátní politiky. Té se věnuje Bormann, který před Hitlerem zručně vytváří iluzi, že Hitler drží jako dřív v rukou otěže vlády. Bormann je hnán jedině ctižádostí, je to doktrinář a překáží uskutečnění i těch nejdrobnějších rozumných plánů.” (Speer, str. 356.)

Bormann skutečně bránil přijímání i těch nejdrobnějších rozumných plánů. K této okolnosti existuje několik vysvětlení. Mezi nimi se nachází také tohle: po válce se šéf západoněmecké rozvědky generál Gehlen domníval – a otevřeně to řekl –, že Martin Bormann pracoval pro… Stalina. Pro tak kategorické vyjádření musel mít Gehlen velmi opodstatněné důvody. My zde jen dodáme, že v Bormannově životopisu se nacházela skvrnka, kterou se raději nesnažil nijak zvlášť stavět na odiv. Roku 1919 bojoval Bormann v Pobaltí proti Rudé armádě. A dostal se do zajetí, do zvláštního tábora u Ostaškova. Tou dobou byl klášter proměněný v tábor řízen organizací známou pod neuvěřitelným jménem „Registrupr”. Tato organizace posléze několikrát změnila název a dnes je známá pod zkratkou GRU (vojenská rozvědka – pozn. překl.). Na začátku 20. let spočíval hlavní úkol „Registrupru” a jeho náčelníka soudruha Unšlichta v přípravě komunistické revoluce v Německu. V Ostaškově držel „Registrupr” zajaté cizince. A tam si budoucí Hitlerův zástupce odkroutil v letech 1920-21 svou lhůtu. Každý, kdo bojoval se zbraní v ruce proti Rudé armádě, byl předurčen k likvidaci. Tím spíš cizinec. Mladého Bormanna se však táborovým velitelům zželelo. Kdovíproč. A později ho dokonce propustili. Běž si spánembohem do svého Německa, my ti odpouštíme…

Naprosto nechápu, odkud se tam v dané situaci vzal ten překvapivý humanismus. – V tomto případě je asi zbytečné pokoušet se o budování jakýchkoliv hypotéz. Věřím však, že člověka s takovou skvrnou na štítu by v Sovětském svazu určitě nepouštěli k přísně střeženým obsahům státního tajemství. A když už by ho k nim pustili, určitě by ho drželi pod přísnou kontrolou.

Bormanna v Německu nekontroloval nikdo. To on kontroloval… Hitlera.

Takové lidi měl tedy Hitler ve svém nejbližším okolí. Takovým způsobem činil Hitler rozhodnutí – a takto tedy byla ta rozhodnutí plněna.

O Stalinovi a Hitlerovi můžeme mluvit ještě dlouho. Srovnání se Stalinem však bude vždy vyznívat v Hitlerův neprospěch. Samozřejmě že nejzávažnější je srovnání výsledků jejich činnosti. Povšimněme si, jak zakončili válku – a odpověď na otázku, kdo z těch dvou měl více rozumu a schopností, padne sama od sebe.

8.

A ještě jedna věc je tu zajímavá: jak se hodnotili navzájem.

Ribbentropovo svědectví: „Jak to měl ve zvyku, hovořil Hitler o Stalinovi s velkým nadšením. Řekl: Tento příklad opět jasně ukazuje, jaký význam může mít jeden člověk pro celý národ. Po drtivých úderech, zasazených v letech 1941-42, by byl každý jiný národ bezpochyby vyčerpán. Pokud se to Rusku nepřihodilo, vděčí ruský lid za své vítězství jedině železné tvrdosti tohoto muže, jehož nezdolná vůle a hrdinství způsobily, že lid pokračoval v odporu. Stalin je právě ten velký protivník, proti kterému /Hitler/ stojí, jak pokud jde o světonázor, tak v ohledu vojenském. Jestli se mu někdy dostane do rukou, prokáže mu veškeré pocty a dá mu k dispozici nejkrásnější zámek v Německu. Ale na svobodu, jak Hitler dodal, už takového protivníka nikdy nepustí. Utvoření Rudé armády je velkolepé dílo a samotný Stalin je bezpochyby historická osobnost toho nejvyššího měřítka.” (Mezi Londýnem a Moskvou, str. 198.)

Existuje množství dalších svědectví o Hitlerově nadšení, pokud jde o Stalina. Tato hodnocení Stalinovy osobnosti jsou přitom o to zvučnější, vzpomeneme-li v této souvislosti na projevy Hitlerova opovržení vůči Churchillovi a Rooseveltovi.

Obraťme se opět k „Rozhovorům u kulatého stolu”. Zde jsou některá Hitlerova hodnocení na adresu jeho nepřátel, zaznamenaná v krátkém časovém úseku.

23. března 1942: „Roosevelt je duševně nemocný člověk.”

27. března 1942: „Dobytek Churchill, člověk bez vůle, který každý půlden prochlastá.”

17. května 1942: „Američtí politici kolem Roosevelta jsou notoričtí pitomci.”

29. května 1942: „Hitler nazývá Stalina géniem a vyjadřuje se o něm s neskrývaným nadšením.”

21. července 1942: „Geniální Stalin.”

22. července 1942: „Ke Stalinovi je bezpochyby rovněž nutno mít náležitou úctu. Svým způsobem je to prostě geniální typ.”

27. července 1942: „Jestli Churchill je šakal, pak Stalin je tygr.”

9.

Hitler zaútočil na hloupého a zbabělého Stalina. To si o něm aspoň zpočátku myslel. Podle hitlerovských propočtů se měla Stalinova říše zřítit jako domeček z karet. Přesně tak se o tom Hitler také vyjadřoval. A náhle Hitlerovi došlo, na koho to narazil. K pochopení Stalinovy síly se Hitler propracoval příliš pozdě.

Jestliže Hitler nerozeznal ve svém nepříteli rozum, vůli a sílu, pak nestojí Hitlerova genialita za zlámaný groš.

A jak viděl Stalin Hitlera? Jak ho charakterizoval?

O tom prakticky nic nevíme. Mlčenlivý Stalin si své hodnocení Hitlera odnesl s sebou do hrobu. A nikomu se s ním nesvěřil.

Ihned po podpisu paktu Molotov-Ribbentrop pronesl Stalin přípitek na Hitlerovu počest. Mnozí z toho vyvozují, že Stalin byl naivní a důvěřivý. Zapomínají však, že sotva se za Ribbentropem zavřely dveře, Stalin začal naprosto v rozporu se svými zvyky křepčit a volat: „Vyzrál jsem na něho! Vyzrál jsem na Hitlera!” Z čehož jasně vyplývá, že Stalinův přípitek na Hitlerovo zdraví rozhodně nevycházel z upřímného srdce.

Dalo by se říci, že Stalin se choval k Hitlerovi zrovna tak jako k lidovému komisaři vnitra SSSR a generálnímu komisaři státní bezpečnosti Nikolaji Ivanoviči Ježovovi. Dokud Ježov likvidoval Stalinovy nepřátele, Stalin pronášel přípitky na jeho zdraví, zahrnoval ho dary, ověšoval ho řády a vymýšlel pro něho tituly a funkce. Jakmile však Ježov splnil svou úlohu, Stalin ho rozmáčkl nehtem jako krvavou blechu, aniž přitom cítil něco jiného než zhnusení.

Hitler dělal pro Stalina v Evropě tutéž práci jako Ježov uvnitř země: ničil nepřátele a klestil cestu pro Stalinův triumf. Po splnění tohoto úkolu čekal na Hitlera úděl Ježova (stejně jako Jagody, Bucharina, Zinověva, Kameněva, Kirova, Tuchačevského, Trockého atd., atd.) včetně patřičného hodnocení ze Stalinovy strany.

V každém případě Stalin nepovažoval Hitlera za génia.

* * *

V čele Německa stál člověk, který se vyznačoval jedinečnou, nepřekonatelnou užvaněností. Nedokázal chránit státní a vojenská tajemství. Nedokázal poslouchat druhé. Neznal a nechápal danou situaci, neuměl a nechtěl ji hodnotit. Přijímal rozhodnutí, která neodpovídala reálnému stavu věcí. Nekontroloval plnění svých rozkazů a nedisponoval žádným kontrolním mechanismem.

To všechno úplně stačí, aby bylo možné kategoricky prohlásit: NĚMECKO NEBYLO PŘIPRAVENO NA VÁLKU. S takovým Führerem zvítězit nemohlo.

KAPITOLA SEDMÁ

O betonových lokomotivách

Po každé Hitlerově větě kývali všichni přítomní mlčky hlavami na znamení souhlasu.

Generálplukovník H. Guderian: Vzpomínky vojáka, str. 271

1.

Když budete někomu každodenně říkat, že je mizera, neřád a hovado, je jasné, jak to s ním dopadne. Je ovšem zajímavé, že budete-li ho každodenně nazývat géniem, výsledek bude… totožný.

Osud vůdce, který nesnese odlišný názor, kterého všichni nazývají nepostradatelným a kterému všichni přitakávají, je předem zpečetěn. Jakmile Robespierre usekl hlavu Dantonovi – poslednímu spolubojovníkovi, který měl odvahu se s ním otevřeně přít a nesouhlasit s ním –, právě v tu vteřinu se zhroutil celý ďábelský systém, načež ječícímu Robespierrovi zkroutili ruce za zády a odvlekli ho po třinácti schodech vzhůru k nohám matičky gilotiny za hvízdání a řevu rozjařeného davu.

Úloha druhého člověka v jakékoli hierarchii není o nic menší než úloha toho prvního. Ten první představuje lokomotivu a žhavý motor společnosti, zatímco ten druhý působí jako brzdový systém. Jeden tvoří vedoucí sílu a druhý sílu zadržující. Politika – obzvlášť v době války – je smrtící honička po temných, úzkých a rozeklaných útesech nad bezednou propastí: přetížené motory řvou a brzdy skřípají. V takové situaci není brzda o nic méně důležitá než motor.

Každý tyran má tolik rozumu, aby vedle sebe dokázal strpět člověka schopného oponovat a způsobilého neutralizovat jeho vzplanutí, protože takové vzplanutí by mohlo znamenat zkázu. Přítomnost druhého, oponujícího člověka je důkazem moudrosti toho prvního.

K hodnocení prvního muže musíme vědět, koho si vedle sebe drží. Stalinovým druhým mužem byl Vjačeslav Molotov. Hitlerovým druhým mužem byl říšský maršál Hermann Göring.

Svědectví o Molotovovi: „Silný muž, zásadový, naprosto přímý a extrémně krutý… V mé přítomnosti Stalin nejednou činil Molotovovi výtky… Přičemž Molotov velmi často nepřecházel tyto výtky mlčením… Mnohokrát jsem byl přitom, když se u Stalina za přítomnosti jeho nejbližšího okolí posuzovala řada otázek – a měl jsem možnost sledovat spory a hádky a vidět tvrdošíjnost, jakou diskutující – mezi nimi obzvlášť Molotov – projevovali v některých otázkách; dokonce se stávalo, že Stalin zvyšoval hlas a byl i vyveden z míry, zatímco Molotov s úsměvem vstával od stolu a trval na svém stanovisku.” (Maršál Sovětského svazu G. K. Žukov, Vojenno-istoričeskij žurnál 9/1987, str. 49.)

Za to chování druhého muže hitlerovského Německa představovalo podle Guderianova mínění „neskrývanou nestoudnost, s níž Göring souhlasil snad s každým Hitlerovým slovem”. Ministr pro výzbroj a munici Albert Speer odhalil ve svých vzpomínkách jednoduchou mechaniku, která Göringovi umožňovala udržet se na druhém místě hierarchie: „Když přijel do hlavního stanu, měl Göring ve zvyku vzdálit se do pavilonu, který byl pro něho zřízen. Jeho zástupce generál Bodenschatz okamžitě opouštěl místnost pro operativní porady a – jak jsme předpokládali – telefonicky svého šéfa informoval o všech aktuálních sporných problémech. Poté se Göring dostavil do místnosti a bez čekání, až mu bude uděleno slovo, se jal horlivě zastávat právě to stanovisko, které chtěl Hitler bezpodmínečně vnutit svým generálům. Tehdy Hitler vždy vítězně přehlédl účastníky porady a pravil: ‚Tak vidíte – říšský maršál plně sdílí můj názor.‘“ (Speer, str. 340.)

2.

Göring byl patolízal (slušnost mi nedovoluje vyjádřit se zde přesněji). Všichni, kdo o něm psali, se v tomto názoru shodují: „vždy úslužný Göring”. (Generál polní maršál E. von Manstein: Ztracená vítězství, str. 358.)

Popis Göringovy podlézavé taktiky nevyznívá jen jako odsouzení jeho samotného, nýbrž jako odsouzení Hitlera a celého jeho mocenského systému. Jestli si Hitler držel ve funkci druhého muže tohoto patolízala Göringa a nerozeznal jeho neskrývané lokajství, pak byl tedy Hitler hlupák a nemohl čekat, že porazí Stalina.

Speer ovšem podává o druhém muži Třetí říše ještě další svědectví: „Dodnes si pamatuji, jak mě tehdy ohromily jeho nehty nabarvené načerveno a napudrovaná tvář. Tehdy už jsem byl zvyklý, že se na jeho plášti ze zeleného brokátu vždy blýskala velká rubínová brož. Göring poklidně poslouchal náš návrh a můj výklad, přičemž čas od času vytahoval z kapsy neopracované drahokamy a s libostí je přebíral v pěstěných prstech.” (Tamtéž, str. 358.)

„Milch mě už dlouho vyzýval, abych si všiml zorniček říšského maršála. V době Norimberského procesu potvrdil můj advokát, doktor Flexner, že už roku 1933 se Göring stal morfinistou.” (Tamtéž, str. 366.) Toto Speerovo prohlášení je potvrzeno v mnoha dalších zdrojích, a to včetně oficiální expertizy provedené v norimberské věznici: Göring byl dlouholetý narkoman.

Göring zastával množství funkcí. Mimo jiné stál de facto v čele veškerého německého hospodářství. Zde je příklad jeho řídící činnosti: „Porada mi zůstala v paměti jen v důsledku dosti podivného Göringova chování. S neobyčejnou rozjařeností a se znatelně zúženými zornicemi přečetl průmyslníkům, kteří neskrývali svůj údiv, lekci o produkci železa. Okatě se před nimi chvástal svými znalostmi o výstavbě vysokých pecí a procesu tavby. Göringovo vystoupení bylo také typické přebytkem obecných slov a zvučných výzev: je třeba zvýšit produkci a do výroby co nejvíce začleňovat nové projekty; průmysl příliš podléhá tradicím, musí si však osvojovat nové metody, musí umět vysoko vyskočit… a tak dále. Ke konci dvouhodinové řeči začal proud slov postupně vysychat, Göring už s obtížemi vládl jazykem a na tváři se mu objevil nepřítomný výraz. Náhle si položil hlavu na stůl a poklidně usnul. Nechtěli jsme říšského maršála Göringa, jako obvykle oblečeného do přepychové uniformy, budit, když se rozhodl trochu si pospat, abychom ho nedostali do trapné situace, a nadále jsme diskutovali o problémech, až se nakonec probudil a okamžitě prohlásil poradu za ukončenou.” (Speer, str. 366-367.)

„Když se Göring dozvěděl, že hodláme zvýšit výrobu lokomotiv, pozval mě do Karinhallu a s naprostou vážností mi navrhl, aby byly vyráběny z betonu, protože, jak je přece známo, nedisponujeme dostatečnými zásobami oceli. Jak řekl, betonové lokomotivy se, pravda, budou rychleji opotřebovávat, pročež je nutno vyrábět jich co nejvíc. Göring pochopitelně neměl tušení, jak konkrétně má být jejich výroba zavedena, za to však se této šílené myšlenky, kvůli které jsem zbytečně ztratil dvě hodiny cesty automobilem k němu a další dvě hodiny čekání v předpokoji, držel po několik měsíců s maniakální tvrdošíjností.” (Tamtéž, str. 313.) Mimochodem řečeno zastával Göring mezi mnoha a mnoha dalšími funkcemi také funkci předsedy Říšské rady pro vědecké výzkumy. Horlivý zastánce myšlenky výstavby betonových lokomotiv řídil a koordinoval snahy německé vědy. Je všeobecně známo, kam je dořídil.

3.

„Göring vyvíjel naprosto bezostyšně úsilí za tím účelem, aby v době války rozmnožil svou uměleckou sbírku. V sálech Karinhallu byla nyní rozvěšována ve třech, ba i ve čtyřech řadách nad sebou drahocenná plátna. Když už nezbylo na zdech vůbec žádné místo, nechal další sérii obrazů připevnit i na strop velkého vestibulu. Dokonce i na baldachýn své přepychové postele nařídil umístit portrét obnažené ženy v životní velikosti, znázorňující Evropu… I Hitler se nejednou rozčiloval nad chováním ‚druhého muže‘ při sbírání drahocenných uměleckých děl, avšak neodhodlal se hnát Göringa k odpovědnosti.” (Speer, str. 255.)

Mimochodem řečeno, i Stalin měl vlastního „milovníka umění”: byl to maršál Žukov, který vyloupil muzea a banky „osvobozené” Evropy a své paláce nechal vyzdobit o nic hůře než Göring. Stejně jako Göring, i Žukov byl velkým milovníkem drahokamů a s láskou je tudíž znalecky sbíral… Ovšem Žukov přece jenom nebyl druhým mužem ve státě. Byl druhý jen v oblasti válečné strategie. Rovněž nutno říci, že Žukov si nemaloval rty červenou rtěnkou a nelíčil si oči. Žukov také netrval na vývoji a výrobě betonových lokomotiv. Kromě toho je pravdou, že Stalin o Žukovově drancování a shromažďování majetku věděl a že proti němu připravoval proces. Žukovovi spolupachatelé – tedy zloději nižších šarží – byli zatčeni a vydali dost svědectví na to, aby byl vůči Žukovovi uplatněn zasloužený trest. Zloděje Žukova zachránila jen Stalinova smrt.

I Hitler věděl o zlodějství svého „druhého muže”; ale neudělal nic. Došlo to tak daleko, že už roku 1942 se začali nad Göringovým chováním rozhořčovat i němečtí školáci, kteří své rozhořčení vyjádřili písemně – ve svých slohových pracích. Věc se dostala až k Hitlerovi, který pravil: „Je příznačné, že ve stížnostech, které děti podaly ve svých slohových úkolech, figuruje samozřejmě říšský maršál Göring.” (Rozhovory u kulatého stolu, záznam ke dni 25. března 1942.)

Co má dělat první muž ve státě, když jsou chováním druhého muže ve státě rozhořčeny dokonce i děti školou povinné a vysmívají se mu? Znovu si připomeňme nesmrtelnou Machiavelliho větu, že o schopnostech vladaře je nutno soudit v prvé řadě podle toho, jaké lidi si k sobě připouští. Tím, že k sobě připustil blbce, pochlebovače a zloděje, ukázal Hitler na odiv celému Německu, celé Evropě a celému světu svou vlastní hloupost, a tu hloupost vidí dokonce i školáci. Jak na to Hitler reagoval?

Nijak.

4.

A do jakého strožoku si chodil Göring pro peníze?

Tak především zastával celou řadu funkcí: pracoval jako předseda Říšského sněmu, říšský ministr letectva, předseda vlády Pruska, vrchní velitel Luftwaffe, říšský zmocněnec pro uskutečnění čtyřletého plánu… atd., atd. Stručně řečeno – stachanovec. Z platů za tyto funkce rozhodně nemusel hladovět. Jen je záhada, jak tolik práce stíhal…

Kromě řečeného byl také majitelem koncernu „Reichswerke Hermann Göring”. Koncern sestával z mnoha továren po celé okupované Evropě a pracovní síla byla zadarmo: tvořili ji totiž vězňové koncentračních táborů.

Dalším zdrojem příjmů bylo bezostyšně loupení v muzeích a bankách na okupovaných územích. Göring se však nestyděl pracovat ani v méně významné sféře služeb – například, jak informuje Speer (str. 441), obchodovali Göringovi lidé na černém trhu s dámskými punčochami. Samozřejmě ve velkém: z okupovaných zemí byly do Německa vypravovány celé vlaky s potravinami, vínem, voňavkami, oděvy, prádlem, koberci atd. Obchod byl pak realizován… na černém trhu. A zisk šel do kapes vedoucích činitelů. Nejvíce ovšem do kapes Göringových.

A ještě „dárky”: „Nezklamali jsme Göringovo očekávání a přijeli jsme za ním s drahými dary – s krabicemi holandských doutníků, zlatými ingoty přivezenými z Balkánu, cennými obrazy a sochami.” (Speer, str. 440.)

Zde máme před sebou příklad skutečného socialismu. Hitler (24. března 1942) vyzývá: „Je třeba zlikvidovat kapitalistickou společnost.” Goebbels se prohlašuje za nacionálního bolševika a vyžaduje (28. března 1945): „Je nutno uvažovat revolučně – a především pak revolučně jednat. Přišel čas, kdy je třeba rozbít poslední buržoazní skořápku.”

Naši komunističtí ideologové trvají na tom, že jsme u nás měli opravdový socialismus, zatímco ten Hitlerův nebyl tak docela opravdový – že měl své vady. Komunističtí překladatelé proto záměrně falšují převod určitých výrazů: hitlerovský stát neoznačují za socialistický, nýbrž za socializující. Já bych ovšem rád věděl, čím byl náš socialismus lepší než ten Hitlerův. – Hitler se dostal k moci legální cestou: zvítězil ve veřejných, všeobecných volbách. Lenina ovšem nikdo nevolil, Lenin uchvátil moc krvavým převratem, uskutečněným za německé peníze. Čím je náš socialismus lepší než ten hitlerovský? Tím, že u nás došlo k likvidaci většího počtu lidí? Tím, že u nás byla země víc rozvrácena? Tím, že naši socialističtí vůdcové si víc nakradli? Tím, že náš pracující musel žít jako dobytek a v naprosté bídě? Každý, kdo pláče po našem ztraceném socialismu, by si měl znovu přečíst knihu „Rossija v konclagerě / Rusko v koncentráku” od Ivana Soloněviče. Obzvlášť doporučuji kapitolu „Děvče s ledem”: „… a na kostech této malé kostřičky – milionů takových kostřiček – se vybuduje socialistický ráj…” Nuže: socialismus je prostě socialismus, ať už leninský nebo hitlerovský: rozdíl mezi nimi je pramalý. A není snad nutno si upřesňovat, jaký druh lejna má vyšší kvalitu. Oni provozovali barbarství určitého druhu a ti naši trochu jiného druhu. Oboje však představovalo skutečný socialismus. A žádný jiný socialismus nečekejte. Říkají nám, že socialismus Ježova, Bucharina, Himmlera, Chruščova, Eichmanna, Ceausesca, Maa, Castra a všemožných dalších Pol Potů představuje deformaci velké myšlenky. Říkají to samotní socialisté. Tyto jejich projevy lze ovšem zestručnit do jedné věty: Nechte nás to zkusit ještě jednou.

Nyní hovoříme o vůdcích německého socialismu; pamatujme si však, že se jen pramálo lišili od těch sovětských i od všech ostatních. Rozdíl mezi hitlerovským a sovětským socialismem spočívá pouze v tom, že za Stalina probíhaly periodické popravy příliš horlivých vůdců, takže ruský socialismus pak vydržel déle. Jakmile však byla Stalinova palba zastavena, náš socialismus se rozpraskal a podlomil. Po dvě desetiletí byl ještě zachraňován nevyčerpatelnými (jak se tehdy zdálo) zásobami ropy. Nakonec ho ovšem nedokázala uchránit ani ta ropa.

Pokud jde o Hitlera, ten nestřílel německé vůdce natolik důsledně, takže místní socialismus se rozkládal rychleji. Němečtí vůdcové rychle a hluboce pochopili sladkost nádherného života – a vrhli se do bezuzdného kořistnictví. Vládli statkům a továrnám a navzájem si darovali zlaté ingoty. No, tohle jsem řekl nepřesně: neobdarovávali se navzájem, nýbrž zdola nahoru. Speer (str. 441) sděluje: „Každoročně jsem dostával oznámení, že z 6000 říšských marek, které jsem dostával coby člen pruské státní rady, byla poměrně značná část převedena jako dar říšskému maršálovi. Na můj souhlas se nikdo neptal.”

Aby bylo jasno: 6000 říšských marek, to je šest osobních automobilů. Speer osobně daroval Göringovi zlaté ingoty, obrazy a sochy – a ještě mu strhli „značnou část” z platu. Peníze na „dárky” ovšem nebyly strhávány jen ze Speerova platu. V téže situaci se nacházeli všichni členové pruské vlády. A nejen oni. Göring zastával, jak řečeno, řadu funkcí, a svou lásku mu pravidelně vyjadřovaly miliony jeho podřízených. Shromáždil jsem jedinečnou sbírku dopisů německých vojáků a důstojníků. Mimo jiné mám k dispozici i videokazetu pořízenou na schodech Reichstagu a obsahující rozhovor s Bismarckovým potomkem, leteckým esem. Sestřelil 43 letadel, ponejvíce sovětských, a sám byl sestřelen nad stalingradským nebem. Mezi pozoruhodnými podrobnostmi, které vypráví, je i sdělení, že frontoví letci museli dobrovolně-povinně odevzdávat část svých krví vydělaných peněz na dary vřele milovanému vrchnímu veliteli. A týkalo se to i prostých vojáků podřízených Luftwaffe. V různých letech jich bylo od půl milionu až po dva miliony.

Takto shromážděné sumy peněz byly značné. Nám však nejde o sumy, nýbrž o otevřené, nehorázné svinstvo, provozované milovaným vrchním velitelem.

5.

Viděli jsme už, jak Hitler přijímá hosty. Nyní se podíváme, jak přijímá hosty Göring: „Silně tíživý dojem na mě učinila skutečnost.

že na závěr oběda nám s Breckerem podali obyčejný koňak, zatímco Göringovi nalil lokaj se slavnostním výrazem ve tváři cosi ze staré zaprášené lahve. ‚To schovávají jenom pro mě,‘ vysvětlil Göring zcela bezostyšně svým hostům, načež pronesl dlouhý monolog o tom, z jakého francouzského zámku byl tento vzácný nález sebrán… S hrdostí spokojeného majitele pak nařídil otevřít všechny skříně, abychom mohli vrhnout pohled na sbírky francouzských voňavek a mýdel, které by stačily na několik let. A na závěr nám demonstroval svou kolekci briliantů a dalších drahokamů.” (Speer, str. 256.)

Představme si tu situaci: přišli jsme na návštěvu, dostaneme suchý krajíc a pán domu si nechá servírovat chléb s jeseteřím kaviárem. Žvýká, vychvaluje, jak je to výtečné a vysvětluje nám, že se jedná o příliš drahé zboží, než aby jím mohl krmit své hosty…

Totéž, snad jen ještě v přiléhavější podobě, si můžeme přečíst u Goebbelse. Soustřeďme se však nyní na generálplukovníka Guderiana, který byl právě jmenován generálním inspektorem tankových jednotek Wehrmachtu. Na vzájemné součinnosti tanků a letectva bylo postaveno dobytí Evropy. Teď se však změnila situace. Přišly jiné časy. Nyní je nutno se bránit. Vzájemná součinnost tanků a letectva však zůstává bez ohledu na to nadále hlavním klíčem k úspěchu. Ve druhé fázi války se však tato součinnost nedaří. Generální inspektor tankových jednotek se tedy snaží setkat se s hlavou veškerého německého letectva – s říšským maršálem Göringem. Zkouší to jednou, zkouší to podruhé a potřetí. „Nakonec k mému setkání s vrchním velitelem Luftwaffe vůbec nedošlo – vinou mimopracovního vypětí onoho pána.” (Vzpomínky vojáka, str. 420.)

V průběhu války zasazovala sovětská propaganda mohutné údery vysoce postaveným hitlerovcům osobně. Například Guderian se po porážce u Moskvy stal v sovětských novinách známý pod novým příjmením: „generál Uděrian” (česky cosi jako „generál Uplách” – pozn. překl.). I Göring dostal své. Ale ani toho nejsarkastičtějšího propagandistu nenapadlo, že by Göring mohl chodit s kapsami plnými briliantů a snít o betonových lokomotivách.

6.

Nejlépe ze všech o sobě Göring povyprávěl sám. Roku 1939 byla v Německu publikována přepychová kniha s prostým a skromným názvem: „Göring”. Člověk ani nemusí umět německy a nemusí tu knížku vůbec číst – stačí ji prolistovat a prohlédnout si v ní obrázky: nepopsatelně nádherné hory, v horách pohádkový zámek a na zámku – Göring. Zámek má okna s panoramatickými výhledy do krajiny a uvnitř je nashromážděn neslýchaný luxus. A to všechno je veřejně prezentováno. Pohled‘, Německo, a pokochej se pohledem na to, jak si žije tvůj socialistický vůdce.

S využitím svého postavení si Göring dělal takovou reklamu, že to vyloženě a neuvěřitelně přeháněl. Namísto Mikuláše nebo Ježíška v Betlémě se z vánočních pohledů usmíval… Göring. Z novinových stránek hleděl Göring do mlžných dálav. Zde je Göring mezi dělníky. Göring mezi rolníky. Göring na letišti. Göring na stadionu. Göring na pivních slavnostech. Stručně řečeno: Göring je s námi! I v časopisech je to samý Göring. I na plakátech. A ještě také ve filmových týdenících. Přetloustlý a už úplně pitomý páv. Dvorní umělci a krejčí vymýšleli a šili speciálně pro něj stále nové a nové druhy oděvů: Göring v bílé uniformě s klopami malinové barvy, Göring v bílé uniformě s modrými klopami, Göring v popelavé uniformě a světle modrých kalhotách s bílými lampasy, a tady, prosím pěkně, Göring v zelené uniformě s červenými klopami nebo v červené uniformě se zelenými klopami. A zde – Göring v šeříkově fialové parádní uniformě s límcem z liščí kožešiny. A v další parádní uniformě, tentokrát však v jiné, s bobřím límcem. Jeho okolí bylo pak nejvíc ohromováno jeho botami: byly vysoké až k rozkroku, hrály všemi různými barvami až po oranžovou, žlutou a jasně červenou. A s ostruhami. Jako kocour v botách.

Představme si to v reálu: obrovský chlap s obrovským břichem, který se kolébá při chůzi a nevleze se do kalhot, byť jsou mu šité na míru; vrstvy tuku na tváři, na krku, na břichu; na šedivějících vlasech tlustá vrstva barvící pomády; kolem krku kožešina z šedočerné lišky; na hrudi dámské brože; na tučných, krátkých, chlupatých prstech – brilianty, rubíny, safíry; na nohou bleděmodré boty nad kolena… Jako stará berlínská kurva. A k tomu všemu ohromující hloupost, nepopsatelná samolibost, nadutost a pochlebnictví hodné nejposlednějšího lokaje.

Všechny informace o Göringovi se navzájem shodují. Uveďme ještě jeden popis z mnoha podobných:

„Hrubý člověk naprosto neforemné tělesné stavby… Oblékal se vždy přeumělkovaně. V Carinhallu a při lovu napodoboval staré Germány a na úřad chodil v uniformě, vymykající se všem předpisům: v červených jezdeckých botách z jemné kůže s pozlacenými ostruhami – tedy v obuvi, která je naprosto nepředstavitelná pro letce. K Hitlerovi chodil podávat hlášení ve vycházkových kalhotách a v černých lakovaných polobotkách. Vždy to z něho páchlo parfumerií. Tvář měl nalíčenou, prsty na rukou obtížené masivními prsteny s obrovskými drahokamy, které s libostí každému stavěl na odiv… V době války bylo Göringovo jednání vyloženě zhoubné… Göring, jak jsem ho znal po roce 1943, byl velmi špatně informován nebo prostě vůbec nebyl informován o akcích Luftwaffe. Vměšoval se do záležitostí pozemního vojska a jednal přitom naprosto bez rozmyslu, přičemž projevoval vůči armádě zřetelnou nechuť… Teprve v srpnu 1944 zpozoroval Hitler nedostatky vrchního velitele svého letectva. V Jodlově a mé přítomnosti se na Göringa obořil řevem: ‚Göringu! Luftwaffe je úplně k ničemu. Nezaslouží si, aby byla chápána jako samostatný druh ozbrojených sil – a to je vaše vina. Jste lajdák!‘ Při poslechu těchto slov skanula tučnému říšskému maršálovi slza po tváři. Nemohl na to nic říct.” (H. Guderian: Vzpomínky vojáka, str. 615-616.)

7.

V té dlouhé řadě Göringových funkcí byly nadále nejzávažnější ty letecké: funkce ministra pro letectvo a funkce vrchního velitele

Luftwaffe. Pozemní vojska podřídil Hitler přímo sám sobě: spolu s funkcí nejvyššího velitele na sebe vzal i funkci vrchního velitele pozemních vojsk. Námořnictvu a letectvu poskytl Hitler téměř bezmeznou samostatnost. Göring byl tudíž de facto neomezeným pánem jak v leteckém průmyslu, tak v Luftwaffe. Své povinnosti vyplývající z jeho leteckých funkcí – ostatně zrovna jako ze všech ostatních – Göring prostě nevykonával. V jeho okolí probíhala vlna sebevražd. Staří zasloužilí generálové letectva se stříleli do spánků a tím ze sebe snímali zodpovědnost za to, co se v Luftwaffe dělo. Göring si ovšem dopřál další dávku morfinu a blaženě se usmíval.

„Choval se jako člověk, který projevuje naprostou neschopnost a nespolehlivost – a nyní se snaží oklamat sebe i ostatní. Svou nechutí poznat skutečný stav věcí a naslouchat rozumným argumentům přivedl už roku 1941 k sebevraždě skvělého stíhacího pilota a prvního generálního inspektora Luftwaffe Ernsta Udeta. Dne 19. srpna 1943 se ve své kanceláři zastřelil jeden z nejbližších Göringových spolupracovníků, náčelník generálního štábu Luftwaffe generálplukovník Jeschonek. Podle Milchových slov žádal v předsmrtném vzkazu, nalezeném na jeho stole, aby říšský maršál nebyl přítomen na jeho pohřbu.” (Speer, str. 398.)

Případ od případu Hitler Göringovi nadává za přítomnosti jiných osob a říká mu, že je lajdák. A Göringovi skane slza po tváři. A mimochodem: copak udělal Göring, až si trochu poplakal? – „Hitler vychrlil na říšského maršála hromadu výčitek, obvinil ho z neschopnosti velet Luftwaffe – a silně rozladěný Göring se rozhodl odjet na dlouhodobou dovolenou.” (Speer, str. 358.)

To zní dočista jako trapný a hloupý vtip: Göringovi, unavenému nicneděláním, předepíšou lékaři dlouhodobou dovolenou.

Čím dále šla válka, čím beznadějnější byla situace Německa, tím hlouběji se Göring propadal do narkotického omámení. „Göringa by se mi v žádném případě nepodařilo probudit k činnosti. Definitivně upadl do svého typického stavu, shodného s letargickým spánkem, a probral se až v Norimberku.” (Speer, str. 367.)

Elementární znalost psychologie nebo prostě zvířecí pud by musely Hitlerovi napovědět jednoduchou myšlenku: pokud Göring a jemu podobní tak horlivě demonstrují svou věrnost, pak je jasné, že v těžké chvíli zradí jako první. Hitler však neprojevil ani zvířecí pud, ani elementární znalost psychologie. A v těžké chvíli Göring Hitlera zradil. A nejenom on. Goebbels popisuje všeobecnou atmosféru zrady v předvečer porážky. Posledního dne svého života vyloučil Hitler ze strany Göringa i Himmlera, odvolal je ze všech oficiálních funkcí, zbavil je titulů a vyznamenání… a zastřelil se.

Hitler prohlédl Göringa až v den své sebevraždy.

Do té doby ho chápal jako svého nejbližšího člověka. Do posledního dne.

* * *

Situaci lze zobrazit následovně: temnou nocí, bouří a uragánem pilotuje Hitler letadlo neznámo kam: data kontrolek na palubní desce ho nezajímají. A druhý pilot, jenž má za úkol toho prvního jistit, si píchl do tlusté zadnice omamný lektvar, odpojil se od oné rozčilující reality a hrouží se do stavu tiché zádumčivé radosti.

Závěr je ovšem zase tentýž: oni nebyli připraveni na válku a nemohli v ní zvítězit. Pod vedením propagátora betonových lokomotiv a jeho šíleného ochránce byl krach Německa plně zajištěn a spolehlivě garantován.

KAPITOLA OSMÁ

O listonoších s ministerskými platy

Volba vhodných spolupracovníků představuje nejzávažnější úkol každého organizátora. Hloupý organizátor si vybírá odpovídající spolupracovníky.

Ivan Soloněvič: Lidová monarchie, str. 463

Hitler si vůbec vybíral blízké osoby podle jejich záporných kvalit. Protože nestrpěl odpor, padala jeho volba téměř vždy na ty, kdo byli připraveni slepě jej následovat. Uplynula léta – a nyní Hitlera obklopovali lidé, kteří nejen plně schvalovali jeho výroky, ale také je bez jakýchkoliv pochybnosti proměňovali ve skutky.

A. Speer: Vzpomínky, str. 277

1.

Göring byl druhým mužem v politice, ve státních záležitostech, v oblasti hospodářství a vědy, letectva a leteckého průmyslu. Pokud jde o oblast strategie, tam byl Hitlerovým druhým mužem generál polní maršál Wilhelm Keitel. A u Stalina to byl Žukov. O Žukovovi už jsme toho řekli dost, snad víc než dost. Nyní si povíme o Keitelovi: mezi německými generály měl přezdívku „Lokajtel”… A to nikoli náhodou: pro Hitlera byl Keitel jakýmsi pacholkem, jehož oči neustále a přesně vyjadřovaly otázku: „Co si přejete?”

Keitelova oficiální funkce by se dala přeložit do ruštiny jako vrchní náčelník velení ozbrojených sil. „Této obtížné a odpovědné funkci Keitel nevyhovoval ani svými osobními kvalitami, ani kvalitami vojenskými.” (Generálmajor B.– Müller-Hillerbrand: Německé pozemní jednotky 1933-1945, Moskva 1956, 1. díl, str. 141.)

„Keitel se Hitlerovi hodil: snažil se v Hitlerových očích vyčíst jeho nápady a plnit je dřív, než je vysloví.” (Guderian: Vzpomínky vojáka, str. 418.)

„Otrocké chování Keitela a Göringa…” (Speer, str. 403.)

Dne 17. června byl zajatý polní maršál Keitel vyslýchán sovětskými důstojníky. Během výslechu sdělil následující: „Má-li se soudit veškerá politika podle svých důsledků, pak lze říci, že Hitlerova politika byla nesprávná, já však necítím odpovědnost za katastrofu Německa, protože já jsem v žádné míře nepřijímal rozhodnutí ani vojenské, ani politické povahy, já jsem jen plnil vůdcovy rozkazy… Vnitřně jsem s ním často nesouhlasil, ale jsem voják a mým úkolem je splnit, co se mi nařídí… On vůbec nestrpěl námitky.”

Jak nazvat člověka, který si nepřeje a není schopen nést odpovědnost za své činy? Správně: nezodpovědný. Hitler dosáhl vojenské hodnosti svobodníka a ve druhé světové válce žádnou vojenskou hodnost neměl. Tato okolnost činila z Keitela nejvýše postaveného polního maršála Německa. – Nyní je Německo poraženo, ale nejvýše postavený polní maršál, plnící úlohy náčelníka „mozku armády”, prohlašuje, že nenese za hanbu porážky žádnou odpovědnost. Z toho vzniká zajímavý obrázek: státním kormidlem točil Hitler – a my už víme, jak to dělal. A kolem něho panovala všeobecná nezodpovědnost a prkenné vojákování. Kolem Hitlera postávají generálové a polní maršálové bez mozků, neschopní přemýšlet a jednat ve prospěch vlastní země. Hodí se jenom k tomu, aby bez rozmýšlení předávali geniální Hitlerovy rozkazy k vyplnění svým podřízeným.

Kormidelník na Titaniku měl rozkaz držet kurs. A tak ho držel. Jakmile však zahlédl ledovec, porušil rozkaz a pokusil se uhnout. Vznikla zkrátka situace, v níž byl vykonavatel povinen jednat v rozporu s rozkazem. Kormidelník už ale neměl čas. Kdyby byl ten ledovec uviděl dřív… Ovšem polní maršál Keitel už dávno věděl, že

Hitlerův kurs je zhoubný, ale z kursu se nikterak nesnažil uhnout: Kam řekli, že se má jet, tam jedu, třeba na ledovec, třeba rovnou na dno. A nenesu za to žádnou odpovědnost – já mám rozkaz držet kurs…

Když se Keitel s Ribbentropem během Norimberského procesu vykrucovali a házeli vinu na Hitlera, Speer, jenž byl souzen rovněž, to nevydržel a nazval je listonoši s ministerskými platy: dostávali peníze jako ministři, ale jejich náplň práce spočívala v roznášení Hitlerových nařízení na příslušné adresy.

Speera v této knize tak hojně cituji z pěti důvodů:

• ze všech hitlerovců, kteří napsali paměti, byl nejvýše postavený;

• byl jediným člověkem, kterému Hitler svěřil své sny a jejich ztělesnění – proto znal Speer Hitlera nejlépe ze všech;

• v šedi a tuposti nejvyššího vedení Třetí říše představoval odchylku od normy; ve funkci ministra pro výzbroj a munici projevil výjimečné schopnosti;

• u soudu se nevykrucoval, vzal na sebe osobní i kolektivní odpovědnost a nežádal o milost;

• popsal nejostřejší obraz toho, co se dělo v Hitlerově okolí.

Speer představuje výjimku. Jenže výjimka nepopírá pravidlo – naopak ho, jak známo, potvrzuje. A pravidlo zní: myslících lidí, schopných nést odpovědnost za své činy, bylo v nejvyšším vedení hitlerovského státu mizivě málo. Základ tvořili nemyslící vykonavatelé. Hlavní slabina Hitlerovy armády i jeho státu spočívala v absenci profesionalismu v nejvyšším armádním velení. Je zcela nepochopitelné, proč ti lidé nosili zlaté generálské nárameníky a maršálské hole, když mnozí z nich nebyli schopni plnit vlastně ani povinnosti… výhybkáře.

V onom dávném předrevolučním Rusku, které už není, dostal každý výhybkář při nástupu do služby nevratně k osobnímu použití hodinky značky Pavel Bure (slavná hodinářská firma původem ze Švýcarska, vyrábějící hodinky i pro ruské cary – pozn. překl.). Železniční soustava Ruska pak fungovala s přesností švýcarského hodinového mechanismu. Podle příjezdů a odjezdů vlaků si celé Rusko nařizovalo hodinky. Do funkce výhybkářů byli přijímáni lidé s pevnými nervy a vysokými intelektuálními schopnostmi. Výhybkáře učili přemýšlet. Učili ho bezvýjimečně plnit rozkazy a dodržovat jízdní řády. Avšak první výhybkářovo přikázání znělo: hrozí-li, že dodržení jízdního řádu povede ke srážce, nedodrž jízdní řád. Podle rozpisu máš pustit vlak na první kolej, ale támhle, jak koukáš, kdovíproč přijíždí po první koleji vlak v protisměru. Tak mysli hlavou a neplň slepě rozkaz!

Kdyby byl někdo přihlásil polního maršála Keitela do výhybkářských kursů, kde by mu vysvětlili, že plnění Hitlerova rozkazu vede Německo do srážky, pak by Keitel coby hlavní výhybkář musel vzít odpovědnost na sebe a srážce zabránit.

U Sovětů nesli řadoví vojáci plnou odpovědnost za výsledky boje družstva, čety, roty, praporu… Ovšem důležité je, že každý jednotlivý voják nesl také odpovědnost za výsledek… celé války. Proto uléhali do střílen. V Německu však nesl odpovědnost výhradně a pouze Hitler. Pro ostatní, počínaje jeho nejbližším polním maršálem, byl výsledek války cizí záležitostí. Ostatní prostě museli splnit rozkaz – a po mně potopa: náš domek je stranou, a Německo ať si shoří. Ostatně právě tak se mnozí z nich družně vyslovují ve svých pamětech: za všechno odpovídal jedině Hitler, a co my s tím? My jsme generálové, my plníme funkci pacholků: my jsme vykonávali, co se nám řeklo.

Pokud byl nejvýše postavený polní maršál Německa zcela nezodpovědný, co pak máme říct o vojácích a řadových členech strany? „Řadový člen strany byl celou výchovou veden k myšlence, že vysoká politika je přespříliš složitá na to, aby ji mohl hodnotit. V důsledku nabýval člověk dojmu, že za něho odpovídají jiní – a nikdy se pak nedostal do situace, v níž by musel odpovídat sám za sebe.” (Speer, str. 66.)

V hitlerovském Německu za sebe nikdo neodpovídal – za všechny myslel Führer. A Führer pracoval takto: „Kdy, ptal jsem se, kdy on vlastně pracuje? Z celého dne mu zůstávalo hrozně málo času: vstával pozdě, načež absolvoval jednu nebo dvě plánované pracovní schůzky, ale už po obědě, který bezprostředně po schůzkách následoval, zbytečně mařil čas až do večera… V očích lidu byl Führer mužem, který dnem a nocí neustále pracuje… Jak jsem mohl pozorovat, zabýval se v pracovních dnech zbytečnostmi… Marnotratnost, s níž Hitler nakládal se svým časem… Jakmile jednou přijal rozhodnutí, vracel se k navyklé zahálce.” (Speer, str. 195.)

Hitlerův stát byl zřízen ve stylu pyramidy. Každý má za to, že za něj myslí výše postavení. Ovšem celou pyramidu završuje lenošný žvanil, který má plno času na nicnedělání, ale nenajde si čas na přemýšlení a na práci.

Mezi tím vším, co Speer vypráví (str. 67), je nejvíc ohromující tato jeho formulace: „Slova, že Führer o všem přemýšlí a všechno řídí, pro nás nebyla prázdnou propagandistickou formulí.” Speer vidí a ví nejlépe ze všech, že Hitler nepracuje a že neřídí zemi, armádu ani válku, ale zároveň věří spolu s davem, že Führer o všem přemýšlí a všechno řídí…

Marxisté a hitlerovci nám vyprávějí o německé převaze, o německém pořádku a disciplíně. Zde ovšem není co namítnout. Lze však dodat: železná disciplína, stojící na žulových základech… nezodpovědnosti.

2.

Polní maršál Keitel a mnozí Hitlerovi nejvyšší vojenští, policejní a další činovníci se svým stupněm rozvoje rozhodně nehodili za výhybkáře. Úroveň přípravy Hitlerových polních maršálů byla natolik nízká, že v sovětské armádě by nemohli plnit ani funkce poddůstojníků. Mimochodem, v tomto duchu se vyjádřil polní maršál von Paulus během Norimberského procesu.

Nepovažujte, prosím, tento jeho projev za přehánění. Kdysi jsem musel sloužit v 66. gardové motostřelecké divizi. Divize měla dvě mužstva: stálé a dočasné. Dočasné mužstvo – to jsou nekonečné vlaky plné čerstvých branců, které jsme museli za šest měsíců proměnit ve velitele nejnižšího typu: velitele tanků, děl, družstev či zásobovacích oddílů. Hotové poddůstojníky posílala divize k jednotkám a po příjezdu dalších vlaků znovu a znovu cvičila velitelské kádry. Divize cvičila velitele nejrůznějších profilů. Ale všem, ať patřili pod jakýkoli druh vojsk, vtloukali s nemilosrdnou tvrdostí a krutostí do hlav: velitel je muž, který přetváří rozkaz nadřízených ve svůj vlastní rozkaz. Je to muž, který jedná pouze svým jménem a na nadřízené se neodvolává. Neříkej svým podřízeným: To mi nařídili! Říkej: Já to nařizuji!

Když dostal velitel družstva rozkaz od velitele čety a pouze jej tlumočí svým podřízeným, pak se právě tím dostává na jejich úroveň: všichni jsme jenom podřízení, nařídili mi to a já vám to teď vyřizuji… To je snadná cesta. Ale není to žádné velení. Snaha budoucích poddůstojníků zbavovat se odpovědnosti při předávání rozkazů musela být vymycována. A my jsme ji vymycovali. Práce velitelů výcvikových čet, rot, praporů a pluků, stejně jako práce samotného velitele výcvikové divize spočívala v tom, aby byl nastávající poddůstojník... zlý muž. Šlo o to, aby na sebe vzal veškerou tíhu moci a aby se ztotožnil s linií svých nadřízených jako se svou vlastní: To já jsem to, vy lumpové, nařídil! Já to tak chci! Já vás, vy sádelnatí klobásníci, poženu, až se poblijete, ale MŮJ rozkaz splníte!

My sami, důstojníci výcvikové divize, jsme prošli stejnou školou, pouze o mnoho delší, strmější a krutější. A každý z nás jednal stejně: to mi nenařídil velitel divize, ani ministr obrany, to já vám to nařizuji, vy střeva! To je můj rozkaz! Já jsem váš ministr, i když mám jen nárameníky poručíka! A není nad vámi žádná jiná moc – jenom ta moje! A na světě pro vás neexistuje jiná spravedlnost, než je moje rozhodnutí! V celé zemi pro vás, vy upíři afričtí, neexistuje prokurátor mimo mě! Jednejte, jak jsem nařídil – to je moje vůle!

Generál a polní maršál W. Keitel neodpovídal svými volními a velitelskými kvalitami požadavkům, které byly v sovětské armádě kladeny na budoucí poddůstojníky. Domnívá-li se polní maršál, že jeho práce spočívá v tlumočení rozkazu nadřízené osoby podřízeným osobám, aniž by na sebe přitom bral odpovědnost, pak by takový polní maršál nemohl být jmenován velitelem sovětského družstva pěchoty čítajícího osm mužů. Tato funkce by byla nad síly polního maršála Keitela. Ta čepice by mu byla moc velká. To jen v Německu, které v průběhu dvacátého století prohrálo všechny války a ani v minulých staletích se nepyšnilo mnoha válečnými triumfy, mohl být považován za vojáka. To muselo být velké nedorozumění, že mu přišili nárameníky a strčili mu do ruky maršálskou hůl.

3.

Představte si, že jste velitel s jakoukoliv hodností. Jste velitel čety nebo nejvyšší velitel ozbrojených sil. Pod sebou máte svého zástupce. Ten předává vaše rozkazy podřízeným, ale svým vlastním jménem nevelí a nemá zájem nést za cokoliv odpovědnost.

Otázka první: K čemu ti potom je?

Otázka druhá: Jak mohl Hitler trpět vedle sebe podřízeného, který nenesl za nic odpovědnost?

Ba co víc – nejenom, že polní maršál W. Keitel na sebe nebral žádnou odpovědnost. On dokonce házel na Hitlera i svou vlastní, přímou odpovědnost. Jak už bylo řečeno, v každé hierarchii představuje osoba číslo dvě zadržovací sílu. Velitel letadla může příliš trhat řídicí pákou, pročež druhý pilot jeho ostré výkruty změkčuje. Číslo jedna může v náhlém zmatku či v horečce vydat ne zrovna nejlepší rozkaz nebo může prostě zapomenout, co nařídil včera, takže dnes vydá zcela protichůdný rozkaz. Úkolem čísla dvě je hlídat, aby se jednání čísla jedna skládalo do nějakého jednotného systému.

Hitler neměl vojenské vzdělání, vlastně vůbec žádné, vždyť on neukončil ani střední školu. Hitler byl svobodníkem z první světové války. Jeho zkušenosti z tohoto působení měly zápornou hodnotu. Tyto zkušenosti zde byly jedině na škodu. „Generálplukovník Fromm tvrdil s lakoničností, jež mu byla vlastní, že ve funkci nejvyššího velitele by viděl raději úplného civila než bývalého frajtra, který ke všemu nikdy nebojoval na východní frontě a není schopen pochopit specifickou povahu tamního jeviště válečných akcí.” (Speer, str. 334.) Hitlerova válečná zkušenost byla nepoměrně nižší než zkušenost Stalinova. První světová válka byla válkou poziční. Stalin se jí neúčastnil. Občanská válka v Rusku ovšem nebyla válkou poziční, nýbrž pohyblivou, manévrovací, stejně jako druhá světová válka. Stalin působil na mnoha frontách občanské války, zastával odpovědné funkce v nejvyšším velení, věděl, jak provádět operace a jak je neprovádět. Hned po skončení občanské války byl Stalin jmenován generálním tajemníkem a po dvacet let se každodenně věnoval budování armády, jejímu rozvoji a vyzbrojování, výběru a výcviku velitelských kádrů, tvorbě válečného průmyslu a nových vzorů zbraní. Hitler ve své tornistře nic takového neměl. Právě proto byla úloha polního maršála Keitela obzvlášť odpovědná. Keitel věděl, že Německo řídí diletant, který nemá o válce páru a vlastně se o ni nezajímá. Když člověk pročítá Hitlerovy „Rozhovory u kulatého stolu”, nabývá přitom dojmu, že žádná válka vůbec nebyla. Hitler bez ustání žvaní o všem možném, jenom ne o válce. Jako kdyby ji neregistroval. Pronáší „dlouhé a neobyčejně nudné monology na zcela odtažitá témata”. (Speer, str. 401.) Keitel Hitlera dobře znal, a tudíž bylo jeho povinností aktivně využívat vlastní rozhodnutí a rozkazy k nápravě Hitlerových řešení. Měl jednat nenápadně, ale rázně, stejně jako když zkušený rotmistr usměrňuje činy začínajícího poručíka. Keitel měl jako zkušený generál a polní maršál cítit svou osobní odpovědnost za osud země a zadržovat diletanta v jeho impulsivních výpadech.

Zde jsou možné dvě reakce: buď musíš aktivně jednat a odpovídat za své akce, nebo musíš požádat o uvolnění z funkce. Ale Keitel na sebe žádnou odpovědnost nebral, nenapravoval nesčetné a nesmírně hloupé Hitlerovy chyby a zároveň nikoho nepouštěl na své místo; naopak, setrval na něm v průběhu celé války, od prvního až do posledního dne. A nebyl sám. Veškeré hitlerovské mocenské foyery a všechny sály pro operační porady, v nichž byla přijímána osudová rozhodnutí, zaplňovali stratégové, kteří jen mlčky přikyvovali na znamení souhlasu.

Hitler byl ovšem nejenom diletant. Ještě ke všemu si nepamatoval, co rozkázal včera, takže dnes mohl rozkázat něco úplně jiného. V takové situaci byla úloha generála a polního maršála Keitela obzvlášť důležitá. Neměl vždy takříkajíc uhánět na pozice, nýbrž měl změkčovat určitá Hitlerova rozhodnutí a jiná měl zase zvýrazňovat. Ale on nedělal ani to. Ať Hitler nařídil cokoli, Keitel jeho rozhodnutí snaživě zformuloval do rozkazu a odeslal jednotkám ke splnění. Jakékoli Hitlerovo nařízení, ba i jakékoli jeho přání či náhodně pronesený názor Keitel okamžitě přetvořil do rozkazu. Tím jistil sám sebe. „Na konci porady předkládal vždy Keitel k podpisu několik dokumentů. Většinou se jednalo o taková nařízení, která příliš okatě vzbuzovala smích nebo hrůzu. Tím, že je nechal od Hitlera podepsat, se Keitel do budoucna zbavoval nebezpečí pozdějších Hitlerových výtek. Okamžitě mi došlo, že Keitel toto své právo zneužívá v nepřípustném měřítku, protože kvůli tomu dostávají představy a záměry, jež si zásadně protiřečí, sílu rozkazu a vytvářejí pak naprosto nepředstavitelný zmatek a chaos.” (Speer, str. 336.)

Hitlerovo chování, jeho hloupost a naivita ve mně opět vyvolávají hluboký údiv. Hitler něco jen tak mimochodem prohodí – a Keitel už mu podsouvá papír: napiš, jak si to představuješ. A Hitler se dá do psaní. Copak nebylo Hitlerovi jasné, že Keitel tím sprostě schovává vlastní zadnici za zadnici Hitlerovu? (Prosím zde za odpuštění milovníky krásného písemnictví. V daném případě se mi však přesnější vystižení dané situace nepodařilo nalézt.)

Jestliže se člověk, který je v otázkách vedení války druhým mužem po Hitlerovi, domnívá, že za nic neodpovídá, nýbrž prostě tlumočí rozkazy nadřízeného podřízeným, jak mohl proboha volat k odpovědnosti velitele armád a skupin armád? Vždyť podle této logiky jsou tito velitelé už úplní pěšáci! Tak co měl po nich vyžadovat?

Mimochodem, Keitel se svým vykrucováním nezachránil. Jeho zvyk řídit akce bez jakékoli odpovědnosti za jejich následky přivedl Německo nevyhnutelně ke katastrofě – a samotného Keitela do basy. A tam se své odpovědnosti nakonec nevyhnul. V Norimberku mu ta odpovědnost byla hozena na hrb – a na krk mu byla hozena oprátka.

4.

A když generál a polní maršál Keitel tvrdí, že Hitler nestrpěl námitky, hned se člověku mimoděk dere do mysli otázka: A Stalin je trpěl?

Hitler za námitky nepopravoval. Za to Stalin popravoval své generály po celých hejnech. Přesto se však vždy našli lidé, kteří riskovali život, aby zachránili zemi. Se Stalinem se hádali – a mnohdy s úspěchem – maršálové Sovětského svazu Rokossovskij, Vasiljevskij, Govorov. Právě proto se ostatně stali maršály, že měli vlastní názor a nepodřizovali se obecnému proudu. Je také hodnověrně prokázáno, že se Stalinem se hádali – a opět s úspěchem – rovněž armádní generálové Antonov, Apanasjenko, Vatutin, Černjachovskij a Chruljov, admirál loďstva Kuzněcov či ministr Vannikov.

Uveďme si příklad. Byl popsán mnohokrát a z různých zorných úhlů, mimo jiné též maršálem Sovětského svazu M. V. Zacharovem. (Novaja i novějšaja istorija / Nové a nejnovější dějiny 5/1970.) Situace je následující: roku 1938 dospěly sovětské jednotky pod velením maršála Bljuchera k ostudným výsledkům v bojích proti japonské armádě u jezera Chasan. Dne 31. srpna 1938 (tj. ve vrcholném období armádní čistky) zasedala ve Sverdlovském sálu Kremlu Nejvyšší vojenská rada. O osudu maršála Bljuchera je už rozhodnuto; na jeho místo byl jmenován jeho zástupce – velitel sboru („komkor”) G. M. Stern. Ten také podává hlášení. Sál je plný velitelů nejvyšších funkcí. Stalin se jako obyčejně prochází za zády předsednictva, naslouchá a mlčky bafá z dýmky.

Stern nikoho nešetří – ani svého bývalého nadřízeného, maršála Bljuchera, ani své podřízené. Konkrétně Stern pronáší ta nejstrašnější obvinění na adresu velícího důstojníka 1. samostatné armády Řádu rudého praporu v hodnosti velitele divize („komdiv”) – Kuzmy Podlase.

Když Stalin to jméno uslyšel, zastavil se. Stern se zarazil a v sále zavládlo hrobové ticho. Po chvilce mlčení se Stalin obrátil do sálu na velitele Kyjevského vojenského okruhu v hodnosti velitele armády („komandarm”) druhého stupně S. K. Timošenka: „Vy jste žádal, aby vám byl Podlas přidělen jako první zástupce?” Ve své otázce položil jako obvykle důraz na slovo „vy”.

Ta prostá otázka zněla jako mohutný úder. Všichni Timošenkovi předchůdci ve funkci velitele Kyjevského vojenského okruhu skončili špatně:

V. V. Šarapov – popraven.

A. I. Jegorov byl z této funkce sice povýšen, poté však byl zatčen a čeká na popravu.

M. V. Frunze byl rovněž povýšen, poté však byl, jak známo, podříznut na operačním stole.

I. E. Jakir – popraven.

I. F. Feďko – zatčen před čtrnácti dny a čeká na popravu.

Kdyby byla v tom seznamu aspoň jedna výjimka. Aspoň u jednoho kdyby bylo možné říci pouze: Byl zatčen. Leč není tomu tak: všichni byli rovnou popraveni nebo na popravu zrovna čekají. Komandarm druhého stupně Timošenko nestrávil ve své funkci ještě ani půl měsíce a dobře ví, jak jeho předchůdci skončili. A nyní visí ve vzduchu Stalinova otázka: To ty sis vyžádal nepřítele lidu za svého zástupce?

Timošenko vstal, usmál se a odvětil, jako když seká sekerou: „Ano, soudruhu Staline, a nadále žádám, aby byl soudruh Podlas jmenován mým prvním zástupcem.”

Svou odpovědí ohromil Timošenko nejen celý sál, ale i samotného Stalina.

Nakonec byl Podlas samozřejmě zatčen a uvězněn, nebyl však popraven. Zanedlouho byl propuštěn – a jmenován zástupcem velitele Kyjevského vojenského okruhu. Za války pak velel 40. armádě. Pod Podlasovým velením držely jednotky v těžkých obranných bojích do poslední možnosti korostěňský a kyjevský opevněný prostor a udělaly všechno pro zastavení a zhroucení Blitzkriegu. Ve funkci velitele 57. armády generálporučík Kuzma Petrovič Podlas zahynul roku 1942 v boji o Charkov a se ctí tak završil svou vojenskou povinnost.

Osud Sterna, který volal po krvi a po skalpech, byl tristní. Generálplukovník G. M. Stern byl zatčen dne 7. června 1941 a popraven bez soudu 28. října téhož roku. Spolu s Rygačovem.

S. K. Timošenko, který svou odvahou zachránil Podlase (a možná i sebe), byl už po několika měsících jmenován komandarmem prvního stupně a po dalším roce získal titul Hrdiny Sovětského svazu (za Finsko), funkci lidového komisaře obrany a hodnost maršála Sovětského svazu.

Na první pohled to jistě působí velmi podivně: Stalin nejmenoval do funkce lidového komisaře obrany toho, kdo vydával provolání o Stalinově velikosti, nýbrž toho, kdo projevil schopnost s ním nesouhlasit.

Na rozdíl od mnoha sovětských maršálů se Semjon Konstantinovič Timošenko nezlomil ani později. Po XX. sjezdu KSSS byli maršálové přinuceni k psaní pamětí o „nepřipravenosti” Rudé armády na válku. Všichni kapitulovali.

Jen Timošenko se nedal. Na rozdíl od Žukova se Timošenko nepropůjčil k pomlouvání vlastní armády a svého lidu.

5.

Jednou jsem slyšel na Stalinovu adresu následující výtku: nedělal prý nic jiného, než že seděl dnem i nocí ve své kanceláři a pořád přemýšlel, koho kam přemístit.

Ono to nebylo úplně takhle, ale velký díl pravdy v tom výroku je. Stalin doopravdy přikládal kádrové otázce prvořadý význam a skutečně velmi mnoho přemýšlel nad tím, koho jmenovat do jaké funkce a koho kam přemístit. Avšak taková kritika není vlastně ničím jiným než tou nejvyšší pochvalou. Hlavní – a možná dokonce to jediné, čím se Stalin musel zabývat, byl totiž právě výběr a rozmístění kádrů. Pokud zastávají nejvyšší státní funkce lidé, kteří se vyznají ve své práci a kteří ji dělají, pak se vlastně vůdce nemusí už o nic dalšího starat.

Stalin znal své podřízené, věděl, kdo se k čemu hodí a komu se co dá svěřit. Stalin nalezl, vychoval a rozmístil správné lidi do nesčíslných funkcí. Ale ve Stalinově kádrové politice vůbec nic nepochopíme, pokud si neujasníme význam jistého klíčového slova. To slovo zní: „vyzdviženec”.

Právě „vyzdviženci” dělali zázraky. Právě Stalinem „vyzdvižení” lidé dokázali provést manévry, jimiž přeměnili neúspěchy a porážky ve skvělé triumfy a vítězství. Cesta k tomu byla přitom velmi jednoduchá. Stalin si vybral kohokoliv, vyzdvihl ho do vysoké funkce a následně mu zadal nesplnitelný úkol. Naprosto nový člověk v nebývale vysoké funkci – to byl právě „vyzdviženec”. Jeho minulost, data v jeho dotaznících, jeho doporučení, jeho profil, atestace ani udání proti němu – to vše zde nehrálo žádnou roli. Skutečná prověrka probíhala přímo v akci. Pokud zůstal nesplnitelný úkol stále nesplněn po jednom či dvou dnech, ba i po týdnu, velitel byl odvolán, degradován na nižší hodnost a jmenován do nižší funkce, zatčen, uvězněn – a popraven. Na jeho místo přišel další. A to se stejným, tedy nesplnitelným úkolem.

Takovým postupem byl velmi rychle nalezen člověk, schopný plnit nesplnitelné úkoly… Příklad: 13. armáda Západního frontu vstoupila do války v červnu 1941. Armádě velel generálporučík P. M. Filatov. V červnu byl vyměněn za generálporučíka F. N. Remízová. Ještě v témž měsíci ho vystřídal generálmajor K. D. Golubjov a v srpnu stanul na jeho místě generálmajor A. M. Gorodňanskij. Ten se ve funkci udržel dlouho – celé čtyři měsíce. Následně však – v lednu roku 1942 – byl do funkce velitele 13. armády jmenován generálmajor N. P. Puchov. A to byl ten pravý. Našel se. To byl muž, schopný dělat zázraky. A tento nesesaditelný velitel pak vedl 13. armádu po celou válku, přes bitvy u Voroněže a u Kurska, přes Dněpr a běloruské lesy, přes Polsko k Berlínu – a až do Prahy. Jenom mu na hrudi přibývaly řády a na náramenících hvězdičky: generálmajor, generálporučík, generálplukovník Puchov.

A další „vyzdviženec” – tentokrát však neúspěšný: již zmíněný generálporučík letectva Pavel Rygačov. Byl stíhacím pilotem a bojoval ve Španělsku. Jako jeden z prvních dvaceti získal titul Hrdiny Sovětského svazu a po dvou a půl letech mu byla propůjčena medaile se Zlatou hvězdou. I po Španělsku byl neustále v boji. Bojoval v Číně, účastnil se (s úspěchem) bojů u jezera Chasan, na Chalchyn-golu i ve válce proti Finsku. Roku 1936 byl nadporučíkem. Roku 1940 už byl generálporučíkem letectva. Novopečenému generálporučíkovi letectva bylo 29 let. Roku 1940 zastává Rygačov postupně tyto funkce: zástupce náčelníka Hlavní správy válečného letectva Dělnicko-rolnické Rudé armády, poté už první zástupce a posléze náčelník této správy. Od února 1941 byl náměstkem lidového komisaře obrany SSSR. To je téměř vertikální vzlet. Až do první chyby. Po ní následoval zrovna tak strmý pád. Do hrobu.

A tak to probíhalo všude. Velitelé divizí se střídali jako záběry v němém filmu, takže ani při pozorném sledování situace se nedají rozeznat jejich tváře – a najednou… stop. Byl nalezen vhodný kandidát – a ten pak vede divizi skrz nemožné až k vítězství. Ale pokud šlápl jednou vedle…

Byl to bezpochyby barbarský systém. Ale byl velmi efektivní.

Tytéž postupy, tytéž dočista lidojedské manýry byly ovšem používány i v průmyslu. Vjačeslav Alexandrovič Malyšov. Roku 1930 zastával ve věku 28 let funkci… strojvůdce. Mládí už má za sebou. Jakou kariéru může udělat strojvůdce, když už má skoro třicet let? Jenže náš strojvůdce se komusi zalíbil – a byl poslán ke studiu na MVTU (Moskevské vysoké technické učiliště N. E. Baumanna-pozn. překl.). Roku 1934 byl Malyšov mladým začínajícím inženýrem. Roku 1939

se stal lidovým komisařem těžkého průmyslu SSSR. Roku 1940 byl náměstkem předsedy Rady lidových komisařů (SNK), konkrétně vzato tedy náměstkem… Molotova. Od roku 1941 už byl Stalinovým náměstkem pro otázky průmyslu. Mimoto zastával Malyšov od roku 1941 funkci lidového komisaře tankového průmyslu.

Sám byl „vyzdvižencem”, a potřeboval mít k ruce zrovna takové lidi. V říjnu 1941 vydává Malyšov úkol zdvojnásobit výrobu tanků. K tomuto zdvojnásobení nedal nikomu ani nový materiál, ani lidi navíc, ani další stroje. Fronta však žádá ZDVOJNÁSOBENÍ. Pokud se to řediteli továrny podaří, přežije to. Když ne – bude vystřídán. Přičemž za nekvalitní výrobu je poprava. Cesta k moci byla otevřena každému. Každý si to mohl zkusit. Jakmile si takový odvážlivec vyzkoušel, jak chutná posolený chléb generála, ředitele nebo ministra, už letěl do komína a na jeho místo přišel další. I ti další letěli do komína, dokud se nenašel ten, kdo dokázal ZTROJNÁSOBIT výrobu tanků, aniž k tomu dostal k dispozici lidi navíc či větší množství potravin pro jejich výživu.

Chtěl jsem v této záležitosti uvést množství příkladů: Šachurin, Ustinov, Kuzněcov, Zavenjagin, Vannikov, Paršin… Ale pak jsem se zarazil: vždyť to jsou všechno „vyzdviženci” vybraní Stalinem. Stalin osobně vybíral a jmenoval do funkcí všechny maršály, generály, admirály, všechny členy politbyra a ÚV, všechny členy vlády i jejich náměstky, tajemníky svazových komunistických stran, krajů i oblastí, všechny čekisty v moskevském ústředí (zde probíhal obzvlášť pečlivý výběr), všechny ředitele velkých závodů a staveb. A osobně také sledoval úspěchy i neúspěchy každého z nich. Postřílení generálové, čekisté, lidoví komisaři a místní šéfové ztělesňovali slepé uličky vývoje, uřezané větve, které podle Stalinova mínění nemohly přinést plody. A ti, kteří přežili – to byly ty plody Stalinovy selekce, a to ve zcela přímém významu toho slova.

Nic, co by se rovnalo nebo alespoň podobalo Stalinovu systému výběru a rozmístění kádrů, Hitler neměl. Lidem z nejbližšího Hitlerova okruhu se říkalo „čínská trdýlka” – za to jejich mlčenlivě pokyvování na znamení souhlasu. (Speer, str. 527.)

6.

Vrhli jsme zde letmý pohled na Führera a jeho nejbližší okolí, včetně muže číslo dvě – Hermanna Göringa. Nyní se podíváme, co se děje o patro níž. Na třetím nejvyšším hierarchickém stupni stojí vrchní velitelé tří druhů ozbrojených sil, ministr zahraničí, šéfideolog, hlavní propagandista a Reichsführer SS, který zároveň zastává funkci ministra vnitra. Řekněme si na rovinu, že ani v tomto patře nejsou shromážděny zrovna ty nejskvělejší mozky Německa. Dva z této velkolepé sedmičky už dobře známe: jedná se o vrchního velitele pozemních vojsk Adolfa Hitlera a vrchního velitele Luftwaffe Hermanna Göringa.

„Hitlerovo tříleté působení ve funkci vrchního velitele pozemních vojsk mělo zcela negativní důsledky: armáda, která se dříve pyšnila svou bezvadnou organizací, o ni nyní nadobro přišla/’ (Speer, str. 553.)

„Dokonce i 23. června 1941, tedy druhý den po útoku na Sovětský svaz, projevil Göring coby vrchní velitel našeho letectva, vtaženého do těžkých bojů, tolik bezstarostnosti, že si se mnou v plné parádě zašel prohlédnout maketu své říšskomaršálské kanceláře v Treptowu, vyrobenou v životní velikosti.” (Speer, str. 262.)

Loďstvo bojovalo na vlastní pěst. V čele německého válečného loďstva stál velkoadmirál Dönitz: „Já zde představuji válečné loďstvo. Nic jiného se mě netýká. Führer už nějak ze vzniklé situace najde východisko.” (Speer, str. 567.) Tato věta byla pronesena v únoru roku 1945. Rudá armáda již dorazila k Odře, na řadě míst ji překročila a vybojovala na západním břehu několik předmostí. Berlín se nachází ve vzdálenosti 60 kilometrů. Obyvatelé Berlína už slyší hřmot Stalinových děl. Hitlerovci musí rychle něco podniknout. A právě v této situaci prohlásí velkoadmirál Dönitz, že on bydlí úplně stranou, že je pouhopouhým vrchním velitelem válečného loďstva – a že nic jiného (tj. osud války a Německa) se ho vůbec netýká. Ať si to vyřeší Führer, hlavu má na to dost velkou.

O rozumových schopnostech velkoadmirála svědci jeho víra v Hitlerovu moudrost: my, vrchní velitelé, se nemáme čeho bát – vůdce to nějak vyřídí. Konev se Žukovem už provádějí přeskupení tankových armád do dobytých předmostí za Odrou za účelem zasazení posledního úderu, ale velkoadmirál Dönitz ještě neprozřel a nadále věří v Hitlerovu schopnost myslet, rozhodovat, řídit válku a vyhrát ji.

Jednotkám SS velí frajer téhož ražení – Reichsführer SS Himmler. O jeho vojevůdcovských schopnostech promluvil zajatý generál a polní maršál W. Keitel při výslechu dne 18. června 1945 následovně: „Himmler neměl ani nejmenší představu o tom, jak velet jednotkám.” A generálplukovník Jodl dodal při výslechu téhož dne: „Choval se jako typický frajtr.” Speer tyto náhledy potvrzuje ve svých pamětech (str. 569): „Několik týdnů pobytu na frontě úplně stačilo k tomu, aby se Himmlerova autorita dočista zhroutila.”

Reichsführer SS se ovšem netěšil nijak zvlášť vysoké autoritě ani předtím. „V Hitlerově přítomnosti projevoval Himmler úplnou absenci vlastní důstojnosti a občanské odvahy… Jeho hodnocení našich nepřátel nelze nazvat jinak než jako čiré dětinství.” (Guderian, str. 618.)

„Soudy, které pronášel, rozhodně nesvědčily o jasném rozumu.” (Speer, str. 569.)

Dokonce i sám Hitler považoval Himmlera za pitomce. „Reichsführer SS často vyslovoval naprosto fantastické nápady a Hitler nejednou prohlašoval, že není schopen sledovat nezadržitelný let jeho myšlenek, z nichž mnohé jej nutí ke smíchu.” (Speer, str. 497.) No pokud je to tak, potom ho snad odvolej, ne? A na jeho místo jmenuj někoho jiného. Hitlerův stát byl (stejně jako stát Stalinův) teroristickým zřízením. V Německu však stojí v čele mašiny na teror Reichsführer SS Himmler, který, mírně řečeno, nikterak nezáří rozumovými schopnostmi. I Stalin posílal do funkcí takové lidi. Ale pouze s konkrétním cílem: aby pro Stalina vykonali nějakou obzvlášť krvavou a špinavou práci. Poté, co se tak stalo, je likvidoval. Hitler však držel takové lidi ve funkcích až do posledního dne.

V tomtéž patře moci přebýval ideolog nacionálně socialistické strany dělnické – Alfred Rosenberg. „Rosenberg vydával statisíce výtisků svého sedmisetstránkového ‚Mýtu 20. století‘. Oficiálně byla kniha chápána jako učebnice stranické ideologie, ale v rozhovorech u čaje Hitler bez obalu tvrdil, že se jedná o nesrozumitelnou hovadinu, napsanou samolibým Pobalťanem, který má naprosto zmatené myšlení.” (Speer, str. 150.)

Samotný Hitler tedy považuje oficiální učebnici stranické ideologie za hovadinu a šéfideologa za pomatence. – V této záležitosti nám nezbývá než s Hitlerem naprosto souhlasit.

Na třetím stupni pyramidy stojí také ministr propagandy Goebbels. Ten bývá chápán jako rozumný a šikovný člověk. O něm a o jeho znalostech a schopnostech se velmi obšírně vyslovíme později. Nejdřív si však povšimněme pouze jeho oficiálního titulu: ministr propagandy. – Hloupější název se už vymyslet nedá. Ať pronese takový ministr cokoliv, vždycky je nám jasné, že je to… propaganda. Jakýkoli produkt jeho schopností je prostě propaganda. Vždyť se to tak oficiálně jmenuje. Jeho kremelští soudruzi byli v tomto ohledu nesrovnatelně dál. Srovnejme: „Pravda!”, „Komsomolská pravda!”, „Pravda Ukrajiny!”, „Čerkasská pravda!”, „Urjupinská pravda!” – Pravda, pravda, jenom pravda a nic než pravda! Goebbels má čistou propagandu a Sověti čistou pravdu. A hořká pravda je lepší než nádherná propaganda. Nebo že by ne?

Základním úkolem ďáblovým je dokázat zbloudilým, že žádný ďábel neexistuje. Jedině tak může uchvátit jejich duše. Když chce zloděj něco ukrást, musí ze sebe dělat počestného člověka. Když chce podvodník, aby se mu věřilo, tváří se jako bojovník za pravdu. Už v samotném slově „propaganda” se skrývá naprosté sebepopření. Propaganda – to jsou informace, jejichž šíření se komusi notně hodí do krámu. Proto nemůže být propaganda nikdy považována za čistou pravdu. Aby měla propaganda úspěch, musí se obléci do nějakých cizích šatů. Základním úkolem propagandy je tudíž nutnost dokázat, že propagandou není: Vážení občané, situace v zemi a ve světě se utvořila tak a tak, máme úspěchy i obtíže, vláda říká obyvatelstvu země hořkou i povzbudivou pravdu, žádá od obyvatelstva podporu a radu… a propaganda u nás prostě vůbec není.

Ve svém románu „1984” popsal Orwell realisticky budoucí vzorovou socialistickou společnost. Jednu z hlavních institucí této společnosti pojmenoval jako Ministerstvo pravdy. To je nádhera! Za vzor si vzal Orwell nepochybně sovětskou „Pravdu” – rozhodně ne otevřený a nemožný název Goebbelsova ministerstva.

Pokud by byl Goebbels schopným a šikovným člověkem, pak by musel to ničemné slovo „propaganda” vyloučit, rozdupat a zničit. Sám sebe by musel pojmenovat jako ministra objektivní informovanosti nebo nějak podobně. Podvodník, který se sám prohlásí za podvodníka –je hloupý podvodník. A ještě jedna charakteristika onoho muže: „Ta směs mocichtivostí a poslušnosti působila děsivým dojmem… Goebbels vždy projevoval bezpodmínečnou závislost na Hitlerovi.” (Speer, str. 60.) – Tím je řečeno vše: Hitlerovi tedy neoponoval.

V téže přátelské společnosti se nachází ministr zahraničí Ribbentrop. Goebbelsův názor na tohoto muže se nachází v deníku ke dni 20. září 1940: „Ribbentrop si vždycky sedá mezi dvě židle. Pokud operuje v zahraniční politice zrovna tak geniálně, jako v politice vnitrostátní, pak to vidím černě.”

A zde je Hitlerův názor na Ribbentropovy schopnosti: „Jaké hnusné typy se to shromáždily pod střechou našeho ministerstva zahraničil” (Rozhovory u kulatého stolu, 14. května 1942.)

„Mezi padesáti našimi diplomaty je jen pět šest čerstvých hlav, ale ostatní jsou na úrovni listonošů. Například Schulenburg a vojenský atašé v Moskvě Köstring, které Rusové dokonale zmátli, takže oni pak nedokázali pochopit, proč soustřeďovali /Rusové/ své jednotky na našich východních hranicích.” (Tamtéž, záznam z 1. dubna 1942.)

Co k tomu dodat? Jaký pán, takový sluha. Jaký Ribbentrop, takoví diplomaté. Ještě přesněji řečeno: Jaký Hitler, takoví Ribbentropové.

7.

Existuje starý a staletími prozkoušený způsob, jak určit životaschopnost každé organizační schopnosti a schopností jejího šéfa. Stačí pohlédnout na onu strukturu v okamžiku, když je šéf nepřítomen. Ukáže-li se, že jeho nepřítomnost má negativní důsledky na činnost organizace, pak je tedy šéf slabý, protože nedokázal vybrat a rozmístit do její struktury potřebné lidi – a organizace je tedy neživotaschopná. Zemřel Alexandr Makedonský – a jeho říše se okamžitě zhroutila jako shnilá chalupa, zpod jejíž zdi někdo odstranil podpěrný kůl.

Bonaparte tvrdil, že za jeho nepřítomnosti se provádějí jenom samé hlouposti. Už tím, že to řekl, se sám udal. Tato slova nejsou ani tak výtkou osobám v jeho okruhu, kteří dělají hlouposti, nýbrž odsudek hlouposti samotného Bonaparta, který kolem sebe shromáždil samé pitomce. To je rozsudek nad jeho mrtvě narozenou říší, která se zhroutila ještě dřív, než zemřel její tvůrce.

I za nepřítomnosti Petra I. se prováděly jenom samé hlouposti. Nakonec ani za jeho přítomnosti tomu nebylo jinak. Petr zemřel – a na ruském trůnu se ocitla markytánka od trénu, a to ještě ne domácí, nýbrž zámořská.

Na rozdíl od Alexandra Makedonského, Petra I. a Napoleona Bonaparta mohl Stalin trávit celé měsíce ve svých vilách u Moskvy, na Kavkaze nebo na Krymu. Věděl, že za jeho nepřítomnosti se žádné hlouposti neprovádějí. Za války se mohl Stalin vzdálit dokonce i do zahraničí – do Teheránu. O činnost těch, kteří zůstali v Moskvě „na statku”, neměl žádné obavy.

Hitler však kolem sebe shromáždil listonoše s ministerskými platy, kteří nechtěli sami za nic odpovídat, které osud země nevzrušoval a kterým nemohl Hitler vůbec nic svěřit. „Hitler rád jmenoval do vedoucích funkcí diletanty.” (Speer, str. 277.) A diletanti a pochlebovači samozřejmě pěli na Hitlera chválu. „Na tom, že Hitler postupem času začal sám sebe vidět jako nadčlověka, nese vinu i jeho nejbližší okolí. Už generál a polní maršál Blomberg – první a zároveň poslední ministr války v Hitlerově vládě – nejednou veřejně prohlásil, že ‚Führer je nadán skvělým vojevůdcovským talentem‘. Dokonce i mnohem skromnější člověk, který by se dokázal mnohem lépe ovládat, by při neustálém poslouchání výhradně pochvalných slov na svou adresu po určité době už nebyl schopen reálně hodnotit vlastní možnosti.” (Speer, str. 338.)

„Když navrhl ministr války von Blomberg Hitlerovi, aby se chopil řízení všech ozbrojených sil, zasadil tím armádě poslední úder.” (Manstein, str. 85.)

* * *

Když kolem sebe rozesadil samé podlézavce a pacholky, následně si pak stěžoval svému okolí: „Já nemůžu nikomu předat řízení válečných operací dokonce ani na jediný den.” (Speer, str. 401.)

A to je nakonec nejlepší hodnocení a odsudek všech Hitlerových ministrů, polních maršálů a generálů.

A celé Třetí říše.

KAPITOLA DEVÁTÁ

O nadměrné přesnosti

Neustálé předpisy na starých územích Říše dojdou brzo tak daleko, že v Berlíně budou vypracovávány i stanovy klubu sběratelů chroustů, spolu s nejpodrobnějšími instrukcemi o jeho organizaci agendy, správě majetku, účetnictví atd.

Adolf Hitler, 22. července 1942

1.

Komunistická propaganda nelitovala papíru a tiskařské černi pro popisování naší hlouposti, babralství a lajdáctví.

Němec je pak v našem chápání chytrý, přesný, vzdělaný a disciplinovaný. A opravdu to tak je. S tím nelze polemizovat. Jen je nutno dodat, že někdy je až příliš chytrý, až moc přesný, až moc vzdělaný a disciplinovaný až nadmíru.

Franz von Papen byl za první světové války vojenským atašé Německa ve Washingtonu. Jak se slušelo, byl zároveň také rezidentem, tj. šéfem výzvědného aparátu…

Aby byla agenturní síť funkční, je většinou v jedné zemi naverbováno několik agenturních skupin a samostatně působících agentů, aniž by o sobě dané skupiny a daní jednotlivci věděli. Každý okruh má své vlastní, navzájem nezávislé kanály agenturního spojení. Dojde-li k vyzrazení jedné skupiny nebo jednoho samostatného agenta, ostatní pracují dál, jako by se nic nestalo.

Všechny tyto nitky se spojovaly do jednoho centra… u von Papena. Osobně jemu do rukou. Kvůli pořádku. Honoráře vyplácel von Papen agentům nikoli v hotovosti, jak je to v rozvědkách zavedeno, nýbrž šekem. Američanům, zverbovaným německou rozvědkou, se takový způsob finanční úhrady nijak zvlášť nezamlouval. Šlo o to, že šek musí do banky, načež je ovšem nutno platit z jakékoli sumy daň z příjmu. Zverbovaný Američan dostane od německé rozvědky třicet poctivě vydělaných stříbrňáků, ale nemůže je všechny propít: musí jít a zaplatit z nich daň. – V důsledku ovšem část peněz, které císař Vilém vyčlenil pro svou rozvědku za účelem podvracení Ameriky, plynula prostřednictvím daní přímo do americké státní pokladny pro… posílení Ameriky.

To není zrovna nejchytřejší – ale za to zde panuje pořádek, protože všechno probíhá v souladu s paragrafy a nařízeními.

Daňový úřad mohl každému tajnému agentovi kdykoli položit nepříjemnou otázku, a totiž, kde k těm penězům přišel. A lhát zde agent nikterak nemohl: v bance je přece přesně zaznamenáno, kdy, kolik, z jakého účtu… A po zjištění odesilatele peněz by nebylo v případě potřeby nikterak obtížné dohledat, komu ještě dalšímu rozesílá ten štědrý zdroj peníze… Jenže v Americe v těch slavných dobách ještě neexistovala kontrarozvědka. Ani daňový úřad neprojevil svůj zájem a žádného z agentů se na nic nezeptal. – Avšak kdyby bylo v této záležitosti vyvinuto zcela minimální a zcela náhodné úsilí, celá německá agenturní síť by byla velmi snadno odhalena… podle původu šeků na bankovních účtech. Veškerá německá agenturní síť v USA visela na vlásku. Na druhé straně nutno uznat, že v účetnictví panoval naprostý pořádek. Sám von Papen si osobně uschovával ústřižky z vypsaných šeků. Pro pořádek.

Spojené státy americké přerušily dne 3. února 1917 diplomatické vztahy s Německem. Německé velvyslanectví ve Washingtonu tím ztratilo diplomatickou imunitu. Všechny tajné dokumenty německého velvyslanectví se tím dostaly pod přímou hrozbu zabavení. – V takové situaci bylo rozhodnuto, aby byly všechny dokumenty spáleny.

Jenže vojenský atašé von Papen namítl: A co pak bude s účetnictvím? Proto se von Papen rozhodl spálit jen nedůležité materiály. Ty důležité nacpal do aktovky a nastoupil na zaoceánský parník plující pod neutrální vlajkou do Německa. S americkými úřady se von Papen do potíží nedostal: Chceš si plout do svého Německa? No tak si tam pluj! – Jenomže Německo bojovalo už dva a půl roku s Británií. Německé ponorky už přes dva roky potápěly britské lodě. A to se Britům ale vůbec nelíbilo. Proto zaujalo putování německých diplomatů přes oceán kohosi v Londýně. A tak došlo k tomu, že se zámořský parník i s německými diplomaty kupodivu ocitl… v britském přístavu. A tady se mělo von Papenovi rozsvítit: dostali jsme se přímo do jámy lvové – do klece s britským lvem… Nebylo by vhodné – dokud je čas – seběhnout dolů do kotelny a mrsknout tam celou aktovku rovnou do ohně? To by přece bylo to nejlepší, co se dalo v takové situaci udělat! – Von Papen si propočítal možné varianty – a rozhodl takto: Spálit? Proč ne? Jenže co pak bude s účetnictvím?

Parník houká, zakotvuje a uvazuje se k molu. A britská rozvědka čeká, celá znuděná. O tom diplomatovi, co se ani na záchodě neodloučí od své tlusté černé kožené aktovky, už byla informována. Nyní už je to jen technická záležitost. Prostředků je habaděj – počínaje prostou krádeží: stačí na něho poslat řekněme pět podnapilých nosičů, kteří nikdy neslyšeli o nedotknutelnosti diplomata… A pak ať je někdo zkusí najít, že ano. Tím spíš, že diplomatické vztahy mezi Británií a Německem byly přerušeny prvního dne války. Ostatně, nemusí to být zrovna nosiči: vojenskému diplomatovi, který se během plavby jistě dost unavil, by bylo možné vrhnout rovnou do náruče nějakou čarokrásnou dívenku. Nebo co třeba dočasně propustit ze žaláře přístavního zloděje Johna známého pod přezdívkou Prasečí kel? A později mu na znamení vděčnosti zkrátit výši trestu?… A vůbec: vždyť by úplně stačilo pustit tam smečku nevzdělaných celních úředníků s četníky – a potom se omluvit za jejich neznalost nuancí diplomatické praxe.

Nebudeme to protahovat: aktovka byla unesena.

A bylo to. Po dlouhá léta, ba po desetiletí budovaná německá agenturní síť v USA se absolutně zhroutila. Ústřižky od šeků podávaly svědectví nejen o tom, komu, kdy a kolik platila německá rozvědka: jednalo se rovněž o první dokumentovaný důkaz vlastizrady poměrně širokého a váženého okruhu amerických občanů. Když byly oněm neprodleně zatčeným agentům předloženy natolik vážné a závažné usvědčující materiály, nemohli na to prostě nic říct. – Ztráta té aktovky přišla Německo velmi draho. Jednalo se přece o vrcholný okamžik dramatu: USA vstupují do války proti Německu – a právě v ten moment je ztracena veškerá německá agentura v Americe. A nejen to: této události šikovně využila americká a obzvlášť pak britská propaganda. Záludní propagandisté nezastrašovali, nýbrž naopak vyzývali poctivé občany Ameriky, Británie a Francie, aby vstoupili do řad německých špionů. Vychvalovali německou preciznost a akurátnost. Veřejně rozhlásili, jak štědře platí Němci za vlastizradu a jak pořádkumilovné účetnictví tajné agentury u nich panuje… A to vše s odkazy na konkrétní příklady. – Tyto výsměšné výzvy samozřejmě fungovaly daleko lépe než jakékoliv zastrašování. Pro německou rozvědku nastaly těžké časy. Počet a kvalita nových agentů se ostře snížily A dříve naverbovaní agenti po celém světě prudce polevili ve své činnosti.

Von Papenův průšvih byl nejgrandióznější katastrofou v dějinách všech rozvědek světa. A také ze všech nejhloupější. Není mi známo, kolik německých špionů bylo odhaleno. Hitler hovoří (v Rozhovorech u kulatého stolu, záznam ze 7. června 1942) o 5000 agentech. Nehodlám to číslo zpochybňovat ani ověřovat. Jedno je beztak jisté: něco takového se ještě nikdy nikomu nestalo.

To však není to hlavní. Ve všech rozvědkách, které si samy sebe trochu váží, bývá i v důsledku méně dramatických případů viníkovi doručena pistole s jedním nábojem. To je tradice. To je nezbytné pro etiku rozvědky. Ale v Německu nikdo von Papena za viníka nepovažoval. Ani jemu samotnému nepřišla na mysl spásná myšlenka, co se takhle zastřelit… A nenašel se nikdo, kdo by mu tuto myšlenku napověděl. V Německu se totiž mělo za to, že on přece neudělal nic hrozného. Jednal holt v souladu se zákony a s paragrafy a byl přece veden bohulibou snahou mít – podle všech předpisů – v pořádku účty. – Jeho skvělá kariéra tudíž vůbec a nikterak neutrpěla. Nebylo proč. Naopak: jeho úsilí bylo oceněno a von Papen byl povýšen. Pokračoval pak v omračujícím vzletu a dosáhl nadoblačných výšin. Už za patnáct let, dne 2. června 1932, poté, co udivující rychlostí vyklusal po kariérním schodišti, se stal… německým kancléřem. Předchůdcem Adolfa Hitlera.

Akurátnost, včetně té nadměrné, se v Německu hodnotí velmi vysoko. Skutečnost, že von Papen zlikvidoval agenturní síť v Americe a přispěl tím ke zhroucení jedné z největších říší světa, to přece není žádné neštěstí. Že po ztrátě té aktovky bude vybudování nové agenturní sítě pro potřeby další války buď nelidsky obtížné nebo dokonce vůbec nemožné, na tom přece nesejde. Hlavní věc je, že chtěl všechno řádně vyúčtovat. Tato poctivá snaha je důležitější než dobro a úspěch říše a její rozvědky.

2.

A ještě jeden obrázek z téže doby.

Abychom jej pochopili, je nutno nejdřív něco vysvětlit. V době první světové války se válečné zajetí dosti odlišovalo od toho, co si představujeme na základě pozdějších modelů. – Jeden můj známý, národností Němec, vyprávěl, že jeho děd byl za první světové války v ruském zajetí. Už jsem si zakrýval obličej loktem: myslel jsem si, že mi teď za dědečkovo utrpení jednu vrazí. Ale kdeže. Vyprávěl mi jen samé krásné vzpomínky. Jeho dědeček se vrátil z Ruska do Německa bez nejmenších pocitů křivdy. Byl důstojníkem, takže mu byl v zajetí přidělen ruský vojenský pucflek; ten mu čistil boty a běhal mu pro vodku. – Také ruští zajatci v Německu a Rakousku-Uhersku byli drženi v lidských podmínkách. Zajatí vojáci a důstojníci měli právo posílat a dostávat dopisy, zásilky i peníze. Můj dědeček, Vasilij Andrejevič Rezun, byl raněn během Brusilovovy ofenzívy a dostal se do rakouského zajetí. V naší rodině uchováváme jeho fotografii, kterou poslal poštou domů z nepřátelského žaláře. Datum: říjen 1917. Snímek pořídil profesionální fotograf podle dobové módy: celá postava od hlavy k patě, ruka opřená o ozdobný stolek, na pozadí malovaná krajina s řeckými sloupy, měsícem a labutěmi. – Řadoví vojáci dostávali pravidelné vycházky do města. Jako záruka, že se vrátí, sloužili tři rukojmí, kteří museli zůstat v táboře: Když utečeš, posadíme je na pět dní na samotku. – Pokud jde o důstojníky, ti měli právo vycházet z tábora zcela volně: na čestné slovo. V Německu i v Rakousku to bylo po této stránce přibližně stejné. Důstojník měl právo utéci ze zajetí, v tom případě však nesměl dát čestné slovo, že neuteče. Tak to pokračovalo… až do okamžiku, kdy jistý zajatý gardový poručík Semjonovského pluku jménem Michail Tuchačevskij nedodržel čestné slovo důstojníka, že neuteče, a utekl do neutrálního Švýcarska. – Po této události už slovu ruského důstojníka nikdo nevěřil a po celém Německu byly vycházky zajatých ruských důstojníků zakázány.

V tomto manévru s čestným slovem spočívá tajemství Tuchačevského vzletu. – Právě se tvořila Rudá armáda. Všechna místa byla volná. Kdo jako první nabídne své služby, dostane zde funkci a hodnost… Poručík Tuchačevskij, který nikdy nevelel ani rotě, zde byl mezi prvními. Dorazil do Moskvy právě včas – a rychle se stal velitelem 1. armády. Nikoli snad proto, že by byl tak zkušený, nýbrž proto, že jako první pochopil, kam vítr vane. To bylo něco jako privatizace: ten první shrábne miliardy. A má to jediný háček: za takovou hbitost se občas musí platit hlavou.

Ale to jen tak mimochodem, jen jako úvod za účelem proniknutí do atmosféry. A nyní k vlastnímu vyprávění. Svědkem událostí je zde vynikající ruský herec Vasilij Osipovič Toporkov. Příběh zapsal a dal mi k dispozici pravoslavný arcikněz Michail Ardov. Nuže: za první světové války sloužil Vasilij Toporkov v ruské armádě a upadl do německého zajetí. Sedí v táboře pro ruské zajatce a kouká, že do tábora pronikají všelijací prodejci a zprostředkovatelé ledačehos. Jednou se mu tam dostal do rukou katalog slavné firmy Hagenbeck. Před válkou, za války i po ní dodávala tato firma zákazníkům všemožná zvířata – mimo jiné též byla dodavatelem skvělého krotitele Durová. – Ruští důstojníci se zaradovali a někteří z nich si pár zvířátek opravdu objednali: jeden si napsal o bílou myš na drezúru, aby ji mohl naučit stoj na zadních, a jiný zase mluvícího brazilského papoucha, aby jej přiučil pokud možno co nejméně spisovné slovní zásobě. – A jeden hrozně unuděný zajatý štábní kapitán se rozhodl, že si objedná… hroznýše. A tak podal písemné hlášení náčelníkovi tábora: Chci hroznýše!

Náčelník tábora odvětil kategoricky a rovněž písemně: Držení hroznýšů se nepovoluje! Dodal však ve svém zamítavém dopise, že ruský důstojník má právo obrátit se na vojenského velitele města se stížností. No, a štábní kapitán to učinil. I velitel města mu však zaslal zamítavou písemnou odpověď. V ní dodal, že ruský důstojník má právo obrátit se v dané záležitosti na velitele sborového okruhu. Nu což: tehdejší páni oficíři disponovali znalostí cizích jazyků, a tak napsal štábní kapitán příslušný raport – a dostal znovu zákaz. Samozřejmě ovšem s dodatkem, že má právo… Těžko říci, jak dlouho to takhle pokračovalo, jisté však je, že milý zajatec si nakonec vyzískal právo napsat… německému ministru války. A už psal: Co je to v německých táborech za pořádek! To už si tam člověk nemůže ani pořídit hroznýše?

Odpověď ministra války byla rovněž zamítavá: Ano, nemůže. To je zakázáno. A ministr dodal, že zajatý ruský důstojník má právo obrátit se s touto otázkou na císaře. – Co měl štábní kapitán dělat? Napsal tedy samotnému císaři. A dostal od něj definitivní rozhodnutí: štábnímu kapitánu Ivanovovi zakazuji, aby si po dobu své dislokace v německém táboře pro válečné zajatce pořídil hroznýše. A podpis: Wilhelm.

To je pořádek! No ne?

V německých instrukcích bylo přesně popsáno, komu a co se dovoluje vlastnit v zajetí. Zajatý generál mohl mít k dispozici koně a psy, vyšší důstojník pak jen ty psy. A počet povolených psů byl určen důstojníkovou hodností. Jenže o hroznýšovi se v instrukcích nepsalo vůbec nic, takže pak na sebe samozřejmě nikdo nemohl vzít konečnou odpovědnost za rozhodnutí dané otázky…

Jenomže: neměl snad císař velké říše v předvečer jejího zániku na práci nic jiného, než psát odpovědi na záměrně výsměšné dotazy?

Tyto příklady z první světové války jsou však jenom prologem. Tato kniha přece pojednává o druhé světové válce.

S Hitlerovým nástupem k moci zavládl v Německu ještě větší pořádek. A právě to bylo také příčinou jeho konce.

3.

Roku 1940 ukořistili Němci v Brestu (ne v Brestu Litevském na Bugu, nýbrž ve francouzském Brestu v Bretani) úžasné dělo. Už jen jeho hlaveň vážila přes sto tun. Dělo pálilo na obrovskou vzdálenost, a to unikátními, speciálně vyrobenými dělostřeleckými granáty, z nichž každý vážil půl tuny. Jednalo se o experimentální model pro bitevní lodě budoucí generace. Ukořistěná zbraň představovala velmi cenný úlovek, protože náklady na její vývoj a výrobu byly kolosální. Proto byla okamžitě utvořena komise, složená z německých vědců z oblasti dělostřeleckého výzkumu. Úkol zněl: zjistit parametry zbraně a vydat doporučení ohledně využití tohoto technického zázraku pro ozbrojené síly Německa.

A komise se pustila do práce.

Následujícího roku 1941 zahájilo Německo válku proti Sovětskému svazu. Hned na jejím začátku se ukázalo, že sovětské kanóny jsou mnohem lepší než německé. 120mm minomet Šavyrinovy konstrukce byl natolik účinný a přitom lehký, laciný a nenáročný pro výrobu i obsluhu, že Němcům nezbylo než zahájit jeho výrobu na základě nákresů, které ukořistili v Záporoží. Mimochodem řečeno: tento minomet, vyvinutý roku 1938, se ukázal být natolik kvalitní, že armáda Ruska a řady jiných států s ním vstoupila i do nového tisíciletí.

Sovětský 76mm kanón prohlásili Němci za jedinečný výtvor konstruktérského génia, načež byly všechny ukořistěné 76mm kanóny přijaty do výzbroje německé armády. Například generál a polní maršál Rommel musel použít v Africe k boji proti tankům sovětské 76mm polní kanóny, protože „standardní německé 50mm protitankové kanóny prakticky nedokázaly prostřelit pancíř tanků Sherman a Grant”. (L. Hart: Dějiny druhé světové války, str. 285.)

V klasické práci „Taktika v ruské kampani” (na str. 134-135) sděluje E. Middeldorf:

„Ve druhé světové válce mělo ruské dělostřelectvo ve výzbroji velmi dobré zbraně. Odpovídaly dobovým potřebám jak kvalitou oceli, tak svými konstrukčními parametry. Obrovské množství děl, které Rusko vyrábělo, umožňovalo Rudé armádě zformovat velké množství dělostřeleckých oddílů toho nejrozmanitějšího určení.

Základní typy zbraní ruského divizního dělostřelectva byly následující: kanón ráže 76 mm a polní houfnice ráže 122 mm… 76mm kanón s vysokou počáteční rychlostí výstřelu a s manévrovací schopností, odpovídající podmínkám východoevropského prostoru, se dokonale hodil pro plnění úkolů bezprostřední podpory pěchoty a vedení boje proti tankům. Pro plnění takovýchto úkolů byly tyto kanóny často soustřeďovány ve velkém množství na jednom úseku fronty. Jindy byly 76mm divizní kanóny používány k řízení palby přímým naváděním a vždy dosahovaly dobrých výsledků. – Při obraně byly používány především při „přehradně palbě” a dokázaly natolik upevnit obranu, že tato obrana mohla být zlomena jedině metodickou dělostřeleckou palbou proti jednotlivým cílům…

Polní houfnice ráže 122 mm představovala zcela moderní zbraň a používala se pro řešení nejrůznějších úkolů. Za použití této zbraně dosahovalo ruské dělostřelectvo účinné palebné podpory proti německým jednotkám. Pro tuto houfnici ráže 122 mm byla typická lafeta s posuvným ramenem, široký úhel horizontálního postřelování a vysoká pohyblivost při mechanizovaném přesunu. Dobré balistické vlastnosti zajišťovaly dostatečnou manévrovací schopnost palby a také dostřel až 12 kilometrů. Dělostřelecké granáty, které houfnice vystřelovala, vážily při tomto dostřelu asi o polovinu více než německé polní houfnice ráže 105 mm. Velmi silný zvukový efekt exploze pak umožňoval, aby bylo zastřelování zajištěno zvukovým sledováním dopadu. Díky tomu byly houfnice ráže 122 mm s úspěchem používány také pro boj s nepřátelským dělostřelectvem.”

Všechny ukořistěné modely této sovětské houfnice, stejně jako dalších ukořistěných kanónů, byly neprodleně přejímány do výzbroje německé armády. Houfnice ráže 122 mm z roku 1938 mimochodem střílí dodnes a stejně jako zmíněný typ minometu je i ona nadále součástí výzbroje mnoha armád světa, včetně armády ruské.

V Německu ani na celém světě pak neexistovalo nic, co by se dalo srovnat s houfnicí ML-20 ráže 152 mm a další houfnicí B-4 ráže 203 mm.

Samotné Německo přitom vstoupilo na území Sovětského svazu s houfnicemi ráže 105 mm a 155 mm, vyrobenými za první světové války, a s ukořistěným dělostřelectvem, sebraným po celé okupované Evropě. Tyto ukořistěné kanóny byly rovněž vyrobeny za první světové války, případně ještě před ní. Naprostá nejednotnost ráží a typů dělostřeleckých granátů zde působila přímo fantastickým dojmem. Ukořistěné kanóny, přijaté zde do výzbroje Wehrmachtu, dosahovaly věku padesáti a více let…

Nepoměr, pokud jde o kvantitu a kvalitu polního dělostřelectva, byl obrovský. Až do konce války se německým konstruktérům nepodařilo vyvinout nic, co by se byť vzdáleně podobalo tomu, co vyvinuli sovětští konstruktéři dříve, než válka vůbec začala.

Němci byli schopní tvořit zázraky. Za první světové války neexistovalo protiletadlové dělostřelectvo. Muselo být tedy vytvořeno takříkajíc na zelené louce. Němcům se ovšem podařilo vyrobit skvělé modely protiletadlových děl. – Jenomže houfnice existovaly už za první světové války – a tudíž zde stačilo provádět jen modernizace takříkajíc povrchové. Rozhodnutí znělo: však to bude stačit, nějak to dopadne. A dopadlo to velice dobře, dokud Němci bojovali proti zrovna tak zastaralému dělostřelectvu Velké Británie a Francie. Jakmile však přišli do bojového kontaktu se sovětským dělostřelectvem, okamžitě pochopili, nakolik za ním zaostali. Němcům bylo hned jasné, že dohnat Sovětský svaz ve vývoji dělostřelectva je nemožné. Stálo však za to, pokusit se alespoň o určité zmenšení daného nepoměru. – Ale nic takového se nestalo…

Čím se vlastně němečtí konstruktéři zabývali? – Vším možným. Jenom ne tím hlavním.

Někteří z nich nadále pokračovali ve studiu unikátního francouzského kanónu ukořistěného v Brestu Bretaňském. A čas běžel. Přišel rok 1942. Rok, který bude završen Stalingradem. Následoval rok 1943 – rok bitvy u Kurska. A co mezitím dělají němečtí konstruktéři? – Nadále studují francouzský námořní kanón… A už je tady rok 1944. Poté, co se již definitivně vyjasnilo, jak tato válka skončí, vyloďují se v Normandii americké a britské jednotky. A právě v tomto okamžiku ohlašuje komise německých vědců, působících v oblasti dělostřeleckého výzkumu, výsledek své práce. Ihned jej dala k dispozici v pětidílné charakteristice, zahrnující obrovské množství užitečných informací: střelba z dané francouzské zbraně pod tím a oním úhlem zdvihu, za té a oné teploty vzduchu, při takové a onaké síle větru, v takové či onaké výšce náměru a v tom či onom směru palby vyvolá takový a onaký důsledek. Pokud ovšem dojde k palbě z této zbraně pod jiným úhlem zdvihu a za jiné teploty vzduchu… Počet kombinací úhlů zdvihu, teplot vzduchu v různých výškách, síly a směru větru atd., atd… je nekonečný. – K tomu všemu je nutno dodat, že majitelé oné zázračné zbraně mají pro palbu k dispozici velké množství navzájem nesrovnatelných ráží munice. Budou-li se z daného kanónu vystřelovat náboje jedné ráže, bude to jistě vypadat jinak než za použití granátů jiné ráže. Už tím se množství kombinací rozrůstá ještě šířeji. – A toto množství nejrozličnějších kombinací bylo co nejpřesněji změřeno, zváženo, vypočítáno a analyzováno. – Mimoto je nezbytné počítat rovněž s postupným opotřebováním hlavně. Při střelbě ze zbrusu nové hlavně za té či oné teploty a s takovým či onakým náměrem budou výsledky takové a takové, zatímco po vystřelení několika desítek nábojů bude patřičně opotřebovaná hlaveň vykazovat za týchž podmínek… úplně jiné výsledky. A vědci pracovali, pracovali a pracovali. A zaznamenávali, zaznamenávali a zaznamenávali. – Těchto zkoušek se účastnili odborníci nejvyšší třídy ze všech oblastí, které se nějak dotýkaly dělostřelectva. To všechno si vyžadovalo vysoké náklady, nemluvě o tom, kolik to stálo času a práce. – Zásadní věc ovšem spočívala v tom, že ti nejpovolanější odborníci byli daným úkolem prakticky… neutralizováni. Při plnění tohoto vědeckého úkolu se běhalo a skákalo až do umdlení. Jenom výsledky se stále nedostavovaly. Ze všeho nejspíš by se to celé dalo připodobnit běhání veverek uvnitř kola.

Dokázali ti lidé pochopit, že jejich zkušenosti, vědomosti a jejich nadání, že to všechno by mohlo být využito mnohem účinněji, pokud šlo o budoucnost Německa, a to právě v době, kdy vedlo Německo válku proti celému světu? – Já si myslím, že to pochopit dokázali, a že to také chápali. – Dostali však rozkaz. A tak jej plnili…

Nuže: konečně byla ta mnohaletá práce dokončena. Tabulky, grafy, schémata, nesčetné výpočty, jejich zobecnění a důkazy pro tato zobecnění – to všechno bylo konečně sjednoceno do ústrojného systému. Komise konečně vystoupila se všestranně podloženými závěry a doporučeními…

Obzvláštní význam měl poslední závěr posledního dílu zmíněné analýzy. Jeho znění bylo následující: Během zkoušek byly vyčerpány všechny zásoby unikátní munice, hlaveň kanónu byla plně opotřebována a nyní je už naprosto nepoužitelná k palbě.

Nejhumornější na tom všem je, že oni neměli… smysl pro humor.

4.

To není rozhodně jediný případ. To je systém. Zde je árie z téže opery: „Když jsme roku 1944 zevrubně kontrolovali polygrafický průmysl, jehož výrobní výkon jsme chtěli převést na výrobu válečné produkce, nečekaně jsme zjistili, že v jednom z lipských typografických závodů se dosud tiskly výborné mapy Persie a německo-perské konverzační příručky. OKW prostě zapomnělo zrušit svou objednávku.” (Speer, str. 331.)

Roku 1941 bylo v horečném optimismu konstatováno, že Sovětský svaz už je poražen a že na řadě je nyní Indie, Irán, Afghánistán atd. A tak se ani nečekalo, až bude vítězné tažení v SSSR ukončeno, a už se brousily nože na Írán. A v této souvislosti byly vydány patřičné rozkazy… Válka však zuří už rok, a ještě jeden, a ještě třetí, a disciplinovaní němečtí tiskaři svědomitě plní vlastenecký úkol. A sklady už jsou zoufale zasekané mapami a příručkami, které nebude nikdo nikdy potřebovat. A ředitel závodu, jeho náměstci, inženýři i prostí tiskařští dělníci se všichni pyšní tím, že plní obzvlášť důležitou vojenskou zakázku. Všem je jasné, že po Stalingradu nemá Hitler do Persie o nic blíže než na Měsíc, ale rozkaz je rozkaz, a ten se musí se vší pečlivostí splnit.

Podobnými příklady jsem zaplnil celou krabici: roku 1944 například německý průmysl nadále vyráběl korkové helmy pro koloniální jednotky, přestože všichni věděli, že německá vojska už byla z Afriky vyhnána. A Indie byla zrovna tak v nedohlednu jako vlastní zátylek bez zrcadla.

Nyní nám však nejde o mapy a helmy, nýbrž o dělostřelectvo.

5.

Kromě zkoušek francouzského zázračného děla pracovali němečtí konstruktéři a dělostřelečtí vědci na svém vlastním zázraku jménem „Dora”. Jednalo se o kanón ráže 813 mm. Délka hlavně byla 32 metry, hmotnost granátu 6800 kg. Minimální vzdálenost palby – 25 kilometrů, maximální – 40 kilometrů. Celková délka zbraně činila 50 metrů a výška se sklopenou hlavní 11 metrů; při maximálním zdvihu hlavně pak 35 metrů. Celková hmotnost činila 1448 tun. Životnost hlavně – 300 výstřelů. Velitelem zbraně musel být voják v hodnosti plukovníka. Posádku tvořilo 4139 vojáků, důstojníků a civilního personálu.

Kromě toho tvořil posádku ochranný prapor, přepravní prapor, velitelství, polní pekárna, maskovací rota, oddíl polní pošty a dva mobilní veřejné domy po dvaceti pracovnicích.

Mimochodem, k těm pracovnicím. Vezměme do ruky služební deník generálplukovníka Haldera a mezi množstvím otázek, kterými se musí zabývat náčelník generálního štábu pozemních vojsk, se nám vyloupne… záznam z 23. července 1940: „Problém veřejných domů”… Tajemství úspěchu jakéhokoli řídícího pracovníka spočívá v tom, že musí být schopen svalit práci na své zástupce a sám pouze kontroluje jejich jednání. Řídící pracovník musí řešit hlavní, ústřední, kardinální otázky – a řešení méně závažných problémů svěřuje svým podřízeným. Řešení problému veřejných domů snad bylo možné svěřit zástupci náčelníka generálního štábu. Ale to zas ne. Podobné problémy se řeší na té nejvyšší úrovni. Už si to představuji: náčelník generálního štábu sedí obklopen stratégy a řeší otázku… Ale vždyť ta otázka už byla vyřešena. A to nejen u pozemního vojska. Aby měl boj své příjemné stránky, zřizovali velitelé německého loďstva svá vlastní zařízení a určili své vlastní normy, pravidla a řády. Existovaly zde instrukce jak pro klienty, tak pro pracovnice. I velení Luftwaffe si vytvořilo své vlastní direktivy a rozkazy v této záležitosti. Jednotky SS měly svůj vlastní systém polního (a pohlavního) zajištění, a to včetně vlastních veřejných domů, pro jejichž personál byly rovněž sestaveny články a paragrafy. Veřejné domy se dělily nejen podle svého zařazení k armádě, letectvu, loďstvu a jednotkám SS, ale kromě toho se dělily také na stacionární a polní (mobilní). Například v pozemních jednotkách byly zřízeny malé, střední a velké veřejné domy, v nichž se nacházelo buď pět, deset či dvacet pracovnic, přičemž tyto instituce byly zřizovány zvlášť pro vojsko, poddůstojníky a důstojníky. Byly ustanoveny, vědecky podloženy a v praxi osvědčeny provozní normy – 600 klientů měsíčně na jednu pracovnici vojenského zařízení. Velmi povzbuzující zde byl fakt, že nebylo nutné vyhledávat klienty, vždyť stojí venku neustále ve frontách. Byla ustavena standardní proporce počtu pracovnic na daný početní stav jednotek. Například u pozemních vojsk připadlo na jednu pracovnici sto vojáků, respektive 75 poddůstojníků nebo 50 důstojníků. – Pokud šlo o loďstvo, letectvo a jednotky SS, každé z těchto odvětví mělo svůj vlastní, pokaždé něčím odlišný, ale vždy přísně vědecký náhled na organizaci této věci. Existovaly zde jiné kategorie daných zařízení: například v letectvu byly zřízeny veřejné domy zvlášť pro letce a pro pozemní personál. I zde byly přesně určeny práva a povinnosti pracovnic a klientů.

To je přesnost! To je akurátnost! Hlavní ovšem je, že to všechno funguje.

Obrátíme stránku ve služebním deníku generála Haldera – a mezi množstvím otázek, kterými se zabýval náčelník generálního štábu následujícího dne, 25. července 1940, najdeme i následující: „Řeším záležitosti, mimo jiné otázku veřejných domů a onemocnění koní.” Listujme dále. Ke dni 7. srpna Halder píše: „Příprava operace na Východě… Otázka veřejných domů.”

Ve svém služebním deníku náčelník generálního štábu pouze připomíná, že dané otázky jsou posuzovány, nezabíhá však do podrobností a neinformuje o přijatých rozhodnutích. Ta rozhodnutí byla nicméně uchována. Zvídavý badatel je může najít v archívu města Freiburgu. Doporučuji velmi důrazně všem badatelům toto obdivuhodné město na horském úpatí a jeho ohromující válečné archívy. Jsem si jist, že někdo někdy zpracuje a vydá tiskem nařízení a direktivy hitlerovského generálního štábu ohledně pohlavního zabezpečení vojsk.

Byla to skutečně ta nejdisciplinovanější armáda na světě. Dočista všechno v ní bylo reglementováno články a paragrafy. A instrukce pro organizátory bordelů a pracovnice nejstaršího řemesla vycházely přímo od náčelníka generálního štábu. – Zde nelze než poctivě uznat naši zaostalost. U nás takový bordel nebyl. – A nemysleme si, že pohlavní zajištění jednotek bylo projednáváno pouze na úrovni generálního štábu. Pozdvihněme se výše: „Především je nutno bedlivě sledovat, aby nedocházelo k obcování mezi Němci a Poláky.”

Tuto myšlenku vyjádřil sám „velký syn německého národa” Adolf Hitler dne 5. dubna 1942 (viz Rozhovory u kulatého stolu). – Že by snad velký stratég neměl v bouři největší války, navíc nedlouho po porážce u Moskvy, už nic dalšího na práci? Neexistovaly už snad jiné problémy, než byla nutnost zabránit obcování mezi Němci a Poláky? – No když už Hitlera tento problém tolik zneklidňoval, pak jej snad mohl aspoň zařadit mezi druhořadé záležitosti. Ale kdepak! Hitler věnuje tomuto problému pozornost prvořadou: „Především je nutno bedlivě sledovat…”

Ale to je vlastně vedlejší. My se přece stále zabýváme dělostřelectvem. Řeč je o onom kanónu, který vážil 1448 tun a jmenoval se „Dora”. Zbraň byla pojmenována po manželce hlavního konstruktéra. (Ta asi musela mít páru, ta ženská!)

Předtím, než došlo k vývoji onoho zázraku, byla namístě otázka: A jak s ním manipulovat? – Bylo nalezeno následující řešení: po dvou paralelních železničních tratích. Neštěstí bylo ovšem v tom, že tratě nejsou všude paralelní: někde se rozejdou a pak se zase sejdou. Mezi tratěmi se může ocitnout vodní nádrž, nástupiště nebo dokonce i celé nádraží. Ty tratě mohou vést do dvou odlišných tunelů nebo na dva nestejné mosty. Ale i kdyby nakonec vedly obě do téhož tunelu, taková mašina se do něj tak jako tak nevleze. – A proto byl onen kanón konstruován jako rozebíratelný. Pro hlaveň a další těžké součásti byly navrženy speciální železniční dopravníky. A až na palebné pozici byly vybudovány dvě posílené paralelní tratě, na kterých byl kanón montován dohromady.

Další důležitá okolnost, o níž bylo zapotřebí přemýšlet: granát o hmotnosti téměř sedm tun bylo zapotřebí vystřelit z dvaatřicetimetrové hlavně téměř vertikálně, a to rychlostí 700 metrů za vteřinu, načež granát vyletěl do stratosféry, opsal grandiózní oblouk a letěl 40 kilometrů daleko. Představme si tu titánskou sílu, která je k tomu zapotřebí. Zkusme si představit (byť je to vlastně nemožné) ty dynamické zátěže, které na něj působí, tření granátu o hlaveň – a také tlak a teplotu v kanálu hlavně. Co musí být učiněno, aby se granát v okamžiku výstřelu nezničil? – Správně. Obal granátu musí být velmi tlustý. Velice tlustý. Mysleli na to konstruktéři? Ano. Konstruktéři všechno přesně propočítali a vyvinuli velmi tlustý obal granátu. Tím ovšem jenom protáhli mezi plaňkami kočičí ocas: hlava zůstala v plaňkách. Vzhledem k tomu, že obal granátu byl velmi, velmi tlustý, se totiž podařilo vpravit do granátu o hmotnosti bezmála sedm tun všehovšudy 272 kilogramy výbušniny. To činí 4% celkové hmotnosti. Výsledek: při palbě se granát přiřítil na zem, prorazil ji a učinil v ní díru o průměru jeden metr a hloubce 12 metrů. Na dně díry se v důsledku výbuchu utvořila dutina o průměru tři metry. A to bylo všechno. Účin (přesněji: neúčin) granátu nestačil k tomu, aby mohlo dojít k vyhození půdy do vzduchu. Tyto granáty tudíž nedokázaly způsobit žádné významné škody. Výsledek byl stejný, jako házet granáty do bezedné bažiny: granát vletí do močálu, udělá to čvacht – a hotovo. Žádné střepiny, žádné trychtýře v zemi, žádná tlaková vlna. Dokonce i zvuk exploze je tak nějak nepříhodný. Představme si, že po nás někdo mrštil granát a ten vletěl do studny. Někde hluboko to tam řachlo, ale nám se nic nestalo. My jsme přece nahoře, na povrchu.

Granát „Dory” by dokázal způsobit obrovské škody, pokud by vletěl do železobetonového překladu nějakého velmi závažného objektu. Ale problém je přece právě v tom, že takový kanón nelze umístit někam do blízkosti fronty. Na to je až příliš málo pohyblivý. Takový kanón, to je nekrytý, ničím nezaštítěný, gigantický stroj, jehož personál se jak svým druhem, tak svým počtem dá srovnat s továrnou na destilaci ropy. A minimální dostřel činí 25 kilometrů. To znamená, že se každopádně pálí za obzor. A palba za obzor znamenala (tehdy) nikoli palbu na konkrétní cíle, nýbrž palbu do určitého širšího prostoru. Zasáhnout za těchto okolností nějaký konkrétní cíl se při jisté dávce štěstí rovná výhře v loterii.

Pro vytvoření tohoto kanónu byly utraceny naprosto neuvěřitelné náklady, na několik let jím byly zaměstnány nejlepší průmyslové kapacity, od prvořadých problémů byli touto prací odvedeni nejlepší dělostřelečtí konstruktéři, inženýři, technologové – a s nimi tisíce dělníků té nejvyšší kvalifikace. Každá technologická operace je unikátní. Zkuste odlít dvaatřicetimetrovou hlaveň. Zkuste ji vyhloubit a provést v ní trajektorní rýhy. Pro každou operaci musí existovat unikátní nástroj, který nebude po provedení dané operace úplně k ničemu. Co chcete provádět s diamantovým nástrojem pro hloubení téměř metr širokého otvoru do extrémně pevné oceli?

Generálplukovník F. Halder si zapsal do služebního deníku ke dni 7. prosince 1941: „Dora (velmi účinný kanón) kalibru 800 mm. Hmotnost granátu – 7 tun. Skutečné umělecké dílo, leč bezúčelné.”

6.

Chybami se zde ovšem nikdo neučil. Zkušenost ukázala, že stíhač tanků „Elefant” (vlastně „Ferdinand”) o hmotnosti 65 tun se nedokáže pohybovat na měkkém podloží. Při otáčení pásového stroje se vždy otáčí jeden pás, zatímco druhý je brzděn. Při takové hmotnosti stroje stojícího na úzkých pásech se ten pás, který je brzděn, zarývá do země, načež se celý „Ferdinand” zaboří břichem do hlíny, bláta nebo do písku. Proto nelze „Elefanty” kvůli jejich obrovské váze prakticky použít ani ve východní, a nakonec ani v západní Evropě. Po svém katastrofickém debutu na Kurském oblouku musely být tyto stroje převeleny do Itálie – na kamenitou půdu.

Tou dobou pracovali němečtí konstruktéři na Hitlerův osobní rozkaz na zakázce tanku E-100 o hmotnosti 140 tun, a doktor Porsche tvořil – opět na Hitlerův osobní rozkaz – svůj „Maus” (tj. „Myš”), což byl tank o hmotnosti 188 tun. Při této práci se naráželo na velké množství potíží. Především: kde vzít tak výkonné motory? Tank E-100 byl osazen motorem „Maybach 234” o výkonu 800 k. V té době to byl neobyčejně silný motor. Jenže hmotnost tanku byla prostě neuvěřitelná. Na jednu tunu hmotnosti vlastně připadalo všehovšudy něco přes pět koní. „Myš” byla osazena motorem MB-509 o výkonu 1050 k – a opět se zde dospělo k výkonu pět a půl koně na jednu tunu hmotnosti. Tyto projekty byly rozpracovány ke konci války a nedočkaly se svého završení. Pro srovnání: „zastaralý” sovětský tank BT-2, jenž byl přijat do výzbroje Rudé armády ještě před Hitlerovým nástupem k moci, měl ŠESTAPŮLKRÁT vyšší měrný výkon.

– Motor, to je srdce tanku. Ve srovnání s obrovskou hmotností měla Hitlerova „Myš” strašlivě slaboučké srdíčko. Zde se vlastně nedá hovořit o měrném výkonu, nýbrž o měrné nevýkonnosti. Hlavní je však něco jiného: takové tanky by se daly vyrábět pouze v malých sériích – nebo dokonce jen po jednotlivých exemplářích.

A ještě něco: tehdejší evropské mosty měly nosnost nejvýše 40 tun. Váhu 140 tun, nemluvě už o 188 tunách, by ani jeden z nich rozhodně nevydržel. Položme tedy otázku: k čemu vám bude tank, který se po opuštění vrat továrny dokáže dosupět k prvnímu potoku a dál už to nejde?

Generálporučík Erich Schneider charakterizoval Hitlerův supertank „Maus” těmito slovy: „Ve vojenském ohledu nepředstavoval vůbec žádnou hodnotu. Jeho konstrukce byla rozpracována u Porsche a Kruppa. Jenže při zkouškách se ukázalo, že nedokázal přejet ani jeden most, představoval dokonalý terč a jeho pancíř nebyl dost silný na to, aby se mohl bez rizika postavit jakékoliv protitankové zbrani. Pro vytvoření experimentálního modelu a na přípravu sériové výroby tohoto tanku bylo spotřebováno množství nejcennějšího materiálu i práce, jež mohly být využity pro řešení jiných, mnohem naléhavějších úkolů.” (Důsledky druhé světové války, str. 304.)

V této citaci se obzvlášť otřesně vyjímá věta: „při zkouškách se ukázalo, že nedokázal přejet ani jeden most…” – Copak tohle nedokázali tvůrci 188tunového monstra zjistit už před těmi zkouškami?

Já si tedy myslím, že dokázali. Jednalo se přece o osoby s tou nejvyšší technickou kvalifikací. Ve svém oboru byli rozhodně chytřejší než já – a možná i než vy. Jenže vy a já máme jednu výhodu. My jsme totiž lajdáci. (Pokud to nechceme říci ještě ostřeji.) V důsledku toho bychom dozajista prokázali takovou hloupost, že bychom nad popsanými nápady rychle zapochybovali. – Oni však měli disciplínu. Oni přece dostali rozkaz. A ten rozkaz disciplinovaně plnili, přestože dobře věděli, že splnění takového rozkazu škodí práci na jiných, nesmírně závažnějších a neodkladnějších projektů, což přivede Německo k porážce.

* * *

Dej pitomci za úkol konstruovat tanky nebo verbovat špionážní síť…

KAPITOLA DESÁTÁ

Zároveň však…

Systém nejvyššího veleni německých ozbrojených sil byl vůbec podivný…

Generálporučík B. Zimmermann: Osudová rozhodnutí, str. 237

1.

Hitlerova armáda i jeho stát se od jiných armád a států vyznačovaly nadměrnou přesností a akurátností.

Zároveň však v německé armádě i ve státě bujel takový chaos a šlendrián, jaký dosud nebyl k vidění od stvoření světa.

Začněme hned odshora. „Hitler často bez rozmyslu podepisoval nařízení, která byla v rozporu s dříve vydanými směrnicemi, čímž působil nepředstavitelný zmatek.” (Speer, str. 348.)

„Neustále měl tendenci klamat sebe sama i své okolí, pokud šlo o skutečný stav věcí… Nevedl si žádný přehled o tom, co říkal a jak se rozhodoval.” (Guderian, str. 613.)

„Disciplína byla jeho povaze bytostně cizí, takže mu nikterak nepomáhala v tom, aby byl schopen přijímat rozumná a smysluplná rozhodnutí.” (Speer, str. 401.)

V čele Německa stál tedy zmatkář. Už jen to samo o sobě by stačilo k naprosté anarchii. Hitler však kromě toho zastával řadu dalších stranických, státních i vojenských funkcí: byl šéfem strany, říšským kancléřem, prezidentem Německa, ministrem války a vrchním velitelem. Podobně tomu bylo, pravda, i pokud jde o Stalina, i když ten měl těch funkcí přece jen méně. Rozdíl zde však nespočíval v počtu funkcí. Podstatný rozdíl byl v něčem jiném. Stalin byl tajemníkem ÚV, předsedou Rady lidových komisařů a nejvyšším velitelem ozbrojených sil, jenže ve všech těchto funkcích vládl jednotný mocenský mechanismus. Jeho skromný název zněl: „Sekretariát soudruha Stalina”. Všechna hlášení, všechny zprávy, všechna udání, telefonáty a dopisy, adresovány Stalinovi, počínaje listy od Churchilla, Hitlera či Roosevelta a konče vzkazy od podivínů a bláznů, se shromažďovaly právě v tomto centru – a v důsledku v rukou jednoho člověka. Tím člověkem byl soudruh Poskrebyšov, který o nich podával hlášení Stalinovi a dostával od něho odpovídající nařízení.

Hitler však měl ke každé své funkci zřízenou zvláštní kancelář. Hitlerovu osobu celkem představovaly čtyři odlišné struktury. Každá z nich se považovala za hlavní a zásadní a vydávala Führerovým jménem rozkazy a nařízení bez ohledu o to, co píšou chlapci ve vedlejší kanceláři. Vlastně to bylo ještě horší. Právě proto, že každá z jednotlivých vůdcových kanceláří se považovala za tu hlavní, snažila se působit v rozporu s těmi ostatními: Tak vy si tam razíte takovouhle linii? No to my se na vás vykašleme a pustíme se do toho právě obráceně!

Tím však chaos nekončil, nýbrž teprve začínal. Bezprostřední Hitlerovo okolí – jeho pobočníci (i s manželkami), sekretářky, lékaři, piloti, šoféři, jeho fotograf i členové jeho ochranky měli velký vliv. Každý se přitom zabýval státními záležitostmi – a každý si to rázoval svou cestou. Leninovy sny o kuchařkách, řídících stát, nedokázali sice němečtí socialisté dotáhnout až do konce, přesto se však v tomto směru dostali hodně daleko kupředu. Hlavní Hitlerův pobočník Schmundt zastával například ještě i funkci náčelníka hlavní personální správy pozemních vojsk. Člověk by řekl, ať se pobočník zabývá svými záležitostmi – ať nosí aktovku a ořezává tužky. A náčelník hlavní personální správy nechť řídí svůj složitý a neobyčejně odpovědný resort. Ale chyba lávky. Pobočník dostává a odevzdává operační mapy, nosí je Hitlerovi v černé aktovce, vykonává další podobně nezávazné úkoly – a jen tak mezitím jmenuje a sesazuje generály z jejich funkcí, propůjčuje vojenské hodnosti, rozděluje kádry v jednotkách, vede účty odsloužených let, vyznamenání a ztrát v mnohamilionové armádě. A k tomu všemu si ještě prosazuje svou vlastní soukromou politiku.

„Hitler vysedával celé hodiny se svými pobočníky a sekretářkami a do svítání s nimi posuzoval své plány.” (Guderian, str. 612.) Se sekretářkami lze posuzovat řadu problémů. Přece jenom však nelze o sekretářkách tvrdit, že by to byli zrovna stratégové. Strategické problémy by se snad měly projednávat v odlišném prostředí.

„Stálý Himmlerův zástupce, Brigadenführer SS Fegelein, který se po svatbě se sestrou Evy Braunové stal člověkem Hitlerovi obzvlášť blízkým, začal zcela bez skrupulí využívat svou blízkost k vůdci. Hitlerův osobní lékař Morell, který se zabýval pochybnými kšefty, stejně jako – bohužel – také generál Burgdorf, který se po Schmundtově smrti stal náčelníkem personální správy pozemních vojsk, se rovněž nevyznačovali nezištností svých činů. Tito lidé vytvořili intrikánskou kliku a obklíčili Hitlera pevným kruhem, který Hitlerovi překážel v poznání celé pravdy o probíhajících událostech. Nezkrotně se zpíjeli…” (Guderian, str. 625.)

Ministr pro výzbroj a munici Speer (str. 379) sděluje, že v Hitlerově okruhu byl podporován pobočníky a Hitlerovým ošetřujícím lékařem Karlem Brandtem. Ministr výzbroje potřeboval k tomu, aby se uplatnil s jakýmikoli dotazy, podporu vlivných osob – a našel ji u lékaře… Co však může vědět lékař o výrobě munice potřebných ráží, o vypracování řídicích systémů balistických raket nebo o převodech a podvozku „Königstigera”?

Dále se do boje o vliv na Hitlera zapojil generálplukovník A. Jodl. „Pro uskutečnění svého záměru si zvolil plukovníka letectva Kristiána. Tento poměrně mladý muž měl při operativních poradách pouze právo poradního hlasu, za to však vládl jednou nespornou výhodou: jeho manželka byla neustálou účastnicí Hitlerem pořádaných nočních čajových dýchánků.” (Speer, str. 415.)

Bylo to tedy vymyšleno velmi chytře: plukovníkova manželka pije po nocích čaj s nejvyšším velitelem a přitom obrací strategickou linii

Třetí říše do potřebného směru… Daný záměr se ovšem pochopitelně zhroutil. Důvodem byl fakt, že Hitler se opájel svým žvaněním a neposlouchal nikoho, včetně zmíněné plukovníkovy manželky Věta „posuzoval plány se sekretářkami” naprosto neznamená, že by Hitler popřál sluchu tomu, co by mu snad sekretářky chtěly poradit: on jim jednoduše monologicky vykecával své vlastní plány a hotovo.

Nápad ovlivnit Hitlera prostřednictvím sekretářky se tedy uskutečnit nepodařilo. Co je zde však zajímavé, je samotné jádro onoho nápadu. Generálplukovník Jodl zastával funkci náčelníka štábu operativního oddělení Wehrmachtu – a tudíž byl vlastně hlavním strůjcem Hitlerových strategických plánů. Pokud nedokázal přesvědčit Hitlera o své pravdě, měl tedy jednat čestně a přímo: Můj Vůdce, vy moje rady stejně neposloucháte, proto mě pošlete na frontu a zvolte si jiného poradce, kterému budete důvěřovat a jehož radám popřejete sluchu. – Ale to se tedy rozhodně nestalo. Jodl se na frontu poslat nenechal a stejně jako Keitel nikomu své místo nepostoupil. Tento Hitlerův nejbližší vojenský poradce se pak snaží přesvědčit svého vůdce nikoli oslnivými důvody a jejich neporazitelnou logikou, nýbrž oklikou přes nějakou cizí ženskou… To je strategie! No ale když už tedy měla ta ženská (chcete-li, Frau) ovlivňovat vrcholně důležitá rozhodnutí, bylo by přece nezbytné zasvětit ji do těch nejtajnějších strategických plánů Wehrmachtu. K tomu, aby mohla něco ovlivnit, musela mít povědomí o nejnovějších myšlenkových závanech vycházejících z nejvyššího strategického vedení, musela by ledacos pochopit a proniknout do mnoha detailů. Pokud by se plán zdařil, nepochybně by ji zasvětili do strategických záměrů včetně všech podrobností.

Zde jsme svědky míry lajdáctví, o které se nám nemůže zdát snad ani ve stavu nejhlubšího alkoholického podroušení. – Stávalo se, že Hitlerovy plány (například plán operace „Citadela”) se dostaly na Stalinův pracovní stůl rychleji než do štábů hitlerovských armád, které měly za úkol daný plán uskutečnit. Za tyto úspěchy je nutno děkovat nejen skvěle výkonné Stalinově rozvědce, ale i Hitlerovi, protože Hitler rozprávěl o svých plánech každému kolemjdoucímu. Vyslovení díků zde náleží všem generálům a polním maršálům obklopujícím Hitlera, kteří byli připraveni svěřovat nejtajnější válečné plány manželkám mladých plukovníků.

Ještě jednu poznámku v této souvislosti: když se Hitlerovy plány dostaly na Stalinův pracovní stůl, Stalin jim nebyl ochoten vždy věřit. A nám nezbývá než mít pro tuto Stalinovu nedůvěru plné pochopení. Copak se dalo jenom tak uvěřit, že v Hitlerově okolí panovalo tak zločinné lajdáctví a taková do nebe volající nezodpovědnost?

Mimochodem, v Berlíně docházelo k ještě veselejším situacím. Stávaly se zde věci, které by si nevymyslel ani nejpotměšilejší sarkastik. Připoutejte se prosím a podržte se stolu: povím vám teď něco ještě zajímavějšího, než byla ta historka o zákazu držet v zajateckém táboře hroznýše…

Nuže: Hitlerův osobní fotograf Heinrich Hoffmann podává Führerovi podrobné hlášení… o průběhu jaderných výzkumů. Ale odkud ten fotograf ví, jak probíhají práce v oblasti vývoje atomové zbraně? (Držte se pořádně!) Inu, bylo to takhle: Hitlerův osobní fotograf „byl přítelem ministra pošt Ohnesorgeho. Ten projevoval velký zájem o problémy štěpení atomového jádra a podobně jako SS, i on měl pod svým řízením vědecko-výzkumnou laboratoř”. (Speer, str. 315.)

Hitler měl za takové situace sám sobě položit otázku, je-li ministr pošt schopen vyvinout jadernou nálož nebo ne. Pokud ne, pak si ho měl povolat a ostře ho varovat, aby zbůhdarma neutrácel státní peníze a neodváděl své pošťáky od jejich práce. Jaderné výzkumy měl pak Hitler soustředit nikoli na hlavní poště města Berlína, nýbrž na místě, které bylo pro takovou záležitost příhodnější. Celou věc měl pak svěřit do rukou povolanějších osob, než byl vrchní listonoš Třetí říše.

Pokud by se dostala na veřejnost informace, že u Stalina vyvíjí každý, komu se v této věci nelení, počínaje ministrem pošt, svou vlastní jadernou zbraň a že daný ministr osvětluje dosavadní stav prací… fotografovi, který pak podává podrobný výklad podstaty vzniklých problémů mimo jiné nejvyššímu veliteli ozbrojených sil, kdyby se něco takového prokázalo ohledně dění v SSSR, neprodleně by se nám vysmálo veškeré pokrokové lidstvo. Taková historická anekdota by byla přepisována z jedné disertace do druhé.

– Ejhle však, jaká záhada: Speerovy paměti byly přeloženy do všech jazyků, kniha samotná hýří podobnými příklady – včetně právě popsaného – skoro na každé stránce, jeden takový vtip je legračnější než druhý, ale… nikdo se nesměje. A všichni opakují, že Hitler byl na válku připraven, že byl chytrý a odvážný, zatímco Stalin že byl zbabělý hlupák, že u Němců bylo vše propracováno a vyladěno, že u nich vládl pořádek, zatímco u nás hanba mluvit: blbost na pitomost, kamkoli se podíváte…

2.

Vedoucí představitelé orgánů nejvyšší vojenské moci Německé říše, počínaje náčelníky generálních štábů, osobně vydávají a podepisují instrukce o dodržování vzorného pořádku v bordelech, a mezitím… mezitím řádí v orgánech nejvyšší vojenské, politické a administrativní moci nebývalý a nikde na světě nevídaný bordel.

– Když jsem teď napsal sousloví „generální štáb” v množném čísle, neučinil jsem tak žádným omylem: Hitler měl přece tři generální štáby. Německé ozbrojené síly byly rozděleny do tří druhů zbraní, přičemž každý z nich disponoval svým vlastním vrchním velením. Jednalo se o velení pozemního vojska (OKH), letectva (OKL) a loďstva (OKM). Každý z tří vrchních velitelů měl svůj vlastní generální štáb a plánoval válku na vlastní pěst. A to zde ještě existovalo zcela nezávislé velení jednotek SS – opět se svým vlastním štábem. Každý viděl situaci ze své zvonice a každý vydával své vlastní rozkazy. A netřeba vládnout bujnou fantazií, aby si člověk dovedl představit následky. Uvedu příklad takových následků, jen jeden jediný z mnoha tisíc. Vypráví jej bývalý velitel 3. tankové skupiny, generálplukovník H. Hoth (Tankové operace, str. 69). Datum – 22. června 1941. Náhlý a drtivý úder německých vojsk. 19. tanková divize 57. tankového armádního sboru 3. tankové skupiny překročila sovětské hranice a uhání kupředu. Vzápětí za 19. tankovou divizí postupují kolony 8. leteckého armádního sboru, čítající dva tisíce automobilů včetně těžkých nákladních vozů s telegrafními sloupy. Po několika hodinách postupu potřebují tankové jednotky přestávku. Musejí být zásobeny novými pohonnými hmotami, je nutno provést kontrolu motorů, radiátorů, olejových filtrů atd. Tanková divize se zastavila na krajnicích lesních cest. Toho využily dopravní jednotky letectva: předjely tankové kolony a vrhly se kupředu na protější břeh řeky Němen. (Mají přece své vlastní plány!) Zanedlouho se ocitly na neprůjezdném úseku cesty a zůstaly stát. Cesty jsou z písku a všude kolem se rozkládá les. Náklaďáky plné telegrafních sloupů sedí zabořené v písku až po nápravy – a všechno, co je vzadu, včetně tankové divize, se peče na sluníčku. A celý Blitzkrieg se zarazil. Hned 22. června.

Prý za to mohl ten písek. Tomu se samozřejmě nedá odporovat. Jenže čert aby se v tom vyznal: operace probíhá na území, které ještě docela nedávno tvořilo celistvý stát – nezávislé Polsko. Na obou stranách hranic tedy panují úplně stejné podmínky. Území na jedné straně hranic je k nerozeznání podobné tomu, které leží na straně druhé: je tam zrovna takový les se stejnou písečnou cestou. Bylo snad tak těžké provést na jedné straně hranic manévry a ověřit si tímto způsobem, co se stane, pokud se týlové jednotky letectva proderou kupředu a předeženou tankové divize? A vůbec, copak si to člověk nedokáže představit i bez manévrů? Není snad úplně jasné, že kolony týlových jednotek nemohou, nesmějí a nemají právo předhánět tanková vojska? – Nuže, a je snad zapotřebí zdůrazňovat, že ozbrojené síly nemohou mít TŘI generální štáby naráz? Je snad tak těžké pochopit, že plánují-li válku TŘI odlišné generální štáby najednou, pak musí vést důsledky takového plánování nevyhnutelně k chaosu, zmatku a k porážce?

3.

Existence tří generálních štábů – spolu se zvláštním velením jednotek SS coby přídavkem – vedlo k tomu, že Německo bylo nuceno vést čtyři různé války najednou.

Tři odlišné generální štáby spolu s velením SS vzájemně nekoordinovaly své akce. Každý si zvlášť pro sebe rozvíjel své vlastní systémy velení a spojení. Obrazně řečeno si každý vlekl s sebou své vlastní telegrafní sloupy.

„Podrobně jsme projednali negativní důsledky spěšných a špatně vymyšlených operativních rozkazů a dospěli jsme k závěru, že štáb nejvyššího vrchního velení do značné míry ztratil kontrolu nad situací. Generál Felgiebel uvedl, že existence vlastního systému spojení pro každý druh vojsk vyžaduje použití neuvěřitelného množství obsluhujícího personálu i vojáků a obrovské doplňující zásoby. Snažil se Hitlerovi dokázat, že i kdybychom odsunuli stranou otázku ekonomickou, tak jako tak by bylo rozumnější položit řekněme z Athén či z Laponska nikoli dvě linie spojení, používané svazky pozemních vojsk a válečného letectva, jež jsou zde dislokovány spolu se svými nejvyššími velitelskými sbory, nýbrž jen jednu, ale mnohem výkonnější a schopnou vydržet jakékoli zatížení. Hitler jeho návrh kategoricky odmítl.” (Speer, str. 506.)

V zásadě však vlastně nejde ani tak o to, že každý druh vojsk měl k dispozici své vlastní linie spojení a vlastní orgány řízení a zásobování, počínaje vlastním generálním štábem a konče vlastními pochodově polními bordely. Celá komedie spočívala v tom, že „každý druh ozbrojených sil operoval samostatně”. (Generálporučík B. Zimmermann: Osudová rozhodnutí, str. 254.)

Každý, kdo studoval dějiny Wehrmachtu, musel nezbytně učinit základem svých výzkumů stěžejní trojdílnou práci, kterou napsal generálmajor B. Müller-Hillebrandt. To je základ všech základů. To je klasika. Autor přitom zahájil svou knihu zdrcující kritikou struktury vrchního vojenského velení, která prostě neumožňovala efektivní řízení státu a jeho ozbrojených sil. „Kruté vedení spolu s existencí mnoha navzájem na sobě nezávislých mocenských orgánů (náčelníci okruhů armádních sborů, náčelníci okruhů válečného letectva, předsedové vlád jednotlivých říšských zemí, gauleiteři, krajští představitelé generálního vůdcova zmocněnce, náčelníci orgánů SS atd.) vše velmi ztěžovalo.” (Díl I, str. 30.)

„Zmatek v nejvyšších orgánech státní moci.” (Tamtéž, str. 31.)

„Zásadní chyby ve spolupráci nejvyššího politického a vojenského vedení a velení vedly ke katastrofálním důsledkům. Byly vyvolány naprosto nepřípustnou organizací nejvyšších řídících orgánů Německa a krajně nepřesným vymezením odpovědnosti každého z nich. Tyto těžké chyby a omyly nemohly být kompenzovány ani ještě větším úsilím ve výstavbě ozbrojených sil, ani schopnostmi velitelského sboru, ani bojovou kvalitou jednotek.” (Tamtéž, str. 162.)

4.

Stalinův systém řízení byl jednoduchý, logický a efektivní. Organizační jednotkou byl front. Proti Německu operovalo na začátku války pět sovětských frontů. Na konci války jich bylo deset. V čele každého frontu stál velitel a jeho štáb. Front sestával z několika vševojskových a tankových armád a vlastního letectva. To čítalo buď několik leteckých divizí nebo celou leteckou armádu. Velitel frontu a jeho štáb plánují a řídí válečné akce jak vševojskových a tankových armád, tak vlastního letectva. Každý sovětský front představoval celistvý mechanismus, tvořený svazky pozemních vojsk a letectva. Proto jak letectvo, tak pozemní vojska operují na základě jednotného záměru a plánu. Front má jednotný systém řízení a zásobování. Válka představuje permanentní krizi. Neustále se vám něčeho nedostává: vojáků, důstojníků, prostředků spojení, munice, paliva, přepravních prostředků atd. Všeho je přebytek teprve v okamžiku vítězství. Do onoho dne je však neustále zapotřebí pokrývat nedostatek na čísi účet. Sovětský systém takové manévrování umožňoval, protože všechno bylo pod kontrolou jednoho velitele a jeho štábu. Nacházejí-li se tankisté, pěchota či dělostřelectvo zakopaní v obraně, zatímco letectvo vede napjaté vzdušné boje, pak tedy velitel frontu směřuje všechny své prostředky k zabezpečení operací letectva: pro ně budou pracovat spojovací prostředky, doprava i všechno ostatní.

Když se pěší a tankové armádní sbory hnou kupředu, zatímco počasí neumožňuje letectvu operovat, jak se to stalo prvního dne stalingradské strategické ofenzívy, pak jsou všechny prostředky uvolněny pro tankisty, pro pěchotu a dělostřelectvo.

Nic podobného v hitlerovské armádě neexistovalo. Pokud měli piloti v daný okamžik na určitém úseku přebytek paliva, zatímco tankisté jej měli málo (nebo obráceně), neexistoval žádný mechanismus, který by umožnil získat o tom informace, nemluvě o tom, že by snad bylo možné zmíněný přebytek přesunout: pozemní jednotky bojují pod jedním velením a letectvo pod druhým…

Hlavní je však přece jen ještě něco jiného.

V Rudé armádě byla součinnost odlišných druhů ozbrojených sil dána ROZKAZEM. Příklad: Ve dnech 15.-16. července 1944 prolomily jednotky 1. ukrajinského frontu nepřátelskou obranu v prostoru Ternopolu. V německé obraně vznikla trhlina – takzvaný Koltovský koridor široký 4-6 kilometrů a dlouhý 18 kilometrů. Jednalo se o „čistý” průlom, byl však příliš úzký a dlouhý. Do koridoru neustále ze dvou stran pálí německé dělostřelectvo. Rozšířit koridor se nedaří. Velitel 1. ukrajinského frontu, maršál Sovětského svazu I. S. Konev se rozhoduje vrhnout do průlomu 3. gardovou tankovou armádu. Jedná se o smrtelný kousek: tanková armáda na jediné komunikační linii, nacházející se v křížové dělostřelecké palbě! Ve jménu zabezpečení vstupu tankové armády do průlomu vrhá velitel do boje dva další tankové armádní sbory navíc a rozkazuje 2. letecké armádě, aby vzlétla. Rozkaz pro letectvo zněl: zajistit úplnou nadvládu ve vzduchu v prostoru průlomu a zničit obě křídelní uskupení nepřítele. Dne 16. července operovalo na nebi nad Koltovským koridorem šest sovětských leteckých armádních sborů a tři samostatné letecké divize najednou. Koncentrace síly proti slabosti. To už je něco, čemu se říká bojové soustředění jednotek.

3. gardová tanková armáda prošla koridorem a pronikla do operačního prostoru. Tehdy přijímá maršál Sovětského svazu Konev rozhodnutí vrhnout do Koltovského koridoru ještě jednu tankovou armádu. Šlo o 4. tankovou armádu. Dvě tankové armády pohybující se v jediné komunikační linii jedna za druhou… Něco takového se ve válečných dějinách ještě nestalo. Riziko podniku bylo kromobyčejné. Úspěšný výsledek, kterého se nakonec podařilo dosáhnout, však plně odpovídal míře rizika. – Celý manévr byl umožněn jedině tím, že velení bylo soustředěno v jedněch rukou. O všem rozhodoval jeden jediný člověk. A ten také nesl plnou zodpovědnost za svá rozhodnutí.

Zde však nejde o zmíněného člověka. Jde nám o německou armádu. Organizační jednotkou pozemních vojsk zde byla skupina armád, zatímco organizační jednotkou letectva byla letecká flotila (Luftflotte). Letecké flotily jednaly v součinnosti se skupinami armád, které podporovaly. Opakuji: jednaly s nimi v součinnosti a podporovaly je. Skupiny armád byly podřízeny Hitlerovi, zatímco letecké flotily Göringovi. Letecká flotila podporovala skupinu armád, avšak nebyla její součástí. Velitel skupiny armád neměl sebemenší pravomoc nad leteckou flotilou, operující v daném prostoru. Nemohl jí nic ROZKÁZAT. Mohl se ohledně ní jedině na něčem DOMLUVIT.

Vraťme se k uvedenému příkladu, tedy k průlomu sovětských tankových armád skrz Koltovský koridor. Proti Koněvovi stála německá Skupina armád „Severní Ukrajina”. Podporovala ji 4. letecká flotila. Koněvovým úkolem bylo vrhnout dvě tankové armády koridorem do operačního prostoru. Konev za tím účelem ROZKAZUJE veliteli 2. letecké armády, aby průlom zajistil. Velitel odpovídá „Provedu!” a ihned jedná.

Proti Koněvovi stojí generálplukovník Josef Harpe, velitel Skupiny armád „Severní Ukrajina”. Jeho úkol je přímo opačný: nedovolit sovětským tankovým armádám, aby pronikly průlomem do volného prostoru. Musí je v Koltovském koridoru zastavit. Jediná možnost je následující: dostat na nebe 4. leteckou flotilu. Jenže on nemá nad leteckou flotilou žádnou pravomoc. Může PROSIT, PŘEMLOUVAT, může se na tom nakonec DOMLUVIT. Nemůže však nic ROZKÁZAT.

Velitel 4. letecké flotily má plné právo prostě velitele skupiny armád ignorovat. Vztah mezi velitelem skupiny armád a velitelem letecké flotily byl srovnatelný se vztahem navzájem zcela neznámých lidí, kteří se míjejí na chodníku. Na prosbu o pomoc se na takovém chodníku dá odpovědět, ale také na ni nikdo odpovídat nemusí.

Kdyby se veliteli letecké flotily náhodou nechtělo splnit PROSBU velitele Skupiny armád „Severní Ukrajina” (což se mimochodem právě stalo), pak je k dispozici následující řetěz: generálplukovník J. Harpe musí telefonovat Hitlerovi a vysvětlit mu situaci. Hitler musí vydat rozkaz Göringovi. Göring pak z titulu své pravomoci vydá rozkaz 4. letecké flotile, aby jednala odpovídajícím způsobem. – Zatímco velitel Skupiny armád „Severní Ukrajina” telefonoval ze Lvova Hitlerovi do „Vlčího doupěte” (přičemž Hitler nařídil, že nemá být vyrušován), zatímco se pak Hitler přece jen spojil s Göringem (který ovšem nebyl zrovna při smyslech) a zatímco se Göringův rozkaz vrací do Lvova k veliteli 4. letecké flotily… Lvov již byl obklíčen a dobyt Rudou armádou.

Nyní se události rozvíjejí v opačném pořadí. Letouny 4. letecké flotily se vznesly do nebe a odletěly. Jenže letecká flotila disponuje obrovskými zásobami a zrovna tak obrovskými pozemními týlovými jednotkami. To všechno přitom není ničím bráněno. Je nutno je zachraňovat. Velitel 4. letecké flotily se tedy obrací na velitele Skupiny armád „Severní Ukrajina”: Sousede, pomóóc! – Dostane se mu od něho kulantní odpovědi: zavolej Göringovi, ať vzbudí Hitlera! Hitler mi pak vydá rozkaz a já ti okamžitě pomůžu!

Vzhledem k tomu, že v Rudé armádě byly letecké armády přímou součástí frontů, byl velitel frontu povinen zachránit při ústupu týlové jednotky letectva. Vždyť to bylo JEHO letectvo. Jeho vlastní. On mu velel a také za ně zodpovídal. Za to v německé armádě velitelé skupin armád žádným leteckým flotilám neveleli a také za ně nikterak nezodpovídali: Pomozte si tam holt, kluci, sami.

V německé armádě tedy museli velitelé pozemních, leteckých a námořních sil, stejně jako velitelé jednotek SS, navzájem SMLOUVAT. Jako na trhu. To ovšem nemá nic společného s vojenskými metodami. Taková armáda prostě nemohla zvítězit.

5.

V Rudé armádě stál nad všemi fronty a loďstvy Hlavní stan vrchního velení. Hlavní stan představoval samotný Stalin a s ním skupina vynikajících (skutečně vynikajících) vojevůdců, s nimiž se Stalin radí a které může poslat tam, kde se v daném okamžiku rozhoduje o osudu války. Nic, co by se s tím mohlo srovnat, Hitler k dispozici neměl. Neměl kolem sebe talentované vojevůdce – pokud za ně tedy nechceme považovat pobočníky a sekretářky. Jedině pobočníci a sekretářky mohli přece – teoreticky vzato – Hitlerovi napovědět geniální řešení, a jedině oni ho mohli korigovat. V praxi to ovšem nečinil nikdo.

Výkonným orgánem Stalinova Hlavního stanu vrchního velení byl generální štáb, který shromažďoval a analyzoval všechny informace, připravoval pro hlavní stan návrhy řešení a po jejich schválení kontroloval, jak jsou plány plněny.

Nyní malý detail: v Rudé armádě existoval velitel vojenského letectva (WS), který měl svůj štáb. Jeho postavení a okruh jeho zodpovědnosti však byly přesně vymezeny. Velitel vojenského letectva, jeho velení a jeho štáb se zabývali přípravou kádrů, formováním a doplňováním leteckých svazků, bojovým výcvikem a množstvím všemožných dalších úkolů a otázek, jen s jednou výjimkou: nezabývali se plánováním válečných akcí a operací. Veškeré válečné plánování postupovalo po přímé a jasné linii: Hlavní stan vrchního velení a generální štáb předávaly rozkazy velitelům frontů a jejich štábům.

Hitler měl však, jak řečeno, tři vrchní velitele tří druhů ozbrojených sil a tři odlišné generální štáby. „Jmenování velitelů pro každý druh ozbrojených sil bylo zcela zjevnou chybou. Rozdělení ozbrojených sil na jednotlivé části (pozemní vojsko, válečné loďstvo a letectvo) má určité oprávnění jedině z hlediska organizace bojové přípravy, vyzbrojení, technického zabezpečení vojsk apod. Rozhodně však nebylo vyvoláno nějakou nezbytností užívat druhy vojsk podle odlišných operativních účelů.” (B. Müller-Hillebrandt, Díl I, str. 129.) Výsledek je následující: v Norsku jsou dislokovány svazky německého letectva, loďstva a pozemních vojsk. Všechny tyto svazky operují společně a plní v zásadě jednotný bojový úkol, avšak z Berlína k nim docházejí odlišná nařízení ze tří různých generálních štábů. Také jednotkám SS, dislokovaným tamtéž, přicházejí rozkazy opět přímo z Berlína, jenže zase z dalšího, opět zcela samostatného štábu.

Totéž se děje v Africe. A totéž v Řecku. I v Itálii. A rovněž v Sovětském svazu a ve Francii. A vůbec všude.

Jak je možné organizovat vzájemnou součinnost tří nezávislých generálních štábů a velení jednotek SS? Hitler na to přišel: nad tím vším byly zřízeny další dva štáby, ale tak, aby ani tyto dva štáby nebyly podřízeny jeden druhému – aby i ony byly na sobě nezávislé. A velká myšlenka byla uvedena do života. Tak se zrodil štáb vrchního velení Wehrmachtu, v jehož čele stál generál polní maršál W. Keitel, a štáb operačního oddělení Wehrmachtu, v jehož čele stál generálplukovník A. Jodl. „Právě Jodl coby náčelník štábu operačního oddělení Wehrmachtu měl za úkol koordinovat vojenské akce na všech frontách. Jenže Hitler vložil tento úkol demonstrativně na sebe, přestože se nikterak účinně nezabýval jeho plněním. Jodl ve skutečnosti nedisponoval přesně vymezenými pravomocemi. Ve snaze vybudovat si aspoň vůbec nějaké pole působnosti se jeho štáb pustil do řízení operací na jednotlivých frontách. V důsledku se Hitler vlastně ocitl mezi dvěma navzájem si konkurujícími generálními štáby… Čím hůře se vyvíjela situace, tím zuřivěji mezi sebou tyto štáby zápasily.” (Speer, str. 336.)

Systém řízení ozbrojených sil Německa, stejně jako systém řízení vědy, hospodářství, zahraniční a vnitrostátní politiky, ovládání okupovaných území atd. byl opravdu udivující. Právě toto slovo užívají v této souvislosti němečtí generálové a polní maršálové. „Organizace velení jednotkám na jižním křídle východní fronty německé armády byla vpravdě udivující. Skupina armád A neměla vůbec žádného vlastního velitele. Ve ‚vedlejším pracovním poměru‘ jí velel Hitler.” (Manstein, str. 353.)

Mezi některými štáby bylo pak vůbec zcela nemožné určit systém podřízenosti, protože jejich velení bylo úkolem stále téhož člověka…

Podívejme se na situaci roku 1942.

Štáb Skupiny armád A plní rozkazy svého velitele, kterým není nikdo jiný než Adolf Hitler.

Nad Skupinou armád A stojí generální štáb pozemního vojska. Ten plní rozkazy vrchního velitele pozemního vojska, kterým byl shodou okolností Adolf Hitler.

Ještě výše se nachází štáb operačního oddělení Wehrmachtu. Tento štáb plní rozkazy vrchního velitele, kterým je Adolf Hitler.

Nad tím vším se tyčí štáb nejvyššího velení Wehrmachtu, který rovněž plní rozkazy nejvyššího velitele, jímž je Adolf Hitler.

Všechny tyto štáby tedy dostávaly nařízení bezprostředně od Hitlera. Tato okolnost je v jejich významu stavěla vlastně víceméně na stejnou úroveň. Náčelník každého z těchto štábů dostává rozkazy od Hitlera, takže se prostě nemůže a nesmí podřizovat nějakému Keitelovi či Jodlovi. Když Adolf Hitler právě úřadoval coby vrchní velitel pozemního vojska, vydával zde rozkazy bez ohledu na názory nejvyššího velitele ozbrojených sil, tedy jistého Adolfa Hitlera. Když se pak spustil o stupeň níže a proměnil se ve velitele Skupiny armád A, hned se tím jeho rozhled musel spokojit s nižší zvonicí, odkud pak vydával jiné rozkazy, pročež nyní už ignoroval sama sebe jak coby nejvyššího velitele, tak coby vrchního velitele pozemního vojska. Podřízené štáby, které dostávaly v této situaci rozkazy přímo od Hitlera, pak ignorovali nařízení vyšších štábů – a měli na to podle dané logiky vlastně plné právo.

Během jediného dne, ba jediné hodiny se Hitler – aniž opustil svůj bunkr – měnil ve velitele Skupiny armád A, za chvíli v nejvyššího velitele a ještě po chvilce ve vrchního velitele pozemního vojska. A pokaždé obhlížel situaci vlastně z jiné rozhledny: jednou z vysoké, podruhé z nízké a potřetí z rozhledny střední výšky. Neštěstí (pro Německo) spočívalo v tom, že Hitler vydával různým štábům odlišná nařízení, a to v závislosti na výšce rozhledny, na níž se v daný okamžik nacházel. A mezi jednotlivými štáby pak nezbytně vznikala rvačka, kterou Hitler nemohl zarazit prostě proto, že všechny zmíněné štáby plnily ne jen tak něčí, ale jeho vlastní nařízení a rozkazy. „Hitler prokázal naprostou neschopnost, protože nikterak nedokázal volit mezi dvěma možnostmi. Podporoval buď jednu nebo druhou stranu a vydával rozkazy, které si navzájem protiřečily.” (Speer, str. 531.)

Guderian nazývá tuto organizaci „nahromaděním štábů”. Všechny jeho pokusy zjednodušit systém nejvyššího vojenského velení a dát mu logiku a smysluplnou výkonnost skončily neúspěchem.

Zavést aspoň nějaký pořádek v tomto blázinci se snažili rovněž Manstein, Brauchitsch i jiní. Ale pořádek se nastolit nepodařilo. Naopak se jen prohluboval všeobecný chaos. „Špatná organizace našich nejvyšších vojenských orgánů a ještě víc špatný výběr lidí do velitelských pozic…, existence odlišných instancí, tj. nejvyššího velení Wehrmachtu, štábu operačního oddělení Wehrmachtu, vrchního velení pozemního vojska, vrchního velení Luftwaffe, vrchního velení válečného loďstva, velení jednotek SS, ministerstva pro výzbroj a munici – to vše vytvořilo v řízení ozbrojených sil zmatek.” (Guderian, str. 405.)

Hitlerovi ovšem tento všeobecný brajgl ještě nestačil, takže se vměšoval do velení jednotek ještě na nižších úrovních. Ve Stalingradu bojuje 6. německá armáda. Taje podřízena Skupině armád B. „V důsledku Hitlerova vměšování byl štáb skupiny armád do velké míry zbaven velení nad operacemi 6. armády.” (Manstein, str. 354.)

Naprostá anarchie a zmatek v orgánech nejvyššího vojenského velení vedly nevyhnutelně k porážce. „Absence přesné subordinace vede k úplné nezodpovědnosti.” (Speer, str. 529.) To byl důvod, proč dostávaly jednotky tak udivující rozkazy. Manstein postupuje na Leningrad, přičemž dostává množství nejrůznějších rozkazů, které si navzájem protiřečí – a ruší dříve vydaná nařízení. „Dokonce ani já jako velitel armádního sboru jsem nedokázal v těchto neustálých změnách vůbec nic pochopit… Nebylo jasné, jaký operační cíl sledujeme a v čem spočívá smysl všech těch bojů.” (Manstein, str. 211.)

Guderian mezitím postupuje na Moskvu. Dne 10. října 1941 přichází do štábu 2. tankové skupiny, které velí, následující rozkaz: dobýt Kursk; vyčistit kotel v prostoru Trubačevsk; dokončit obklíčení kotle, který se utvořil na severovýchod od Brjanska; udeřit na Tulu. To vše má být splněno naráz a okamžitě. Náčelník štábu tankové skupiny požádal nadřízený štáb o udání míry neodkladnosti při plnění oněch nařízení: co je důležitější – úder na Kursk, na Tulu, na Brjansk nebo na kotel v prostoru Trubačevsk? Odpověď na žádost nepřišla: v nadřízených štábech totiž seděli generálové, kteří se nad rozkazy, jež sami vydávali jednotkám, nezamýšleli.

Ale ani to ještě není všechno. Kromě štábů a kromě vlády existovala ještě i ministerská rada obrany státu, utvořená dne 30. srpna 1939. Její předsedou byl Göring. To máme tedy další Göringovu funkci. A další byrokratický vřed na těle státu. A další zdroj svrchovaně závažných nařízení, totiž další pramen chaosu a zmatku. Zřízení tohoto orgánu vedlo k tomu, že „nejvyšší velení Wehrmachtu do značné míry ztratilo svůj vliv na nejvyšší řídící orgán státu”. (Müller-Hillebrandt, Díl II., str. 31.)

6.

Pozemní vojsko, letectvo a loďstvo vedly tedy válku každé na vlastní pěst. Každý se považoval za důležitějšího než ostatní a hrabal si pro sebe, co šlo. Göring naverboval do Luftwaffe tolik lidí, že tam v podstatě neměli co na práci. Letadel bylo málo a tím víc bylo těch, kteří neměli v Luftwaffe co dělat. Mnozí hitlerovci – počínaje

Goebbelsem – proto označovali organizaci Luftwaffe za neschopnou a rachitickou. Göring si však strašně nepřál vydávat nashromážděné důstojníky a vojáky pozemnímu vojsku, kde panoval katastrofální nedostatek mužů. Pokud jde o Hitlera, ten si kvůli své slabovůli a malomyslnosti vůbec nedovolil to Göringovi nařídit. Válka vyžadovala krev, maso a životy, zatímco na týlových letištích se potloukaly statisíce dobře živených Göringových nemakačenků. – Jenže pečení holubi zavrkali a nakonec bylo tak jako tak nezbytné poslat další muže do bojů na frontě. Göring ovšemže odmítá. Co může udělat Hitler? On to přece nemůže nařídit. Bylo spočítáno, že bez práce se v Luftwaffe potlouká milion dvě stě tisíc mužů. Armáda žádala, aby byli převeleni do jejích řad. Göring si postavil hlavu a dokázal snížit počet mužů uvolněných pro pozemní vojsko na milion a poté dokonce jen na sedm set tisíc. Když s tím armáda souhlasila, začal se handrkovat znovu a snížil daný počet na půl milionu, posléze na tři sta tisíc a nakonec na pouhých dvě stě tisíc. V Luftwaffe tedy vysedává více než milion darmožroutů, ale na frontuje odvelen pouze každý šestý z nich. – Ale Göring se handrkoval dál! A dosáhl svého! Hitler mu učinil ústupky. Výsledkem byl kompromis, známý pod názvem polní letecké divize.

Naskýtalo se jednoduché a zcela logické řešení: dvě stě tisíc vojáků a důstojníků by mělo být dáno k dispozici pozemnímu vojsku, kde by byli rozděleni do bojových divizí. V takovém případě by se muži, kteří nikdy nebojovali, dostali do pevně semknutých kolektivů frontových vojáků a pod velení zkušených velitelů. Doplní-li pěší četu dva tři nezkušení vojáci z letectva, rychle se v nové situaci zabydlí a brzy se z nich stanou opravdoví vojáci…

S takovou možností však Göring nebyl spokojen. V tom případě by totiž ztratil velení nad dvěma sty tisíc vojáků. Jenže Göring je zpod svého velení ztratit nechtěl. Kdyby je totiž vydal pozemnímu vojsku, jak od nich potom bude vybírat peníze na dárky pro Göringa? – Tak tedy zničehonic vzniklo dvacet polních leteckých divizí. Co to bylo zač? To byl prostě výsledek Göringova rozhodnutí vést vlastní válku na pozemních bojištích. Utvořené divize měly charakter pěchoty, jejich mužstvo však tvořili vojáci letectva. V žádné z těchto divizí, počínaje velitelem a náčelníkem štábu divize a konče posledním řadovým vojínem, neměl nikdo sebemenší bojovou zkušenost – a pochopitelně nebylo od koho se jí naučit: v každé takové divizi bylo tedy na deset tisíc zcela nezkušených mužů, kteří nemají tušení, čím se liší základní palebná pozice od pozice záložní. „V lednu 1943, kdy byla u Stalingradu ztracena 6. armáda, byly na jižní úsek východní fronty poslány tři takové neblahé divize, z nichž dvě nebyly po vyložení z železničních vagonů schopny se ani soustředit, ani vstoupit do boje, protože jejich velení nebylo k plnění těchto taktických úkolů vycvičeno. Ty divize byly prostě smeteny…” (Müller-Hillebrandt, Díl III, str. 101.)

Ale to jen na okraj. To hlavní spočívalo v tom, že polní letecké divize sice operovaly spolu s běžnými pěšími divizemi pozemního vojska, byly však nadále podřízeny Luftwaffe! Té Luftwaffe, která i předtím vedla svou vlastní válku stejně jako loďstvo a pozemní vojsko. To mohlo skončit jedině katastrofou. – A nyní se tedy popsaná situace ještě dále ztížila. Nyní bojovaly na pozemních frontách jednak divize pozemního vojska, podřízené svému generálnímu štábu a disponující vlastními liniemi spojení, zásobování a doplňování stavů, a mezi nimi se prodíraly Göringovy divize, které ovšem plnily docela jiné rozkazy a instrukce – a měly svůj vlastní systém subordinace i bojového zajištění.

Pečení holubi dále zpívali svou písničku – a Göring byl nucen vydávat nové desítky a stovky tisíc mužů, kteří v Luftwaffe naprosto neměli do čeho píchnout. Počet Göringových pěších divizí se zvýšil na 32. Některé z oněch divizí šly na frontu coby divize parašutistické, i když jimi nebyly. Jednalo se totiž prostě o pozemní letištní personál. Velení takovému množství divizí vyžadovalo, aby byly sjednocovány do armádních sborů. To se také stalo. Příklad: výsadkový-tankový armádní sbor „Hermann Göring”. Byl tvořen výsadkovou-tankovou divizí „Hermann Göring” a výsadkovou-motorizovanou divizí. Hádejte, jak se jmenovala! Správně: rovněž „Hermann Göring”. (Müller-Hillebrandt, Díl III, str. 402.)

Výsadkový-tankový armádní sbor, to je dokonalý nesmysl. Tankové jednotky lze dát, pravda, snadno dohromady s jednotkami bitevních vrtulníků a s výsadkovými jednotkami rychlého nasazení, jež jsou přepravovány právě ve vrtulnících. Ale tehdy přece ani bitevní, ani transportní vrtulníky neexistovaly. – Ovšem sjednotit do jednotné organizační struktury tankovou mohutnost s parašutistickou lehkostí, to je prostě pitomost. To je kříženec husy s nosorožcem.

Rovněž válečné loďstvo oplývalo přebytkem mužstva. V roce 1944 bylo už prakticky zničeno, takže tisíce námořníků také neměly co dělat. Jsou tedy odveleni na frontu – a to coby divize námořní pěchoty. – V Rudé armádě existovalo něco podobného. Loďstvo, obzvlášť tichomořské, fakticky neoperovalo, takže na Stalinův rozkaz byli námořníci v kritickém okamžiku odveleni z lodí, zformováni do brigády námořní pěchoty a vrženi do bojů. Rozdíl spočívá v tom, že to přece jen byly pouhé brigády a ne celé divize. Za druhé byl velitelský sbor těchto brigád ještě v průběhu formování vybaven pozemními důstojníky, povětšinou frontovými rekonvalescenty z nemocnic. Ale ani to není to hlavní. Hlavní je, že sovětské brigády námořní pěchoty byly naráz, plně a navždy předány k dispozici pozemnímu vojsku. Za to u Hitlera byly divize námořní pěchoty i letecké pěchoty plně utvořeny zcela nezkušeným mužstvem. A co je nejdůležitější: rovněž zmíněné divize námořní pěchoty byly bez ohledu na svou činnost na pozemních frontách nadále podřízeny velení loďstva.

K popisu vší hlouposti hitlerovské struktury velení se mi nedostává sil. Je to téma nekonečné, bezedné a nevyčerpatelné. Uvedu tedy už jen jeden další příklad. Kromě všeho ostatního, jak řečeno, existovaly ještě také jednotky SS, které měly své vlastní velení, vlastní strukturu, vlastní uniformy, vlastní systém doplňování stavů, zásobování, vlastní systém vojenských hodností a vlastní distinkční znaky – a samozřejmě i svůj vlastní štáb jednotek SS. Jednalo se o zvláštní, samostatnou organizaci, která nebyla podřízena velení Wehrmachtu. „Reichsführer SS se neustále snažil jednoznačně odlišit jednotky SS od jednotek Wehrmachtu.” (Müller-Hillebrandt, Díl III, str. 217.)

Jednotky SS byly rozmanité a obrovské. Výčet divizí a armádních sborů SS je vskutku impozantní: 8. jízdní divize SS „Florian Geier”, divize SS „Leibstandarte Adolf Hitler”, 21. horská pěší divize SS „Skanderbeg”, 9. armádní sbor horské pěchoty, 16. motorizovaná divize SS „Reichsführer SS”, divize SS „Totenkopf, 36. granátnická divize SS… Celkově bylo v jednotkách SS 18 armádních sborů, včetně čtyř tankových armádních sborů SS a dvou armádních sborů horských myslivců SS. Celkový počet divizí SS dosáhl čísla 43. Byly mezi nimi divize tankové, granátnické, jízdní, horské, pěší, policejní a další. Himmlerovi byla osobně podřízena dokonce i 6. tanková armáda SS.

Kromě jednotek SS se nacházelo pod disciplinární kontrolou Reichsführera SS, tj. pod jurisdikcí SS, rovněž 50 divizí Volkssturmu. (Müller-Hillebrandt, Díl III, str. 262.) Celkem tedy bylo Himmlerovi přímo podřízeno 93 divizí. Pro srovnání: v horkých momentech „studené války” měly všechny státy NATO ve střední Evropě k dispozici... 22 divizí.

50 divizí Volkssturmu – to byla ovšemže vojensky zcela neplnohodnotná uskupení. Jenže vlastní divize SS, armádní sbory SS a 6. tanková armáda SS – to byla elita. Vojáci těchto divizí museli mít správný vzrůst i vzhled, museli dělat nádherný dojem, k čemuž měly napomáhat jejich černé uniformy se stříbrnými lemovkami a prýmky. Ovšem docházelo zde i k určitým potížím… Budoucí generál polní maršál Erich von Manstein vstoupil na sovětské území jako velitel armádního sboru, v jehož rámci operovala nejlepší divize SS „Totenkopf. Manstein ji hodnotí kladně, načež pokračuje:

„Jenže všechny tyto kvality nedokázaly vyrovnat absenci vojenské přípravy velitelského sboru. Divize měla kolosální ztráty, protože se spolu se svými veliteli musela přímo v boji učit tomu, čemu se pluky pozemní armády dávno naučily. Tyto ztráty – spolu s nedostatečnou zkušeností – vedly mimo jiné k tomu, že divize promrhávala výhodné šance a nevyhnutelně musela vést nové boje, protože není nic obtížnějšího, než naučit se využít okamžiku, kdy oslabení síly protivníka dává útočníkovi nejlepší příležitost k dosažení rozhodujícího úspěchu. V průběhu bojů jsem této divizi musel neustále poskytovat pomoc, nemohl jsem však odvrátit její silně narůstající ztráty. Po deseti dnech bojů bylo nutné soustředit tři pluky divize do dvou.

Ať by si divize jednotek SS vedly v bojích se sebevětším hrdinstvím, ať by dosáhly sebekrásnějších úspěchů, přesto nemůže být pochyb o tom, že utvoření těchto zvláštních vojenských formací bylo neodpustitelnou chybou. Výtečné mužstvo, které by v rámci armády mohlo zaujímat poddůstojnické hodnosti, mělo v jednotkách SS tak rychlé ztráty, že se s tím nikterak nedalo smířit. Krev, kterou prolili, rozhodně neodpovídala skromnosti dosažených úspěchů. Z toho samozřejmě nelze vinit jednotky samotné. Vinu za tyto zbytečné ztráty nesou ti, kdo tyto zvláštní jednotky utvořili z politických důvodů a bez ohledu na námitky všech odpovědných instancí pozemní armády… Většina mužstva v jednotkách SS by své vyvázání z podřízenosti Himmlerovi a převelení do jednotek pozemní armády nepochybně uvítala.” (Manstein, str. 197.)

7.

Žádné srovnání se sovětskou praxí nevyznívá ve prospěch Německa. V SSSR byly jednotky NKVD a v Německu jednotky SS. Nutno uznat, že obě instituce měly velmi mnoho společného. V obou případech se jednalo o jednotky trestní. Jejich úkolem bylo masové vyhlazování lidí, hlídání koncentráků, převoz zajatců, ochrana vlády a hlavních objektů státní správy, stejně jako ochrana týlových prostorů operující armády. – Rozdíl pak ovšem spočíval v tom, že za války stály jednotky NKVD za jednotkami Rudé armády a nedovolovaly jim ustupovat bez rozkazu, případně povzbuzovaly útočící jednotky kulometnými dávkami do zad. Samotných bojů se jednotky NKVD prakticky neúčastnily. Existuje pár výjimek, když byla fronta Rudé armády prolomena a jednotky NKVD, stojící v týlu, byly nuceny vstupovat přímo do boje. Při první příležitosti však byli tito týloví hrdinové odsunuti z fronty a znovu převeleni na plnění úkolů jim vlastních: na boj s vnitřními nepřáteli. – Jenže jednotky SS aktivně bojovaly na frontě. Jednalo se o nejlepší jednotky Německa. Ale právě z toho vznikaly potíže. Vezměme si tři tankové divize, bojující vedle sebe. Jedna náleží pozemnímu vojsku, druhá Luftwaffe a třetí jednotkám SS. Tyto tři divize dostávají rozkazy nikoli z jednoho centra, nýbrž ze tří odlišných center. V Rudé armádě tvořily tankové jednotky celistvý vojskový druh. V Moskvě seděl soudruh Fedorenko se svými chlapci, prohluboval své zkušenosti s bojovým užitím tankových jednotek, zobecňoval je, shromažďoval informace o jejich požadavcích a potřebách, vypracovával doporučení a instrukce, zdokonaloval strukturu a systém bojové přípravy. Za to v Německu neměli celistvé tankové jednotky, nýbrž tři tankové „gangy”, jež byly navzájem v nepřátelském vztahu. Jejich vztahy se podobaly vztahům mezi kardinálovými gardisty a královými mušketýry. Každý z těchto „gangů” si utvářel jen svou vlastní zkušenost, připravoval si kádry jen pro sebe a budoval si vlastní zásobovací sítě… Navíc, jak jsme si ukázali, operovaly ve válce čtyři odlišné „gangy” pěchoty: Hitlerova pěchota pozemního vojska, Göringova polní letecká pěchota, Himmlerova pěchota SS a k tomu ještě pěchota námořní, podřízená admirálu Dönitzovi. Samozřejmě to také znamenalo, že byly v akci čtyři dělostřelectva. A dvě různá jezdectva. Atd., atd. …

Situace tedy byla následující. Za prvé byly ozbrojené síly uměle rozděleny na tři části, což bránilo jejich smysluplnému užití. A za druhé bylo pozemní vojsko mimo jiné rozděleno na čtyři části. Letopisec organizačního rozvoje německého Wehrmachtu, generálmajor B.Müller-Hillebrandt ve své práci nejednou charakterizoval takový stav věcí jedním slovem. Rozpad.

Pro velení tomu všemu byly utvářeny a dotvářeny štáby neuvěřitelných rozměrů a v neuvěřitelném množství. Jen dva z nich – štáby řízené Keitelem a Guderianem – tvořilo 54 tisíc generálů a důstojníků, nepočítaje jednotky jejich ochrany a obsluhy. Štáby se množily a nafukovaly jako rakovinové nádory. „Sotva jen bylo ustaveno normální spojení, okamžitě jsme se dostali pod spršku papírování.” (Manstein, str. 206.) A čím víc rozkazů, instrukcí a nařízení ty štáby psaly, tím rychleji se šířila anarchie. Kromě štábů psaly instrukce ještě také stranické úřady, gauleiteři, ministři, zplnomocněnci a kdovíkdo všechno ještě. Efekt byl přímo protikladný: „Rozkazy a direktivy z Berlína byly stále častěji ignorovány.” (Speer, str. 558.)

V létě roku 1944 napsal Speer Hitlerovi: „Američané a Rusové dosáhli tak ohromujících úspěchů především díky krajně zjednodušeným formám organizace svého hospodářského života, zatímco my za nimi silně zaostáváme kvůli nezměrně složitému systému státní regulace hospodářství. Tato válka je rovněž bojem dvou systémů. Zatímco my jsme si zavedli systém nadměrné proorganizovanosti, náš nepřítel dal přednost umění improvizace. A pokud nedokážeme za náš systém najít náhradu, nezbude našim potomkům než konstatovat: Prohráli jsme válku, protože náš přežilý, tradicemi svázaný a již zcela nepružný systém utrpěl naprostou porážku.”

* * *

Ke konci války uznal dokonce i Goebbels převahu sovětského systému řízení nad německými pyramidami nařízení, rozkazů a instrukcí: „Pro okupaci Rumunska jsme svého času potřebovali 240 tisíc mužů, zatímco Sověti, jak věrohodně sdělují, zde dislokovali čtyři divize NKVD. A to jim úplně stačí. My Němci děláme na okupovaných územích vždycky tu chybu, že se snažíme zařídit všechno sami. Na jedné straně jsme na to utratili příliš mnoho sil a na straně druhé jsme tím proti sobě jen poštvali obyvatelstvo okupovaných prostorů.” (Poslední záznamy, 15. března 1945.)

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Šílenství statečných?

Válka s Ruskem je nesmyslný nápad, který podle mě nemůže skončit dobře. Pokud je však ta válka z politických důvodů nevyhnutelná, pak musíme uznat, že ji nelze vyhrát pouze v průběhu jediné letni kampaně. Podívejte se jenom na ty obrovské prostory. Nemůžeme rozdrtit nepřítele a okupovat celou západní část Ruska od Baltského po Černé moře za nějakých pár měsíců.

Generál polní maršál K. von Rundstedt, květen 1941 (Osudová rozhodnutí, str. 76)

1.

Učili nás to tak všechny: Stalin měl málo tanků, které byly většinou lehké, zastaralé a ještě ke všemu opotřebované. Předkládali nám tento obecný obraz nepřipravenosti – a doporučili nám, abychom se nepouštěli do detailů.

My se však do nich pustíme.

A začneme u nejlehčího sovětského tanku. Nesl název T-37A. Do výzbroje Rudé armády byl přijat dne 11. srpna 1933. Vážil 3,2 tuny. Posádku tvořili dva muži. Pancéřování bylo odolné proti lehkým pěchotním zbraním. Ve výzbroji měl jeden kulomet DT. Výkon motoru – 40 k. Maximální rychlost – 36 až 40km/h na pevném podkladu a 6km/h na vodě.

Za hranicemi naší vlasti jsou tyto charakteristiky předmětem družného smíchu. A smějí se jim i u nás. Ve výtvorech maršálů o těchto tancích nic pozitivního nenajdete. A nehledejte v nich ani zmínky o jejich počtu. K čemu taky počítat zastaralé stroje? Za všechna léta existence Sovětského svazu nebylo o těchto tancích řečeno jediné dobré slovo (které dokáže ocenit i kočka) a nikdy nebyl udán jejich počet. Pročtěte si veledílo zachránce vlasti – velkého vojenského génia, soudruha Žukova: v jeho knize je udán pouze počet tanků T-34 a KV; všechny ostatní sovětské tanky byly zařazeny mezi „lehké a zastaralé” a nedostaly se tudíž do statistiky.

Veselí hoši, kteří sepsali takzvané „Žukovovy paměti”, zde využili velmi dávnou propagandistickou metodu. Do téhož šuplíku prostě strčili dobré i špatné: lehké a zastaralé. Takovýmto postupem lze zpotvořit cokoliv, co se nařídí zpotvořit. Například se dá v jedné větě říci: Kosmonauti a pederasti. – Tím jsme samozřejmě neřekli o kosmonautech vůbec nic špatného. Jenže špatný dojem už z nich pak nikdo nesejme.

Přesně stejným způsobem hovoří tvůrci „Žukovových” pamětí jedním dechem o lehkých a zastaralých tancích, takže si pak každý nezkušený čtenář utvoří negativní vztah k lehkým tankům: lehký – to je tedy něco špatného. Lehký – to je cosi, co odpovídá termínu „zastaralý”. Lehký – to je zaostalost.

Tank T-37A byl tank lehký. Jenže lehký – to ještě neznamená špatný. A vůbec to neznamená zaostalý. T-37A byl totiž prvním obojživelným tankem na světě, který byl kdy kde přijat do armádní výzbroje. Sovětský svaz tedy vyvinul, vyzkoušel a přijal do výzbroje obojživelné tanky, přičemž následně zahájil jejich sériovou výrobu – a to v době, když se o něco takového nezajímal nikdo jiný nikde jinde na celém světě. Dokonce i kdyby byl tank T-37A opravdu tank špatný, tak jako tak znamenalo začlenění takového tanku do armádní výzbroje technický průlom epochálního významu, protože v ostatních státech neexistovalo tou dobou nic podobného, ba ani nic vzdáleně podobného. Vysmívat se sovětskému tanku T-37A, to je přibližně totéž jako tvrdit, že první umělá oběžnice Země – sovětský Sputnik – byla lehká a nedokonalá…, a to v situaci, když neměl nikdo jiný na světě vůbec žádné Sputniky. – Jistě: tank T-37A byl tank lehký. Jenže nízká hmotnost nepatří rozhodně mezi nevýhody obojživelných tanků. Představme si, jak to dopadne, jestli se rozhodneme přeplavat Dněpr někde v prostoru Čerkassy či Kremenčug na těžkém tanku. Například na německém Tigeru. Který Tiger by doplul aspoň do půlky řeky?…

Plovoucí schopnost těžkých a středních tanků se rovná plovoucí schopnosti sekery. A platí to dokonce i pro lehké tanky – pokud ovšem nejsou konstruovány zároveň coby tanky obojživelné.

Takže víte co, soudruzi maršálové a akademici? Nebudeme už se řehonit obojživelnému tanku za to, že málo váží. Vždyť uznáme-li nízkou hmotnost za nedostatek obojživelného tankuje to totéž, jako kdybychom chtěli vyčítat baletce, že nemá objemné poprsí, mohutné boky a obrovskou zadnici.

2.

Jenže tank T-37 byl vybaven pancéřováním pouze proti lehkým pěchotním zbraním! A vyzbrojen byl pouhým kulometem!

Ano. Je to ostuda, ale za všechno se musí platit. A platit se musí i za schopnost plavat. Není totiž na výběr: buď se táhneme po břehu s padesátikilovým závažím na zádech, nebo si zaplaveme v řece…, přičemž necháme závaží na břehu. Nikomu se však ještě nepodařilo dát dohromady protidělostřelecké pancéřování tanku se schopností plavat. Zrovna tak si zatím žádný sportovec nedokázal zaplavat s padesátikilovým závažím v rukou.

Mimochodem řečeno, německý tank PzKpfw I byl přijat do výzbroje o rok později – roku 1934, přičemž jeho váha byla téměř stejná – vážil 3,5 tuny – a měl rovněž dvoučlennou posádku, tentýž pancíř proti kulkám a byl také vyzbrojen pouhým kulometem.

Jenom plavat neuměl.

Když se tedy nepřátelé (a s nimi i mnozí Rusové) popadají za břicho nad mým T-37A, navrhuji, aby byly charakteristiky tohoto nejstaršího a nejlehčího sovětského obojživelného tanku srovnány s charakteristikami toho nejlepšího a nejvýkonnějšího obojživelného tanku německého. A je po legraci. Ukáže se totiž, že Německo obojživelné tanky nemá a nikdy nemělo. Nemělo je před válkou a neobjevily se ani v jejím průběhu. Velké Německo vstoupilo bez obojživelných tanků i do 21. století. A kdy je hodlá začít vyrábět, není známo. – Sověti však měli obojživelné tanky už na počátku 30. let 20. století. V této záležitosti tedy Rusové Němce předběhli téměř o sto let.

Ani Francie neměla žádné obojživelné tanky. Ani v Británii (promiň, Británie, nezlob se kvůli vyslovení pravdy) nebyly obojživelné tanky vytvořeny jak před válkou, tak v jejím průběhu. Pokud pak jde o USA, její tanková vojska se zrodila dne 10. července roku 1940. Když Wehrmacht svými tanky rozdrtil Polsko, Belgii, Nizozemí, Francii a rovněž britská vojska na evropském kontinentu, když Rudá armáda ničila svými tanky 6. japonskou armádu na Chalchyn-golu a „osvobozovala” s nimi Finsko, Estonsko, Litvu, Lotyšsko, Besarábii a severní Bukovinu, v USA ještě žádná tanková vojska neexistovala. A teprve po rozdrcení Francie spolu s britskými jednotkami na kontinentu si američtí generálové uvědomili, že je na čase přesedlat z koní a zamyslet se nad utvořením tankových vojsk. Za rok, tedy v červnu roku 1941, měly USA k dispozici necelých 400 tanků (British and American Tanks of World War II, ARCO, New York 1969, str. 11). Jednalo se o nevýkonné a staromódní rozklepané chudinky, strašně vysoké a opatřené lehkým pancéřováním a několikařadým rozmístěním naprosto zastaralé výzbroje. Nejvýkonnější tankovou zbraní amerických tanků roku 1941 byl kanón ráže 37 mm. Ten byl však instalován pouze na několika strojích. Ve své většině byly americké tanky vyzbrojeny pouze kulomety. V USA tehdy neměli žádný obojživelný tank. Ke konci války – roku 1944 – se v USA objevily obojživelné obrněné transportéry obrovských rozměrů, z nichž některé byly opatřeny věžemi lehkých tanků. Jednalo se o stroje velmi spolehlivé a jejich plovoucí schopnost byla skvělá. Přece jen se však nejednalo o tanky – a taky se tak o nich nikdy nehovořilo. Stojíme zde tedy před následujícím rozdílem: zatímco v USA se cosi podobného obojživelným tankům objevilo v závěru války, v SSSR byly plovoucí tanky přijaty do výzbroje dávno předtím, než ta válka vůbec začala.

A hleďme: Američané se nám smějí! Vaše plovoucí tanky z roku 1933, vy pitomci, povídají, byly velmi špatné.

Našim plovoucím tankům se smějí Němci. Francouzi a Britové se nad nimi popadají za břicho: Váš plovoucí tank z roku 1933 byl špatně vyzbrojen a slabě pancéřován! – A celý svět padá smíchy ze židlí a řehtá se naší nešikovnosti. A my sami se smějeme ze všech nejhlasitěji: Vždyť jsme nebyli připraveni na válku! Naše tanky byly lehké a zastaralé!

Zastaralé? Ve srovnání s kým?

3.

Co to vlastně bylo zač, ten „lehký a zastaralý” tank T-37A?

Řekněme si o něm něco. Zároveň se leccos dozvíme o lidovém komisaři obrany Vorošilovovi. V srpnu roku 1935 startovalo sedm tanků T-37A na Vorošilovův rozkaz v Leningradu. Tanky projely na pásech několik desítek kilometrů, pokračovaly plavmo přes řeku Lugu, skrz neprostupné mokřady, následně přeplavaly řeku Šeloň a dospěly na Ilmeňské jezero. Na jezeře tehdy zuřila vichřice. Trasa přes jezero činila 55 kilometrů. Tuto vzdálenost přeplavaly tanky za silného vlnobití za osm hodin a patnáct minut. Poté najely na řeku Volchov, překonaly Novoladožský kanál a sveřepou, zákeřnou Něvu. Všech sedm tanků ukončilo anabázi před Petropavlovskou pevností v Leningradu. Během 11 dnů ujely vzdálenost 700 kilometrů, z toho 600 proplavaly. Bez jediné havárie a dokonce bez jediné poruchy.

Já vím, co je to honba za rekordy. Ne každý tank T-37A byl samozřejmě vybaven tak, aby cosi podobného dokázal. A ne každý řidič. Přece jen ale to byl rekord, který se nepodařilo překonat nikomu, a to od onoho roku 1935 až dodnes. K tomuto rekordu se dosud nikdo ani nepřiblížil. Ostatně, jak by se mohli například Němci k podobnému rekordu přiblížit, když mohli vidět obojživelné tanky jedině u nepřítele?

Nyní si tedy řekněme, jací jsme hlupáci, posypme si hlavy popelem a zvolejme, že jsme nebyli připraveni na válku. Napodobme maršála Žukova a označme teď tanky T-37A za lehké a zastaralé. Vykřikujme teď na celý svět, že lidový komisař Vorošilov byl pitomý kavalerista, zatímco Guderianové a Mansteinové, kteří nikdy neveleli obojživelným tankům, nechápali jejich význam a dokonce si ani neusmyslili nakreslit obojživelný tank na papír, ti že jsou tedy moudří, pokrokoví a vůbec nejlepší.

Pokud jde o vývoj obojživelných tanků, před rokem 1941 se situace v celém okolním světě nijak nezměnila. Rudá armáda tak zůstala roku 1941 jedinou armádou, která disponovala obojživelnými tanky. Ve všech státech Evropy i Ameriky neexistovalo tou dobou nic podobného dokonce ani v projektech. Do stadia projektů a experimentů dospělo roku 1941 pouze Japonsko.

Tank T-37A byl vyráběn v letech 1933-1936.

Nedojde-li k válce, tank slouží obecně vzato deset, patnáct či až dvacet let. Tanky T-37A, které vyjely z továren roku 1933, tedy teoreticky podléhaly výměně v letech 1951-55. Jak mohly proboha zastarat roku 1941? A jak se to přihodilo, že jsme tyto své unikátní tanky, jež měly roku 1941 za sebou pouhých 5-8 let života, vyškrtli z dějin?

4.

No, nakonec, k čemu by byly? Na co jsou vůbec obojživelné tanky dobré?

Bráníme-li vlastní zemi a vedeme-li svatou obrannou válku, pak nám plovoucí tanky nebudou nijak zvlášť k užitku. V takovém případě se bez nich klidně obejdeme. Ve jménu zastavení postupujícího nepřítele by bylo záhodno vlastnit tanky s těžkým pancéřováním a s mohutnými kanóny. Čím těžší tank a čím výkonnější výzbroj, tím lépe.

V případě, že se nám v obranné válce nepodaří nepřítele zastavit, musíme ustoupit. A to po vlastních mostech. Hrozí-li pak nebezpečí, že mosty budou ukořistěny nepřítelem, vyhodíme je do vzduchu. V obranné válce nemají tanky s příliš lehkým pancéřováním a s kulometnou výzbrojí nikterak velký užitek. A pokud jde o jejich plovoucí schopnost, ta už je v takovém případě dočista k ničemu: vždyť v obranné válce není kam plavat.

Vedeme-li však místo toho svatou válku za světovládu, za to, aby bylo veškeré obyvatelstvo planety zahnáno do koncentráků, kasáren a pracovních armád, jak tomu učil dědeček Marx, pak se situace mění.

K prolomení nepřátelské fronty potřebujeme tak jako tak těžké tanky s co nejsilnějším pancířem a co nejmohutnějším kanónem. Dojde-li k přímému střetu, v němž se srazí dvě tankové laviny, i tehdy potřebujeme tanky tak mohutné, jak je to jen možné – a možná ještě o něco mohutnější.

Nyní se však podaří frontu prolomit. Nepřátelské tankové laviny jsou rozdrceny a zahnány. A naším úkolem je využít tohoto okamžiku a proniknout maximálně hluboko do nepřátelského týlu se záměrem proříznout jeho obranu a dosáhnout jeho komunikačních a zásobovacích tras, tedy dosáhnout na jeho aorty, přesekat je, odříznout protivníka od zásobovacích základen, vrhnout se směrem k jeho hlavnímu městu, k jeho průmyslovým oblastem, ke zdrojům a zásobárnám jeho pohonných hmot a k jeho přístavům. – Pro takové skoky se ovšem těžký tank nijak zvlášť nehodí. Těžký tank žere příliš mnoho paliva. Zkuste zásobovat několik tisíc tanků a dělostřeleckých tahačů a zároveň několik desítek tisíc motorových vozidel, když se to všechno vrhlo stovky kilometrů do hloubky nepřátelského území. Mimoto je pak těžký tank pomalý a málo pohyblivý, takže zpomaluje pohyb vašich kolon. Navíc se rychle opotřebuje a brzy ztrácí dech – jako těžká váha při maratónském běhu. Pro rychlý postup do hloubky nepřátelského území se dobře hodí střední a lehké tanky. Mají sice slabší pancéřování a méně výkonnou výzbroj, za to jsou však rychlejší a pohyblivější, úspěšněji pronikají obtížným terénem, mají větší dojezd a jejich provoz je hospodárnější.

A nyní si představme, že naše pancéřová lavina dorazí k vodní překážce. Zde ovšem ztrácejí své útočné schopnosti všechny těžké i střední tanky – a s nimi i všechny lehké tanky, které neumějí plavat. Jejich celková hodnota se zde sníží na nulu. Potřebují totiž most. Jenže nepřítel své mosty stráží a hrozí-li nebezpečí, že je ztratí, vyhodí je do vzduchu. Mosty je zapotřebí dobývat. A je rozhodně lepší, pokusíme-li se o to nikoli z naší strany, nýbrž zezadu, ze strany nepřítele, kde nepřítel takový pokus tolik neočekává. A právě v této situaci se mohutně zvyšuje hodnota obojživelných tanků. Podaří-li se dvěma, třem, pěti či deseti takovým strojům překonat v noci řeku dále od daného mostu, který pak nečekaným úderem z týlu obsadí, může se tímto manévrem rozhodnout o osudu celé operace, ba dokonce i celé války. Nyní stačí přejet na nepřátelský břeh se všemi vlastními těžkými a středními tanky a samohybnými děly a přepravit přes něj veškerou artilerii, pěchotu, štáby i nemocnice spolu s tisíci tun munice, paliva a náhradních dílů. Přes obsazené mosty lze vrhat do boje zálohy a opačným směrem tudy převážet do týlu raněné, zajatce a kořist a posílat tudy k opravě poškozenou techniku.

Pokud se mosty obsadit nepodaří, pak ovšem budou naše obojživelné tanky… už naprosto nenahraditelné. Neobsadíme-li mosty, musíme pak budovat pontonové mosty a přívozy. K tomu ovšem potřebujeme předmostí na protějším břehu. A do boje musí být nasazena pěchota. Pěšáci musí přeplavat na protější břeh na prámech a vorech, ba i na pneumatikách. Z druhé strany do nich si je palba z minometů, prší na ně kulometné dávky a jsou odtud ostřelováni i z obyčejných pušek a samopalů. Kdyby tak bylo možné mít mezi všemi těmi bezbrannými plavci deset či dvacet třebas lehkých tanků – ale přece jen tanků. Jejich pancíř by je dokázal ochránit před kulkami a šrapnely, a v situaci, kdy žádný z vojáků v řece nemá možnost střílet, by kulomety těchto tanků výrazně nabyly na důležitosti.

Nuže, jednotky se přeplavily na druhý břeh. Nyní je hlavní se zde udržet. Během dvaceti minut je nutno zakopat se do země – potom už není třeba mít strach z žádných protiútoků. Ani minometné a dělostřelecké ostřelováni už není vražedné. A ani nepřátelští kulometčíci a ostřelovači už nemůžou tolik otravovat. Naše promočená, zraněná a utahaná pěchota s sebou však nemá ani těžké zbraně, ani dostatek munice. (Zkoušeli jste někdy přeplavat v říjnu řeku Vislu v plné polní, se samopalem, čtyřmi náhradními zásobníky a dvěma granáty?) Ale právě v těch nejhrůznějších prvních minutách na nepřátelském břehu by byla přítomnost třeba jednoho jediného velmi lehkého tanku, vyzbrojeného pouze kulometem, cennější a důležitější než deset supermohutných oblud KV, které jaksi zůstaly stát na protějším, našem břehu.

Nemáme-li ovšem při překonávání řeky a poté na nepřátelském břehu k dispozici obojživelné tanky, znamená to pro pěchotu jak ve vodě, tak na dobytém pruhu území krvavé ztráty. A pokud se nepříteli podaří nedovolit první vlně výsadku, aby se za řekou zakopala, a smete ji zpět do vody, pak je po předmostí: pak zde nelze organizovat žádný přívoz. A supermohutné tanky, které zůstanou na protějším břehu, nedokážou rozvinout útok, takže budou dokonale k ničemu.

Jakmile se ovšem podaří přemístit veškerou neporazitelnou vojenskou moc po vybudovaných a ukořistěných přívozech, pak se lehký obojživelný tank opět promění v šedivé ošklivé káčátko na pozadí strašných pancířů a mohutných kanónů.

Ani tak se ovšem lehké tanky neocitnou bez práce. Pro prorážení obrany v nejvýhodnějším úseku, pro rozvinutí úspěchu v nejperspektivnějším směruje zapotřebí vědět, kde se nachází nepřítel, kde je slabý a kde silný. Za tím účelem je ovšem nutno – kromě všech ostatních druhů výzvědné činnosti – neustále nepřítele proťukávat bojovým průzkumem. V jeho týlu je neustále zapotřebí mít naše výzvědné skupiny. Je nezbytné, aby byly tanky těchto výzvědných skupin maximálně hospodárné. Nesmí také moc řvát, hřmotit a řinčet. Pro takovou práci je pochopitelně lepší mít k dispozici tanky nevelké a lehké. Bylo by jistě skvělé mít na nich mohutnou výzbroj, ale vlastně to jde i bez ní: vždyť v nepřátelském týlu se jen málokdy narazí na silný odpor. A pokud ano, pak je možné uhnout stranou a nenechat se zatáhnout do boje. Mezi všemi parametry průzkumného tanku je schopnost plavat snad ze všeho nejdůležitější. Nepřítel přece ve svém týlu hlídá mosty a žádného rozvědčíka na ně nepustí. Proto musí být průzkumné tanky schopny přepravit se přes vodní překážky po vlastní ose. Jinak nestojí ani za zlámaný groš, protože se pak zastaví před první říčkou a dál už nemůžou. Průzkumné tanky však mají za úkol pohybovat se daleko před hlavními silami. A to nepozorovaně. A to tak, aby dokázaly nejen vlastními silami překonávat vodní překážky, ale také zajišťovat přepravu hlavních sil.

Nuže, právě pro takovouto osvoboditelskou válku na cizím území, právě pro takovouto činnost vytvořil soudruh Stalin těžké tanky vhodné k průlomu, střední tanky vhodné k rozvinutí úspěchu – a lehké obojživelné tanky pro průzkum bojem a překonávání vodních překážek. Tak co: máme se nadále vysmívat lehkým tankům? Tank je nástroj. Asi jako kladivo. Netvrdíme přece, že těžké kladivo je dobrý nástroj, zatímco lehké kladívko že k ničemu není. Chystáme-li se rozbít dlažební kámen, tak holt ať nám podají perlík. Na zatloukání hřebíků si zase přineseme normální kladivo, ale chceme-li se zabývat filigránskou zlatnickou prací, sáhneme po maličkém kladívku, které vypadá spíš jako nějaká hračka. V dílnách firmy Faubergé se pro pořádný perlík opravdu nenajde nikterak široké uplatnění.

Rozvědka, včetně průzkumu bojem, představuje drobnou filigránskou práci. Ovšem bez této delikátní činnosti je těžký tank slepý jako kyklop s vypíchnutým okem. V průběhu útočné dobyvačné války se najde více než dost situací, kdy jsou těžké a střední tanky bez lehkých obojživelných tanků úplně na nic.

5.

Počet sovětských obojživelných tanků byl zatajován celé půlstoletí. Teprve poté se ledacos začalo vyjasňovat a osvětlovat… Kolik jich tedy vlastně bylo?

Odpověď: lehkých obojživelných tanků T-37A bylo vyrobeno 2627. (A. V. Karpenko: Obozrenije otěčestvennoj bronětankovoj techniky, 1905-1995 / Přehled naší obrněné a tankové techniky 1905-1995, str. 194.) Při místních konfliktech byly tanky T-37A používány jen výjimečně a třídním bratřím dodávány nebyly. Takže roku 1941 byly prakticky všechny tyto tanky ve výzbroji Rudé armády.

Roku 1936 byla zahájena výroba dokonalejšího obojživelného tanku T-38. Sériově byl vyráběn do roku 1939. Celkem bylo vyrobeno 1375 tanků tohoto typu. (Tamtéž, str. 200.) Kremelští historikové považují i tento tank za zastaralý. My v této záležitosti pouze položíme tutéž otázku: Jak mohl zastarat tank, který neměl na celém světě žádný protějšek a jehož stáří se počítalo na 2 až 5 let?

Den 19. prosince 1939 představuje nejjasnější a nejzářivější den v dějinách světového vývoje tanků. Toho dne bylo do výzbroje Rudé armády přijato plné spektrum nových typů tankových zbraní najednou: lehký obojživelný tank T-40, střední tank T-34 a těžký průlomový tank KV.

Tank KV byl nejsilnějším tankem na světě po celou první polovinu druhé světové války – až do chvíle obratu u Stalingradu. Nejenže tehdy v žádném státě světa neexistoval jeho protějšek: nikde neexistovala ani daná hmotnostní kategorie. Tank KV navíc disponoval nebývalými konstrukčními rezervami. Tyto rezervy umožnily nejprve realizaci několika zdokonalovacích etap od KV-1 až po KV-13, následně konstrukční proměnu na tank IS-1 a nakonec i na tank IS-2, který se stal nejmocnějším tankem druhé světové války.

Pokud jde o střední tank T-34, ten působil coby nejlepší tank všech dob a všech zemí.

Ovšem ani tank T-40 nezůstal za zmíněnými typy o nic pozadu. Ve své třídě byl totiž i on nejlepším tankem na světě a ani on přitom neměl srovnatelné protějšky.

Je pozoruhodné, že kremelští historikové si sice pamatují na typy T-34 i KV, ale zapomínají na typ T-40. Přitom však měl tank T-40 nový, do té doby nevídaný tvar korby, vážil 5,5 tuny a byl vyzbrojen dvěma kulomety: velkorážným kulometem DŠK a obyčejným DT.

Existovala i verze tohoto tanku známá pod názvem T-40S, který byl namísto kulometu DŠK vyzbrojen 20mm automatickým kanónem.

Oficiálně se mělo za to, že před 22. červnem 1941 bylo vyrobeno 222 tanků T-40. (Krasnaja zvezda 22. června 1996.) Dnes, když máme v rukou „Statistický sborník č. 1”, jsme schopni tato čísla upřesnit. Počet 222 tanků T-40 byl dodán jednotkám ke dni 31. května 1941. Jenže továrny nadále pracovaly a expedovaly další produkci. Ke dni 21. června bylo jednotkám dodáno ještě 27 tanků T-40. Onen zázračný sborník nás na str. 234 dokonce informuje i o tom, kam byly tyto tanky odeslány: dne 31. května bylo deset tanků T-34 odvezeno na stanici Novograd-Volynskij a 12. června pak odjelo sedmnáct dalších na stanici Brody.

Mimoto vyrobila továrna N 37 před 21. červnem dalších osmadvacet tanků T-40; ty byly sice armádou přijaty do výzbroje, ale k danému datu nedorazily k jednotkám. Leckdo může namítnout: No prosím, nedorazily! – Správně. A tím lépe pro ně: do bojů se dostanou, ale ne pod první úder.

Celkem bylo tedy k 21. červnu 1941 vyrobeno 277 tanků T-40.

Mimochodem řečeno, na téže stránce sborníku byl upřesněn i počet tanků T-34 a KV. My jsme se naučili následujícím číslům: 508 tanků KV a 967 tanků T-34. Nesčetní historikové, a to včetně historiků zasvěcených a poctivých, pak neustále hovoří a píšou o tom, že ke dni 21. června 1941 měla Rudá armáda „všehovšudy jen” 508 KV a 967 T-34. Leč není tomu tak. Tento počet tanků T-34 a KV mělo k dispozici pět západních pohraničních vojenských okruhů. Právě do těchto okruhů však byly tajně přepravovány a vykládány jednotky druhého strategického sledu. I tento sled ovšem disponoval tanky T-34 a KV. – Celkem měla Rudá armáda 1225 tanků T-34 a 636 tanků KV.

Jenže ani to není všechno. Tento počet odpovídal jednotkovým stavům ke dni 31. května. Avšak do 21. června expedovaly továrny dalších 41 tanků KV a 138 tanků T-34. Mimoto bylo vyrobeno, přijato do výzbroje, ale dosud neexpedováno ještě 34 tanků KV a 37 tanků T-34.

Ke dni 21. června 1941 měl tedy Sovětský svaz k dispozici 711 tanků KV, 1400 tanků T-34 a 277 tanků T-40.

6.

No tak dobře: bylo-li tanků T-40 jen 222 nebo 277, na tom snad tolik nesejde.

Ale sejde. Ke dni 22. června 1941 měl Hitler na východní frontě 180 tanků v hmotnostní kategorii do 6 tun. (I. Šmeljev: Istorija tanka / Dějiny tanku, str. 77.) Ani jeden z nich nebyl obojživelný a žádný z nich nebyl schopen postavit se sovětským lehkým tankům.

Jen v dané hmotnostní kategorii měl Stalin k dispozici 4279 tanků. A všechny byly obojživelné. A to včetně oněch 277 tanků T-40, které byly nejen obojživelné, ale svými velkorážními kulomety DŠK (nemluvě o 20mm kanónech) byly schopné prorazit pancíř německých tanků typu PzKpfw I.

Kromě toho stojí za to připomenout, že výroba německého tanku PzKpfw I byla ukončena roku 1938, zatímco tanky T-40 byly aktuálně stále vyráběny.

Ti ze zahraničních odborníků, kteří tankům aspoň trochu rozumějí, se při řeči o typu T-40 až zajíkají chválou. Drtivá většina těchto tanků nebyla stará ani rok. Některé navíc vyjely ze vrat továrny až 21. června, nemluvě o těch, kteří toho dne ještě stály na továrním nádvoří.

Kde a jak stihly tyto tanky zastarat?

Kde a jak se stihly opotřebovat?

Leč ministerstvo obrany Ruska má ohledně této záležitosti vlastní názor. List Krasnaja zvezda, 4. listopadu 1994: „Do války jsme vstoupili se stařičkými lehkými stroji T-37, T-38, T-40…” Tak vida: nejenže byly ty tanky zastaralé, ony byly přímo stařičké. List Krasnaja zvezda hodnotí naše tanky se shovívavostí, jejíž míra opovržení je přímo nebývalá. No dobře, ale co kdybyste, učení soudruzi z listu Krasnaja zvezda, raději srovnali „stařičké” obojživelníky T-37, T-38 a T-40 s obojživelnými tanky, jimiž disponovalo

Německo? Přesněji s těmi, kterými Německo nedisponovalo, protože žádné nemělo? – Ke dni 22. června 1941 měl Hitler na východní frontě 3350 tanků všech typů. Všechny tyto tanky byly zastaralé a nebyl mezi nimi ani jeden jediný tank obojživelný. Jen obojživelných tanků měli přitom Sověti… No nic. Srovnejte si to, drazí soudruzi, a po daném srovnání se vám snad trochu vyjasní váš názor na válku. – A proveďte snad také srovnání s tím, čeho v této oblasti „dosáhla” Francie. Totiž s tím, čeho vůbec nedosáhla. A s Británií si to srovnejte rovněž. A ještě se smělými americkými záměry. Japonsko vyrobilo BĚHEM SVĚTOVÉ VÁLKY 3648 tanků, z nichž 178 bylo víceméně obojživelných. Víceméně. Za každým japonským „obojživelným” tankem totiž musely jet dva náklaďáky, které vezly uzavřené pontony s vnitřním plněním. Před vodní překážkou byly pontony připevněny k tanku, který přeplul řeku, zatímco náklaďáky zůstaly na onom břehu. Po překonání řeky shodil tank pontony a byl z něj obyčejný tank. Další říčku už přeplout nemohl, protože už za ním nikdo nemohl vozit ty pontony.

Během války se tedy nikomu nepodařilo učinit to, čeho bylo v Sovětském svazu dosaženo ještě předtím, než válka začala. Jen oněch obojživelných tanků přitom dokázal Sovětský svaz vyrobit JEŠTĚ PŘED VÁLKOU více, než kolik tanků dohromady vyrobilo Japonsko za celou válku.

Článek v listu Krasnaja zvezda, pojednávající o „stařičkých” sovětských obojživelných tancích, nebyl nikým podepsán. Byl uveden jako oficiální informace ruského ministerstva obrany. Já mám za to, že novináři listu Krasnaja zvezda zde za nic nemohou: dostali nařízení, aby se starali o „vlasteneckou výchovu” – a tak se o ni starají. A zplna hrdla volají: Vla-ste-nec-tví! Vla-ste-nec-tví! A za tohoto volání mažou vrstvy dehtu na vrata našich dějin. Holt je to jejich práce. A jsou za ni placeni neuvěřitelnými honoráři. Dobrá. Ale není snad nejvyšší čas zajímat se o to, kdo jim vlastně tato nařízení vydává a kdo si tuhle muziku objednává?

A není snad nejvyšší čas zajímat se o to, kdo a proč publikuje takzvané „paměti maršála Žukova”? Tento „maršál vítězství” má vůbec velmi podivné názory. Němci vyráběli neplovoucí tanky PzKpfw I v letech 1933-38, používali je na všech předválečných vojenských přehlídkách a dalších parádách, nemluvě o tom, že je vrhli na všechny trasy od Varšavy a Paříže až po Bělehrad a Athény. Tyto tanky byly opotřebované až na samou hranici opotřebování, nebo vlastně až za ni – zatímco sovětské tanky T-40 vyjížděly zbrusu nové rovnou z kompletačních dílen.

No prosím: tak těch 180 německých lehkých, zastaralých, předpotopních a naprosto opotřebovaných tanků prohlásil Žukov spolu se svými obdivovateli za nejnovější stroje a zařadil je do statistiky, zatímco sovětské obojživelné tanky neuznal za hodné ani toho, aby je spočítal.

A rudí propagandisté volají: Nepřítel byl silnější!

7.

Tím, že přepluly jezero Ilmeň za bouře, prokázaly dokonce i nejstarší sovětské obojživelné tanky schopnost překonat La Manche. Přece jen se však mnohem lépe hodily k použití na řekách a jezerech. Pro přeplutí Bosporu a La Manche měl ostatně Stalin do budoucnosti připraven jiný trumf: obojživelný tank PT-1 a jeho modifikace. Vážil 14 tun, jeho motor měl výkon 500 k. Rychlost na vodě – 6km/h, na zemi 62km/h. Odhodil-li tank pásy, dosáhl rychlosti 90km/h. (A. Karpenko: Obzor otěčestvennoj bronětankovoj techniky / Přehled naší obrněné a tankové techniky, str. 189.) Jednalo se o hybrid tanku dálničního, obojživelného, průzkumného a tanku bleskové války. Byl vyzbrojen 45mm kanónem a čtyřmi kulomety. Posádku tvořili čtyři muži. Tank PT-1 měl velký objem korby a skvěle plaval. Tento tank byl rozpracován a vyzkoušen, nebyl však uveden do sériové výroby: plavání přes mořské průlivy se dosud nerýsovalo a nebylo vyžadováno. Až budou tyto tanky zapotřebí, ihned lze zahájit jejich sériovou výrobu. To je typicky stalinský přístup. Stejným způsobem byl v Sovětském svazu už před válkou rozpracován protitankový kanón ZIS-3 ráže 57 mm, který byl nejlepší na světě, nebyl však vyráběn ve velkých sériích, protože v první fázi války mělo Německo pouze zastaralé a velmi slabě pancéřované tanky, takže pro zmíněný protitankový kanón vlastně na bojišti neexistoval důstojný protivník. Jakmile však rozvědka hlásila Stalinovi, že se v Německu objevily tanky Tiger a Panther, okamžitě byla zahájena velkosériová výroba 57mm kanónu.

Tank PT-1 nebyl ovšem sériově vyráběn nikdy: nenašla se příležitost k přeplavávání mořských průlivů.

V obranné válce není ostatně nutné přeplavávat ani ta jezera a řeky. Proto byl už druhý týden po začátku války vydán rozkaz vyrábět jedinečný obojživelný tank T-40 bez vodotěsné korby, lodního šroubu, bez převodovky výkonu na šroub a bez kormidla. Obojživelný tank byl tedy proměněn v tank obyčejný. Ještě několik týdnů, zatímco konstruktéři prováděli nezbytné změny, byl tank T-40 vyráběn v původní podobě. Celkem bylo vyrobeno 668 tanků typu T-40, a to včetně 181 strojů s 20mm kanónem. Už v září 1941 byl obojživelný typ T-40 vystřídán typem T-60, vytvořeným na jeho základě. Nedokázal už plavat, za to byl mohutněji vyzbrojený a lépe pancéřovaný.

Smutný byl i osud dalších sovětských obojživelných tanků. Kam měly plavat? Ostatně, ani po pevné zemi to nakonec nešlo nijak zvlášť skvěle: na rozkaz lidového komisaře obrany, maršála Sovětského svazu Timošenka a náčelníka generálního štábu, armádního generála Žukova byly desítky tisíc tun náhradních dílů pro tanky spolu se stovkami tisíc tun munice a paliva převezeny přímo ke státním hranicím. Hned v prvních hodinách války se to všechno dostalo pod palbu nebo rovnou do rukou nepřítele. Sovětské tanky zůstaly bez paliva, munice a náhradních dílů. 4000 lehkých obojživelných tanků vyžadovalo velké množství paliva, přičemž v obranné válce byly v podstatě k ničemu. Proto se s nimi velitelé snadno loučili: nařizovaly, aby se z nich vyčerpaly zbytky paliva a byly předány těžkým a středním tankům. Lehké tanky pak byly vyhozeny do vzduchu nebo zapáleny, zdeformovány, utopeny nebo prostě ponechány na místě.

Nejlepší tank na světě, který nemá pohonné hmoty, je rozhodně méně použitelný než nejhorší tank na světě, který pohonné hmoty má. Za to, že se všechny sovětské tanky, včetně těch lehkých obojživelných, ocitly bez munice, bez náhradních dílů a bez paliva, nesou vinu Timošenko se Žukovem. Semjon Konstantinovič Timošenko dobře věděl, že tuto vinu na svých bedrech nese, a proto po válce mlčel a nikdy nevstupoval do polemik o počáteční fázi války. Za to Georgij Konstantinovič Žukov se neohroženě vrhl do boje: Já jsem všechno předvídal! Všechny jsem varoval! Ale co jsem mohl dělat, když máme zaostalou zemi a když Němci měli pěti, šesti či ještě vícenásobnou převahu v počtu tanků? Co jsem mohl dělat, když naše tanky byly lehké a zastaralé?

Světově nejlepší (a taky jediné) sovětské obojživelné tanky nakonec roku 1941 nebyly k užitku a nesehrály ve válce žádnou roli. Proč se ale nikdo nezeptá, z jakého důvodu byly vyvinuty a vyráběny? Co mohl Stalin dělat se 4000 obojživelných tanků, které jsou v obranné válce k ničemu? Kam se to soudruh Stalin chystal plavat?

8.

To jsme ovšem odbočili. Tato kniha nepojednává o tom, jak se Stalin připravoval na válku. Pojednává o tom, jak se na ni Hitler nepřipravoval.

Ale vždyť je to hotový vtip: hitlerovci se rozhodli pokořit Sovětský svaz. Za tím účelem je zapotřebí překonávat říční toky. V Sovětském svazu je jich 150 000 (sto padesát tisíc). Jejich celková délka činí 3 000 000 (tři miliony) kilometrů. Délka splavných, tedy přiměřeně širokých řek činí 500 000 (pět set tisíc) kilometrů. A hleďme: v Berlíně sedí nejmoudřejší stratégové a plánují Blitzkrieg. Pro průzkum bojem mají k dispozici 180 tanků. Kromě průzkumu bojem se musí tyto tanky zabývat také ještě průzkumem terénu, včetně říčních toků. Na každý průzkumný tank tedy připadá 833 řek. A nyní tedy uložme každému z těchto tanků bojový úkol: Posádko tanku!

Společně – tedy oba dva členové posádky – máte konat průzkumnou činnost, ukořistit mosty přes Volhu a kromě toho ještě přes dalších 832 řek.

Při takové „připravenosti” by se Blitzkrieg musel protáhnout na mnoho desítek let, a to i v případě, že by Sověti vůbec nekladli odpor a všechny německé tanky by byly obojživelné.

Mí protivníci však do mě bijí argumenty: Ale vždyť oni nikam dál za Volhu postupovat nehodlali, chtěli Volhy jen dosáhnout, s tím, že pak se odpor zhroutí. – To je samozřejmě geniální nápad. Ale co když se odpor nezhroutí? Co potom?

Vycházejme nicméně právě z onoho faktu, že Němci opravdu hodlali postoupit jen k Volze. V tom případě mají před sebou 41 000 řek. To činí 227 řek na každý tank, který neumí plavat. A ještě jezera. Hustota říční sítě v evropské části SSSR činila 0,25-0,35 km na čtvereční kilometr, tj. 250-350 tisíc kilometrů řek na každém milionu čtverečních kilometrů území. Stratégové by si byli měli uvědomit, kolik milionů čtverečních kilometrů mají v úmyslu si utrhnout – a kolik je na daném území řek. A jak je budou překonávat, když nemají ANI JEDEN obojživelný tank…

* * *

Pějeme píseň na oslavu pošetilosti neohrožených.

Německá armáda byla zaostalá a katastrofálně nepřipravená na válku. Hitlerovo rozhodnutí zaútočit na Sovětský svaz bez přípravy představuje neohroženost diletanta. Rozhodnutí překročit desítky tisíc řek bez obojživelných tanků – to přece není odvaha, nýbrž sebevražedné šílenství.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Jak se jmenovaly německé obojživelné tanky?

Působí to, jako by naše dějiny byly dočista vadné. Mimo jiné byly vytaženy na světlo a důkladně oprášeny koncepce a dogmata, jež jsou pro náš národ ostudné a nízké. Jako kdybychom neustále dusali po periférii civilizace ve vetchých onucích a rozkydlých láptích, pili vodku a zapíjeli ji kvasem – no a ve zbylém čase jsme se váleli na kouřící peci. A světu jsme nepřinesli žádný objev, ani jedinou „plodnou myšlenku”.

Krasnaja zvezda, 24. ledna 1998

1.

Jak se však německá armáda, naprosto nepřipravená bojovat, dokázala dopravit až k Moskvě?

To ovšem není otázka pro mě. Tato otázka měla být položena Georgii Konstantinoviči Žukovovi, který těsně před začátkem války nařídil odminovat mosty. Tuto otázku je zapotřebí položit těm, kdo Žukova vychvalují. Ať odpovědí, proč Žukov otevřel hitlerovcům cestu na Leningrad, Oděsu, Záporoží, Kyjev, Sevastopol, Rostov a Moskvu.

Naše oficiální historiografie nejenže nehledala na tyto otázky odpovědi: ona ty otázky ani nepoložila. Zkuste najít mezi tisíci svazky pamětí a vědeckých prací jednu knihu, v níž by bylo jasně a stručně řečeno, že Německo bylo na válku nepřipravené, že Sověti měli k dispozici strategické letectvo („aviacija dalněgo dějstvija” – ADD), zatímco Němci nic takového neměli, že Sověti měli šturmoviky a Němci ne – a také, že Sověti měli obojživelné tanky a Němci ne. Nevím, třeba někdo takovou knihu najde. Já ji tedy nenašel. Za to najdeme zcela určitě hromady a hromady něčeho jiného. Otevřeme například noviny Rossijskaja gazeta z 10. června 1993. V rubrice „Názor historika” tam najdeme článek „Verze nebo straka na vrbě”. Akademik V. Anfilov v onom článku vyvrací teze mé knihy „Ledoborec”. Poslechněme si historikův názor: „Měli jsme několik obojživelných tanků, a to ještě ve fázi modelů, zatímco Němci jich měli mnohem více.”

To je tedy názor historikův. Ovšem co tam ten názor vlastně dělá? Tady přece nejde o názory, nýbrž o vážné věci. Existují fakta a čísla – a jestli se v této záležitosti má něco publikovat, pak jsou to právě ona. K čemu to je, když někdo rozpráví o několika sovětských obojživelných tancích a přitom mohl klidně udat konkrétní číslo? A to číslo je 4179.

K čemu je povídání, že Němci jich měli mnohem více, když lze rovnou udat přesné číslo? A to číslo je 0.

2.

Pod slovem akademik chápeme všichni především znalce ve svém oboru. Dosáhne-li někdo titulu akademika za své úspěchy v matematice, pak můžeme předpokládat, že dozajista bez problémů napočítá do sta, dovede sčítat i odečítat a zná i násobilku – a když nezná zpaměti celou tabulku násobení, pak zná určitě její podstatnou část. Stane-li se člověk členem akademie za své výzkumy v oblasti biologie, pak můžeme bez obav předpokládat, že rozezná kočku od psa. A to na první pohled. Dokonce ani dívat se nemusí – prostě je od sebe navzájem rozliší podle toho, jaké vydávají zvuky.

Nyní tedy před námi stojí doktor historických věd, který absolvoval tři vojenské akademie. Je to profesor a je činným členem Akademie vojenských věd. Publikoval velké množství vědeckých prací. Jmenuje se Viktor Alexandrovič Anfilov. Základním a jediným tématem jeho bádání je počáteční období války proti SSSR. Na stránkách listu Krasnaja zvezda (26. srpna 1999) vyzdvihl Anfilova šéfredaktor časopisu Vojenno-istoričeskij žurnál, a to těmito slovy: „Nikdo až dosud neprobádal počáteční období Velké vlastenecké války tak hluboko jako Viktor Alexandrovič.”

Ta válka byla válka tanková. Proto je zcela logické, předpokládáme-li, že náš velký Viktor Alexandrovič zahájil její zpracování studiem tanků. V podstatě tu není žádných překážek: dne 22. června 1941 měli Němci čtyři typy tanků a jejich jména se dají snadno zapamatovat: PzKpfw I, PzKpfw II, PzKpfw III a PzKpfw IV. Vzhledem k tomu, že v sovětských psacích strojích nebyla nepřátelská písmenka, museli Rusové psát názvy německých tanků po svém: T-I, T-II, T-III, T-IV. To se dá nakonec zapamatovat ještě snadněji. Parametry oněch tanků se pak dají nalézt v jakékoli učebnici, v každé příručce a v každém muzeu. Soudruhu akademiku, Viktore Alexandroviči, obtěžoval jste se navštívit za padesát let úporného výzkumu německých tanků třeba jednou jedinkrát nějaké muzeum? Dovedete si představit, jak německé tanky vypadaly? Víte o tom, že obojživelný tank musí mít vodotěsnou korbu a že musí disponovat lodním šroubem nebo turbínou? U kterého z německých tanků jste něco takového viděl? Který z těch čtyř byl obojživelný?

Němci měli ovšem ve své výzbroji také ukořistěné československé tanky, které si akademik Anfilov ve své duševní prostotě popletl s německými tanky PzKpfw IV a ve svých dílech navíc tvrdí, že vážily 38 tun. Soudruhu profesore, dopluje podle vás 38tunový tank doprostřed řeky Dněpr?

Ptám se také redaktorů listů Rossijskaja gazeta, Krasnaja zvezda a Vojenno-istoričeskij žurnál: Soudruzi drazí, byli jste někdy v muzeu? Četli jste knihy o válce? Proč opěvujete nedouka?

3.

Naši přední odborníci na počáteční období války v čele s akademikem Anfilovem vyprávěli po celá desetiletí horory o tom, že roku 1941 měl Hitler těžké tanky. Příklad: D. M. Proektor, Vojna v Jevrope / Válka v Evropě, Moskva, Vojenizdat 1963, str. 404. O německých těžkých tancích z roku 1941 vyprávěl jak Anfilov, tak Garejev,

Volkogonov, Nekřič a mnozí další. Ale těžké tanky neměl roku 1941 ani Hitler, ani nikdo jiný na celém světě. Měl je pouze a jedině Stalin.

Titíž akademikové v čele s Anfilovem rozprávěli o německých obojživelných tancích, které rovněž existovaly pouze v jejich obrazotvornosti. Těžké německé tanky roku 1941 jsou výmyslem sovětské akademické elity. Ale obojživelné německé tanky si sovětští akademikové nevymysleli. O nich se dočetli ve Válečném deníku náčelníka generálního štábu pozemního vojska Německé říše, generálplukovníka F. Haldera. Věc však tkví v tom, že samotný Halder

0 německých obojživelných tancích prese všechno vůbec nepsal. Na titulní stránce ruského překladu Halderova Válečného deníku se píše: „Z němčiny přeloženo v redakci a s předmluvou generálporučíka P. A. Žilina.” Pavel Andrejevič Žilin je doktor historických věd, profesor, člen-korespondent Akademie věd SSSR, laureát Stalinovy ceny, zástupce tajemníka Historického oddělení Akademie věd SSSR, viceprezident mezinárodního výboru pro dějiny druhé světové války atd., atp. Stejně jako všichni oficiální sovětští historikové pocházel soudruh Žilin z řad marxisticko-leninských ideologů, byl prorektorem Akademie společenských věd při ÚV KSSS a vyučoval v Leninově politické akademii. A právě odtud byl vyzdvižen do funkce ředitele Ústavu vojenských dějin. A byl mu zadán stále stejný, standardní úkol: vychvaluj Hitlera a házej špínu na vlastní zemi a její armádu.

Pod vedením člena-korespondenta Akademie věd Žilina byl Halderův deník přeložen s určitými odchylkami. A viceprezident mezinárodního výboru pro dějiny druhé světové války generálporučík P. A. Žilin obchodoval s vlastním svědomím jako se slunečnicovými semínky a podepisoval každý nesmysl, který v originálu není.

Pak byl deník publikován.

A už to jelo. Naši akademici píšou o německých obojživelných tancích z disertace do disertace – a odkazují na Haldera. Dokonce

1 ve vládním listu se už dokazuje, že Hitler jich měl výrazně více než Stalin.

Ve skutečnosti se jednalo o obyčejné typy PzKpfw III, které neplavaly o nic lépe než lokomotiva. Pětadvacet let leží deníky generálplukovníka Haldera v německém originálu na policích vojenských akademií. A o těch akademie mlčí. Jednou se přeložilo, že Němci mají obojživelné tanky – a už se to tak nechá. Ovšem kremelsko-lubjanští akademikové nemlčí; ti naopak vykřikují na celý svět: Jen si to přečtěte, samotný Halder napsal, že měli obojživelné tanky!

Halder však nic takového nepletl a o obojživelných tancích nic nepsal. To my holt máme takové překladatele. A akademiky.

4.

No dobrá. Předpokládejme tedy, že naše majáky vědy nevědí o německých tancích nic. To se dá omluvit. Ale o sovětských by něco vědět měli! Jenže… zase nic. Ani o sovětských tancích nemají ponětí. Akademik Anfilov štěkl, že sovětské obojživelné tanky byly pouze experimentální typy v kusových modelech – a nikdo neprotestuje…

Tyto znalosti však přece vůbec nevyžadují akademické vzdělání. Vždyť filmové týdeníky 30. let přetékají sovětskými obojživelnými tanky, které se hrnou kupředu, plují přes řeky a jezera, v hustých řadách projíždějí Rudým náměstím a létají i v oblacích, zavěšeny pod Tupolevovy bombardéry TB-3. Nebo stačí podívat se na týdeníky německé: v nich jsou zachycena pohraniční pole, zatarasená až po obzor spálenými sovětskými tanky. Včetně obojživelných. Existují tedy týdeníky – a existují také fotografie: například Hitlera, pózujícího u zničeného tanku T-38. A na těch fotografiích je mimochodem krásně vidět lodní šroub.

Naši oficiální historikové měli zahajovat studium války analýzou organizační struktury Rudé armády: každá její pěší divize měla vlastní průzkumný prapor. Mimo jiné byla součástí každého takového praporu tanková rota, čítající 16 obojživelných tanků. Rudá armáda měla celkem 198 pěších divizí. Kromě nich pak měla divize tankové, motorizované a motostřelecké. I ty měly svou vlastní rozvědku a své obojživelné tanky. Každý letecký výsadkový armádní sbor měl svůj vlastní tankový prapor s 50 obojživelnými tanky. A tohle všechno tedy byly jen experimentální modely? 4000 modelů?

Akademiku Anfilove, jestlipak víte, že každá sovětská pěší divize měla průzkumný prapor? Znáte vůbec strukturu sovětské divize a její výzbroj? Znáte složení a výzbroj sovětských výsadkových armádních sborů? Zajímal jste se o to někdy?

Vždyť se o tom píše i v generálských pamětech. Například generálmajor A. A. Sviridov napsal knihu Bataljony vstupajut v boj (Prapory jdou do boje). Za války byl tento generál kapitánem a velel 144. samostatnému průzkumnému praporu. Chystal se k bojům, které měly probíhat na území Rumunska. Pohraničníci sňali ostnatý drát a odešli. Hranici převzali armádní rozvědčíci, včetně těch ze Sviridovova praporu. Mimo jiné měl Sviridov ve svém průzkumném praporu šestnáct obojživelných tanků – přesně dle směrnic.

Jestlipak naši oficiální znalci počátečního období války četli paměti sovětských generálů! A jestlipak studovali strukturu Rudé armády... Byli někdy v archívu? Nebo v muzeu?

Ve svých knihách vysvětluji, že Rusové nejsou žádní hlupáci. V odpověď se na mě vždy oboří uragán nesouhlasu, s tím, že jsem si to vybájil na základě příběhů Jamese Bonda. Stačí, abych někde řekl, že Rusové nejsou hloupější než Němci, a už se na obranu Hitlera a jeho domlácené válečné mašinérie zdvíhají rozhněvané hordy marxistů-leninistů. Kolik už bylo takových rozhořčených článků! Kolik výkřiků, kolik hluku! A kdo patří mezi nejodhodlanější Hitlerovy obránce? Naše rodná Krasnaja zvezda, generální štáb, Akademie vojenských věd, Rossijskaja gazeta, časopis Rodina (Vlast) … Všichni tam milují Anfilova – a všichni publikují jeho svinstva o Hitlerově převaze. A naši „odborníci”, kterým Anfilov dělá vůdce, snažně vymýšlejí věci, které nedokázala vymyslet ani Goebbelsova propaganda. Goebbels se například nikdy nechlubil tím, že by v Německu existovaly obojživelné tanky. Německo ostatně žádné nemělo. To až člen korespondent Žilin spolu s řádným členem Anfilovem učinili za Goebbelse tu práci. To by bylo, kdyby dokázal někdo z mých kritiků usvědčit z falšování faktů právě akademika Anfilova.

5.

Ptal jste se, akademiku Anfilove, je-li Ledoborec verze nebo straka na vrbě. Odpovídám: Straka na vrbě, to je ta vaše verze. Celý život zpíváte jenom o té neexistující strace a rozšiřujete po světě bláboly hitlerovské propagandy, k nimž navíc připojujete své vlastní příspěvky. A za to jste měl vždy plný přístup k nomenklaturnímu korytu. Za vaše zásluhy při vychvalování Hitlerovy moudrosti a připravenosti vás stranický šéfideolog soudruh Suslov a náčelník Hlavní politické správy soudruh Jepišev zasypali řády, tituly a materiálním přepychem všeho druhu. Za vaše pomluvy vlastního národa a jeho armády vám Jepišev dával k dispozici celá venkovská sídla. Za vaše vychvalování německé technické síly (kterou jste si vymyslel) jste byl protekcí maršála Grečka a dalších soudruhů vyzdvižen na diplomatickou školu MGIMO, abyste tam mohl budoucí diplomaty vychovávat v duchu klanění se nacistickým géniům. Vaše chovance, pane akademiku, znám. A přesvědčil jsem se, že váš vliv na ně zapůsobil.

Diplomacie má za úkol hájit zájmy a čest svého státu. Vaši chovanci však tuto obhajobu pojímají tak, jak jste je to vy, pane akademiku, naučil. Obojživelné tanky zde představují jen jeden příklad, který však dostatečně osvětluje hlubiny vašich vědomostí. Ty diplomaty jste učil právě z této úrovně. A ani jeden jediný z vašich žáků se neodhodlal vás veřejně obvinit z šarlatánství. A nyní si sedí ve vysokých diplomatických pozicích: jsou z nich vicekonzulové a konzulové, vyslanci, velvyslanci, náměstci ministra, ba i jeden ministr zahraničních věcí už se z tohoto chovu vyklubal. A všichni svorně vyprávějí celému světu, co jste je naučil. A celý svět se nám směje. Už jaksi víme, že my sami se nad sebou smějeme, válíme se ve špíně a mažeme se svinstvem. Měli bychom ovšem také vědět, že se vždy najde dost ochotných lidí, kteří nám v této záležitosti vydatně pomáhají.

Nechápu jenom jedno: proč Anfilovovy žvásty nikoho nerozčílí? Ztichl ministr obrany, generální štáb mlčí též, nic není slyšet ani z Hlavní správy obrněných vojsk – a kolegové akademici horlivě přikyvují na souhlas, a ticho udržují tisíce odborníků. ALE NEPROTESTUJE NIKDO.

Přitom by úplně stačilo položit jedinou otázku – a naši oficiální znalci by sletěli se sedla. Neexistuje přece tank, který by neměl název. Anfilov tvrdil, že mocný Hitler měl roku 1941 těžké tanky. Otázka zní: Jaké? Jak se jmenovaly? – A je ticho po pěšině, a akademik ani nedutá, stejně jako všichni jeho kolegové a žáci. Kampak se poděla ta akademická nadutost?

Tentýž akademik tvrdí, že Hitler měl 38tunové tanky. Položíme mu tutéž otázku: Jak se jmenovaly? Tank přece nemůže existovat bez názvu! – A akademik se opět dekuje.

Ve vládním listu náš akademik tvrdil, že Hitler měl obojživelné tanky. Ještě jednou se zeptejme: Jak se jmenovaly?

Šéfredaktor listu Rossijskaja gazeta snad mohl projevit elementární opatrnost a milému akademikovi tuto otázku položit. Pak by se na stránkách vládního listu nikdy nemohl objevit ten špinavý článek o Hitlerově technické převaze.

Člověka dále znepokojuje prohlášení generálporučíka Pavlenka, že v polovině 60. let se ani maršál Sovětského svazu G. K. Žukov, ani sovětští vojenští historikové vůbec nezajímali o válku, nic o ní nevěděli a nedokázali si představit ani přibližně, kolik a jakých tanků měla Rudá armáda ke dni 21. června 1941. Je to cenné přiznání. Bohužel však o tom všem naši generálové a akademici nic nevědí ani na začátku nového tisíciletí. Ani o Hitlerových tancích. Ani o Stalinových. Namísto čísel se pořád dokola dodnes ohánějí terminologií, která se jim hodí do krámu: „několik”, „určitý počet”, ‚jistá část”. Tento tón samozřejmě udává hlavní akademik Anfilov. Pokud je tedy tohle úroveň našeho nejvýznamnějšího odborníka ohledně počátečního období války, jakou úroveň má pak odborník číslo dva? Nezná-li ten největší z největších vůbec nic ani o sovětských, ani o německých tancích a pokud nemá ponětí o struktuře a výzbroji sovětské pěší divize, co pak má v takovém případě vědět o válce takový Karpov, Stadňuk, Čakovskij nebo Šolochov?

Za padesát let usilovné práce se naši odborníci na počáteční období války nedonutili nejen k tomu, aby si zašli do archívu, ale dokonce ani k tomu, aby navštívili nejobyčejnější knihovnu, kde si mohli najít hromadu knih o sovětských i německých tancích, knih, které pochopí i žák základní školy.

6.

Dějiny se dělají krví a píšou se inkoustem.

Nesejde na tom, co se ve válce stalo a čím skončila. Mnohem důležitější je, co pak o ní napíšou historici. Sovětský přístup k této záležitosti je jasný: ve jménu výroby tankových pancířů obětovat miliony mužiků a zakopat je do hlíny Uralu a Sibiře, na lidských kostech vztyčit továrny, na které padnou zlaté rezervy státu, nashromážděné během celých staletí, posadit inženýry za mříž a donutit je, aby tvořili nad hranice lidských možností, vehnat statisíce hladových lidí do studených továrních hal, vyrobit tanky, které jsou bezpochyby nejlepší na světě, vyzkoušet je a vycvičit se na nich, předehnat celý svět (byť jen a pouze v tomto bodu) o deset, dvacet, padesát let, dojet na nich do Königsbergu a do Berlína… a potom přelhat bezedné propasti národního utrpení i jezera krve – a všechno potřísnit inkoustovými skvrnami Anfilova, Goroděckého či Jurije Finkelštejna: My nic neumíme! Jsme zaostalí! Jsme impotentní! Hitler byl chytřejší! My jsme dobré zbraně vytvořit nemohli! To dokázali jen moudří hitlerovci. My kdepak – my jsme přece hlupáci, zbabělci a lenošní lemplové!

V zájmu utajení zvířecích tesáků marxismu-leninismu zobrazuje Anfilov spolu se svými kumpány náš lid coby neschopný dokonce i toho, čeho schopen je – tedy vyrábět zbraně, nad kterými žasne celý svět.

Ne, soudruhu Anfilove, ne my, ale vy jste zbabělý lempl. To vy jste vědecký impotent. A zrovna to platí i o vašich ochráncích, spolubojovnících a žácích. I ti, kteří vás opěvují v listech Krasnaja zvezda, Rodina, Vojenno-istoričeskij žurnál či Rossijskaja gazeta, jsou stejně jako vy lidé lenošní myslet, kteří neprostudovali naše dějiny dokonce ani v objemu populární technické literatury pro mládež.

Na Západě však existují i inteligentní lidé. Ti se dívají na Anfilovovy výtvory a na jeho chovance, tedy na tu mezinárodní skupinu Hitlerových milovníků, s odporem a opovržením: národy Sovětského svazu zlomily vaz hitlerovské obludě – a podívejme se: tento hrdinský čin tady jakýsi kolemjdoucí obejda spolu se svými žáky špiní a pomlouvá. A národ v sobě nenachází sílu, aby tu páchnoucí kloaku zacpal.

* * *

Často mi říkají: ve tvém „Ledoborci” působí všechno logicky, ale nepodařilo se ti nalézt důkaz, který by to všechno potvrdil. Takové vyložení problému mě rozhořčuje. Kdo jej bude hledat? Snad akademik Anfilov? Za padesát let houževnatého studia počátečního období války si neudělal čas ani na návštěvu archívu, ba ani muzea v centru Moskvy, kde stojí sovětské tanky T-37 a T-38 na volných prostranstvích, přístupných i dětem.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

O tom, jak studovali geografii

Bolševici nás převyšuji jen v jednom: v oblasti špionáže.

Adolf Hitler, 17. května 1942

1.

Hitler neměl potvrzení o ukončení střední školy. Hitlerovi generálové a polní maršálové měli potvrzení i diplomy, ale pokud jde o úroveň jejich rozumových schopností, nikterak nepřevyšovali šíleného frajtra. Otevřeme direktivu č. 21 k provedení operace Barbarossa, kterou Hitler podepsal dne 18. prosince 1940: „Konečným cílem operace je utvoření bariéry proti asijskému Rusku na čáře Volha – Archangelsk. Takto bude v případě nutnosti možné paralyzovat poslední průmyslový region, který Rusům zůstane na Uralu, prostřednictvím letectva.”

To všechno mělo jen jeden maličký háček. A totiž, že od 22. června do podzimních dešťů a nástupu plískanic se k Volze doputovat nedalo. Důvodem byl fakt, že německé tanky měly krátký dojezd, takže na cestě k Moskvě bylo nezbytné provést zastavení všech německých vojsk na dva až tři týdny za účelem generální opravy tanků včetně výměny motorů, převodovek, brzdových destiček atd. Pokud by pak byla Moskva dobyta, byla by na řadě další taková zastávka pro generální opravu tanků a obnovu bojeschopnosti jednotek.

Takže v září se k Volze dojet opravdu nedalo. A v říjnu prší a všude je bláto. A co následuje po období dešťů a bláta, je všeobecně známo.

I kdyby se však Wehrmachtu nakrásně podařilo dosáhnout v září linie Volhy, stejně by odtud nebylo možné bombardovat Ural: na pravém, západním břehu Volhy nebyla prakticky žádná letiště. Nejprve by se tam tedy musela zřídit. A ono to není žádná legrace, pustit se do toho v říjnu v holé rozměklé stepi či v listopadu v holé zmrzlé stepi.

I kdyby však byla postavena i ta letiště, ani v tom případě by se z nich nedal bombardovat průmysl na Uralu. Německé bombardéry Do 17, Ju 88 a He 111 byly vyvinuty pro docela jinou činnost. Jejich úkolem bylo ničit nevelké, většinou pohyblivé cíle v prostoru bojových akcí a v blízkém týlu nepřítele. Tyto bombardéry byly vyvinuty pro lety na krátké vzdálenosti a s nevelkou zásobou bomb. Operovaly přitom v nižších a středních výškách. K tomu, aby dokázaly doletět až k Uralu a zpět, by bombardéry, které měl Hitler roku 1941 k dispozici, musely nabrat velké množství paliva, takže by pak už nemohly unést vůbec žádné bomby. Nebo by ty bomby tedy přece jen nabraly a odletěly ke svému cíli, bombardovaly jej – ale zpátky už by letět nemohly…

Pokud by pak německé bombardéry přece jen měly dostatečný operační dolet, stejně by se jim bombardování Uralu nepovedlo. Hitler měl totiž problém s benzínem. Už v srpnu 1941 ho bylo tak málo, že bylo nutno pozastavit provádění velkých bojových operací.

A i kdyby bylo benzínu dost, pak by nebylo možné dopravit jej v říjnu, listopadu a později na letiště u Volhy, která, jak bylo řečeno, bylo nejprve nutno postavit. Dodávka 100 tun benzínu krajinou bez silnic na vzdálenost 1000 kilometrů vyžaduje obrovskou spotřebu… právě benzínu: vždyť i auta s cisternami musí na něco jezdit. A na stepi je ještě nutné zapřáhnout je za traktory…

I kdyby byl ovšem ten benzín dopraven na neexistující letiště, stále ještě by bylo nutné dopravit tam také ty bomby. Přitom je nutno podotknout, že na takovou operaci je i milion bomb nedostatečný. Jenže dodávka třebas jen jednoho statisíce bomb na (neexistující) letiště u Volhy by vyžadovala mamutí množství paliva pro nákladní vozy. Ostatně, nákladních vozů byl nedostatek i k zajištění tankových divizí…

A i kdyby bylo náklaďáků dost, nebyla guma pro výrobu pneumatik…

I kdyby pak byly miliony tun paliva, bomb, náhradních dílů, olejů a hromady všeho dalšího přece jen dodány (na velbloudech, volech, oslech), ani tehdy by bombardování Uralu nebylo možné. Německé bombardéry měly směšně malou nosnost bomb. A nějaké místní útoky by Uralu nikterak neublížily.

2.

V okamžiku podpisu direktivy č. 21 v prosinci 1940 bylo naprosto jasné, že lehké jednomotorové a dvoumotorové bombardéry mají příliš krátký dolet a mizivou nosnost bomb, takže se k ničení průmyslových objektů nehodí. Tou dobou létaly německé bombardéry z velkolepých severofrancouzských letišť přes La Manche a bombardovaly průmyslové a vojenské objekty Londýna, Bristolu, Coventry, Plymouthu a Southamptonu. Dodávky paliva a munice z Německa na severofrancouzská letiště nepředstavovaly žádný problém. A cíle útoků se ostatně nacházely v bezprostřední blízkosti – stačilo přeletět přes průliv. Proto bylo možné letět s menším množstvím leteckého benzínu a vzít s sebou o to více bomb. V Británii je kromě toho velká hustota osídlení. Dokonce velmi velká. A průmyslovými objekty je celá země přímo prošpikována. Takže stačilo to mrsknout dolů s jistotou, že nějaký cíl se najde. Kamkoli bomba dopadne, všude roznese zkázu a smrt.

Přesto však, i v této přímo ideální situaci, nedokázalo CELE německé letectvo za devět měsíců intenzivního bombardování (od 12. srpna 1940 do 12. května 1941) „vybombardovat z války” britský průmysl.

A právě když je tato zdlouhavá letecká operace v plném proudu, plánuje Hitler převelení ČÁSTI tohoto letectva na zničení dalekého a nedosažitelného Uralu. Plánuje to s vědomím, že u Volhy nemá k dispozici žádná letiště a že dodání byť jen jednoho milionu tun nezbytných zásob na tato neexistující letiště je zcela vyloučeno. Doufá, že „vybombarduje z války” vzdálený Ural, kde jsou průmyslové objekty roztažené po obrovských prostorech a územích.

Kdyby se podařilo dospět za tři měsíce k Volze, zřídit na jejích březích letiště a dodat na ně nezbytné množství všeho, co bylo pro bombardování Uralu nezbytné, stejně se tato letecká operace zcela vymykala z plánů bleskové války. V každém případě by se taková letecká válka proti Uralu musela uskutečnit až po září 1941.

Hitler plánuje zničení uralského průmyslu na podzim a zimu. Zjevně přitom nechápe, co to je uralský podzim a zima. A pokud se celému německému letectvu nepodařilo zničit za devět měsíců průmysl nedaleké Británie, za kolik měsíců hodlal Hitler zničit nedosažitelný Ural?

Ke zničení průmyslových oblastí ležících v hlubokém týlu je nezbytné mít k dispozici strategické bombardéry s doletem několik tisíc kilometrů a s nosností bomb od pěti tun nahoru. Strategický bombardér musí být dále schopen letu ve velkých výškách. Jinak bude neustále pod palbou protiletadlového dělostřelectva a v dosahu nepřátelských stíhaček. A takových bombardérů je zapotřebí mít nejméně tisíc.

Hitler neměl ani jeden kus.

Kdyby však Hitler ty strategické bombardéry třebas i měl, stejně by je nemohl použít. Čtyřmotorový bombardér, který nese pět tun bomb v mnohakilometrové výšce na vzdálenost několik tisíc kilometrů, strašně žere. Potřebuje zkrátka množství paliva. Ale kde to palivo vzít, jestliže je ho málo dokonce i pro stíhačky a lehké bombardéry?

Celá ta historie má však další aspekt, který je ještě podivnější.

3.

Co je to za vytyčení úkolu? Ural „bude v případě nutnosti možné paralyzovat”! Hitler vychází z toho, že průmysl Uralu vlastně být paralyzován vůbec nemusí, že Ural nepředstavuje žádnou hrozbu, že snad Ural sám zastaví výrobu zbraní. A teprve pokud se tam v rozporu s očekáváním přece jenom bude nadále cosi vyrábět, pak tedy „bude možné” jej pochopitelně paralyzovat… Kde se tu vzal ten optimismus?

A odkud to vůbec sebrali, že Ural představuje „poslední průmyslovou oblast” Sovětského svazu? Který nedouk vepsal ta slova do Hitlerovy direktivy?

Během prvních pětiletek rozvinul Stalin vpravdě gigantickou výstavbu průmyslových objektů za Uralem: na Sibiři, v Kazachstánu, na Altaji i na Dálném východě. Kolik stála například jen výstavba Kuzněcké oblasti: Kemerovo, Stalinsk, Leninsk-Kuzněckij, Prokopjevsk, Temir-Tau… Tyto průmyslové giganty nikdo před nikým neschovával. Naopak, Sověti se s nimi veřejně a halasně chlubili. Vzpomeňte na Majakovského: „Já vím – zde bude město stát!”

A kromě Kuzbasu to byl Omsk, Novosibirsk, Krasnojarsk, Irkutsk, Chabarovsk, Komsomolsk… A opět: nikdo s tím nedělal žádné tajnosti. O Komsomolsku se zpívaly písně a skládaly básně: „Zázračné město vztyčilo se v liduprázdné tajze!” O Komsomolsku se psaly články i knihy, točily se o něm dokumentární i celovečerní filmy. Komsomolsk se dostal i do německé učebnice zeměpisu pro základní školy. Jen Hitlerovi špioni a stratégové o něm nic neslyšeli, stejně jako nevěděli nic o Irkutsku ani Krasnojarsku, o Stalinsku ani o Barnaulu. A s touto nulovou znalostí Sovětského svazu a jeho hospodářství tedy plánují němečtí stratégové zničení „poslední průmyslové oblasti na Uralu” nálety mohutných svazů strategických bombardérů dalekého doletu…, které nemají.

Celá direktiva č. 21 o provedení operace Barbarossa se dá snadno vysvětlit následovně: spojila se nad ní skupina naprosto nevzdělaných lidí, kteří nikdy nesloužili u vojska, nemají sebemenší představu o válce a o armádě, chlastali pravděpodobně až do bezvědomí a v kocovině pak sesmolili dokonalý blábol. Takové vysvětlení by bylo jasné a každému pochopitelné. – Je tu jen jeden problém: Hitler přece nepil. A v jeho okolí nebylo možné pozorovat žádné chronicky alkoholické maršály. V tom případě tedy už žádné vysvětlení vzniku oné direktivy nemám. Vždyť takový dokument nemohl sepsat a podepsat ani největší pitomec, pokud tedy netrpí schizofrenií.

4.

Sherlock Holmes dobře věděl, proč si všímá všelijakých nenápadných vlásků, rýh a skvrnek: obrovské sejfy se otevírají malinkými klíčky.

Prohlášení, že Ural je poslední průmyslovou oblastí Sovětského svazu, usvědčuje Hitlera, jeho polní maršály a generály i jeho výzvědné služby z naprosté ignorance.

Výzvědná služba představuje oči a uši armády i státu. Při hodnocení německé výzvědné služby si povšimneme jedné maličkosti, která vlastně ani nestojí za řeč – takového zrníčka, takové kapičky…, v níž se odrazí celý svět německých zvláštních služeb. Svět, z něhož je člověku vyloženě na omdlení…

Stalinův syn, nadporučík Jakov Džugašvili, upadl do zajetí. Dne 18. července 1941 je vyslýchán. Těm, kdo to dosud nevědí, nyní musím sdělit, že výslech zajatců tvoří jeden z nejzávažnějších pramenů výzvědné informace. Touto činností se po všechny časy zabývaly nikoli jen tak nějaké, nýbrž právě výzvědné orgány. A Stalinův syn, to není jen tak obyčejný nadporučík. Proto ho nevyslýchali jen tak obyčejní rozvědčíci. A otázka, která mu byla položena, zněla takhle: „Je vám známo, že druhá žena vašeho otce je také Židovka?”

Jakov Džugašvili to odmítá: Stalin je vdovec a žádnou ženu nemá, ani Židovku, ani Rusku, ani Gruzínku. Tak mu položili jedovatou otázku na doražení: „A copak Kaganovič není Žid?”

Nadporučík Džugašvili oponoval, ale vyšetřovatele nepřesvědčil. Každá strana si ponechala svůj názor. Nadporučík se s vyšetřovateli nehádal: oni to asi z toho sklepa vidí líp.

I dále se hovořilo všelicos o Stalinovi. Mimo jiné vyšetřovatelé prohlásili, že i on je Žid: pokud v Sovětském svazu, jak se povídá, vládnou Židé, kdo tedy má trůnit na samé špici? Příjmení Džugašvili si přeložili jako „syn Žida”. A aby se zbavili posledních pochyb. přimysleli Stalinovi ještě dvě židovské manželky. Kdo je hlavním Židem v Kremlu? Kaganovič? Výborně. Takže Stalinova manželka se jmenuje Roza Kaganovič. Oné mýtické Roze pak připsali hromadu odporných činů – a v představách samotných žvanilů pak Roza vyloženě obživla.

Klepař je nebezpečný tim, že přenáší nákazu výmyslů nejen na své okolí, ale především na sebe sama. Ten, kdo opakuje klepy, jim sám začíná věřit.

A právě tak lze charakterizovat úroveň hitlerovské výzvědné služby. Německá rozvědka žila ve světě klepů, které bylo snadné prověřit a vyvrátit. Jenže nikdo nic neprověřoval a nevyvracel. Hitlerovci věřili tomu, čemu věřit chtěli. Věřili tomu, co žvanily dlouhé jazyky…

Křiklavé detaily propůjčují klepu život. Jenže klepy berou život rozvědce. Již dávno bylo ustaveno nerozlučné spojení mezi státem, výzvědnou službou a klepy. A platí zde nezrušitelné pravidlo: jakmile začne rozvědka věřit klepům, stát hyne. To je pravidlo bez výjimek.

Případ s „Rózou Kaganovič” je opravdu jenom maličkost, která nestojí za řeč. Jenže za takovými maličkostmi se skrývají vesměs velmi smutné (pro Německo) okolnosti. Zákon rozvědky je pevný a tvrdý – jako zákon sovětského trestného tábora: co nevíš, o tom nežvaň, za každé slovo odpovídáš svou hlavou a vůbec vším, co máš. V rozvědce je ověřování získaných informací důležitější než samotné jejich získávání. Opakuji: rozvědčík má právo operovat jedině s takovými informacemi, jejichž původ je přesně určen. Pokud rozvědčík, třebas i ten nejníže postavený, opakuje klepy, pak je daná výzvědná organizace smrtelně nemocná.

5.

A ještě něco k tomu výslechu. Sovětští vojáci a důstojníci se připravovali k vítěznému pochodu na Berlín, Paříž a Madrid. K tomu byli vycvičeni. Nebyli však vycvičeni k odražení německého vpádu, k tvrdošíjné obraně. „Vnitřní služební řády” ani další instrukce Rudé armády nepočítaly s činností sovětských vojáků při nebezpečí zajetí a v samotném zajetí. Mělo se totiž za to, že pravděpodobnost upadnutí do zajetí se blíží nule. Pokud se útočí, je tomu doopravdy tak. Roku 1945 provedla Rudá armáda nečekaný úder obludné síly proti japonským vojskům v Číně. Tentýž záměr byl připravován pro rok 1941 – jenže proti Německu. Válka se však rozeběhla jiným způsobem, než jak byla zamýšlena. Důsledek byl takový, že v okamžiku zajetí se v polních brašnách sovětských velitelů nacházely velmi zajímavé mapy, pozoruhodné rozkazy a udivující písemná nařízení. U mnoha tisíc vojáků se v zajetí našly v holínkách již zmíněné rusko-německé a rusko-rumunské konverzační příručky. A v kapsách měli zajatí vojáci mnoho osobních dopisů, které by také neměly pokud možno přijít nepříteli do rukou.

Výjimkou nebyl ani Jakov Džugašvili. Po určitou dobu nebyl v zajetí nikým poznán. V těchto drahocenných minutách, hodinách a dnech se měl samozřejmě pořádně „prohledat” a zničit všechno nevhodné. On to však neučinil.

Jaková nakonec vydali jeho podřízení. – Všichni sovětští lidé byli vychováni v duchu udavačství a zrady. Příkladem pro všechny byl slavný Pavlík Morozov. Udavačství tvořilo páteř socialismu. Bez udavačství není socialismus myslitelný v žádné zemi a v žádné podobě. Socialismus je postaven na strachu a strach zase na udavačích. Roku 1991 měl ruský lid zlikvidovat udavačství jako třídu. To však učiněno nebylo. Proto se i dnešní Rusko točí naprázdno.

Udavači – to je tajná armáda socialistického státu. To je jeho hlavní síla. Jenže v obranné válce se celé pluky sovětských udavačů ocitly na druhé straně fronty – v zajetí. Tam ovšem pokračovali ve své neúnavné činnosti. Jen s tím rozdílem, že nyní nepracovali pro Stalina, nýbrž pro Hitlera. Veškerý dlouho a pečlivě budovaný potenciál sovětského udavačství se teď obrátil proti Sovětskému svazu.

Stalinova syna tedy vydali Němcům jeho vlastní podřízení. Byl identifikován, prohledán a vyslechnut. V jeho kapsách byl nalezen dopis od jakéhosi muničního podporučíka jménem Viktor: „Jsem na soustředění, na podzim bych chtěl už být doma, ale tomu může zabránit plánovaný výlet do Berlína.” Dopis je datován dnem 11. června 1941. O tomto dopisu byl informován samotný Hitler, který pak na něj vzpomíná dne 18. května 1942 (viz Hovory u kulatého stolu).

V červenci 1941 předložili němečtí rozvědčíci, kteří vedli vyšetřování, tento dopis Jakovu Džugašvilimu a požádali ho, aby jim onu větu o „plánovaném výletu do Berlína” vysvětlil. Ve vyšetřovacím protokoluje zaznamenána reakce Stalinova syna. Čte si dopis, jenž byl u něho nalezen, a tiše si pro sebe bručí: „Čert aby to vzal!”

Ve světle tohoto dopisu, obzvláště pak s jeho datací na 11. června 1941, se výrazně vyjasňuje obsah sdělení agentury TASS ze dne 13. června 1941. Celá země, celá armáda, všichni, počínaje muničními podporučíky, si otevřeně povídali o nadcházejícím výletu do Berlína. Proto se Stalin rychle skryl pod agenturu TASS a křikl do celé země – a do celého světa: „SSSR, jak to vyplývá z jeho mírumilovné politiky, dodržoval a i nadále hodlá dodržovat podmínky sovětsko-německého paktu o neútočení, což odhaluje zvěsti o tom, že SSSR se připravuje na válku s Německem, jako lživé a provokační…”

To jsme ale zase odbočili. Nyní přece hovoříme o německé rozvědce, která žila v mýtech a klepech. Řekli jsme, že to byla nemocná organizace. Smrtelně nemocná.

6.

Uveďme si další „malichernost”.

Velký německý rozvědčík Walter Schellenberg, který se holedbal, že prý oklamal samotného Stalina a Stalinovou rukou že připravil Rudou armádu o hlavu (jde o čistku v Rudé armádě v letech 1937-38, pozn. překl.), ve svých Pamětech podává přímo úžasné výzvědné informace: „Canaris tvrdil, že má nevyvratitelné důkazy, podle nichž je Moskva, jež je obrovským průmyslovým střediskem, spojena s Uralem, bohatým na surovinové zdroje, pouze jednou jednokolejovou železnicí.” (Minsk, Rodila-pljus 1998, str. 204.)

A je to. Více už představitelé německé rozvědky nemusejí říkat vůbec nic. Hlavní německý špion zde vyjádřil úplně všechno v jedné jediné větě. Ruské železnice byly v zásadě vybudovány za Alexandra III. a Mikuláše II. Na výstavbě těchto železnic se podíleli zahraniční inženýři. Především Němci. Roku 1941 byli mnozí z nich ještě naživu a zaujímali vysoké funkce, žili v Berlíně. Proto nemusela německá rozvědka provádět žádné tajné operace, nemusela verbovat agenty, nepotřebovala úkryty a konspirační schůzky. Stačilo přece, aby našla starého inženýra, který stavěl Alexandrův most přes Volhu, a na všechno se ho vyptala.

Po pádu monarchie odešla ruská technická inteligence v mnohamilionovém proudu do vyhnanství. Hlavním městem ruského zahraničí nebyla kupodivu Paříž, nýbrž opět Berlín. Proto stačilo, aby německá výzvědná služba nalezla jakéhokoli staříka v železničářské čepici se štítkem, obložené černým sametem se stříbrnými kladívečky. Ten by jistě o ruských železnicích s hrdostí ledacos vypověděl.

Na jaře 1941 měl Hitler ve svých rukou celou kontinentální Evropu. Staří ruští techničtí inteligenti žili tehdy v Paříži, Varně, Praze, Sofii a Bělehradu. Stačilo si je tam najít a promluvit si s nimi. Nešlo by ostatně o nikterak tajné informace, takže by nikdo nemusel mít tendenci v této věci cokoliv zapírat. O železnicích vám povi každý…

Za dvou posledních ruských carů se ve funkci ministra komunikací třikrát ocitli Němci. Funkci inspektora ministerstva komunikací Ruska přitom zaujímal oblíbenec Mikuláše II., plukovník A. A. von Wendrich. Proto neměla rozvědka německého císaře žádné potíže se získáváním informací o ruských železnicích. Tyto informace ostatně nikdo ani neskrýval.

Nuže: ze všeho vyplývá, že Hitlerovi vyzvědači nedokázali ani prohrabat haldy záznamů, které jim v Berlíně ponechali jejich předchůdci – příslušníci císařské rozvědky.

Před válkou byl vybudován Turksib, tedy magistrála ze Střední Asie na Sibiř. Ale ani z toho se nedělalo žádné tajemství: naopak, tu stavbu si ke svému slavičímu trylkování velmi oblíbila ruská propaganda. Výstavbu Turksibu popsali dokonce i humoristé Ilf a Petrov. Vzpomínáte na příručku pro komunikaci stavitelů s místním obyvatelstvem? Šajtan – čert. Arba – žebřiňák. Šajtan-arba – Turkestánsko-sibiřská železniční magistrála.

Všechny průmyslové giganty prvních pětiletek byly budovány za účasti zahraničních, mimo jiné německých inženýrů. Několik let pracovali při budování Magnitogorsku, Čeljabinského traktorového závodu, na Uralmaši, v Nižním Tagilu atd. Nejenže projeli celou zemi až po Komsomolsk na Amuru, ale přímo se účastnili prací na zvýšení průjezdnosti magistrál, vedoucích k novým průmyslovým gigantům. Věděli tedy, jaké železnice kam vedou a jaká je jejich průjezdnost. Ba co víc: německé firmy vyráběly přímo v Německu supertěžká zařízení pro budované sovětské vojenské továrny. A k tomu, aby ty obrovské stroje mohly dorazit na místo určení, museli mít němečtí inženýři k dispozici technickou dokumentaci ohledně nosnosti mostů, šířky a výšky tunelů a mnoha dalších parametrů. Všechny tyto dokumenty byly uloženy kdesi v Berlíně. Stačilo je najít, pánové hitlerovští rozvědčíci.

Kromě všeho ostatního se v povolžských městech Kazaň, Saratov a Vol’sk nacházela tajná výcviková střediska pro přípravu německých důstojníků, které Stalin – bez ohledu na platné mezinárodní úmluvy – připravoval na rozdrcení Evropy. Stačilo, kdyby si Schellenberg či Canaris promluvili s německými důstojníky, které Stalin vycvičil pro Hitlera za Volhou a kteří se již vrátili do Německa a slouží nyní v řadách německých ozbrojených sil. Tito němečtí důstojníci viděli mosty přes Volhu v městech Jaroslavl‘, Gorkij, Kazaň, Syzraň či Saratov a věděli, že přes tyto mosty se táhnou železniční magistrály kamsi dále na východ. Kam se asi táhnou, když ne na Ural? Je to vůbec možné, že německé rozvědčíky nenapadlo vyslechnout vlastní německé důstojníky a zjistit si od nich, jestli vede z Moskvy na Ural jedna železnice nebo víc, a jestli se jedná o jednokolejku nebo o dvoukolejku?

A ještě k tomu ke všemu: před válkou jezdili němečtí diplomaté, obchodníci, vyzvědači i obyčejní darmošlapové do Číny, do Japonska, Koreje, Mandžuska a Mongolská – a to přes sovětské území. Ostatně japonští diplomaté jezdili z Německa přes Sovětský svaz do Japonska i během války, až do jara 1945. Velkým machrům výzvědné služby Canarisovi a Schellenbergovi tedy stačilo, aby se prostě poptali vlastních podřízených, co po cestě viděli.

7.

V Britském muzeu je knihovna. Dá se v ní nalézt vše, co si zamanete. Já jsem tam hledal školní učebnice dějepisu. V každé zemi jsou dějiny předkládány školákům zcela svébytným způsobem. Tytéž události jsou ve dvou sousedních zemích popisovány přímo protikladně. Všechny učebnice jsou však napsány jednotnou vědeckou metodou a pod jediným heslem: „Naše máma je nejlepší ze všech!”

Hrabal jsem se tedy v těch učebnicích dějepisu – a náhle mě omráčila myšlenka: pokud mají v jednotlivých zemích tak odlišné učebnice dějepisu, pak učebnice zeměpisu se sobě musejí přece jen naopak podobat. – Ale samozřejmě jsem se zmýlil. I učebnice zeměpisu jsou v jednotlivých zemích psány pod zmíněným heslem. Zeměpis není podřízen ideologii o nic méně než dějepis. Listuji tedy v učebnicích zeměpisu: britských, ruských, francouzských. Německé jsem měl k dispozici z let 1893, 1909 a 1938. Něco v nitru se mi smrštilo a napjalo. Zeměpisné mapy, další mapy. Tady je mapa Evropy po Ural. A na mapě jsou zakresleny červené nitky železnic. Z Moskvy na Jaroslavl‘ a dále na Vologdu, Vjatku a Perm. Z Moskvy na Kazaň a Samaru. Z Moskvy na Saratov a Carycin. A z těchto povolžských měst pak dále na Nižnij Tagil, Jekatěrinburg, Čeljabinsk, Orenburg, na Ufu a Zlatoust. A čím je daná učebnice blíže našim časům, tím je železniční síť hustší. – Nové komunistické názvy ovšem Němci neuznávali, takže psali nadále Orenburg, Samara atd. Na školní mapě se však objevují i nová města: Magnitogorsk, Karaganda, Akmolinsk… A k nim se táhnou nové červené nitky. V německé školní učebnici z roku 1938 jsou vyznačeny i nejnovější železnice mezi Kázaní a Pervouralskem, mezi Uralskem a Orskem a dále na Čeljabinsk…

Když tedy velké rozvědčíky Canarise a Schellenberga nenapadlo vyptat se starých ruských a německých inženýrů, kteří budovali železnice v Rusku, a když si rovněž nepřipustili, že by se mohli zeptat německých důstojníků, kteří prošli zcela nedávno výcvikem v Povolží, pak jim stačilo vzít do rukou NĚMECKOU školní učebnici zeměpisu vydanou roku 1938 a podívat se tam na přiložené mapy.

Stalo se ovšem cosi, co leží za hranicemi normálního lidského chápání: poznatky, volně přístupné tvůrcům německých školních učebnic a poté i učitelům a školákům, se ukázaly být nedostupné německé rozvědce.

* * *

V čele německého strategického plánování a německé rozvědky stály rozumově neplnohodnotní lidé, kteří se nikde ničemu neučili a nenaučili. A nechť se Walter Schellenberg z tohoto hodnocení nevylučuje: on prý věděl, že na Ural vede těch železnic několik, to prý jen hloupý Canaris měl v této záležitosti námitky. Pokud se však náčelníci německé výzvědné služby dohadovali o takových hovadinách, pak nestojí celá hitlerovská rozvědka za zlámanou grešli. A celé hitlerovské Německo jakbysmet. Pokud v zemi působí TAKOVÁHLE výzvědná služba, pak ta země nestojí za nic a nic nedokáže.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Co věděli o Rudé armádě?

Kdybych byl věděl, že Rusové maji doopravdy takové množství tanků…, tak bych snad tuto válku nezahajoval.

Adolf Hitler, 4. srpna 1941 (Guderian, Vzpomínky vojáka, str. 256)

1.

Na jaře roku 1941 provedla německá výzvědná služba záludnou operaci. Do Německa byla pozvána skupina vesměs vysoce postavených sovětských tankových odborníků. Hitler jim osobně slíbil, že jim ukáže všechny německé úspěchy v oblasti tankové techniky a nic že nebude utajovat. A svůj slib splnil: odborníkům byly ukázány nejlepší německé tanky.

Nedlouho před sovětskou delegací byla do německých tankových továren pozvána delegace americká. Američané byli německými výsledky šokováni.

Nyní tedy přijíždí sovětská delegace. Sovětští inženýři bez zájmu přelétli očima předvedené válečné stroje – a ihned požádali, aby byla tato předpotopní technika odklizena a aby jim bylo ukázáno to, co jim bylo slíbeno, tedy současné tanky. Němci je přesvědčovali, že jim ukazují to nejlepší, co mají. Sovětští inženýři tomu však odmítli uvěřit. – Jenže Němci je skutečně nehoupali. Oni jim opravdu ukázali to nejlepší, co měli. Sovětští odborníci samozřejmě věděli, že Německo je katastrofálně nepřipraveno na válku a že zaostává jak v počtu, tak v kvalitě výzbroje, a to dost podstatně – ale takovéhle zaostalosti nedokázali uvěřit.

Tuto prezentaci tanků popsalo množství německých autorů pamětí, ovšem celý příběh měl ještě druhou stránku.

Celá ta prezentace byla záludnou pastí. Tato operace byla uskutečněna z iniciativy německé rozvědky. Záměr byl následující: ukažme Rusům to nejlepší, co máme, a podíváme se, jak budou reagovat. Němci odkryli všechny karty – a přítomné sovětské konstruktéry a organizátory tankového průmyslu zároveň pozorovali profesionální rozvědčíci. Ti očekávali právě takovou reakci, jakou uviděli u Američanů – jenže reakce byla v tomto případě zcela opačná. – Na tomto základě učinil jeden z nejpronikavějších hitlerovských vyzvědačů Walter Schellenberg správný závěr: Rusové maji něco mnohem lepšího než Němci.

2.

Tento příběh vystihuje německou vychytralost a záludnost. Souhlasíme, že vymyšleno to bylo opravdu chytře. Jenže…

Ten příběh má ještě další stránku, na niž nikdo neobrací pozornost.

Německá rozvědka tehdy vůbec žádnou vychytralost a záludnost neprojevila. Projevila jen nekonečně bezednou hloupost.

Roku 1933, když nemělo Německo ještě vůbec žádné tanky, zahájil Sovětský svaz masovou výrobu tanků obojživelných. To nebylo žádné tajemství. Celý svět o tom ví dnes a věděl to i tehdy. Obojživelné tanky byly demonstrovány na všech cvičeních a manévrech, obojživelné tanky jezdily ve vyrovnaných řadách a v obrovských počtech na přehlídkách, jejich fotografie vycházely ve všech novinách a časopisech a zmíněné tanky byly předváděny i ve filmových týdenících. Německo ovšem, jak již víme, nemělo obojživelné tanky ani roku 1941 – a to dokonce ani ve stadiu konstrukčního záměru. Ani v celém 20. století, jak řečeno, se Němcům nepodařilo obojživelný tank vyvinout. I bez té záludné výzvědné operace věděl celý svět, že v Sovětském svazu mají obojživelné tanky a v Německu ne. V čem tedy spočívala ona vychytralá záludnost? V čem byl smysl dané operace? K čemu vlastně byla? Nebylo snad jasné i bez ní, že Německo není připraveno na válku? A čím vlastně chtěla německá rozvědka udivit sovětské tankové odborníky? Jakou reakci to předpokládal velký vyzvědač Walter Schellenberg? Čím to chtěl ohromit představivost ruských podlidí? Podle všeho tímhle: Dokážu jim, že v Německu nemáme obojživelné tanky – a ať si pak třeba puknou závistí.

Roku 1932 byl do výzbroje Rudé armády zaveden tank BT-2. Jeho výkon činil 36,4 k na tunu hmotnosti. (Bojevoj i čislennyj sostav Vooružjonnych sil SSSR, Statističeskij sborník NI / Bojové a početní stavy Ozbrojených sil SSSR v období Velké vlastenecké války; Statistický sborník č. 1, str. 235.) Takového výkonu tehdy nedosahoval ani jeden zahraniční tank – ba nedosahuje jej ani roku 2000. Po devíti letech, v dubnu roku 1941, byla v Německu zahájena sériová výroba tanku PzKpfw IIIJ. Tento tank měl nejvyšší poměr výkonu k hmotnosti v celé německé armádě – konkrétně činil 13,9 k na tunu hmotnosti.

Ani s parametry tanku BT-2 se nikdo netajil. Tyto parametry znal každý, především je znali němečtí generálové – například Guderian, který byl svého času – za účelem výcviku a zkoušek tanků – pozván dokonce přímo do sovětských tankových továren. Po návratu ze Sovětského svazu napsal otřesený Guderian knihu, v níž popsal sovětské tanky do všech součástek a podrobností, a také zde popsal mohutnou výkonnost Charkovské továrny, v níž byly vyráběny. Guderian rovněž věděl, že další tanky se vyrábějí v Kirovovské továrně v Leningradu. Předpokládal také, že ve Stalingradském traktorovém závodu může být bez problémů zavedena další výroba tanků, nemluvě o řadě dalších továren, které se podle jeho dohadů budovaly kdesi na Uralu a za Uralem. Guderianova kniha se stala bestsellerem a byla přeložena do několika jazyků.

Z toho vyplývá, že skvělá německá rozvědka nemusela k danému účelu dokonce ani verbovat agenty. Stačilo prostě pozvat Guderiana na panáka a optat se ho, co v tom SSSR vlastně viděl. A pokud tedy byli němečtí vyzvědači lenošní na to, aby si Guderiana pozvali a pokud jim snad bylo líto utrácet peníze za těch pár panáků, pak si prostě mohli vypůjčit v jakékoli knihovně Guderianovu knihu a zalistovat si v ní. Kniha byla ostatně vydána v NĚMČINĚ, kterou německá rozvědka dozajista skvěle ovládala. A stačilo učinit prosté srovnání: nejvyšší výkon motoru německého tanku roku 1941 se blížil 14 koním na tunu hmotnosti, zatímco v Sovětském svazu měli už devět let předtím k dispozici tank o ohromujícím dvaapůlkrát vyšším výkonu. – Poté už si přece Hitler spolu se svými velkými vyzvědači nemusel dělat ostudu a zvát sovětskou delegaci na demonstrativní prohlídku německé technické zaostalosti. Čím chtěli sovětské konstruktéry děsit, když neměli co ukázat ani Německu a když prostě neměli čím se chlubit? Dobrá – když už je tedy pozvali, rozhodně přece neměli proč očekávat, že sovětští tankoví inženýři zblednou údivem a začnou se třást posvátnou hrůzou…

Vyberte si jeden ze dvou možných závěrů. Buď nedokázal Schellenberg s Canarisem a se všemi svými tajnými službami provést srovnání dvou cifer (13,9 a 36,4) a určit, která cifra je vyšší. Nebo nevěděli vůbec nic o Rudé armádě, a to dokonce ani to, s čím se Sovětský svaz nikterak netajil a co bylo otevřeně zveřejněno – a to dokonce i přímo v Německu.

3.

Roku 1933 byl do výzbroje Rudé armády začleněn střední tank T-28. Za hranicemi SSSR nic podobného neexistovalo. Roku 1937 byla vyvinuta varianta tohoto tanku, známá pod názvem T-28PCh („podvodnyj chod”, tj. se schopností jízdy pod vodou). Zkoušky prokázaly, že k oné schopnosti jízdy po dně vodních překážek do hloubky 4,5 metru lze v případě potřeby přebudovat všechny sériově vyráběné tanky T-28. Dvakrát ročně byly tanky T-28 demonstrovány na vojenských přehlídkách, a to nejen v Moskvě, nýbrž také v Leningradu, Minsku a v Charkově. S oblibou byly ukazovány v mohutných skupinách po celých tuctech, takže tanky dokázaly při přehlídkách obsadit celou plochu daného náměstí. Tanky T-28 se účastnily rovněž nesčetných manévrů, a to i za přítomnosti zahraničních vojenských odborníků. Jejich pravděpodobné parametry dokázal každý důstojník odhadnout dokonce i prostým okem.

Žádný německý tank nesnesl srovnání s typem T-28 ani pokud jde o výzbroj, ani pokud jde o pancéřování či výkonnost motoru. A jak řečeno, nic, co by se podobalo sovětskému tanku T-28, neexistovalo ani nikde jinde na světě.

Roku 1937 ovšem zahájili Němci výrobu tanku PzKpfw IVA. Jednalo se o nejvýkonnější a nejmohutnější německý tank.

Jeho pancíř měl sílu 15 mm. (Encyclopedia of German tanks of World War Two, London, AAP 1978, str. 89.) Nuže, sovětský tank T-28 měl pancíř lepší kvality a dvakrát silnější: jeho síla činila 30 mm.

Zmíněný nejvýkonnější německý tank měl motor o výkonu 250 k. Výkon motoru tanku T-28 byl dvojnásobný: činil 500 k.

Německý tank měl dva kulomety. T-28 jich měl pět.

Kanón onoho německého tanku byl ovšem přece jen srovnatelný s tím sovětským. T-28 byl vyzbrojen kanónem KT-28 ráže 76 mm. Délka jeho hlavně činila 16,5 kalibru. Počáteční rychlost náboje činila 381 m/s. Němci měli na tanku PzKpfw IV kanón maličko menší ráže – 75 mm. I náboj byl tedy o něco lehčí. Jenže délka jeho hlavně byla o něco větší, a náboj tudíž dosahoval vyšší počáteční rychlosti 385 m/s. Úsťová energie obou kanónů byla tedy v zásadě stejná.

Sovětští konstruktéři neměli právo smířit se s faktem, že je Němci aspoň v jednom parametru dohonili. V odpověď pak uskutečnili sovětští konstruktéři pořádný skok: od roku 1938 byly tanky T-28 vyráběny s novým kanónem L-10. Jeho délka hlavně činila 28 kalibrů, počáteční rychlost náboje 555 m/s. – Němci pak až do roku 1941 žádný další skok neprovedli. Roku 1941 neměl sovětský kanón L-10 konkurenci ani v Německu, ani jinde na celém světě. „Tank T-28 svou výzbrojí absolutně předčil všechny německé tanky. Kanón L-10 (jakož ostatně i kanón KT-28) byl schopen efektivně prorážet ‚pancíře‘ Wehrmachtu na vzdálenost, která byla pro Wehrmacht nedosažitelná.” (M. Barjatinskij, M. Pavlov: Srednij tank T-28 / Střední tank T-28, Moskva, Askold 1993.)

Na následující modely svého nejmohutnějšího tanku PzKpfw IV instalovali Němci motor HL-120TR o výkonu 300 k. Tím se ovšem k sovětskému výkonu 500 k nikterak nepřiblížili. – Pancíř posílili Němci na 30 mm. Sovětskou odpovědí byl typ T-28E s maximální silou pancíře 80 mm.

Konstrukční variabilita tanku T-28 umožňovala, aby na něj byl instalován 85mm kanón F-39 o délce hlavně 52 kalibrů. S tímto kanónem prodělal tento tank úspěšné zkoušky.

Jenže v sovětské výrobě tanků byl tehdy učiněn další, téměř neuvěřitelný skok kupředu. Byly totiž vyvinuty tanky T-34 a KV, takže další modernizace typu T-28 byla uznána za zbytečnou.

Položme si nyní znovu naši otázku: k čemu bylo německé rozvědce dobré, že pozvala na jaře 1941 do Německa sovětské tankové odborníky, aby jim ukázala své předpotopní tanky? Připusťme, že německá výzvědná služba nic nevěděla o typech T-34, KV-1, KV-2, T-40 a T-50. Musela snad ale chápat, že nejlepší německý tank roku 1941 se svými parametry naprosto nedokázal měřit ani s nejstaršími tanky T-28, které přešly do výzbroje Rudé armády roku 1933. K čemu byl tedy dobrý celý ten pracný tyjátr? Vždyť je beztak jasné, že Německo zde beznadějně zaostalo.

Celá trapná záležitost s demonstrací německých „úspěchů” je jen důkazem faktu, že německá výzvědná služba neměla o sovětských tancích ponětí. Ani mlhavé.

A připravovala se přitom tanková válka.

4.

Podle sovětských standardů byl tank T-28 zastaralý: poslední stroje tohoto typu byly vyrobeny roku 1940. Tank, který vyjel z tovární brány před rokem, už sovětští komunističtí historikové nepovažují za tank a ani jej nezahrnují do statistik. Jenže tank T-28 byl zastaralý pouze podle sovětských parametrů – a pouze ve srovnání s nejnovějšími sovětskými tanky.

Kdyby měl v létě 1941 nějaký zahraniční tank 76mm kanón s počáteční rychlostí náboje 555 m/s a k tomu pět kulometů, stal by se tehdy předmětem národní hrdosti a neprodleně by se dostal do knihy rekordů. Jenže takový tank tehdy nikdo neměl.

Kdyby měl některý zahraniční tank čelní pancíř o síle 80 mm, ihned by se rovněž ocitl v knize rekordů. Takový tank ale zase nikdo neměl. Pravda, s jednou výjimkou: v Británii byl tehdy přijat do výzbroje tank Matilda o síle pancíře 78 mm. Měl však trapně špatnou výzbroj: 40mm kanón a jeden kulomet. A dva motory, každý o výkonu 95 k. Z tohoto důvodu dokázal tento tank, jenž představoval hrdost britské tankové výroby, nést svou hmotnost pouze po rovině a při jízdě z kopce. Každou kolonu tanků Matilda doprovázela skupina těžkých nákladních vozů. Jejich úkolem bylo vláčet Matildy do kopečka. Na nepřítele byla Matilda schopna útočit jen na rovině, případně se na něj mohla hnát z kopce. Každému, kdo se o toto téma zajímá, důrazně doporučuji otřesný obsah výtečné knihy Davida Fletchera „Velký tankový skandál”. Z této knihy se navíc dozvíte i další podrobnosti o „připravenosti” Británie a jejích spojenců na válku.

Pokud by měl někdo na světě roku 1941 k dispozici tankový motor o výkonu 500 k, považovalo by se to za úspěch světového významu.

„Zastaralý” sovětský tank T-28 představoval spojení tří parametrů, které pro ostatní svět představovaly rekord. A každý z těchto parametrů by byl předmětem hrdosti v každé zemi na světě i sám o sobě.

Po válce vyloučila rudá propaganda všechny tanky T-28 (a s nimi mnoho dalších typů) ze statistiky a zařadila je mezi zastaralé a opotřebované. Jenže „zastaralé” tanky T-28, které v letech 1939-41 ukořistili Finové, sloužily v jejich armádě až do konce druhé světové války a jejich použití proti Rudé armádě bylo vesměs úspěšné. Jeden „opotřebovaný” tank T-28 byl přebudován na evakuační stroj a používán až do roku 1951. Pravda – Finové neměli pro tyto tanky náhradní díly. Jenže tank T-28 byl konstruován tak, že dokázal sloužit ve válce i bez náhradních dílů, a to ve strašlivých klimatických podmínkách a na příšerném terénu. A to dokonce i v boji proti svrchovaně mohutnému protivníkovi – proti sovětským tankům KV a T-34. A dokonce i po válce si ještě odsloužil dalších šest let. Tolik tedy k otázce ohledně sovětských „zastaralých” tanků.

Mimochodem: onehdy jsem prohlásil, že tank T-28 měl mohutný kanón – a v odpověď jsem dostal celou hromadu zlostných dopisů: Vždyť kanón KT-28 měl délku hlavně pouhých 16,5 kalibru! Vysmívaly se mi ruské noviny a pranýřoval mě i internet. A já se nepřestávám divit. Na to, že zpočátku byl tank T-28 vyzbrojen krátkohlavňovým kanónem KT-28, si pamatují stovky mých kritiků. Ze však byl ten tank modernizován a již od roku 1937 byl vyráběn s kanónem L-10, na to si žádný z mých oponentů kupodivu nevzpomíná. Všechny ty zlostné kritiky popletlo Muzeum ozbrojených sil Ruska. Musíte však, drazí soudruzi, přece chápat, že toto muzeum je komunistická ideologická instituce. Pro toto muzeum, stejně jako pro sovětské autory pamětí a oficiální historiky je hlavním úkolem udržovat linii zločinného XX. sjezdu KSSS, tedy linii Chruščova a Žukova, jejímž cílem je zobrazit nás coby slabé a neschopné: nepřítel byl holt silnější. A právě z tohoto důvodu komunisté uchovali a vystavili ten nejstarší model tanku T-28 s výrazně krátkou hlavní: Pokochejte se pohledem na naši zaostalost. Avšak každý zvídavý zájemce, který se ocitne ve finském městě Parola, tam spatří opravdový tank T-28 s pancířem silným 80 mm a s kanónem L-10.

To všechno vyprávím z následujícího důvodu. Během Zimní války 1939-40 ukořistila finská armáda několik sovětských tanků T-28 včetně nejnovějších modelů T-28E. Finsko bylo později spojencem Německa. Nejmoudřejší náčelníci německé rozvědky mohli prostě do Finska poslat jednoho desátníka, aby se na ten sovětský tank podíval. A kdyby se jim nějak nechtělo tam žádného desátníka posílat, stačilo napsat do Finska dopis. Mohli dostat telegrafickou odpověď: Kanón 76, počáteční rychlost 555, pět kulometů, motor 500, pancíř 80. A nic víc. Srovnejte to se svými ostudnými „úspěchy” – a nemusíte zvát sovětské soudruhy do Německa a bezdůvodně je odtrhávat od práce. Srovnejte parametry „zastaralého” sovětského tanku T-28 se svými nejlepšími „rekordy” – a možná pak ani nepolezete s Wehrmachtem do Ruska, kde byste zbytečně ztráceli čas.

5.

Roku 1933 byl zároveň se středním tankem T-28 začleněn do výzbroje Rudé armády těžký tank T-35. Byl to jediný pětivěžový tank na světě, který se kdy dostal přímo do výzbroje armády. Měl tři kanóny a 6-7 kulometů. A nikdo z toho nedělal tajemství. I tyto tanky se dvakrát do roka s rachotem valily na přehlídkách po Rudém náměstí. Představovaly zde „zlatý hřeb programu”. V zájmu většího lesku vyjížděly gigantické tanky T-35 na Rudé náměstí v doprovodu malých obojživelných tanků T-37A a T-38. Kontrast byl ohromující: obrovské pancéřové obludy s eskortou malých zubatých dravců. Tanky T-35 se rovněž objevovaly na cvičeních. Viděli je vojenští přidělenci všech zemí a každý odborník si dokázal představit jejich přibližné parametry.

Roku 1941 nedosahoval žádný německý tank ani žádný tank na světě kvalit sovětského středního tanku T-28. Tím spíš se žádný tank na světě nemohl ani přibližně porovnávat se sovětským těžkým tankem T-35.

Máme zde tedy další příležitost ohodnotit moudrost Schellenberga a německé výzvědné služby. Kdyby němečtí rozvědčíci sice nečetli listy Pravda či Krasnaja zvezda, ale aspoň by si v nich prohlédli otištěné obrázky, stačilo by jim to k jednoduchému zjištění, že Rudá armáda má ve výzbroji těžké tanky. A to už dlouho – od roku 1933. Ovšem v Německu nebyl na jaře 1941 žádný těžký tank dokonce ani ve stadiu projektu. Německá rozvědka zde neměla vůbec co ukázat. Těžký tank nemohla demonstrovat dokonce ani v konstrukčním nárysu. A hleďme: pronikavý duch Schellenberg se rozhodne pozvat do Německa sovětskou delegaci a ukázat jí prázdný plácek pro těžký tank, zatímco psychologové to budou tajně pozorovat. Pokud budou ruští podlidé hledět na ten prázdný plácek se závistí a ohromením v očích, učiníme z jejich chování určité závěry. Pokud je to ovšem neohromí, pak učiníme závěry odlišné…

6.

Roku 1941 se němečtí konstruktéři nedokázali ani vzdáleně přiblížit parametrům, dosaženým v Sovětském svazu v první polovině třicátých let. I kdyby tedy němečtí rozvědčíci předpokládali, že po letech 1932-33 nebylo v Sovětském svazu učiněno vůbec nic, ani tehdy by nebyl důvod zvát do Německa sovětskou delegaci tankových odborníků.

Sovětský svaz se však nezastavil na místě. V prosinci 1939 vyzkoušela Rudá armáda v reálných bojových podmínkách nejnovější těžké tanky SMK, T-100 a KV. O málo později zde vyzkoušela i tank KV-2. Finská armádní rozvědka měla k dispozici snímky všech těchto tanků a odhadla i jejich přibližné parametry. Bylo zjištěno, že mají mohutné kanóny, široké pásy a silný pancíř, který neprorazilo žádné protitankové dělo. Dokonce měla finská rozvědka obrovské štěstí: v obranném úseku, kde neprobíhaly aktivní válečné akce, najel experimentální tank SMK na minu. Výbuch přetrhl pás a utrhl pojezdové kolo. Těžký tank uvízl v trychtýři. Až do ukončení válečných akcí se sovětským opravářům nepodařilo jej odtud vytáhnout. Celou zimu trčel tank SMK v neutrálním pásmu. Finské průzkumné skupiny jej nejednou navštívily, protože zimní noci jsou temné a dlouhé. Tank byl v rámci možností pečlivě prozkoumán. Byly z něj odmontovány optické přístroje a vstupní poklop. To vše dalo finské rozvědce možnost učinit si poměrně ucelenou představu o tomto tanku konkrétně i o situaci sovětské tankové výroby obecně.

A opět: Finsko je spojencem Německa. Bylo tedy možné poslat do Finska jednoho podporučíka, aby se touto novinkou sovětské techniky pokochal. A ten by se dozvěděl, že na frontě se v nevelkém množství objevily čtyři odlišné typy těžkých sovětských tanků s neprorazitelným pancířem, dobrými jízdními vlastnostmi a obrovskou palebnou silou. Když už tedy takové obludy bojovaly roku 1939, pak si z toho měla německá výzvědná služba učinit závěry. A ty závěry nemohly být potěšující: proti těmto tankům bylo totiž bezmocné veškeré německé protitankové dělostřelectvo. Jenže v Německu se nikdo o Rudou armádu nezajímal a nečinil si tudíž v tomto ohledu ani žádné závěry.

Právě v té době, tedy v prosinci 1939, byly do výzbroje Rudé armády začleněny tanky T-40, T-34 a KV. A začaly být dodávány jednotkám. O málo později, jak řečeno, byl do výzbroje začleněn i typ KV-2. Do léta 1941 již tyto nejnovější tanky T-40, T-34, KV-1 a KV-2 přesáhly počet dvou tisíc, sovětský průmysl již navíc přešel na válečný režim a byl tedy schopen vyrábět tyto tanky v takových počtech, které byly pro celý ostatní svět neuvěřitelné. Kam tehdy hleděla německá výzvědná služba?

Dne 1. května 1941 byly tanky T-34 a KV demonstrovány celému světu na vojenské přehlídce. (Vojennyje parády na Krasnoj ploščadi / Vojenské přehlídky na Rudém náměstí, Moskva, Vojenizdat 1985, str. 179.) Sovětské vedení už z nich nedělalo žádné tajemství. Němci tehdy v této záležitosti nepotřebovali žádné agenturní sítě, žádné mikrosnímky, tajné skrýše ani konspirační schůzky. Stačilo jen, aby si německý vojenský atašé dne 1. května 1941 protřel oči a pak se podíval, co to vlastně otřásá Rudým náměstím…

Dívat se a vidět, to jsou dvě odlišné věci. Německá rozvědka neuviděla tyto tanky dokonce ani na Rudém náměstí.

Počátkem června roku 1941 byly v Německu vydány příručky pro vojáky, v nichž byly otištěny siluety a parametry sovětské válečné techniky. O tancích T-34 a KV v nich nebylo ani slovo. Ani jemná narážka. – Tak to byla tedy jejich úroveň. Nevšimli si zkrátka ani toho, co už nebylo žádným tajemstvím a co jim bylo veřejně ukázáno…

Nuže, dne 24. června 1941 dostal Halder hlášení o tom, že německé jednotky se setkaly s nejnovějšími sovětskými tanky. Halderova reakce byla následující: „Byl zjištěn sovětský těžký tank nového typu, vyzbrojený zřejmě kanónem ráže 80 mm (a podle hlášení štábu Skupiny armád Sever dokonce ráže 150 mm, což je ovšem stěží pravděpodobné).”

Německé jednotky se už tedy přímo na bojišti setkaly s tankem KV-1 (s kanónem ráže 76 mm) a KV-2 (s kanónem ráže 152 mm) a podávají o tom hlášení, přičemž Halder první novince uvěří a druhé nikoli. Tento fakt jasně prokazuje, že před 24. červnem 1941 nemělo německé nejvyšší strategické velení ani vojenská výzvědná služba o sovětském tanku KV-2 k dispozici vůbec žádné, ba ani mlhavé informace.

Onen tank byl přitom již půl roku součástí výzbroje Rudé armády. A předtím dokonce prošel zkouškami včetně zkoušek v reálné válečné situaci. Do výzbroje jej přijímala státní komise. A ještě předtím byl tento tank pochopitelně projektován, byla organizována jeho sériová výroba, načež byl tank tedy vyráběn… Ale v Německu o něm nikdo neměl tušení až do okamžiku, kdy začal svými širokými pásy drtit německou pěchotu a protitankové kanóny. Co tedy po celou tu dobu dělala všudypřítomná německá výzvědná služba?

Pokud pak jde o počet sovětských tanků, o něm neměla německá výzvědná služba rovněž ani tu nejmenší představu. Dne 4. srpna 1941 oznámil Hitler Guderianovi: Ach, kdybych tak věděl, že mají tolik tanků! Toto prohlášení si přitom nevyslechl jen Guderian. V květnu roku 1945 pronesl zajatý německý podplukovník Georg Sohldan před důstojníky zvláštní jednotky „Směrš” 1. gardové tankové armády: „Když pronikla Skupina armád Střed polního maršála von Bočka rychlým postupem hluboko na ruské území, navštívil Hitler její štáb a v projevu před štábními důstojníky pronesl slova, která všechny přítomné zarazila: ‚Kdybych věděl, že je Rusko tak silně vyzbrojeno, rozhodoval bych se pro toto tažení mnohem obtížněji.‘ Vlastně se tím přiznal, že jeho naděje se ukázaly jako iluzorní… Rusko rozvinulo svůj potenciál s energií, která si zaslouží veškerý obdiv. Ale německý vojenský tisk, čerpající své informace z dobře informovaných amerických zdrojů, sílu Ruska nadále podceňoval.” (Krasnaja zvezda, 9. května 1991.)

Když zmíněný podplukovník pronášel tato slova, Guderianovy paměti ještě nebyly napsány. Koneckonců tehdy neměl Guderian na žádné psaní pamětí čas. Tou dobou mohl seriózně počítat s norimberským provazem. Kromě toho nemohl Guderian vědět, co sděluje jakýsi podplukovník důstojníkům Stalinovy kontrarozvědky. Sdělení obou těchto svědků se však ve svém významu plně shodují: Hitler nevěděl o síle Rudé armády nic.

7.

Znalost (či neznalost) síly nepřítele je nejzávažnějším ukazatelem připravenosti na válku. Podívejme se, jak před válkou náčelník generálního štábu německého pozemního vojska generálplukovník F. Halder hodnotil stav sovětského dělostřelectva. Informace o nepříteli dodává náčelníku generálního štábu výzvědná služba. A kdo asi jiný, že ano! Informace německé výzvědné služby o Rudé armádě si náčelník generálního štábu zapisoval do svého deníku, učinil z nich základ své analýzy a odtud pak svého strategického plánování. Nuže, Halderův „Služební deník”, záznam ke dni 2. února 1941 o sovětském dělostřelectvu: „Materiál zastaralý. Ze zkušenosti bojů ve Finsku není dělostřelectvo schopno vést efektivní palbu s cílem zničení protivníka.”

Jaká nadutost a drzost se to odráží v tomhle nevzdělaném a tupém prušáckém tónu! Kdyby se raději podíval sám na sebe! Německé polní dělostřelectvo se přece nedalo se svým sovětským protějškem ani srovnávat. Všimněme si jen názvů děl, která tvořila základ německého polního dělostřelectva: FH-13, FH-18. Zkratka FH znamená „polní houfnice”. Čísla 13 a 18 pak označují rok začlenění daných děl do výzbroje. Šlo o roky 1913 a 1918. Kromě toho měla německá armáda ve výzbroji ještě starší dělostřelecké systémy, pocházející dokonce z 19. století. Německé polní dělostřelectvo bylo dále utvořeno ze zbraní ukořistěných v pokořených státech: v Rakousku, Československu, Polsku, Belgii, Nizozemí, Dánsku, Norsku, Francii, Jugoslávii a Řecku. Tyto státy měly k dispozici rovněž nikoli jen své vlastní, ale také jinde sehnané zbraně. Do výzbroje hitlerovské armády se tudíž dále dostala i děla švédská, britská, americká, japonská – a dokonce i ruská, například 76mm polní kanón z roku 1902 a 122mm polní houfnice z roku 1910. Celkem vzato měla hitlerovská armáda ve výzbroji kanóny 28 různých ráží. Děla z počátku století přitom v této výzbroji nebyla žádnou vzácností. Wehrmacht měl k dispozici dokonce i úplné dělostřelecké relikvie staré padesát let a více, tedy – jak řečeno – kanóny z uplynulého 19. století.

To všechno dohromady naprosto nesneslo srovnání se sovětským dělostřelectvem. Všechny tyto kanóny sebrané po celém světě bylo nutno nějak zásobit náhradními díly a vhodnou municí. Jenže 75mm německý kanón z roku 1918 potřebuje úplně jinou munici, než ukořistěný francouzský kanón z roku 1922, byť o stejné ráži.

A navíc k tomu všemu je tu ještě problém s tahači. Základním dopravním prostředkem německého dělostřelectva byl kůň. Jenže dělo se nedá jenom tak přivázat koni na ocas. Mezi kanónem a koněm musí být dvoukolový povoz s ojemi, k nimž se připojí kůň, zatímco na druhou stranu se zapojí lafetová ramena děla. Problém zde spočíval v tom, že… Ale dejme slovo přímo generálplukovníku F. Halderovi: „Válečný deník”, záznam ke dni 26. listopadu 1940: „Koňské zápřahy pro protitankové kanóny… Nemáme povozy.”

A to ještě není všechno. Hitlerovci vstoupili na sovětské území a zničehonic si uvědomili, že „situace s koňskou dopravou je obtížná. Dělostřelectvo zakouší nedostatek koní.” (Halder, Válečný deník, záznam ke dni 19. srpna 1941.)

Před druhou světovou válkou bylo v Německu budováno i speciální dělostřelectvo: železniční, protiletadlové a protitankové (které bylo, pravda, k ničemu). Ovšem v oblasti čistě polního dělostřelectva, tj. pokud jde o zbraně nutné pro plnění základních palebných úkolů na bojišti, nebyl od roku 1918 vyvinut ANI JEDEN kanón a ani jedna polní houfnice. A teď si vezměte, co píše nešťastný stratég Halder o tom, že po materiální stránce je dělostřelectvo Rudé armády zastaralé.

V Sovětském svazu byly přitom vyvinuty nejlepší dělostřelecké systémy na světě, na konci 30. let byla zahájena jejich masová výroba a systémy byly hromadně dodávány Rudé armádě. Německá výzvědná služba o tom nevěděla nic. Na německou armádu proto čekala mnohá překvapení. Zmíněný generálplukovník Halder po 22. červnu 1941 vystřízlivěl a svůj názor na dělostřelectvo Rudé armády změnil. Nyní se jeho služební deník začal zaplňovat docela jinými záznamy:

12. července 1941: „Efektivita munice dobrá, morální dopad silný. Množství nejnovějších, nám dosud neznámých dělostřeleckých systémů.”

3. srpna: „Palba nepřátelského dělostřelectva je nesnesitelná, protože naše dělostřelectvo mu nedokáže čelit z důvodů nedostatku munice.”

4. srpna: „Činnost nepřátelského dělostřelectva je dobrá.”

11. srpna: „Ruské dělostřelectvo disponuje velkou manévrovací schopností díky používání traktorových tahačů.”

28. srpna: „Ruské kanóny ráže 76,2 mm s pětitunovými tahači. Velmi dobře použitelné pro Afriku. Náboje těchto kanónů vykazují schopnost prorazit pancíř o síle 60 mm dokonce i při palbě na vzdálenost 1000 metrů. Snad by mohly být vojensky využity coby těžká pro ti tanková děla.”

Sovětské dělostřelectvo bylo nejlepší na světě, pokud šlo o kvalitu děl a nábojů a zároveň překonala všechny armády tehdejšího světa dohromady, pokud šlo o kvalitu hlavní. Kromě toho převyšovala německou armádu, pokud jde o schopnost manévru. Traktor coby dělostřelecký tahač je vždycky lepší než kůň. A ještě lepší byl v tomto ohledu sovětský pětitunový pásový dělostřelecký tahač, jemuž se Halder nemohl vynadivit. Položme si tedy nyní otázku: před válkou se prakticky celá Rudá armáda dislokovala vně původních státních hranic v nepřátelsky naladěných prostorech Besarábie, Severní Bukoviny, Západní Ukrajiny, Západního Běloruska a okupovaných států Pobaltí. To přece musel být pro německou rozvědku hotový ráj: stačilo zde naverbovat kohokoli, aby povyprávěl, jaké má Rudá armáda kanóny a houfnice, aby je vyfotografoval, aby posbíral na palebných polygonech střepiny šrapnelů a snad aby si i popovídal s opilými sovětskými dělostřelci…

Německá výzvědná služba však vůbec nic takového neprováděla a nic nevěděla, takže si těch desítek tisíc nejnovějších sovětských kanónů… nevšimla. Přitom již jejich počet byl takový, že nebylo možné je úplně všechny poschovávat.

8.

Německá rozvědka nevěděla nic ani o sovětském letectvu. Před válkou hlásila hitlerovská výzvědná služba, že v Sovětském svazuje 5000 bojových letounů. Hitler tomu odmítl uvěřit: to je snad trochu moc. Jak nás nicméně ve vzpomínkách informuje generál Halder, Hitler sice neuvěřil, ale tou vysokou cifrou byl dosti sklíčen. Neustále se prý vyptával, jestli se rozvědčíci nespletli…

Nuže, rozvědčíci se samozřejmě spletli. Dne 1. července 1941 si Halder píše do deníku: „Velení naší Luftwaffe hrubě podhodnotilo sílu nepřátelského letectva, pokud jde o jeho počty. Rusové měli k dispozici evidentně mnohem více než 8000 letadel.” To byla bezpochyby pravda. Stalin měl totiž k dispozici… 23 000 bojových letounů.

Hitlerovci měli za to, že sovětské letouny jsou nekvalitní. Nedokázali zkrátka uvěřit, že letoun MiG-3 převyšuje ve všech letových a taktických parametrech německý Messerschmitt Bf 109. Obzvlášť citelná byla převaha v rychlosti. – Německá výzvědná služba se dále domnívala, že Rudá armáda má nedostatek nejnovějších letadel. Přitom však jen v samotném Západním zvláštním vojenském okruhu bylo více nejnovějších strojů MiG-3, než kolik Messerschmittů Bf 109 měli Němci na celé sovětsko-německé frontě. Německá rozvědka pak neměla tušení o letounech Jak-1 a LaGG-3. A nedoporučuji opakovat po maršálu Žukovovi, že jich bylo málo. Kdo si přečte všechna vydání takzvaných „Žukovových pamětí”, přesvědčí se, že lidé, kteří smolili tuto divnou publikaci, sice informují o celkovém (navíc kdovíodkud sebraném) počtu německých letadel, ale kupodivu nesdělují nic o tom, kolik bylo mezi nimi více či méně nových letounů a kolik jich bylo zastaralých.

Setkání s letounem 11-2 byl pro německou výzvědnou službu dalším překvapením. A opět nedoporučuji opakovat, že jich bylo málo. Vždyť v Německu žádný podobný letoun neexistoval. A německým konstruktérům se nepodařilo vytvořit nic srovnatelného ani v celém průběhu války.

Rovněž bombardér Pe-2 byl pro německou rozvědku překvapením. Svými parametry převyšoval jakýkoli německý bombardér – a to opět především v rychlosti.

V Německu neměli dále nic, co by se dalo srovnávat se sovětskými letadly DB-3F a TB-7. Nic se v Německu nevyrovnalo ani sovětskému stroji Jer-2. Německá rozvědka nevěděla vůbec nic o nejnovějších sovětských letadlech Ar-2, Jak-2 a Jak-4. Ostatně ani sovětští autoři pamětí a oficiální historikové na tyto letouny kupodivu nevzpomínají a neuvádějí je ve statistikách. Že by snad Georgij Konstantinovič Žukov, zastávající vysokou funkci náčelníka generálního štábu, neměl rušení o skutečnosti, že v Sovětském svazu existuje letoun Jer-2?

9.

Německá výzvědná služba nevěděla nic ani o sovětských leteckých výsadkových silách. Halder si vyslechl své velemoudré rozvědčíky, načež si dne 22. února 1941 vepsal do svého služebního deníku závěr o sovětských výsadkářích: „Počet parašutistů bezvýznamný.”

Skutečně? Sovětský svaz měl k dispozici bezvýznamný počet parašutistů?

Jen v období od dubna 1934 do února 1936 bylo jen na území Ukrajiny vycvičeno 427 000 parašutistů. (Kijevskij krasnoznamjonnyj / Kyjevský okruh Rudého praporu, Moskva, Vojenizdat 1974, str. 122.) Dnes už je obecně akceptován fakt, že před druhou světovou válkou bylo v celém Sovětském svazu vycvičeno 250krát více parašutistů, než ve všech ostatních státech světa dohromady. Viz například B. Gregory, J. Batchelor: Airborne Warfare 1918-1941, Phoebus, Leeds 1978, str. 21-22. Sovětský svaz vstoupil do války s pěti výsadkovými armádními sbory na plných stavech a s dalšími pěti ve stadiu formování. Přebytek vycvičených parašutistů byl však natolik obrovský, že během války z nich byly utvořeny 1., 4., 5. a 9. gardová armáda, 10., 11. a 33. gardový pěší armádní sbor a ještě několik samostatných gardových pěších divizí. Výcvik celé této milionové masy parašutistů nikdo před válkou neskrýval. Naopak: tento výcvik byl demonstrován před celým světem. Německému předválečnému špionovi stačilo navštívit jediný městský park v nejchudším okresním městě a podívat se, jak intenzivní provoz panuje na místní parašutistické věži. A bez takové parašutistické věže byl tehdy sovětský městský park nemyslitelný. Německý špion si mohl zajít zatančit při harmonice do jakéhokoliv továrního klubu a pohlédnout na odřená saka tanečníků, na nichž nebylo možné přehlédnout parašutistické odznáčky. S kavaleristy, kteří takový odznáček neměli, nešly holky tancovat foxtrot. Jak se německé výzvědné službě mohlo podařit, že si toho všeho nepovšimla? Do které výzvědné hlavy přišla ona myšlenka, že v Sovětském svazuje málo parašutistů?

Ve jménu odbouráni posledních pochybností o sovětské výsadkářské síle pak Rudá armáda prováděla grandiózní manévry. A před očima užaslých vojenských přidělenců hlavních států Západu shazovala z nebe letecké výsadky, které dosud neviděl nikdo na světě. Jako příklady uveďme kyjevské manévry z roku 1935 a běloruské z roku 1936. Tehdy, kdy neměl nikdo na světě vůbec žádné výsadkové jednotky, ohromovala Rudá armáda vojenské představitele všech zemí mnohatisícovými parašutistickými výsadky spolu s demonstracemi letecké přepravy těžkých zbraní včetně děl, minometů, tanků a dokonce i obojživelných tanků. Vojenští přidělenci USA, Británie a Francie psali do svých hlavních měst obdivná hlášení. Na oněch manévrech byl přítomen i vojenský přidělenec Německa. Že by tam opravdu nic neviděl? To snad musel ležet někde opilý v křoví.

Pro ty, kdo nemohli celou tu nádheru a sílu vidět na vlastní oči, vytvořila sovětská propaganda film „Boj o Kyjev”: neohrožení výsadkáři vylézají v tom filmu z trupu na křídla bombardérů a visí na nich v celých hroznech, načež pak na rozkaz všichni pohromadě kloužou z křídel a vrhají se do prázdna. A na nebi vznikne hotová tlačenice padáků od obzoru k obzoru. Po dopadu obsazují parašutisté letiště, na kterém okamžitě v nekonečných proudech přistávají transportní letouny, z nichž vyjíždějí nové a nové sledy vojáků a válečné techniky. Veškerý světový tisk od londýnských Timesů až po New York Times, od listu Figaro až po Chicago Tribune o těchto manévrech a o tomto filmu referoval… Ovšem německá rozvědka konstatuje: Parašutistů je v Sovětském svazu málo.

Době pouhého výcviku však byl jednoho dne konec: závěrem června 1940 uskutečňuje Žukov „osvobozenecké tažení” do Besarábie. K obsazení rumunských letišť došlo – v souladu s předchozími manévry – bleskovým shozením dvou výsadkových brigád. I tato akce byla zfilmována a posléze demonstrována nejen Sovětskému svazu, ale i celému světu.

Německá výzvědná služba však evidentně nečetla noviny. A němečtí špioni zjevně nechodili do kina a nesledovali filmové týdeníky. Nu a moudří vedoucí činitelé německé špionáže spali bohatýrským spánkem. Pak si protřeli oči a informovali generální štáb, že si ničeho závažného nevšimli – a že jestli mají Rusové nějaké parašutisty, pak je jejich počet zanedbatelný…

A nejmoudřejší němečtí generálové (kteří rovněž nečetli noviny a nesledovali filmové týdeníky) si do svých deníků zapisovali podivné zvěsti, že Rudá armáda má málo parašutistů.

* * *

Mimochodem, k čemu se zabývat nějakými parašutisty. Němečtí generálové prohlásili, že je neporazila Rudá armáda, nýbrž nezměrné prostory a strašlivé podnební podmínky. Je to, řekněme, pravda. Z tohoto faktu však vyplývá velmi smutný závěr: při přípravě svého tažení tedy nevěděli velkolepí němečtí stratégové vůbec nic o rozměrech Sovětského svazu, ani o jeho podnebních podmínkách. Německá výzvědná služba tedy, jak z toho jednoznačně vyplývá, sestávala z vynikajících analytiků, kteří však bohužel nedokázali získat informace o tom, že Rusko je velká země a že v té velké zemi je občas tuhá zima se sněhem a mrazem.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Proč Stalin nevěřil vlastním očím

Vzpomínám si, že když se Anglie ocitla proti Hitlerovi osamocena, mluvilo se v Leningradském fyzicko-technologickém institutu o tom, že Hitlerova situace je velkolepá a… beznadějná.

Viktor Kogan, válečný veterán, Věsti, 8. června 1998

1.

Stalin měl k dispozici tři navzájem na sobě nezávislé výzvědné služby. Jednalo se o I. správu NKGB (Lidového výboru státní bezpečnosti), GRU (Hlavní výzvědnou správu) generálního štábu a konečně osobní Stalinovu rozvědku, skrytou pod dvěma tabulkami: „Sekretariát s. Stalina” a „Zvláštní sektor ÚV VKS (b) ”. Mezi těmito strukturami zuřil krutý konkurenční boj.

Jaká byla celková síla těchto struktur? Byla kolosální. Nebudu zde opakovat fakta o vývoji atomové bomby; každý dnes ví, že dobrá polovina amerických vědců, kteří bombu vyvíjeli pro Roosevelta, pracovala pro Stalina. Uveďme jiný příklad: opíraje se o moc své rozvědky, držel Stalin samotného Roosevelta za krk a ještě za cosi. A držel ho pevně. Roosevelt, byť byl ochrnutý, tancoval podle Stalinových dud všechny tanečky, které si od něj vyžádal jeho kremelský Hospodář. Roosevelt byl Stalinovými špiony přímo obklíčen, a dobře to věděl. Před válkou i v jejím průběhu uváděl Roosevelt celý svět v úžas svou schopností odhadovat, vyciťovat a uspokojovat Stalinova přání. Ani dnes se člověk nedokáže dost vynadivit (slušně řečeno) ústupnosti, poddajnosti a vůli prezidenta USA vyhovět generálnímu tajemníkovi UV VKS (b).

Stalin samozřejmě neměl ani vojenské páky, kterými by mohl na Roosevelta tlačit (Amerika byla příliš daleko), ani páky ekonomické (Amerika byla silnější a bohatší). Stalin však měl k dispozici svou rozvědku…

2.

O proniknutí Stalinovy rozvědky do státních tajemství Británie byly napsány celé knihovny. Toto proniknutí bylo ovšem hlubší a širší, než se všichni domnívají.

O proniknutí do vedoucích vojenských a politických orgánů hitlerovského Německa je toho rovněž známo dost. Ve štábu nejvyššího velení Wehrmachtu (OKW) operovala skupina Viking. Bylo to sedm vysokých německých důstojníků a generálů, kteří předávali Stalinově agenturní síti informace přímo z Hitlerovy kanceláře.

Mimoto pracoval pro GPU někdo z nejvyšších vedoucích činitelů Třetí říše. Vděční sovětští rytíři dýky a pláště na něho občas letmo vzpomínají: „V Německu se sovětské vojenské rozvědce podařilo získat přístup k nejtajnějším informacím z těch nejvyšších mocenských struktur.” (Krasnaja zvezda, 23. prosince 1989.) V této souvislosti obzvlášť zdůrazňuji, že se nejednalo o Bormanna, nýbrž o kohosi jiného. O Bormannovi jsme už mluvili. Zájemcům o dobrodružství tohoto Stalinova zpravodaje doporučuji knihu Hugo Beera „Moskaus As im Kampf der Geheimsdienste”, Hohe Warte, München 1983.

Pro Stalina zároveň pracovaly agenturní sítě, které byly na sobě navzájem zcela nezávislé. Případná lež či dezinformace mohla být tedy okamžitě odhalena na pozadí jiných zpravodajských informací.

Na německém velvyslanectví v Moskvě pracovala skupina „Alta”. Tvořili ji Gerhard Kegel, Elsa Stebe a další soudruzi. Celé velvyslanectví bylo propleteno pavučinou Stalinovy špionáže. Tato agenturní skupina „byla doplněna o člověka, který měl v podstatě neomezený přístup k německým státním tajemstvím”. (Krasnaja zvezda, 1. října 1987.) Z německého velvyslanectví v Moskvě se pak táhly další nitky do Göringova štábu, do vědecko-výzkumných institucí Třetí říše – a samozřejmě také na německé ministerstvo zahraničí. „Mezi těmito rozvědčíky byl dokonce i jeden z důvěrníků ministra zahraničí Ribbentropa. Byl naverbován v Polsku jakoby k práci pro Angličany a byl přesvědčeným nepřítelem Sovětského svazu.” (Vojenno-istoričeskij žurnál 4/1992, str. 30.) Domníval se, že operuje proti Stalinovi, pracoval však naopak pro něho…

Vzpomeňme též na přítelkyni Göringovy manželky, superstar nacistického filmu Olgu Čechovou. Tato žena zářila na berlínském nebi oslepující krásou a také nevysvětlitelnou, nenormální a dokonce i v tomto prostředí nevídanou krutostí. Roku 1936 byl Olze Čechové z Hitlerova nařízení propůjčen titul německé národní umělkyně. (Všechno měli v nacistickém Německu stejné jako u nás – i tituly.) Na recepcích byla vždy v bezprostřední Hitlerově blízkosti. Kupodivu však byla tato národní umělkyně Třetí říše roku 1945 omilostněna Stalinem, který jí propůjčil nejvyšší sovětská vyznamenání. Představme si takovou situaci, jak by vypadala obráceně: Hitler dobyl Moskvu. Jak se jmenuje nejzářivější superstar sovětského filmu? Ljuba Orlova? Dobře, tak tady vás, Ljubo Petrovno, vyznamenávám Železným křížem s dubovými ratolestmi! – Že si to člověk nedovede představit? Nu dobrá, ale copak osudy Olgy Čechové jsou představitelnější? Ostatně, soudruh Stalin nikoho neomilostňoval jen tak pronic zanic.

Hitler – stejně jako Roosevelt – chápal, že sovětská špionáž představuje mohutnou sílu: „Když k nám jezdili sovětští odborníci, aby si koupili nějaký stroj, a když jim v továrně ukazovali doslova všechno, prohlásili ti odborníci, že v tom a tom koutě nějaké dílny se nacházejí modely strojů, které by si rádi prohlédli, a velmi přesně je popsali. Za pomoci komunistických organizací si už dávno vybudovali špionážní systém, který dodnes skvěle pracuje.” (Hitlerovy hovory u kulatého stolu, záznam ke dni 5. dubna 1942.)

3.

Stalinova špionáž dosahovala daleko za hranice velmocí. Bulharský car Boris měl poradce – generála Konstantina Lukáše. Před každým setkáním s carem se tento generál cvičil ve schopnosti zodpovědět na každou otázku, kterou mu car mohl položit. Při tomto výcviku hrál úlohu cara generálův bratr Ljuben Lukáš a kladl carovu poradci ty nejzáludnější otázky. Generál musel odpovídat přesně a rychle. Úroveň informovanosti generálova mladšího bratra byla díky tomu srovnatelná s informovaností bulharského cara. Byla tu však jedna maličkost: generálův mladší bratr pracoval pro GRU a kladl carově poradci – tedy vlastnímu bratrovi – přesně ty otázky, které zajímaly soudruha Stalina.

Československo patřilo před zavedením sovětského socialismu mezi deset nejbohatších a nejrozvinutějších států na světě. Škodovy závody vyráběly zbraně na úrovni nejvyšších světových standardů – především dělostřelectvo. Dcera ředitele Škodových závodů Blanka Karlíkova dokázala vynést nárysy kanónu ráže 210mm a předat je patřičným lidem. Pracovala pro tutéž agenturní skupinu, která pečovala o bulharského cara. (Krasnaja zvezda, 21. srpna 1986.)

Dokladů o mohutnosti Stalinovy rozvědky je velké množství. Například generálmajor letectva P. M. Stefanovskij informuje (jako kdyby šlo o jakýsi samozřejmý zásah nadpřirozené moci), že v červenci roku 1941 si ho pozval Stalin a řekl mu prý: „Za tři dny budou Němci bombardovat Moskvu.” (Trista něizvěstnych / Tři sta neznámých, str. 206.) Tuto epizodu popsal Stefanovskij jen touto větou, nezdržoval se u ní a dále už jen popsal, jaká opatření byla přijata – a jak byl za tři dny první masivní nálet na Moskvu odražen. My se však u této zdánlivě bezvýznamné epizody pozastavíme. Jak mohl Stalin vědět, že přesně za tři dny budou Němci bombardovat Moskvu? Vždyť piloti na německých letištích ani nevědí, co budou dělat zítra: to je přísně tajné. Na uchování takového tajemství záleží úspěch nadcházející operace a také bezpečnosti i životy daných pilotů. Plány leteckých bojů mohou být známy jen krajně úzkému okruhu osob. Velitelé jednotek a piloti se o cílech, které mají bombardovat, dozvědí až v posledním okamžiku. Jenže soudruh Stalin zná nejen, co budou němečtí piloti dělat zítra, ale ví také, co budou dělat za tři dny.

Další svědectví podal Anastas Mikojan: dne 27. března 1943 byl ve dvě hodiny v noci povolán do Stalinovy „blízké vily” u obce Volynskoje. Stalin ho informoval, že podle informací rozvědky… (Vojenno-istoričeskij žurnál 6/1976, str. 62.) Co to bylo za informaci? Právě odezněla bitva u Stalingradu. Rudá armáda vyrazila kupředu, byla však zastavena v prostoru Charkova, Orlu a Belgorodu. Byla nastolena rovnováha sil. Ani jedna strana nebyla schopna útočit. Obě strany zaujaly obranu a zahájily intenzivní přípravu na letní střetnutí, které se v těchto prostorech rozzuří o čtyři měsíce později. Bude to jedno z nejkrvavějších střetnutí v dějinách lidstva a do dějin vejde pod názvem bitva u Kurska, která vypukla 5. července 1943. Němečtí generálové ovšem začali připravovat plány operace již 13. března 1943. A 27. března už o tom Stalin referoval Mikojanovi. A nařídil mu, aby tajně připravil strategickou zálohu – Stepní vojenský okruh – na obrannou bitvu a její rozvinutí do následné ofenzivy. Stepní vojenský okruh tvořilo osm armád včetně jedné letecké a jedné gardové tankové. Tento okruh byl pak rozvinut v týlu základního uskupení sovětských vojsk a v kritickém okamžiku byl přetvořen v Stepní front…

Při každé operaci Stalin neustále nahlížel do Hitlerových map. Jak se plán německé operace v kurském prostoru rozvíjel, dostávaly se všechny podrobnosti a všechny změny plánu okamžitě na Stalinův stůl. Konečnou verzi plánu s odpovídajícími direktivami získali němečtí generálové, kteří měli operaci bezprostředně uskutečnit, před zahájením operace. – Stalin měl tuto konečnou verzi k dispozici o šest dnů dřív.

Hovoříme-li o připravenosti na válku, nemůžeme obejít ani srovnání této oblasti: slepá Hitlerova výzvědná služba neznala Sovětský svaz ani v mezích německé školní učebnice, zatímco vrcholně mohutná Stalinova rozvědka byla schopna pronikat do nejtajnějších plánů nepřátel i spojenců. Mohli bychom zde uvést ještě nespočet dalších příkladů. Nezapomeňme však, že i ten nespočet představuje pouze to, co bylo odtajněno, tedy to, co nebylo považováno za důležité. Opravdová tajemství Stalinovy rozvědky nebudou zveřejněna nikdy.

4.

V této souvislosti se však nelze nepozastavit nad jednou velmi podivnou záležitostí: rozvědka informuje Stalina, že Hitler má v úmyslu zaútočit na Sovětský svaz, ale Stalin své rozvědce nevěří. Nevěří vlastním uším a vlastním očím. Že by tedy Stalin nechápal schopnosti své rozvědky?

Myslím, že nejsem sám, kdo už má po krk nespočetných bádání na téma, kdo a jak Stalina varoval: „Korsičan” hlásil…, „Ramzaj” hlásil…, „Staršina” hlásil…, britský velvyslanec hlásil…, americký... A znovu: „Ramzaj”, „Sofokles”…

Stalin však nadále ničemu nevěří.

Máme si prý vybrat ze dvou vysvětlení (nebo obě naráz):

Stalin byl tak hloupý, že nechápal hrozící nebezpečí;

Stalin byl natolik zbabělý, že se ze samého strachu raději nedíval pravdě do očí.

Z obojího vyplývá jasný závěr: Hitler byl mocný, chytrý a odvážný, zatímco Stalin byl ohromen a vystrašen.

Zobecnění je pak nabíledni: tam stojí velká rasa, připravená na válku, a tady schovávají hlavy do písku zaostalí a zbabělí hlupci.

5.

Nyní pohlédněme na tutéž situaci ze Stalinovy kanceláře pod kremelskými hvězdami.

Zapněte se na všechny knoflíky – a nemáte-li fajfku, dejte si místo ní do pusy tužku. Nu, a představte si, že jste Stalin.

A to už vstupuje do vaší kanceláře soudruh Filipp Ivanovic Golikov. Generálporučík. Náčelník Výzvědné správy generálního štábu

(RU GŠ). Po zeleném sukně obrovského stolu nyní rozkládá situační mapy a z aktovky vytahuje rozšifrované zprávy a kopie ukořistěných dokumentů. A říká vám: „Tak se, soudruhu Staline, podívejte – chystají se na nás zaútočit.”

Soudruh Stalin chvilku mlčí, popřemýšlí a pak se zeptá: „Proč?”

Položit takovou otázku, to není pro soudruha Stalina nic těžkého. Ale co mu na to má Golikov odpovědět? Opravdu: Proč by měl Hitler útočit na Sovětský svaz?

Hitler prý potřeboval území. Stalin tomu nevěřil. – A nebudeme tomu věřit ani my. Počátkem roku 1941 měl Hitler tolik území, že už nevěděl, co s ním má dělat. Obsadil Rakousko, Československo, většinu Polska, Dánsko, Norsko, Belgii, Nizozemí, Lucembursko, půlku Francie, britské Normanské ostrovy, Jugoslávii a Řecko. Ve sféře německého vlivu bylo tehdy Finsko, Maďarsko, Rumunsko a Bulharsko. Mimoto vedly německé jednotky válečné operace v severní Africe.

To snad bylo málo území? Dne 12. listopadu 1940 řekl Hitler v Berlíně Molotovovi: „Vlivem neuvěřitelného rozšíření prostoru válečných operací bylo Německo z nezbytnosti čelit Anglii donuceno vtrhnout do Německu vzdálených území, na kterých nemá obecně vzato žádný politický ani ekonomický zájem.” (SSSR-Germanija 1939-1941, sestavil J. Feštinskij, str. 104.)

Při pohledu na mapu s tím nemůžeme než souhlasit: co z toho Německo má, když drží svá vojska na severu Norska, v Jugoslávii a na Normanských ostrovech?

Hitler pokračoval: „Nezbytnost životního prostoru. Během války získalo Německo tak obrovské prostory, že bude potřebovat sto let, aby je mohlo plně využít.” (Tamtéž, str. 105.)

I tady nám nezbude než s tím šílencem souhlasit. Kdo něco takového obsadí během půl roku, nemůže přece uvažovat o nové kořisti, nýbrž o nezbytnosti udržet si to, co už zabral. A pokud už Hitler potřebuje nová území, pak před ním přece leží krásná Francie. Hitler ji porazil ve válce, obsadil však jen polovinu jejího území. A jih neokupované Francie je naprosto bezbranný. Tak proč si jej nevzít?! Vždyť to je nejlepší část Francie – Azurové pobřeží, palmy, lázeňská střediska, vinohrady, koňak a víno, sýry ve sklepech a citrony na stromech! A ve jménu získání toho všeho není přece vůbec zapotřebí vést žádnou válku. Francie kapitulovala, tak si ji zaberte celou a je to!

Mimoto byla tehdejší Francie velkou koloniální velmocí. Francie byla rozdrcena – a kolonie na to nijak nereagovaly. Desítky milionů obyvatel francouzských kolonií jsou nadále podřízeny francouzským koloniálním úřadům, přestože tyto úřady nemají za svými zády nic kromě zející prázdnoty. Stačilo tedy prohlásit francouzské kolonie za kolonie německé – a hned bude k dispozici takový prostor, že bude Němcům stačit na věky věků. Kdyby to však ještě nestačilo, pak přece i Belgie je velkou koloniální velmocí. A Nizozemí jakbysmet. Vezměte si tedy bez boje Belgické Kongo a Indonésii (která tehdy nesla název Nizozemská východní Indie). Ani za tato území není zapotřebí bojovat.

Teď si zkusme představit, že jsme analytici sovětské výzvědné služby. Zítra musíme jít s hlášením k soudruhu Stalinovi – a soudruh Stalin nám položí opět tutéž otázku: PROČ BY MĚL HITLER ÚTOČIT NA SOVĚTSKÝ SVAZ? Nuže, co Stalinovi odpovíme? Že Hitler nepotřebuje Marseilles, Toulon, Nice a Cannes ani zadarmo, ale přitom je připraven riskovat osud své země i vlastní život za Alatyr, Kuvakino a Kolujevo?

Každému je jasné, že Německo není schopno bojovat na dvou frontách zároveň.

V knize „Mein Kampf“ o tom psal i samotný Hitler. Pro takovou válku nemá Německo dostatek surovin. Hitler měl však obavy i z další okolnosti. Když je stát obklíčen nepřáteli ze všech stran, národ by musel začít pochybovat o správnosti své věci: Jak je možné, že jenom my jsme v právu a všichni okolo se mýlí a bojují proti nám? Hitler napsal: „Umění vpravdě velkého národního vůdce jakékoli epochy spočívá především v tom, aby nerozmělňoval pozornost národa a soustředil jej vždy proti jednomu jedinému nepříteli… Vidí-li národ, že je obklíčen množstvím nepřátel, vzbudí to ve slabších a nepevných povahách jen důvod k nejistotě a k pochybnostem o správnosti vlastní věci.” (Mein Kampf, 1. díl, kapitola III.)

Tím vpravdě velkým národním vůdcem měl Hitler pochopitelně na mysli sebe sama a v daném případě byl veden zdravým úsudkem: je-li nepřátel příliš mnoho, národ to bude špatně chápat. – Stalin knihu Mein Kampf četl a v dané otázce se s Hitlerem zjevně shodoval: Německo nemůže bojovat na dvou frontách najednou. Co tedy Hitlera vrhlo na zkázonosnou cestu, proti níž sám tak ostře vystupoval?

Občas se člověk setká s otázkou: Copak Hitler roku 1941 bojoval na dvou frontách? Vždyť válka proti Británii se utlumila…

Tak tomu však není. Počátkem června 1941 už Hitler bojoval na třech frontách – a útokem proti Sovětskému svazu si proti sobě neotevíral frontu druhou, nýbrž… čtvrtou.

První frontu představovala válka proti Británii. Sledujeme-li situaci ze sovětské rozhledny a spočítáme-li divize, zavlečené zde do válečných operací, pak opravdu zjistíme, že mezi Británií a hitlerovským Německem se vedla velmi povadlá válka. – Británie však tou dobou představovala největší koloniální impérium a velkou oceánskou velmoc. Roku 1940 vyštval Hitler Británii z kontinentu, ale válka přece jen pokračovala na moři i ve vzduchu. Ta válka zachvátila obrovské prostory a vedla se stále hněvivěji a intenzivněji. Válečné operace britského a německého loďstva probíhaly v prostoru od severního Norska až po Uruguay, od Grónska a Islandu až po Madagaskar. Tato válka prokázala od prvního dne naprostou nepřipravenost Německa, pokud šlo o jeho schopnost čelit Británii na mořích a oceánech.

V září 1939 měla Británie k dispozici patnáct bitevních lodí ve výzbroji a dalších devět ve výstavbě. Německo mělo dvě bitevní lodě (s velmi slabou výzbrojí) na moři a osm ve výstavbě. Z těch osmi se dostaly na moře jen dvě. Jedna z nich – Bismarck – byla začleněna do loďstva v dubnu 1941… a už v květnu byla britským loďstvem potopena. Druhá loď jménem Tirpitz se pak prakticky po celou válku schovávala v norských fjordech. Jen čas od času vylezla jako myška z nory a okamžitě do ní zase zaběhla zpět.

V září 1939 měla Británie šest letadlových lodí k dispozici a dalších šest ve výstavbě. Německo nemělo k dispozici ani jednu letadlovou loď a jednu mělo ve výstavbě. A ta nebyla nikdy dokončena.

V ostatních třídách válečných lodí byl poměr přibližně stejný. To znamenalo, že vylodění německých jednotek v Británii nebylo ničím víc než sebevražedným snem. Při pokusu o překonání kanálu La Manche by byly německé jednotky buď utopeny, nebo by se snad i vylodily na britských plážích, ale britské loďstvo by je pak okamžitě odřízlo od hlavních sil a zásobovacích základen na kontinentu.

Roku 1941 se výstavba německého válečného loďstva nacházela teprve v základním vývojovém stadiu. Německý program „Z”, tedy program výstavby válečných lodí, předpokládal stavbu šesti bitevních lodí do roku 1944, čtyř těžkých křižníků do roku 1943 a dalších čtyř do roku 1945, dvou letadlových lodí do roku 1947 a třinácti lehkých křižníků do roku 1948.

Velmi často jsem upozorňován, že roku 1941 nebyly plně vybudovány všechny Stalinovy mechanizované armádní sbory, protože část z nich měla být plně vyzbrojena teprve roku 1942. Na základě tohoto faktu mi říkají, že Stalin přece nemohl zaútočit na Hitlera roku 1941, protože musel nutně čekat až do roku 1942.

Nu dobrá, proč s tím nesouhlasit. V tom případě však rozšiřme tentýž argument i na Hitlera s jeho loďstvem, nepřipraveným na válku. Ve válce proti oceánské velmoci má tato nepřipravenost prvořadou důležitost. V den, když začala druhá světová válka, nebyl Hitlerův program výstavby válečného loďstva zdaleka dokončen: jeho dokončení bylo plánováno na rok 1948. Z toho tedy nutně vyplývá, že Hitler neměl zahajovat druhou světovou válku v září 1939. Měl se na válku vážně připravovat, počkat devět let a teprve roku 1948 měl podepsat pakt Molotov-Ribbentrop.

I kdyby se však Hitler rozhodl čekat těch devět let, byla by pro něj válka proti Británii válkou sebevražednou: Británie totiž budovala své loďstvo rychleji a do jeho výstavby vkládala mnohem více prostředků. Takže ani roku 1948 by se Hitler nemohl srovnávat s námořními silami Británie.

Podle sovětských měřítek nesla námořní válka vlastně dost nevelké ztráty na lidech. Například dne 27. května 1941 potopilo britské loďstvo, jak řečeno, německou bitevní loď Bismarck. Na lodi byla posádka o všehovšudy 1600 mužích, z nichž na pět set mužů zahynulo a 110 upadlo do zajetí. To přece nic není. – Jenomže bitevní loď – to je padesát tisíc tun té nejlepší oceli. Z tohoto množství oceli by bylo možné vyrobit 2500 nejmodernějších německých tanků té doby, tedy tanků PzKpfw IVD o bojové hmotnosti 20 tun. A máme-li namísto množství oceli a dalších materiálů počítat náklady na energii, čas a práci, pak nám vyjde, že stavba jedné bitevní lodě byla dražší než výroba 5000 tanků. – Pokud jde tedy o počet padlých mužů, lze chápat ztrátu bitevní lodi jako ztrátu jednoho pluku. Vezmeme-li však v úvahu reálnou cenu, pak šlo tehdy ke dnu několik plně vyzbrojených tankových armád. Samotný Bismarck byl vlastně dražší než všechny tanky, které měl Hitler ve výzbroji roku 1941. – A právě proto už nebudeme tvrdit, že válka mezi Británií a Německem se roku 1941 utlumila a že zahájením války proti Stalinovi otevíral Hitler pouze jednu frontu, zatímco ta druhá že vlastně nebyla v činnosti.

Při výslechu ze dne 17. června 1945 oznámil velkoadmirál K. Dönitz : „Ztráta Bismarcku znamenala konec útočné činnosti těžkých německých lodí v Atlantiku.” Dne 27. května 1941 už bylo všem naprosto jasné, že Hitler nemá sebemenší naději na vítězství nad Británií.

Opět si tedy nyní představte, že jste… soudruh Stalin. A že máte v rukou veškerá hlášení a veškeré informace. Situace je tedy následující: Hitler se nachází v bezvýchodné situaci, není schopen porazit Británii, nemá k tomu žádné možnosti a jeho boj s Británií už pro něj nemůže skončit dobře. – A tady vám vaše výzvědná služba hlásí, že – v zájmu ulehčení své situace – hodlá Hitler zaútočit ještě také na Sovětský svaz… Na jedné frontě nic nezvládá, a proto se rozhodl bojovat na dvou frontách najednou. To mu jeho situaci dozajista ulehčí…

Stalin takovému nesmyslu neuvěřil.

A vy byste mu uvěřili? Hitler neví, co si počít s britským lvem, a tak se rozhodl zároveň roztrhat ještě ruského medvěda…

6.

Námořní válka proti Británii požírala i po 22. červnu 1941 vskutku neuvěřitelné množství surovin a zásob Třetí říše. Hitler nedokázal blokovat Británii válečným loďstvem, a tak rozvinul program výstavby ponorek, který byl v tomto směru nejmohutnějším programem v dějinách všech námořních sil. Roku 1940 přešlo do výzbroje německého loďstva 54 nových ponorek. Roku 1941 už jich bylo 202. A roku 1942 dalších 238. Dále to postupovalo rovněž po vzestupné křivce. Plnění takového programu vyžadovalo obrovské náklady na práci, energii i na materiál. Ve své většině operovaly německé ponorky v Atlantiku proti britskému a americkému loďstvu. Výstavba každé ponorky znamenala, že nebude vyrobeno 10, 20, ba i 50 tanků.

Kromě války na moři probíhala mezi Německem a Británií sveřepá válka letecká. I zde se nepřipravenost Německa na válku projevila zcela evidentně. Roku 1940 shodilo německé letectvo na britská města 36 844 tun bomb. Ukázalo se však, že to nestačí k tomu, aby Británie kapitulovala. Bohatě to však stačilo k probuzení chladného britského hněvu. Ještě téhož roku odpověděla Británie shozením 14 631 tun bomb na německá města. Německé letectvo nemělo sílu k tomu, aby dokázalo britské letecké útoky zastavit. Roku 1941 shodilo Německo na Británii 21 858 tun, zatímco Británie odpověděla shozením 35 509 tun na Německo. (P. Briekhill: The Dam Busters, London 1951, str. 47, 117, 166, 249.)

Tato letecká válka stála Německo obrovské náklady.

Prvním důsledkem britských nočních bombardovacích letů byla skutečnost, že miliony Němců musely trávit noci v protileteckých krytech a ráno pak šli Němci do práce rozmrzelí a nevyspalí. Další následek představovalo ničení obytných čtvrtí a průmyslových objektů i s odpovídajícími vedlejšími důsledky. Za třetí bylo nezbytné zaměstnávat pro boj proti britským letadlům značné síly. Speer to shrnul následovně: „Deset tisíc kanónů hledělo do nebe, místo aby tato děla bojovala na východní frontě.” Tyto kanóny také samozřejmě požíraly obrovské množství munice. A kromě toho byla pro pokračování letecké války s Británií vyčleněna polovina německého letectva.

Dřív, než se hitlerovští stratégové pustili do války proti Sovětskému svazu, měli si uvědomit, že britský letecký průmysl je silnější než ten německý. Roku 1941 vyrobil britský letecký průmysl 20 100 letadel. A dalších 2 400 strojů získal z USA. – Německý letecký průmysl mezitím vyrobil 11 030 letadel. Jenže není letadlo jako letadlo. Jedna věc je vyrobit letounek pro jednoho člověka s jedním motorem, a něco jiného je vytvořit čtyřmotorový strategický bombardér. Británie budovala strategické bombardéry – a to ve velkém množství. Německo tak nečinilo.

Do budoucna tedy letecká válka nepřipravovala Německu nic veselého.

V listopadu 1940 byl soudruh Molotov na návštěvě v Berlíně a hovořil zde s Hitlerem a Ribbentropem. V těchto nocích bombardovalo britské letectvo hlavní město Třetí říše s obzvláštní vervou.

Když se pak Molotov vrátil do Moskvy, představte si, jaké hlášení podal soudruhu Stalinovi o stávající situaci: Hitler není schopen bránit ani nebe nad Německem. Skutečně právě teď tolik potřebuje nová území na východě?

7.

Válka mezi Německem a Británií však neprobíhala jen ve vzduchu, na mořích a v oceánech. Probíhala mezi nimi i sveřepá válka na zemi. Roku 1940 obsadily německé jednotky Normanské ostrovy: Jersey, Guernsey a řadu menších. Tyto ostrovy sice patřily Británii, nacházely se však přímo u francouzských břehů. I z ostrova Guernsey, který byl ze všech nejdále v moři, bylo za příznivého počasí dobře vidět až na přilehlé francouzské pobřeží. Z vojenského hlediska bylo obsazení těchto ostrovů nezbytné, avšak z hlediska politického nikoli. Znamenalo to totiž, že poprvé za tisíc let šlape po britských ostrovech nepřátelská bota. Už jen tato představa vháněla Britům do tváří hněvnou červeň. V Britech to roznítilo takový ušlechtilý hněv, že by pro Hitlera bývalo bylo lépe, kdyby si s nimi byl raději nikdy nic nezačínal. Okupace těch ostrůvků znamenala, že mír s Británií už není možný. Žádnému svému vůdci by Británie neprominula, kdyby se pokoušel dosáhnout s Hitlerem dohody, dokud se němečtí vojáci nacházejí na britské půdě. Nu a Hitler zase z prestižních důvodů nemohl své jednotky z těch ostrůvků stáhnout.

Výsledkem bylo, že se obě strany dostaly do neřešitelné situace. A dokud stály německé jednotky na britských ostrovech, Stalin byl klidný. Věděl, že za těchto okolností nemůže mezi Británií a Německem dojít k příměří, přičemž válka na dvou frontách znamená pro Hitlera sebevraždu.

Mimoto bojoval německý Afrika Korps proti britským divizím v Africe. Tento podivínský nápad nemohl pro hitlerovce skončit dobře: své jednotky mohli zásobovat jedině přes Středozemní moře – které ovšem ovládalo britské loďstvo.

8.

Fronta proti Británii tedy existovala – a Hitler navíc neměl sebemenší perspektivu, že by snad na této frontě mohl zvítězit. Zde už měl zkrátka válku prohranou.

Hitler však válčil ještě na další frontě.

Kdovíproč se Hitler vypravil do Jugoslávie. Tam je to ovšem zrovna takové jako v Rusku: vstupné jeden rubl – a odchodné dva rubly. Dovnitř to jde, ale ven nijak zvlášť. A ke všemu ještě Řecko.

„Útok Itálie na Řecko byl nejen lehkomyslný, ale vůbec zbytečný... V důsledku svévolných akcí Italů a chyby na Balkáně byly velké německé síly upoutány v Africe a navíc i v Bulharsku, Řecku a Jugoslávii.” (Guderian: Vzpomínky vojáka, str. 190-191.)

Zvítězit v Jugoslávii bylo nemyslitelné: hory a lesy, množství řek a hrůzné podnebí. To je nejlepší místo na světě pro činnost partyzánů. A žije tam velmi krutý lid. A čím více jeho krve tam německá armáda prolévala, tím bylo jejich postavení horší.

Uvržení Wehrmachtu do Jugoslávie a nesmyslná válka v horách neskýtaly Německu nic kromě ztráty času, sil a prostředků. Vstupem do Jugoslávie otevřel Hitler další válečnou frontu, přičemž ani zde nebylo proč počítat s vítězstvím, tím méně s vítězstvím bleskovým. Německý generální štáb musel v této zemi po čtyři roky držet elitní divize, které zde vedly beznadějnou válku. Tak hloupé rozhodnutí německého velení by nedokázal předpovědět žádný analytik. – A koneckonců, odpor neprojevovala jen Jugoslávie. Ani v Polsku neměl Hitler zrovna na růžích ustláno. Ani v Bulharsku, Řecku, Francii, Norsku… Okupace obrovských území vyžadovalo držet na nich obludně velké pořádkové jednotky. Jen si rozložte po podlaze pořádně velkou mapu Evropy a představte si, kolik vojáků je zapotřebí přinejmenším k organizaci nočních hlídek ve všech evropských městech. Zamyslete se nad tím, kolik vojákuje zapotřebí pro ochranu všech mostů, tunelů, přehrad, hrází, továren, dolů, přístavů, železničních dep a nádraží, silnic a železnic, letišť, skladišť, elektráren, koncentračních táborů, štábů a prostorů dislokace okupačních jednotek. A kolik vojákuje zapotřebí pro ochranu pobřeží a pro okupaci všemožných ostrovů. A kolik jich musí být vyčleněno k pročesávání hor, lesů, kopců, křovisek, opuštěných lomů, dolů atd., aby bylo možno odtud vyšťourat všechny nespokojence.

A i kdyby v Evropě nedocházelo vůbec k žádným projevům odporu, ani tehdy neměl Hitler dost sil na to, aby ji dokázal beze zbytku kontrolovat a ovládat. – Kdo by chtěl věřit, že Hitler se kromě toho všeho ještě pustí do Ruska?

A to není všechno: oni přece Evropu nejen ovládali, nýbrž také ve všech okupovaných zemích převzali veškerou administrativní správu. A byrokracie bujela s nevídanou rychlostí. Pod maskou vzorného německého pořádku se skrývala anarchie neuvěřitelných rozměrů. Generálmajor B. Müller-Hillebrandt například popsal hlavní – a opravdu jen ty nejzávažnější – řídící instance, sloužící jen pro správu města Paříže.

Za prvé štáb velitele vojsk dislokovaných na Západě. Ten byl podřízen Hitlerovi.

Za druhé štáb náčelníka německé vojenské správy pro Francii. Jednalo se o nejvyšší politický a administrativní orgán. Náčelník vojenské správy byl zároveň také velitelem všech okupačních vojsk ve Francii. Vedle něj se nacházel velitel jednotek SS a policie ve Francii. „V důsledku toho, že ten druhý dostával svá služební nařízení bezprostředně od Reichsführera SS, docházelo k vážným neshodám při vojenské správě Francie, protože Reichsführer SS využíval svůj orgán ke svévolnému vměšování se do záležitostí vojenské správy.”

Za třetí a za čtvrté – „Válečné loďstvo a letectvo byly ve Francii ztělesněny vlastními štáby, které ovšem nebyly podřízeny veliteli vojsk na Západě.”

Za páté – německé velvyslanectví v Paříži. Bylo podřízeno Ribbentropovi a jelo si po své vlastní linii.

Za šesté štáb válečného hospodářství a průmyslu ve Francii, který představoval ústředí správy válečné ekonomiky a zbrojního průmyslu.

Za sedmé – „Neustále přijíždělo velké množství zvláštních představitelů z nejrůznějších instancí, například od státního zmocněnce pro čtyřletý plán, od ministra pro výzbroj a munici, od generálního zmocněnce pro pracovní síly, ministerstva dopravy, Todtovy správy pro stavbu pevností a dálnic atd., atp.” (Německá pozemní armáda 1933-1945, díl II, str. 78-79.)

To všechno označuje německý generál za „chaos, panující ve vztazích mezi nejvyššími státními orgány”. A čím více byrokracie bujelo, čím více nařízení z jejích orgánů plynulo – tím hůře fungovalo hospodářství. S takovou organizací nemohla pokořená Evropa vyžít dlouho.

Ještě ke všemu pak na všech těchto obrovských územích chyběly strategické suroviny, nezbytné pro život společnosti i pro pokračování války. Pokud se stane, že v gigantické továrně chybí třebas jen jeden nezbytný prvek, pak se zastaví celá výroba. Válka zpřetrhala hospodářské vztahy Evropy s okolním světem. Obrovská kolesa se sice točila, ale nebylo vlastně divu, že naprázdno. Evropa chudla a hubla před očima. Hlad již uchvátil Evropu do svého pevného kostlivého pařátu. Všechno to muselo vybuchnout a zřítit se. A to v nejbližší budoucnosti.

Proto byla pokořená Evropa sudem střelného prachu, i kdyby v ní hitlerovci nepáchali své obludné zločiny. A krátká šňůrka už hořela a jiskry létaly.

Pokořená Evropa byla Hitlerovou druhou frontou.

9.

Hitler měl však ještě i třetí frontu. Spojené státy americké.

Sem se přesně hodí Göringova slova: „Válka už je v plném proudu, i když děla ještě nestřílejí.”

Roosevelt už poskytoval vojenskou pomoc titánských rozměrů jak bojujícímu Churchillovi, tak i „neutrálnímu” Stalinovi. Už v létě roku 1940 se Spojené státy americké samy považovaly za „nebojujícího spojence” Británie. V kterémkoliv okamžiku mohla být předpona „ne –” odtržena pro bezúčelnost. V září získala Británie od USA padesát torpédoborců. O oněch lodích se hovořilo jako o „zastaralých”. Nu dobrá. Německo však žádný takový dárek od nikoho nedostalo. A jak by po takových „zastaralých” torpédoborcích skočilo! Takové spojence však Německo nemělo.

Dne 11. března 1941 přijal Kongres USA zákon o půjčce a pronájmu („Lend-Lease Act”). Tento americký krok hodnotili Němci jako vyhlášení války.

24. března 1941 poskytla vláda USA britskému loďstvu právo používat opravárenské kapacity amerického loďstva.

30. března byla zkonfiskována všechna německá a italská plavidla v amerických přístavech. To už byl přímo válečný akt. V souladu s mezinárodním právem je totiž loď pod vlajkou svého státu chápána jako součást daného státního území. Záborem plavidla pod německou vlajkou tedy obsazujete součást německého území. A to také americká vláda učinila.

10. dubna 1941 prohlásila vláda USA Rudé moře za „mimoválečnou zónu” a oznámila své rozhodnutí nepropouštět tudy cizí (tj. německé a italské) lodě. Rudé moře tím jakoby nabylo statutu teritoriálních vod USA. Tento krok měl za účel nerušené zásobování britské armády v Egyptě a na Blízkém východě – a britského loďstva ve Středozemním moři.

Hitler okupoval Dánsko, nikoli však Grónsko, které je součástí Dánska. Dne 13. dubna 1941 ovšem došlo k vylodění amerických jednotek v Grónsku. Od tohoto okamžiku už vstoupila válka mezi USA a Německem – byť nebyla dosud vůbec vyhlášena – do určité kritické fáze.

24. dubna byla „bezpečnostní zóna” USA rozšířena až ke 30. stupni západní délky. Amerika tedy prohlásila za své vnitřní moře celou polovinu Atlantického oceánu – a to s právem potápět zde jakékoli německé lodě, které se tam případně odváží vplout.

27. května vyhlašuje Roosevelt v USA výjimečný stav.

14. června 1941 byl „zmražen” veškerý německý a italský majetek v USA.

16. června byly v USA uzavřeny německé konzuláty.

To znamená válku. Hitler to chápal lépe než kdo jiný. Dne 21. června napsal Mussolinimu: „Jestli Amerika vstoupí do války nebo ne, na tom vůbec nezáleží, protože už nyní podporuje naše nepřátele všemi silami, které je schopna mobilizovat.”

* * *

Řekněme si to na rovinu: vysvětlení, že Hitler zaútočil na Sovětský svaz ve jménu dobytí životního prostoru, je mírně řečeno podivné. Tou dobou už Hitler ztrácel kontrolu nad Atlantikem, britské loďstvo blokovalo německé námořní cesty, což vedlo Německo k neodvratné katastrofě – a Amerika se už rozpřáhla ke gigantickému úderu. Skutečně neměl Hitler za této situace nic jiného na práci než dobývat ruská městečka a vesničky?

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Koho tak nejlépe pověsit?

Německá vojska byla nedostatečně připravena a vybavena; rovněž neměla plnohodnotné velení.

E. Middeldorf: Taktika v ruské kampani, str. 25

1.

V nejvyšších patrech mocenské pyramidy hitlerovského Německa věru nepřebývali jen ti nejschopnější mužové. Ale o stupínek níže už se přece jen setkáme se jmény velmi zvučnými: generál polní maršál Erich von Manstein, generálplukovník Heinz Guderian, generál polní maršál Erwin Rommel! Kolem těchto vynikajících Hitlerových vojevůdců byly už utvořeny celé vědní obory. Moudří rommeloznalci svolávají své konference a rozdávají si na nich ceny, zatímco guderianologové si zase organizují svá vlastní sympózia. Už dávno nás naučili myšlence, že Stalin měl po ruce jen tupé šavlující kavaleristy, zatímco Hitler disponoval skvělými vojevůdci, mysliteli, teoretiky i praktiky. Činy Hitlerových generálů jsou opěvovány jako hrdinská dobrodružství Héraklova. Tento módní trend už se dávno dostal i do Ruska. Podívejme se, jak zpívá „slavík Wehrmachtu” Ivan Stadnjuk, jeden z hlavních pěvců hitlerovské moudrosti a mohutnosti: „Němečtí generálové měli akademické vzdělání. Byli vychováni ve starém pruském vojenském systému, dobře znali strategii, zákony vedení války a byli vyškoleni podle nejvyšších standardů válečné vědy.” {Vojenno-istoričeskij žurnál 6/1989, str. 6.) Právě Stadnjuk zhanobil své jméno i celým třísvazkovým dílem, pojednávajícím o tom, jak byli hitlerovští generálové schopní, vzdělaní a iniciativní… Vzápětí za Stadnjukem se samozřejmě vyhrnul celý houf přizvukovatelů, kteří o nejmoudřejších německých vojevůdcích složili hotové romány. Ruští vůdcové ověšují všechny tyto tvůrce vavříny. Má-li někdo touhu dosáhnout rychlého triumfu, mám pro něj dobrý recept na nehynoucí slávu, na okamžitý a zvučný úspěch: Napište román o vysoce schopném, byť mírně unaveném Guderianovi – a komunisté vám okamžitě vypíšou státní cenu.

A na Západě je to ještě horší. Zajděte si do kteréhokoli knihkupectví v Londýně, Washingtonu či Paříži. Brzy tam najdete nikoli jednu polici, ale celé oddělení knih o Hitlerových strategických velikánech. Na požádání vám přinesou celé katalogy, tlusté jako pořádný telefonní seznam a plné titulů pojednávajících o každém z nich. Další haldy knih jsou vydávány o německých stratézích nižších hodností. Otevřete-li téměř jakoukoli knihu nikoli přímo o Rommelovi, Mainsteinovi nebo Guderianovi osobně, nýbrž jen obecně o válce, i tam samozřejmě naleznete hromady a hromady informací o nadaných německých stratézích… a také o těch, kdo je dokázal porazit: o amerických a britských generálech.

Jako příklad si uveďme britskou školní učebnici dějin 20. století, vydanou Oxfordskou univerzitou. Ze 380 stránek učebnice pojednává celých 78 stran o tom, jak britská armáda honila po poušti Rommela a jak ho nakonec porazila, i když ho bohužel nedokázala zajmout. Ovšem o tom, že německá armáda bojovala také i na východě, o tom pojednává v dané učebnici JEDNA stránka. Ale jaká! – Hlavním triumfem každé výuky je názornost. Lépe jednou uvidět než stokrát uslyšet. Proto zabírá celou tu jednu stránku mistrovsky vyvedený obrázek: Stalin u glóbu. Kresba má téměř fotografickou kvalitu, takže vzniká dojem naprosté reálnosti. – Když jsem to uviděl, měl jsem co dělat, abych to knihkupectví na Charing Cross nerozmlátil na třísky. Ale opanoval jsem se. To knihkupectví za to přece nemůže. A nebyla to ani Oxfordská univerzita, odkud byl vpuštěn do oběhu příběh o Stalinově glóbu. Tento příběh si na svých dlouhých a tenkých nohách vyrazil do světa z historické přednášky, kterou oblažil XX. sjezd KSSS náš drahý Nikita Sergejevič. Chruščov tehdy vyprávěl o Stalinově slepotě a zbabělosti – a na tato Chruščovova odhalení reagoval sjezd bouřlivě: jednotlivými i sborovými výkřiky vyjadřovali nejlepší lidé v zemi své pobouření nad Stalinovou hloupostí. Od časů tohoto sjezdu se příběh o Stalinově glóbu vžil a zakořenil. Člověk přemýšlí v obrazech. – A tady má tedy lidstvo jasný a zřetelný obraz: přihlouplý Stalin neznal situaci a nechápal podrobnosti: vždyť on řídil válku podle glóbu!

Jen tak na okraj: existuje poměrně dost snímků jak Stalinovy pracovny, tak i Hitlerovy pracovny v Říšském kancléřství. Ze snímků je jasně patrné, že v Hitlerově pracovně stál obrovský glóbus, zatímco v pracovně Stalinově žádný glóbus nebyl. – I v dalších Hitlerových rezidencích byly umístěny glóby. A existuje nemálo dokladů o tom, že to byl právě Hitler, kdo řídil válku podle glóbu. Zde je jeden z nich: „V salonu na Berghofu stál velký glóbus… Jeden z vojenských pobočníků mi významně ukázal čáru provedenou obyčejnou tužkou ze severu na jih – podél Uralu. Hitler si takto vyznačil, kde bude končit oblast státních zájmů Německa a kde začíná zájmová sféra Japonska.” (A. Speer: Vzpomínky, str. 257.) Nikdo však kupodivu umělecky neztvárňuje Hitlera, jak si na glóbu zakresluje své budoucí hranice. Tuto Hitlerovu hloupost nicméně Chruščov a mnozí jeho přizvukovači – počínaje Někričem – připisují… Stalinovi.

Na oné jediné stránce v britské učebnici, pod tím obrázkem je pak otištěno sedm řádků (SEDM) o válce na východní frontě. Do těch sedmi řádků vtěsnali oxfordští mudrcové celou tu verzi firmy Žukov-Chruščov: nepřipravenost Sovětského svazu, neschopnost, tupost, armáda zbavená velení, jedna puška na tři muže – a Stalin coby vojevůdcovský ubožák stojící u glóbu.

Z této oxfordské učebnice (a nejen z ní) pak jasně vyplývá, že Sověti měli ve velitelských funkcích samé ubožáky, zatímco britští generálové dokázali porazit i samotného Rommela.

V čem byl však ten Rommel vlastně tak jedinečný? A čím se tolik vyznamenali Guderian s Mansteinem?

Dříve, než se pustíme do rozboru zásluh a úspěchů Hitlerových generálů, položme si otázku: PROČ NEBYLI PO VÁLCE POVĚŠENI?

2.

Když nebylo možné pověsit všechny, pak měli být pověšeni alespoň ti hlavní. U Rommela je to jasné – buď spáchal sebevraždu, nebo mu k tomuto aktu slovem i činem napomohli. Ale Guderian a Manstein z toho vyšli jen s lehkým úlekem. Snad tedy byli jen nevinnými ovečkami?

Ti dva se po pravdě řečeno žádným naivním ovečkám vůbec nepodobali. Agresivní válka byla přece umožněna právě tím, že byla pro tuto agresi vytvořena zbraň: německé tankové jednotky. Otcem a tvůrcem německých tankových jednotek byl Guderian. Bez něho by byla jakákoli válečná tažení nemyslitelná. Kdyby neexistovaly německé tankové jednotky, nebyla by ani žádná okupovaná území, neexistovala by Osvětim, neexistovaly by ani další tábory smrti, ani by nedošlo k nesčetným zločinům, které hitlerovci v cizích zemích napáchali.

Guderian však není vinen jen takříkajíc obecně; je vinen i z konkrétních válečných zločinů.

Dne 19. září 1941 padl Kyjev. Důvodem byla skutečnost, že Kyjev obrovskou oklikou obešla Guderianova 2. tanková skupina. Již deset dní poté – 29. září 1941 – došlo k události, známé pod jménem Babij Jar (šlo o masové vraždění židovského obyvatelstva – pozn. překl.). Babij Jar – to byla součást Kyjeva. Roku 1945 padl Guderian do zajetí. Pro sovětské žalobce by byla naprostá maličkost, kdyby spojili Guderiana a Babij Jar do jedné smyčky – a kdyby pak na té smyčce Guderiana pověsili. Jenže sovětští žalobci, které řídil Andrej Januarjevič Vyšinskij (přezdívaný „Jaguárjevič”), Guderiana kdovíproč k žádné odpovědnosti nepohnali.

Obhájci nacismu tvrdí, že za všechno může Hitler a SS – a že hrdinská německá armáda se žádných zločinů nedopouštěla. Babij Jar – to je prý práce SS, s níž neměl poctivý a čestný voják Guderian nic společného. Dobrá. Připusťme, že Guderian nenese za Babij Jar odpovědnost. Jenže v kyjevském kotli padly Guderianovi do rukou statisíce vojáků a důstojníků Rudé armády. Mnoho tisíc důstojníků a komisařů bylo povražděno hned v prvních dnech, tedy v době, když se ještě nacházely pod eskortou Guderianových vojáků – tj. v Guderianově zajetí. Za to by mohl být hnán k odpovědnosti už určitě! Leč nestalo se.

Od června 1944 zastával Guderian funkci náčelníka generálního štábu pozemního vojska. Za všechno, co se dělo na frontě i v týlu, nesl plnou odpovědnost. Dá se mu pověsit na krk, co je libo – nakonec samozřejmě i tu oprátku. Mohl by být souzen třeba jen za „spálenou zemi” při ústupu, za zničení a vypálení Varšavy, za vyhlazování jejích obyvatel, za přípravu na úplné zničení Krakova. Guderianovi bylo možné dát za vinu zničená města, mosty, továrny a spálené vesnice, postřílená rukojmí a nesčetné množství nevinně vražděných lidí.

Jenže Guderian působil při Norimberském procesu coby svědek… Svědky zde tedy byly oběti nacismu – a s nimi také ubožáček Guderian. Taky svědek.

3.

A nyní o Mansteinovi. Rozdrtil Belgii, Nizozemí, Francii i britský expediční sbor. To všechno byla jeho práce. To on k tomu vypracoval plán. Osobně před Hitlerem trval na tom, aby byly jiné varianty odmítnuty a aby byl realizován právě jeho návrh. Francie padla. Britská armáda zanechala veškerou svou výzbroj v Dunkerque a zmizela z kontinentu jen díky šťastné shodě okolností. Manstein mimochodem rozhodně neseděl někde v kanceláři, nýbrž – spolu s Guderianem a dalšími – přetvořil svůj plán v život (přesněji řečeno: v smrt), přičemž projevoval mimořádně zločinné chování. Na šibenici s ním! – Jenže sovětští soudruzi to posuzovali jinak: No copak rozdrcení Francie je nějaký zločin? – Přitom jim ochotně přikyvovali francouzští žalobci.

Od 22. června 1941 bojoval Manstein v Pobaltí. Co se tam dělo, nebudu připomínat. Řeknu jen, že se tam děly mírně řečeno velmi děsivé věci. Mansteinovi byla tehdy přímo a bezprostředně podřízena nejsveřepější ze všech divizí SS – „Totenkopf‘. Za činy této divize měl být Manstein přivlečen k soudu na provaze: vždyť byl vlastně hlavou Smrtihlava. Sovětští žalobci mohli (a měli!) vystavit Mansteinovi za to Pobaltí účet. Ale oni mu jej nevystavili.

Roku 1942 bojoval Manstein na Krymu. Pustil se tam do řezničiny, jejíž měřítka nejsou nikterak pozadu za krvavou lázní, kterou ustrojili právě na Krymu Pjatakov, Béla Kún a Zemljačka po skončení občanské války. Mansteinovi bylo tedy možné vystavit účet i za Krym… A byly zde i další účty. Jenomže sovětští žalobci projevili v tomto případě udivující humanismus. Za tu krymskou řezničinu odtud Stalin vyvezl všechny krymské Tatary, a to i společně s vetchými stařenami, které nikoho nezařezávaly, a s kojenci, kteří přišli na svět až po zmíněných událostech. Ale Mansteina, který to vraždění řídil – nebo mu přinejmenším sekundoval – kupodivu do Kazachstánu nikdo neodvezl.

Manstein je válečný zločinec. Britský soud ho odsoudil za zločiny, kterých se dopustil roku 1940 ve Francii: nikoli za přípravu a plánování agresivní války, nýbrž za popravy válečných zajatců. (Samozřejmě ho nakonec omilostnili a rychle propustili.) Nu a Sovětský svaz – ten neměl vůči Mansteinovi žádné požadavky.

4.

Na Norimberský proces si sovětská strana pozvala velmi podivné svědky. Například generála a polního maršála Friedricha Pauluse. Byl to ovšem právě Paulus, kdo plánoval agresivní válku proti Sovětskému svazu. Právě jeho varianta útoku byla tehdy přijata a uskutečněna. A navíc ještě ke všemu na sovětském území osobně bojoval. A to velmi úspěšně. Během jednoho roku se vyšvihl z hodnosti generálporučíka až na polního maršála. Paulus se také prodral nejdále na východ ze všech německých velitelů – až do Stalingradu. A tam se stal prvním německým polním maršálem, který padl do zajetí. Paulus velel 6. armádě od ledna 1942 do ledna 1943. Paulusovi by bylo možné klást za vinu jakékoli zločiny vojáků a důstojníků 6. armády. Ten by se na oprátku určitě hodil!

Jenže naše kompetentní orgány rozhodly: Paulus není zločinec. Je svědkem zločinů…

Že by za to snad mohly britští a američtí soudcové? To oni snad neúprosně odmítali, aby byl Paulus pověšen?

V prvé řadě nutno říct, že neúprosní vůbec nebyli a že se Sověty ochotně spolupracovali. I kdyby však neúprosně odmítali Pauluse pověsit, mohl Paulus viset i bez Norimberského procesu. Stalin měl na výběr: mohl Pauluse dohnat k smrti mučením a prohlásit pak, že zemřel přirozenou smrtí, nebo ho mohl soudit ať už ve veřejném či neveřejném procesu přímo v Sovětském svazu. Ostatně i do toho Norimberku ho mohli přivézt, a to v kleci – nikoli jako svědka, nýbrž jako obviněného z obludných zločinů: Tady je – hlavní plánovač a jeden z hlavních vykonavatelů… A kdyby se ostatní soudci v Norimberku za takovýchto okolností rozhodli, že Paulus nemá být pověšen? No tak si trhněte nohou, je to náš zajatec, my si ho odvezeme zpátky do věznice Lefortovo a odšroubujeme mu tam hlavu i všechno ostatní, co se dá z lidského těla odšroubovat.

Nikdo však Paulusovi hlavu neodšrouboval. Paulus dokonce nebyl ani souzen.

Že by snad tedy nebyl po válce souzen vůbec žádný z německých stratégů?

Ale to zase ano. I na popravy došlo. V Norimberku byli souzeni a pověšeni polní maršál W. Keitel a generálplukovník A. Jodl. Byli odsouzeni za plánování agresivní války. Nyní je tedy nejvyšší čas vykřiknout překvapením.

5.

Víme již, že v hitlerovském Německu se hromadil štáb na štáb. Zdálo by se, že nejvýše postavení velitelé se museli nutně zabývat plánováním války proti Sovětskému svazu. Ale ono tomu tak nebylo. Právě proto, že válka proti Sovětskému svazu měla být válkou snadnou, krátkou a jednoduchou, se velké štáby a největší stratégové Keitel s Jodlem jejím plánováním vůbec nezatěžovali. To pro ně bylo příliš malé sousto. Oni mířili výš. Proto nebyl záměr války proti Sovětskému svazu vypracován na úrovni nejvyššího velení Wehrmachtu, nýbrž níže: v generálním štábu pozemního vojska. Plán Barbarossa nedozrál v OKW, nýbrž jen v OKH.

Pokyny k rozpracování direktivy č. 21 ohledně provedení operace Barbarossa sledovaly následující řetěz:

• nejvyšší velitel, tj. Hitler;

• vrchní velitel pozemního vojska polní maršál von Brauchitsch;

• náčelník generálního štábu pozemního vojska generálplukovník Halder.

Na Halderův rozkaz prováděl předběžné výpočty plukovník von Greifenberg. První náčrty provedl generálmajor Marks. Markse pak vystřídal generálmajor Friedrich Paulus. Od září 1940 do ledna 1942 byl Paulus vrchním ubytovatelem při generálním štábu pozemního vojska. V překladu do srozumitelné řeči byl náčelníkem operační správy – tedy tvůrcem všech plánů. Šipky Barbarossy nakreslil na papír on. Dne 5. prosince 1940 byly Paulusovy náměty předloženy Hitlerovi. Hlášení podával Halder, a to za přítomnosti von Brauchitsche a generálmajora Brandta.

Jsou to tedy Brauchitsch, Halder, Marks a Paulus, kdo měli být pověšeni za přípravu agresivní války. A aby byl výčet úplný, jmenujme ještě i Greifenberga s Brandtem.

Jak záměr uzrával, kruh zasvěcených se rozšiřoval. Nejdřív byli do přípravy zataženi velitelé skupin armád, poté velitelé armád a tankových skupin a nakonec i velitelé armádních sborů a divizí… Ti všichni byli do věci zasvěceni a rovněž zakreslovali šipky do map. Například v únoru 1941 vypracovává Paulus ve štábu 2. tankové skupiny, jíž velel Guderian, varianty operací na mapách. 28. února hlásil Paulus Halderovi, že Guderian úkol pochopil; válečná hra na mapách prý dále ukázala, že Paulusův plán je dle Guderianova mínění uskutečnitelný.

I Guderian by tedy měl být jako jeden z autorů plánu pověšen. A spolu s ním všichni velitelé skupin armád, polních armád i tankových skupin. A nakonec – proč ne i velitelé armádních sborů a velitelé divizí?

Proč však sovětští žalobci požadovali, aby byli místo toho popraveni Keitel s Jodlem, když dobře věděli, že Barbarossa není jejich výtvorem?

6.

Co vlastně Keitel s Jodlem dělali?

Keitel s Jodlem – to byly štábní krysy… Na sovětském území nebojovali. Ani na jiných územích. Celou válku proseděli v berlínských kancelářích a bunkrech… Zabývali se úkoly vpravdě strategickými… Keitel s Jodlem, jak řečeno, hleděli šířeji a dále. Porážka Sovětského svazu, to pro ně byla hotová věc už předtím, než se na mapách objevily první šipky. Válku proti Sovětskému svazu ve svých úvahách vynechávali jako již vyřešený problém – a hleděli daleko dopředu do strategické perspektivy. Každodenním plánováním a takovými drobnostmi, takovou rutinní záležitostí, jakou byla porážka Sovětského svazu, nechť se zabývají hodnostně níže postavení velitelé. Keitel s Jodlem řídili válku ve světovém měřítku. Mám ostatně podezření, že tak činili… podle glóbu. Dne 17. února 1941 nařídil Hitler generálplukovníkovi Jodlovi, aby vypracoval plán vpádu přes Afghánistán do Indie. (Vojenno-istoričeskij žurnál 6/1961, str. 88.) Afghánistán měl být obsazen jedním skokem – a pak se mělo bez zdržování triumfálně projít Indií. Jejich touha omýt si boty v Indickém oceánu byla opravdu velmi mohutná a netrpělivá.

Dne 11. června 1941 dokončil Jodl pod Keitelovým vedením rozpracování skvělé direktivy o tom, co dělat po vítězném rozdrcení

Rudé armády: na podzim 1941 udeřit z Libye přes Egypt na Írán a odtud dále do Indie. Z Bulharska se pak mělo přes Turecko postupovat na Blízký východ.

Takže sovětští žalobci tedy pro Keitela a Jodla požadovali nejvyšší trest za to, že… že si chtěli omýt boty v Indickém oceánu. No to je tedy zločin až na půdu! A američtí, britští i francouzští soudci pokyvovali hlavami: To je něco obludného! Za tyto záměry musí být Keitel s Jodlem pověšeni! – A soud vynáší rozsudky smrti.

Keitel s Jodlem – autoři fantastických a nikdy neuskutečněných plánů na pokoření Afghánistánu, Íránu, Turecka, Indie a Egypta – byli pověšeni.

Jedni jsou tedy odsouzeni a pověšeni. Jiným se však nestane ani jedno, ani druhé. Podle jakých kritérií probíhal tento výběr?

Nemyslete si, prosím, že bych snad toto odsuzování neschvaloval. Vůbec ne: já jsem pro tuto věc všemi deseti. Jenom se ptám: Proč má být sestavování iluzorních projektů zločinem, zatímco rozpracování a uskutečnění plánů na rozdrcení všech armád Evropy a okupace všech evropských států zločinem není? No dobrá, nechrne tedy stranou Francii, Belgii, Nizozemí, Řecko a všechnu ostatní drobotinu. Ale proč sovětští žalobci nevolají nikoho k odpovědnosti za vypracování a uskutečnění operace Barbarossa?

Jen tak mimochodem: v srpnu 1941 okupovala Rudá armáda společně s britskou armádou Írán, přičemž sovětské kompetentní a všudypřítomné orgány tam navíc zorganizovaly i státní převrat. Pokud byla okupace Íránu zločinem, pak měli být v Norimberku pověšeni sovětští a britští generálové: oni přece ten Írán opravdu obsadili, zatímco Keitel s Jodlem to pouze plánovali.

A pokud je zločinem vypracování plánu na dobytí Afghánistánu, co pak má být učiněno s hrdinnými sovětskými dobyvateli Afghánistánu? Vždyť jejich afghánská zkušenost byla rozhodně o poznání širší a hlubší než zkušenost Jodlova a Keitelova. Ostatně, v Sovětském svazu se touto záležitostí nezaobírali jen dva muži. A hlavně ne pouze teoreticky. Sovětských vojevůdců, týrajících Afghánistán, bylo celé stádo. A jaká to byla jména: generálplukovník Tucharinov, maršál Sovětského svazu Achromejev, generálplukovník Krivošejev, maršál Sovětského svazu Ustinov, armádní generál Gračov, generálplukovník Gromov, generálporučík Lebed‘, armádní generál Garejev, generálmajor Ruckoj. Takže ty všechny také nařídíte pověsit? No řekněte, o co byli horší než Keitel a Jodl? Keitel s Jodlem nikdy na půdu Afghánistánu nevstoupili. Za to sovětští generálové a maršálové tam prolévali cizí krev skoro deset let – bez příčiny, bez důvodu, beze smyslu a bez užitku.

7.

V Norimberku nebyli pověšeni jen Keitel s Jodlem. Byl tam rovněž odsouzen a pověšen německý ministr zahraničí Joachim von Ribbentrop.

To je ale zvláštní věc…

Od roku 1934 byl Ribbentrop zvláštním zmocněncem v otázkách ODZBROJENÍ. Od roku 1936 působil jako velvyslanec ve Velké Británii. Británii miloval, byl přesvědčeným anglofilem a dělal všechno pro to, aby mezi Německem a Británií nevypukla válka. Od roku 1938 zastával Ribbentrop funkci ministra zahraničí. Mnichovská dohoda? Tu přece vůbec nepodepisovali nějací ministři, nýbrž přímo šéfové výkonných vlád – a to včetně ministerských předsedů Británie a Francie. Za Mnichov měli být pověšeni Daladier a Chamberlain. Ti se pod tu dohodu podepsali – ale Ribbentrop? Jeho podpis tam není.

Dále už se Ribbentrop proslavil jediným aktem: podpisem moskevského paktu Ribbentrop-Molotov – za Stalinovy osobní účasti. Tento pakt byl klíčem k zahájení druhé světové války. Za tento zločin měl být Ribbentrop pověšen. Jenže na totéž břevno měl být tedy vytažen za krk i Vjačeslav Michajlovič Molotov… Už kvůli rovnováze. A uprostřed mezi nimi by klidně mohl viset ještě také soudruh Stalin.

To je přece podivný soud: Ribbentrop podepsal pakt o zahájení druhé světové války – a už ho vedou na prkenné lešení s otvorem, který se najednou propadne pod nohama a otevírá cestu do říše mrtvých. Molotov podepsal tentýž papír – a podívejme se: právě on řídí v zákulisí spolu se soudruhem Stalinem Norimberský proces.

Druhá světová válka byla zahájena rozdělením Polska. Mapu se zakreslením tohoto rozdělení podepsal samotný Stalin. Stalinův podpis zaujímá mimochodem na té mapě délku 58 centimetrů. Náš velký vůdce byl tehdy vskutku velice, velice spokojen, že tím Hitlerovi otevírá cestu rovnou do pasti.

Proč nebyli Molotov a Stalin pověšeni za tytéž činy, za něž byl pověšen Ribbentrop?

Podpisem moskevského paktu o zahájení druhé světové války vlastně Ribbentrop odstřihl německou diplomatickou mašinérii od dalších akcí. Od té chvíle už hovořila děla, nikoli němečtí diplomaté.

Ribbentrop byl pověšen. Opravdu však nebyli vhodnější kandidáti? Ribbentrop přece neměl přímý vztah ani k události jménem Babij Jar, ani k blokádě Leningradu, ani k táborům válečných zajatců. A ani mu nebyla podřízena divize SS „Totenkopf‘.

Když je někdo vinen, bijeme toho viníka – a ne prvního, kdo nám přijde pod ruku. Copak Stalin v Norimberku věšel jenom tak, bez rozmyšlení?

Jakýkoliv nepochopitelný Stalinův čin vysvětlují západní oficiální historikové jednoduše: Byl to přece pitomec! Co se dá od takového pitomce čekat?

I v tomto případě by dané vysvětlení dost sedělo: pitomec Stalin se vůbec nedotkne Pauluse, který válku proti SSSR nejdřív naplánoval, a pak v Sovětském svazu osobně bojoval, zatímco Keitela s Jodlem, kteří proseděli celou válku v berlínských kancelářích, nechal pověsit za sestavení plánu zcela nerealistického tažení proti Indii. Takového idiota aby pohledal.

Jenomže tahle záležitost se přece Stalinovou hloupostí vysvětlit nedá. V Norimberku sice sovětští soudci dle svého zvyku dělali, co se jim zlíbilo, ale přece jenom tam byli v menšině: sovětský žalobce byl jenom jeden, zatímco západní byli tři – americký, britský a francouzský. Pánové, velcí juristé demokratického Západu! Jak se vám to stalo, že jste nepověsili ty, kteří by to zasloužili nejvíc? Kam jste se, proboha, koukali?

* * *

Každý sovětský člověk slyšel o tom, že v Norimberku proběhl jakýsi proces, znal sovětská obvinění a pamatoval si důsledek: ti, kteří si to zasloužili, tam dostali provaz.

Opravdu?

A už mě začnou tlačit ke zdi: Tak ty hájíš hitlerovce!

Vůbec ne, pánové, já obviňuji Stalinův režim za to, že těch hitlerovců pověsil málo. A když už někoho pověsil, pak ne ty, kteří si to nejvíc zasloužili.

Bylo by velmi zajímavé vědět proč.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

K čemu je Stalinovi Besarábie?

Hitler, zahnaný do slepé uličky a celý vystrašený, se v červnu 1941 rozhodl obrátit se na východ a zaútočit na Sovětský svaz.

B. Liddel Hart: Strategie nepřímých akcí, Moskva, Nakladatelství zahraniční literatury 1957, str. 336

1.

Někde uprostřed mezi Baltským a Černým mořem se rozkládají neprůchodné bažiny Polesí. Tyto bažiny rozdělují scénu válečných operací v tomto prostoru do dvou proudů – do dvou strategických směrů. Nepřítel, který postupuje proti Rusku ze západu, si nejprve musí vybrat směr hlavního útoku: buď severně nebo jižně od oblasti Polesí. Dobyvatelé ze západu postupovali tradičně do prostoru na sever od Polesí: směr Varšava-Brest-Minsk-Smolensk představuje přímou cestu na Moskvu. I Hitlerovi stratégové stáli před otázkou: vést hlavní úder severně nebo jižně od bažin?

Hitlerovi stratégové rozhodli, že hlavní úder bude veden v severním prostoru a pomocný v prostoru jižním. Roku 1941 měl Hitler k dispozici čtyři tankové skupiny. Pro operace na sever od Polesí byly vyčleněny tři z nich – a ta zbylá měla operovat na jihu.

Sovětská rozvědka věděla o soustředění německých vojsk. Věděla také, že proti Pobaltí a Bělorusku mají operovat tři tankové skupiny, zatímco proti Ukrajině jenom jedna. Jak mělo sovětské velení za této situace postupovat?

Jestliže Němci tedy připravují hlavní úder na sever od bažin, pak je nezbytné dislokovat v tomto prostoru – tedy na západním směru – i hlavní síly Rudé armády.

Dokonce i kdyby sovětská rozvědka nevěděla o Hitlerových plánech vůbec nic, i tehdy by bylo záhodno držet hlavní síly na západním směru. Vždyť i ten nejhloupější frajtr jasně vidí, že přes Bělorusko a Smolensk vede přímá cesta na Moskvu.

Uskupení jednotek – to je obrazně řečeno totéž co postavení figur na šachovnici. Generální štáb představuje mozek armády. Náčelníkem generálního štábu musí být tedy nejschopnější a nejrozumnější generál z celé armády. To on rozestavme figury tak, aby neprohrál partii. Od února 1941 byl náčelníkem generálního štábu Rudé armády Žukov. A teď se podívejme na situaci: dne 22. června vedli Němci hlavní úder severně od Polesí a rozdrtili sovětské armády v Bialystockém výběžku. Nyní se mohou tankové skupiny vrhnout na Smolensk a na Moskvu… Žukov ovšem nemá své hlavní síly v tomto prostoru, nýbrž… jižně od Polesí. Naskýtá se zde otázka: Kde je ta obdivovaná Žukovova genialita? Nejohroženější prostor se nachází na sever od bažin, každý dobyvatel dosud postupoval právě tudy – ale Žukov rozvinul hlavní uskupení jednotek Rudé armády… na jihu.

Následky Žukovova rozestavění sil byly katastrofální. Pro odražení úderu proti Moskvě musely být divize, armádní sbory i celé armády nakládány urychleně a pod bombardováním do vlaků a hnány z jihozápadního směru na směr západní. Na místě musely být opět pod bombardováním vykládány a rovnou od vlaků vrhány do bitvy. Výsledky byly následující: štáb 16. armády dorazil z prostoru Šepetovka ke Smolensku a probíhá jeho vykládka. Jenže spojovací prapor je neznámo kde. A jak víme, bez spojení není velení. Celá armáda je tedy bez velení. Tak právě tomu se říká armáda zbavená hlav. Za to ovšem nenesl vinu Stalin, který armádu očistil od neschopných velitelů (jako byl takový Seďjakin či Alksnis), nýbrž Žukov, který v květnu a na začátku června neposlal většinu armád II. strategického sledu do Běloruska, nýbrž na Ukrajinu.

To byl jen jeden příklad. Podobných příkladů jsou však mraky. V 19. armádě, která musela být přesunuta z prostoru Čerkassy rovněž ke Smolensku, byl obraz stejný: dělostřelectvo je vyloženo z vagonů, zatímco vagony s municí ještě nedorazily. Tankisté jsou na místě a opraváři kdesi na cestě. Štáb divize přijel, ale pluky této divize jsou kdovíkde v dálce…

Další otázka: o čem přemýšlel geniální Žukov před německým vpádem? Proč nebyl nejsilnějším vojenským okruhem Sovětského svazu už před válkou okruh Západní, který se nacházel na nejnebezpečnějším směru, nýbrž okruh Kyjevský?

2.

Odpověď je následující: kdyby Žukov přemýšlel o obraně, pak by pochopitelně rozvinul nejmohutnější uskupení sovětských jednotek právě na onom nejohroženějším úseku – tedy severně od Polesí.

Žukov však o žádné obraně nepřemýšlel a ani ji neplánoval. „Sovětské velení se při organizaci hlavních záměrů neřídilo zájmy strategické obranné operace (taková operace se vůbec nepředpokládala a neplánovala…), nýbrž vzhledem k úplně jiným akcím.” To prohlásil zástupce náčelníka Generálního štábu ozbrojených sil SSSR armádní generál Garejev v ústředním orgánu Ministerstva obrany SSSR. (Krasnaja zvezda, 27. června 1991.)

Sovětské válečné umění – stejně jako válečné umění všech dob a všech zemí – zná pouze dva základní druhy bojových akci: útok a obranu (Kratkij slovar‘ operativno taktičeskich i obščevojennych slov / Stručný slovník operativně-taktických a obecně vojenských výrazů, Moskva, Vojenizdat 1958, str. 61.) Všechny ostatní způsoby válečných akcí jsou jen odvozeniny od těchto dvou hlavních. Ve svých cílech mohou být jedině buď útočné, nebo obranné. (Sovětská vojenská encyklopedie, 6. díl, str. 64.) Pro různé válečné operace lze vymyslet celou řadu názvů, přesto však budou vždy jen variacemi buď útočných, nebo obranných akcí. Nuže, sovětské velení rozpracovávalo před německým útokem jakési operace. Existuje mnoho svědectví o tom, že Žukov, Vatutin, Vasiljevskij a vůbec všichni generálové a důstojníci Generálního štábu Rudé armády pracovali těsně před válkou 16-17 hodin denně bez volných dnů a svátků. Cosi tedy plánovali. A to „cosi” – podle prohlášení armádního generála Garejeva – nebyla obrana. Obrannou operaci Žukov nepromýšlel a neplánoval.

Dám vám nyní zajímavý hlavolam. Cosi se připravovalo. To cosi mohlo být jedině obranou či útokem. Obrana to nebyla. Copak to tedy bylo?

3.

Připravujeme-li náhlý a ničivý úder proti Německu a jeho satelitům, musíme si i my vybrat směr hlavního útoku: severně nebo jižně od Polesí.

Udeříme-li v severním směru, dostaneme se do Východního Pruska, které je silně opevněné a osídlené Němci, kteří budou klást odpor. V tomto směru bychom museli postupovat kupředu podél Baltského moře, takže budeme muset překonávat všechny řeky i říčky na jejich dolním toku, téměř přímo u jejich ústí. Mezi těmito řekami se zvláště vyjímají dvě mohutné vodní překážky: Visla a Odra. Překonávání těchto řek v bojových podmínkách je v jejich středním a obzvlášť dolním toku extrémně obtížné.

Udeříme-li jižně od Polesí, pak se obraz mění. Pronikáme zde do prostoru Krakova. Zde žijí Poláci, kteří nás po dvou letech německé okupace uvítají květinami a v našem ušlechtilém díle nám ještě pomohou. Zde, v polských rovinách, nejsou vybudována mohutná opevnění moderního typu. Nemusíme rovněž tratit obrovské síly na překonávání řek. Na svých horních tocích totiž nepředstavují vážné překážky. Při útoku z prostoru jižně od Polesí a následném pochodu kupředu máme navíc levé křídlo chráněno československými horami. Útočící jednotky budou mít tedy starost jen o zajištění jednoho křídla. Úder z prostoru Lvova na Krakov kromě toho tříští hitlerovskou koalici, protože od Německa odsekává všechny jeho východní satelity: Slovensko, Maďarsko, Rumunsko i Bulharsko. A nejdůležitější ze všeho je fakt, že úder jižně od Polesí odřízne Německo od jeho jediného zdroje ropy v Rumunsku. Tento jediný úder tudíž úplně stačí k vítězství Sovětského svazu ve druhé světové válce. – Z prostoru Krakova je pak nejlepší obrátit se na sever. V tom případě bude Rudá armáda postupovat k Baltskému moři, čímž odřízne celou německou armádu od Berlína a německého vnitrozemí. Postup přitom bude probíhat v koridoru, v němž se útočící armádě nemůže nic hrozného přihodit: zleva jsou naše jednotky až k samotnému moři kryty Odrou – a zprava Vislou. Nepřátelské protiútoky z těchto směrů nejsou myslitelné. – Záměr takovéto operace představuje až ďábelsky nádherný strategický obraz.

Nemyslete si však, že tuto nádhernou operaci jsem si vymyslel já. Vůbec ne. Rudá armáda postupovala proti Evropě už roku 1920. Bucharin tehdy prohlásil, že se jedná o tažení „bezprostředně ke zdem Berlína a Paříže”. A už tehdy chápal Stalin, že postup na Berlín nemá být veden přes Varšavu, nýbrž přes Lvov. Nepřesvědčil však o tom ani Trockého, ani Tuchačevského, kteří se tenkrát rozhodli vést útok nikoli pěstí, nýbrž roztaženou rukou: zároveň severně i jižně od Polesí. A Tuchačevskij, který postupoval severně od bažin, svou operaci nemožným způsobem zpackal, čímž zároveň zmařil operaci Jihozápadního frontu, který postupoval na jih od bažin.

Stejně jako 21 let předtím, i roku 1941 Stalin velmi přesně chápal výhody úderu z prostoru jižně od Polesi. Nejmohutnějším vojenským okruhem Sovětského svazu proto nebyl okruh Západní, který se nacházel na nejnebezpečnějším směru, nýbrž okruh Kyjevský, z jehož území mohl být ze všeho nejpříhodněji veden smrtící úder proti Německu. Plán této operace nalezl – a poprvé jej zveřejnil – skvělý plukovník sovětského generálního štábu Valerij Dmitrijevič Danilov. Provedení takové operace umožňovalo, aby byl zároveň s ní veden úder z Bialystockého výběžku, dále údery dvou sovětských horských armád přes Transylvánské Alpy a rovněž úder neobyčejně mohutné 9. armády směrem přes Galatský průsmyk směrem na Ploješti. Každý z popsaných úderů sám o sobě mohl být pro Německo úderem smrtícím.

Náš generální štáb i vůdčí vojenští historikové s tím se vším plně souhlasí. Armádní generál Garejev napsal: „Zasazení hlavního úderu na krakovském směru proti křídlu hlavního uskupení nepřítele umožňovalo odříznout Německo hned na začátku války od balkánských států, zbavit je rumunské ropy a rozdělit jeho spojence. – Za to úder na pomezních křídlech Západního a Severozápadního frontu by vedl k čelnímu útoku ve složitých terénních podmínkách proti silně opevněným obranným pozicím ve Východním Prusku, kde mohla německá armáda projevit sveřepější odpor. – A docela jiné podmínky, jakož i jiné plány mohly vzniknout v případě, pokud by byly strategické záměry vedeny rozhodnutím provádět na počátku války obranné operace za účelem odražení agrese. V takovém případě by bylo bezpodmínečně výhodnější držet hlavní síly v prostoru Západního frontu. S takovýmto způsobem strategických operací se však tehdy nepočítalo.” (Sborník Mužestvo / Odvaha, 1991, str. 253.)

Četli jste pozorně? Provádění obranných operací za účelem odražení agrese na počátku války se nepředpokládalo. Místo toho se předpokládala operace s cílem odříznout Německo od hlavních zdrojů ropy.

4.

V září 1939, v důsledku „osvobozeneckého tažení” Rudé armády do Polska, se západní hranice Sovětského svazu utvořila tak, že v Bělorusku vznikl takzvaný Bialystocký výběžek. Byl to mohutný klín, který se jako příď Titaniku verval do území, okupovaného Německem. Stejně tomu bylo v prostoru Lvova: i zde vznikl mohutný výběžek sovětského území. Bialystocký a Lvovský výběžek tvořily jakési dva sovětské poloostrovy v německém moři.

V květnu a červnu 1940 porážel Hitler armády Británie, Belgie, Nizozemí a Francie. Byli tam všichni nejlepší němečtí generálové, všechny německé tanky do posledního, prakticky veškeré letectvo a dělostřelectvo. Na hranicích se Sovětským svazem zůstalo jen deset krajně slabých německých pěších divizí bez jediného tanku a prakticky bez letecké ochrany.

Tou dobou uskutečňuje Žukov na Stalinův rozkaz další „osvobozenecké tažení” a připojuje k Sovětskému svazu Besarábii se severní Bukovinou. Díky záboru severní Bukoviny byl rozšířen Lvovský výběžek. Po jejím připojení by měl být tento výběžek nazýván výběžkem Lvovsko-černovickým.

Právě tento Stalinův krok Hitlera vyděsil. Právě od tohoto okamžiku bylo zahájeno rozpracování záměru– rozdrcení Sovětského svazu. Nikdo dnes neoponuje jasnému zjištění historických věd, že před sovětským „osvobozením” Besarábie a severní Bukoviny Hitler žádné plány na válku proti Sovětskému svazu neměl.

K čemu vlastně Stalin a Žukov tu Besarábii a severní Bukovinu potřebovali? A když už se bez těchto území nemohli obejít, nebylo snad možné najít si pro jejich „osvobození” lepší okamžik? Hitler bojuje proti Británii a Francii, jeho týl není ničím hájen – a právě v ten moment pozvedli Stalin se Žukovem ocelový nůž nad jediným Hitlerovým zdrojem ropy – nad ropným srdcem Německa.

Hitler měl věru proč se tehdy vyděsit.

5.

Zde je oficiální sovětská odpověď na otázku, k čemu byla Sovětskému svazu nutná Besarábie a severní Bukovina: „Z území Besarábie mohlo sovětské letectvo ohrožovat rumunská ropná pole, která pro Německo představovala hlavní zdroj ropy. Severní Bukovina byla potřebná proto, že přes její území vedla železnice prvořadého strategického významu z Oděsy přes Kišiněv a Černovcy na Lvov. Tato železnice měla evropský rozchod kolejnic a její vozový park mohl být využit k další jízdě po evropských železnicích.”

Tohle napsal jeden z našich nejpřednějších vojenských historiků a skvělý znalec počáteční fáze války, plukovník A. S. Orlov, v časopisu Vojenno-istoričeskij žurnál (10/1991, str. 17).

A nyní se podívejme, co k témuž tématu už půlstoletí před Orlovém prohlásil Hitler: „Je naprosto zřejmé, že Sověti měli v plánu ovlivnit vývoj událostí na Balkáně v jim vyhovujícím směru – a tím z Balkánu učinit nástupiště, výtečně vhodné k útoku na nás a na ostatní evropské státy. A zatímco dělali všechno pro dosažení tohoto cíle, projevovali zároveň připravenost uzavírat obchodní kontrakty za podmínek, jež pro nás byly zdánlivě co nejvýhodnější; jakmile by pak byla příprava k zasazení rozhodujícího úderu završena, chtěli nás odříznout od ropných zdrojů. V létě 1941 se chystali rozdrtit Rumunsko, protože to byl – kromě Ruska – jediný stát, který nám dodával ropu.” (Hitlerovy hovory u kulatého stolu, záznam ke dni 27. července 1942.)

Srovnejme si nyní projevy Orlova a Hitlera a sjednoťme si chronologii: Hitler bojuje na Západě a útok na Sovětský svaz nikterak neplánuje. Tou dobou obsazuje Rudá armáda Besarábii, aby mohla „ohrožovat rumunská ropná pole”. Hitlerovi se to nelíbí, a tak nařizuje vypracovat plán na zničení Sovětského svazu, aby se nedostal pod Stalinův úder.

Hitler i Orlov uvádějí v této věci tytéž argumenty a hovoří tímtéž jazykem. Tato Hitlerova ani Orlovova slova nikdo nevyvrátil. Ministerstvo obrany Ruska a ruský generální štáb neosočily ani Hitlera, ani Orlova z falšování faktů.

V důsledku může platit buď jedno, nebo druhé:

Buď sedí na ruském ministerstvu obrany i v generálním štábu hitlerovci; nebo vyslovil Hitler i Orlov v daném případě pravdu, kterou nelze a není proč vyvracet.

Plukovník Orlov šel ještě dál než Hitler. Mluví nejen o reálné sovětské hrozbě pro jediný německý zdroj ropy, nýbrž i o vozovém parku pro evropské železnice. V Sovětském svazu mají železnice širokorozchodné koleje. Ve střední a západní Evropě jsou železnice úzkorozchodné. V září 1939 ukořistila Rudá armáda při dělení Polska polovinu polských lokomotiv a vagonů. Na území Sovětského svazu se k ničemu nehodí, protože koleje na „osvobozených” územích jsou urychleně přebudovávány na širokorozchodný sovětský standard. Stalin však připravoval „osvobození” Německa a celé Evropy. V průběhu prvních operací, dokud ještě nebudou německé koleje přebudovány rovněž na sovětský standard, bylo zapotřebí mnoho úzkorozchodných lokomotiv a vagonů pro zásobování sovětských jednotek, ženoucích se velkou rychlostí na západ. Lokomotiv a vagonů, schopných převážet miliony tun výzbroje, munice, paliva, náhradních dílů a všeho ostatního, bylo na polském území evidentně ukořistěno málo. Proto tedy Stalin obsazoval Besarábii a Bukovinu: potřeboval zvětšit vozový park lokomotiv a vagonů pro úzkokolejné železnice.

Netřeba asi dodávat, že v obranné válce by byly lokomotivy a vagony, získané v Polsku, Besarábii a severní Bukovině, dočista k ničemu.

Stalin tedy vůbec nepotřeboval Besarábii a severní Bukovinu kvůli nějaké obraně, případně k tomu, aby bylo právě sem „přineseno štěstí národům”. Stalinův záměr byl širší a hlubší: chytit Adolfa za krk (ten ropný) a přinést štěstí celé Evropě.

6.

Elementární vojenská logika napovídala následující: máme-li v úmyslu se bránit, pak nesmíme držet v Bialystockém a Lvovském výběžku žádné jednotky. Už v období míru jsou tyto jednotky ve výběžcích obklíčeny nepřítelem ze všech stran. Jejich křídla jsou odkrytá a zranitelná. Náhlý, nečekaný německý úder po křídlech těchto výběžků odřízne nejlepší jednotky Rudé armády od hlavních sil a od zásobovacích základen. Takové uskupení sovětských vojsk by v případě nepřátelského úspěchu vedlo k nevyhnutelné a okamžité katastrofě. A právě to se stalo roku 1941. Na území Kyjevského vojenského okruhu byl před německým vpádem tajně rozvinut nejmohutnější sovětský front – Jihozápadní. Byly v něm soustředěny čtyři armády. Tři z nich stály ve Lvovském výběžku. Jak řečeno, tyto tři armády jsou už v době míru téměř obklíčeny. Hitlerovcům stačilo už jen sklapnout past.

Úderem na Luck, Rovno a Berdičev odřízla dne 22. června slabá německá 1. tanková skupina všechny tři sovětské armády ve Lvovském výběžku naráz. 12. (horská), 6. a 26. armáda se ocitly v obklíčení. Německá 1. tanková skupina okamžitě postoupila do operačního prostoru a vrhla se Sovětům do týla. Zde ničí a boří všechna letiště, štáby a polní nemocnice. Tady v týlu se nacházejí nevídané zásoby sovětské výzbroje, paliva, munice, potravin, lékařského vybavení atd., atd. Zvídavému čtenáři doporučuji přečíst si Halderův deník: Němcům zde padla do rukou vpravdě nebývalá kořist.

Tři sovětské armády ve Lvovském výběžku měly mezitím před sebou úkol s dvěma možnými řešeními, z nichž každé znamenalo katastrofu: buď zůstat trčet v pasti a čekat, až 1. tanková skupina definitivně uzavře obkličovací kruh, nebo utíkat na východ a nechat na místě všechno, co se nedá odnést. Armády se rozhodly pro útěk. Brzy se ocitly bez paliva a bez munice…

Tím jediným, fakticky jen slabým úderem se zhroutil celý sovětský Jihozápadní front.

To však ještě není všechno. Tentýž úder ohrozil i celý Jižní front. Poté, co se 1. tanková skupina prodrala do volného prostoru, mohla si vybrat jakýkoli směr dalšího postupu: všechny cesty byly volné. Bylo možné udeřit do týlu Jižního frontu. Nebo na Kyjev. Pokud bude Kyjev bráněn, nebude nutné přijímat zde boj: povede se úder proti metalurgické základně Ukrajiny, jíž je Dněpropetrovsk, Dněprodzeržinsk a Záporoží. A támhle už je Krym. Bude možné postoupit až k základnám Černomořského loďstva a obsadit je. Rovněž gigantické vodní dílo Dněproges bude možno zabrat. A dokonce se dá i překonat Dněpr a ukořistit Donbass.

Hitler však na válku nebyl připraven. Teď má před sebou tolik otevřených cest! – Jenže proti celé Ukrajině, Moldávii, Krymu, Donbassu,

Donu i severnímu Kavkazu má k dispozici pouze jeden tisíc zastaralých a opotřebovaných tanků…

7.

V Bělorusku dopadla Rudá armáda ještě hůř. I Západní front sestával ze čtyř armád. Hlavní síly frontu byly soustředěny v Bialystockém výběžku. Dvě německé tankové skupiny udeřily proti nezajištěným křídlům a spojily se pak východně od Minská. V kotli se ocitly 3., 10. a 13. armáda. Západní front se zhroutil zrovna tak bleskově jako front Jihozápadní a Jižní…

Nejprimitivnější model války představují šachy. Zanícení šachisté nám bezpodmínečně potvrdí, že síla jakékoli figury se ostře mění v závislosti na pozici, již figura zaujímá. Na jednom políčku je jezdec silný a nebezpečný, zatímco hned na sousedním je zranitelný a nemohoucí. Stává se, že silná dáma se dostane do krajně nepříznivé situace. Stává se také, že se obyčejný pěšec dostane do takové pozice, kdy lze vyhrát celou partii jediným tahem tohoto pěšce. Práce náčelníka generálního štábu spočívá v rozestavění jeho válečné síly s maximálním užitkem. Zde se ovšem naskýtá otázka: copak nebylo Žukovovi už před válkou jasné, že není možné vehnat obrovské množství jednotek do výběžků, které jsou dokonalými pastmi? Proč stavěl geniální Žukov tolik sil – navíc těch nejlepších – přímo pod úder, a tím je zničil?

Na tyto otázky odpověděl jeden z nejskvělejších sovětských vojevůdců, zástupce velitele Volchovského frontu a velitel 2. úderné armády – generálporučík Andrej Andrejevič Vlasov. Dne 22. června

1941 byl – tehdy coby generálmajor – velitelem 4. mechanizovaného armádního sboru ve Lvovském výběžku. Roku 1942 byl zrazen velením Leningradského a Volchovského frontu a v důsledku této zrady se dostal do zajetí. V protokolu z výslechu dne 8. srpna je zapsáno: „Na otázku ohledně Stalinova záměru zaútočit na Německo prohlásil, že takové záměry nepochybně existovaly. Koncentrace jednotek v prostoru Lvova dokládá, že úder proti Rumunsku byl připraven ve směru k ropným zdrojům… Na německý útok Rudá armáda připravena nebyla. Nehledě na všechny zvěsti o tom, že Německo provádí v tomto smyslu odpovídající opatření, nikdo v Sovětském svazu takové možnosti nevěřil. Při výcviku se Rusové zabývali výhradně přípravou svého vlastního útoku.” (Krasnaja zvezda, 27. října 1992.)

Teď dozajista nezbude než rozhořčeně vykřiknout. Vykřikněme tedy: Hanebný zrádce Vlasov očerňuje Rudou armádu a mírumilovný Sovětský svaz! Nechť je jeho jméno na věky prokleto!

Vykřičme se, až nám z toho do očí vhrknou slzy. A potom, až se dosyta nakřičíme a uklidníme se, můžeme se zamyslet nad jednou věcí: a totiž, že jiné vysvětlení pro obrovskou koncentraci sovětských vojsk ve Lvovském a Bialystockém výběžku neexistuje. A nikdo dosud žádnou jinou verzi ani nedokázal vymyslet. A navíc: to, co pronesl Vlasov při výslechu v německém zajetí, zopakoval o 50 let později i plukovník Orlov a armádní generál Garejev. A nejen oni. Co z toho všeho vyplývá? Orlov a Garejev jsou tedy také vlasovci? Nebo hitlerovci?

* * *

V této kapitole nehovoříme o rumunské ropě, nýbrž o uskupení sovětských vojsk, které bylo pro Rudou armádu téměř sebevražedné a zcela nevhodné pro obranu státu. Jenže právě toto uskupení umožňovalo porážku Německa během náhlé a rychlé útočné operace, a to ve velmi krátkém čase.

Poté, co jsme si tohle ujasnili, vrátíme se do roku 1946 – na Norimberský proces.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Norimberská volba

Jen ať se všichni netváří, jako by nechápali, že komunismus a fašismus jsou v mnoha ohledech jevy stejného řádu, byť s tím podstatným rozdílem, že ten druhý je rozdrcen a proklet, zatímco komunismus je mnohem lstivější a tudíž přežil.

Eduard Kuzněcov, vystoupení v pařížském Kongresovém paláci dne 2. října 1985

1.

Průzkum materiálů z Norimberského procesu byl v Sovětském svazu rozhodně a ostře zarážen. V angličtině byly norimberské dokumenty vydány ve třísvazkové edici. V SSSR však za Stalinova života nebyly dané dokumenty publikovány vůbec. Za Chruščova pak bylo vydáno… sedm dílů. A tím to zhaslo. Řeklo by se, že Sovětský svaz vedl svatou a osvobozeneckou válku, v níž nesl nejtěžší ztráty – takže by snad měl ze všech nejvíc hlásat norimberskou pomstu! No copak Britové a Američané trpěli šestnáctkrát víc než my? Proč vlastně komunisté národům Sovětského svazu mírně řečeno nedoporučovali zabývat se podrobnostmi? Zvídavé duchy mile uklidňovali tím, že za sto či dvě stě let, „až přijde čas”, budou dokumenty Norimberského procesu zčásti odtajněny. Ale teď, říkávali nám, teď ještě není čas…

A přitom už jen při nejpovrchnějším pohledu na průběh procesu vycházejí najevo přímo šokující fakta… Zájemcům důrazně doporučuji, aby si našli a třikrát po sobě přečetli skvěle napsaný článek A. Plutnika „Tajný Njurnberskogo processa ně raskryty i 50 let spusťja / Tajemství Norimberského procesu nejsou odhalena ani po padesáti letech” (Izvěstija, 13. října 1995).

A už jsme znovu u téhož patníku: znovu jsme se srazili s podivným paradoxem. Dějiny jsou u nás předmětem utajení a jejich výzkum je kdovíproč zakázán a pronásledován. Nelze tedy než opakovat tutéž otázku: když byla ta válka svatá a osvobozenecká – a byl-li soud nad hitlerovci soudem spravedlivým –, proč jsou pak dokumenty z procesu před lidmi skrývány? Co to tam před námi, soudruzi komunisté, schováváte?

2.

Norimberský proces, jak řečeno, řídil ze sovětské strany soudruh Andrej Januarjevič Vyšinskij. Ale i za Vyšinským kdosi stál. A tahal za provázky… A ten někdo byl soudruh Stalin. To on přišel s celou tou myšlenkou a trval na provedení procesu. Stalin byl hlavním režisérem Norimberka, i když tehdy to ještě nechápali zdaleka všichni. Stalin připravil Norimberský proces se stejnou pečlivostí jako Mandžuskou strategickou ofenzívu. Zájmy Sovětského svazu byly na procesu hájeny stejně tak tvrdošíjně jako zříceniny Stalingradu. Všechno, co Stalin dělal – a to obzvlášť v takovéto záležitosti, mělo svůj smysl a svou železnou logiku. Tato logika je pochopitelná tehdy, když jde o popravu Rosenberga. Ten uskutečňoval okupační režim. Dovedeme si představit, co to znamenalo. – Ovšem železná Stalinova logika se projevila i v rozsudcích nad Ribbentropem, Keitelem a Jodlem…

Řekněme si nyní, kde je zakopán pes.

Ministr zahraničí Ribbentrop na procesu prohlásil, že Sovětskému svazu byla vyhlášena válka. Sovětští žalobci to kategoricky odmítali. A použili k tomu běžnou pádnou otázku: Kde je k tomu dokument?

Ribbentrop: Vždyť odpovídající dokumenty doručil náš velvyslanec v Moskvě von der Schulenburg Molotovovi brzo zrána 22. června 1941!

Sověti: Nic takového se nestalo!

Ribbentrop: A kromě toho jsem v Berlíně v tutéž chvíli osobně předal tytéž dokumenty vašemu velvyslanci Děkanozovovi!

Sověti opakují: Nic takového se nestalo. My žádný takový dokument nemůžeme najít. Tím pádem nám jej nikdo nepředal. A když nepředal, pak nám válka nebyla vyhlášena.

Soudcové z USA, Británie a Francie pokorně pokyvovali hlavami na souhlas: Když nemůže sovětská strana najít dokumenty o vyhlášení války, pak je německá strana nikomu nepředala… Do rozsudku pak bylo vepsáno: „Dne 22. června 1941 Německo bez vyhlášení války…” (Njurnberskij process nad glavnymi německimi vojennymi prestupnikami / Norimberský proces s hlavními německými válečnými zločinci, Sedmidílný sborník dokumentů, Moskva 1960, 5. díl, str. 569.)

A Ribbentropovi byl konec.

3.

Od té doby nám po celá desetiletí vtloukali do hlavy: Bez vyhlášení války!

Poté byly vydány paměti maršála Sovětského svazu Žukova.

„Do pracovny rychle vstoupil V. M. Molotov a řekl: ‚Německá vláda nám vyhlásila válku.‘ – J. V. Stalin dosedl na židli a hluboce se zamyslel.” (Vzpomínky a úvahy, Moskva, APN 1969, str. 248.)

V tom dávném roce 1969 mě coby úplně nezkušeného poručíka srazily tyto řádky k zemi. Tehdy se mi poprvé mihlo hlavou podezření: Tady s tím Žukovem a jeho pamětmi něco nehraje. V každé knize o válce je přece napsáno: Bez vyhlášení války… Tak jak je to tedy? Buď Žukov nečetl noviny ani knížky o válce, nebo nečetl své paměti.

Zajímavé je zde však jedno: veškerá komunistická propaganda, všichni odborníci a za nimi stamiliony lidí po celém světě nadále opakují: Bez vyhlášení války. A tytéž stamiliony lidí čtou zároveň Žukova: „Německá vláda nám vyhlásila válku.” Žukovova odhalení byla přeložena do všech myslitelných jazyků. Copak si nikdo ze čtenářů nevšiml, že komunistickým agitátorům k sobě nepasují ty nejjednodušší věci? Copak opravdu není jasné, že naši zglajchšaltovaní historikové, ideologové a memoáristé nejsou schopni uvést do pořádku ani ty nejzákladnější momenty?

Tak kdo má pravdu? Ribbentrop a Žukov, kteří tvrdili, že válka byla vyhlášena, nebo žalobci a soudci Mezinárodního tribunálu v Norimberku, kteří zapsali do rozsudku smrti nad Ribbentropem, že válka vyhlášena nebyla?

Pravdu měl Ribbentrop. A Žukov. Válka vyhlášena byla. A nyní to uznává dokonce i oficiální sovětská historická věda: „V témž duchu bylo sestaveno memorandum, které předal J. Ribbentrop 22. června sovětskému velvyslanci v Berlíně. V něm se tvrdilo, že sovětská vláda se snažila rozvrátit Německo zevnitř a byla připravena uskutečnit proti němu každým okamžikem agresi. Tato nebezpečná situace‘ tedy údajně přinutila nacistickou vládu k zahájení války.” (Istorija Vtoroj mirovoj vojny / Dějiny druhé světové války, 4. díl, str. 31.)

Proč vlastně sovětští žalobci v Norimberku vyvraceli fakt vyhlášení války? Proč naši žalobci lhali, že Ribbentrop dne 22. června 1941 nepředal sovětskému velvyslanci v Berlíně žádný dokument? Proč se žalobci – mírně řečeno – dopouštěli zločinu proti spravedlnosti, proč přiřkli Ribbentropovi zjevně smyšlené obvinění?

Důvod byl následující. Kromě „noty ministerstva zahraničních věcí Německa sovětské vládě” dostal tehdy Molotov v Moskvě a Děkanozov v Berlíně tři dodatky k dané notě:

„Hlášení ministra vnitra Německa, Reichsfuhrera SS a šéfa německé policie německé vládě o diverzní činnosti SSSR, namířené proti Německu a nacionálnímu socialismu”;

„Hlášení ministra zahraničních věcí Německa o propagandě a politické agitaci sovětské vlády”;

„Hlášení nejvyššího velení německé armády německé vládě o soustřeďování sovětských vojsk proti Německu”.

Téhož dne, 22. června 1941, jen několik hodin po obdržení těchto dokumentů vystoupil náměstek předsedy Rady lidových komisařů a lidový komisař zahraničí SSSR V. M. Molotov v rozhlasu s výzvou k sovětskému lidu. Slovo není vrabec a neuletí: v té výzvě sdělil Molotov celému světu, že německá vláda vystoupila se svou stížností – a že tuto stížnost Molotov obdržel. Ještě ke všemu Molotov informoval, jaká stížnost to byla: „Německá vláda se rozhodla vystoupit s válkou proti SSSR v souvislosti se soustředěním jednotek Rudé armády u východní německé hranice.” (Izvěstija č. 147, 24. června 1941.)

Molotov by k tomu měl dodat: To je ovšem lež – žádné soustředění neprobíhá! Jenže on to neřekl. Vůbec nevyvracel ani notu německého ministerstva zahraničí vládě SSSR ani ty tři přílohy. Nevyvracel je Molotov – a nevyvrátil je vůbec NIKDO a NIKDY.

Ostatně, nebylo by jak.

Sovětská výzvědná služba skutečně prováděla aktivní výzvědnou a podvratnou činnost proti Německu a jeho satelitům. Nyní to neskrýváme – naopak jsme na to hrdí.

Sovětská vláda skutečně prováděla utajenou kampaň neslýchané intenzity ohledně přípravy sovětského obyvatelstva a armády na nevyhnutelný a brzký (v nejbližších týdnech) drtivý úder proti Německu a Rumunsku. Zájemcům o podrobnosti důrazně doporučuji knihu V. A. Něvěžina „Syndrom nastupatělnoj vojny. Sovětskaja propaganda v preddverii ‚svjaščennych bojov‘ 1939-1941 / Syndrom útočné války; sovětská propaganda na prahu ‚svatých bojů‘, 1939-41”, Moskva, AIRO-XX, 1997.

Sovětské velení skutečně soustředilo na hranicích s Německem a Rumunskem dosud nikdy v dějinách nevídané množství vojsk. Jen tak pro zajímavost si prolistujte svázané ročníky časopisu Vojenno-istoričeskij žurnál. Jakmile přijde řeč na začátek války, hledejte zde čísla divizí, armádních sborů a armád. Najdete-li například zmínku o 86. sovětské pěší divizi, vezměte si kartičku a vepište si do ní to hlavní, co je o ní řečeno: velitel – hrdina Sovětského svazu plukovník M. A. Zašibalov. Divizi tvořilo ke dni 1. června 1941 10 258 mužů. V okamžiku, kdy rozhlas vysílal slavnou zprávu agentury TASS o mírumilovných úmyslech Sovětského svazu, byla divize doplněna o 4000 záložníků. Velitelství a štáb divize se nacházely na bývalém panství hrabat Staževskich ve městě Cechanovec. Těsně u hranice…

V případě zájmu si na danou kartičku připište ještě také čísla tří pěších a dvou dělostřeleckých pluků, z nichž tato divize sestávala. A nezapomeňte na to hlavní: divize se nepřipravovala k obraně, nekopala zákopy a okopy, nestavěla bunkry a palebné body. První šrapnely války dopadly do štábu, kde shořely všechny dokumenty a s nimi také bojová zástava divize. Podobné podrobnosti se při své práci dozvíte znovu a znovu i v dalších případech. V Pobaltí, ve štábu 125. pěší divize, se přihodilo skoro úplně totéž. Stejně tak v Brestu – ve štábu 22. tankové divize.

86. pěší divize byla součástí 5. pěšího armádního sboru 10. armády. Založte si tedy další kartičku pro 5. pěší armádní sbor, jemuž velel generálmajor A. V Garnov, a další kartičku pro 10. armádu. Na maličký praporek napište „86.pd” a zapíchněte praporek do mapy. Vedle zapíchněte ještě praporky s nápisy ,,5.pas” a „10.a”. – Uvidíte, že vás tato činnost hluboce zaujme. Přitom nebude zapotřebí žádného namáhání mozku – stačí zde jen opravdový zájem. Začne vám přitom vznikat obrázek jako na snímku ve vývojce: zpočátku bude nejasný a rozmazaný, ale brzo získá na přesnosti a kontrastu. Poměrně brzo se vám na mapě vztyčí podél sovětských západních hranic celá hradba z praporků. Brzy s údivem zjistíte, že už ty praporky nemáte kam zapichovat. – Pokud k tomu budete vyznačovat také dislokaci letišť, polních nemocnic a zásobovacích skladišť, velitelských stanovišť frontů a spojovacích uzlů, velmi brzy vám nezbude než pořídit si obrovskou mapu a pověsit si ji přes celou zeď. Na normální mapu se vám totiž všechny ty divize prostě nevlezou. Také kartiček pro jednotlivé divize, armádní sbory a armády budete mít záhy přehršel.

Všechna posbíraná data přitom nepocházejí z noty hitlerovce Ribbentropa, nýbrž z oficiálního orgánu Ministerstva obrany SSSR – nyní Ruské federace. Když tedy Ribbentrop předával notu o nebývalé koncentraci sovětských vojsk, nelhal.

Ale třeba byly všechny ty divize, armádní sbory a armády přisunovány k hranicím za účelem obrany! – No to tedy ne. Komunističtí agitátoři opakují, že soustředění sovětských jednotek na hranicích bylo prováděno s obrannými záměry, a to s předpokladem, že dojde k německé agresi. Reakce na toto tvrzení je velmi prostá: ať tedy ukážou byť na JEDINOU sovětskou divizi, která před německým vpádem vykopala zákopy polního profilu a zaujala obranu – tak jak to bylo učiněno v létě 1943 na Kurském oblouku. A vida: ani jediná sovětská divize z celkového počtu dvou set, dislokovaných na západní hranici, nezaujala obranné postavení.

Dne 22. června 1941, v prvním okamžiku války, Molotova ani nenapadlo vyvracet fakt vskutku obludné koncentrace sovětských vojsk na hranicích Německa a Rumunska. – Avšak 3. července 1941 vystoupil v rozhlase Stalin. Ten už nepřipomínal, že Rudá armáda byla ve vší své síle z jakéhosi důvodu soustředěna na hranicích. Stalin už nehovořil o německých stížnostech a o příčinách války. Místo toho vyjádřil celou záležitost prostě a jasně: Bratři a sestry, nepřítel zaútočil a my se musíme bránit.

Později byla puštěna do oběhu formulace: Věrolomně a bez vyhlášení války. K čemu bylo té formulace zapotřebí? – Právě proto, že německé stížnosti byly podložené a že nebylo možné je vyvrátit. Proto bylo v Kremlu přijato následující rozhodnutí: Vzhledem k tomu, že německé stížnosti nelze nijak vyvrátit, prohlásíme tedy, že nám žádné stížnosti nebyly podány, že pro německý útok neexistuje žádný důvod – a že nám nikdo nevyhlásil válku.

V Norimberku pak žádali sovětští vyšetřovatelé od Ribbentropa jedinou věc: Řekni, že Sovětský svaz se k žádnému útoku nechystal; řekni, že Sovětský svaz byl na válku nepřipraven a nepředstavoval sebemenší hrozbu; řekni, že válka nebyla vyhlášena a že jsi nám žádné dokumenty nepředal.

Pokud by Ribbentrop při předběžném líčení přijal tyto sovětské návrhy, pak by byl okamžitě přeložen z kategorie obžalovaných do kategorie svědků obžaloby. Ribbentrop však trval na svém. Ve vězeňské cele si psal poznámky, které byly nedávno publikovány: „Mohutná koncentrace sovětských vojsk v Besarábii vyvolala u Adolfa Hitlera závažné obavy, pokud šlo o další vedení války proti Anglii: za žádných okolností jsme se nemohli vzdát rumunské ropy, která pro nás byla životně důležitá. Jakmile by zde Rusko postupovalo dále, okamžitě bychom se při dalším vedení válečných operací dostali do závislosti na Stalinově dobré vůli. Takové perspektivy musely u Hitlera přirozeně vzbudit nedůvěru vůči ruské politice. Svěřil se mi, že přemýšlí o vlastních vojenských opatřeních, protože nechce být Východem překvapen.”

Lže ten zatracený fašista?

Snad i lže. Pokud však byl Ribbentrop za tato slova pověšen, pak tedy nezbývá než pověsit také armádního generála Garejeva a plukovníka Orlova. Když jsem věnoval celou předchozí kapitolu citacím z jejich projevů, rozhodně jsem to nečinil pronic zanic: Orlov a Garejev přece říkali totéž, co řekl v úzkém kruhu Hitler a co řekl Ribbentrop na Norimberském procesu. Ani proti Garejevovi, ani proti Orlovovi se však v Sovětském svazu ani v Rusku nikdo nepostavil – a nikdo nad nimi nevynesl rozsudek smrti. A pokud se tedy za taková slova věšelo, proč nepověsit také ruského ministra obrany a náčelníka ruského generálního štábu, kteří s názory Hitlera-Garejeva a Ribbentropa-Orlova souhlasí?

4.

O tomtéž hovořil při předběžném líčení i generál polní maršál Wilhelm Keitel. A trval na svém: „Útok proti Sovětskému svazu byl uskutečněn s cílem předejít ruskému útoku proti Německu.” A dále: „Potvrzuji, že všechny přípravné akce, které jsme prováděli před jarem 1941, měly povahu obranných příprav pro případ možného napadení Rudou armádou. Vzhledem k tomu lze celou válku na Východě chápat do značné míry jako válku preventivní. Samozřejmě jsme se při přípravě těchto akcí rozhodli pro efektivnější způsob, a totiž – předejít útoku sovětského Ruska a nečekaným úderem rozdrtit jeho ozbrojené síly. Na jaře 1941 jsem nabyl jasného názoru, že silné soustředění ruských vojsk a jejich následný útok na Německo nás může dostat do výjimečně kritické situace jak ve strategickém, tak v ekonomickém ohledu. Obzvlášť nebezpečně se jevily dvě křídelní základny vysunuté na východ – Východní Prusko a Horní Slezsko. Útok z ruské strany by Německo dostal už v prvních týdnech do krajně nevýhodné situace. Náš vlastní útok byl bezprostředním důsledkem této hrozby.” (Protokol z výslechu ke dni 17. června 1945, Vojenno-istoričeskij žurnál 9/1961, str. 77-87.)

O tomtéž pak hovořil i generálplukovník A. Jodl: „Existovalo politické mínění, že situace se zkomplikuje v případě, pokud na nás Rusko zaútočí jako první.” (Protokol z výslechu ke dni 18. června 1945, Vojenno-istoričeskij žurnál 4/1961, str. 84-91.)

A právě za tato slova byli oba pověšeni. Vlastně ne za ta slova, nýbrž za to, že je nehodlali vzít zpět.

5.

„S myšlenkou soudního jednání přišel Sovětský svaz. Anglie a USA měly za to, že fašistické pohlaváry je nutno popravit bez soudu a vyšetřování.” (N. Lebeděva: Stalin na Njurnbergskom processe / Stalin na Norimberském procesu, Moskovskije novosti 19/1995.)

Zvykli jsme si být hrdi na to, že právě Sovětský svaz byl iniciátorem konání Norimberského procesu. Ovšem Sovětský svaz, to je velká země. Je v ní mnoho lesů, polí a řek. A mně se nějak nezdá, že by s myšlenkou konání Norimberského procesu přišli ovčáci z horských pastvin. Ani obyvatele městeček Vyšnij Voločjok nebo Usmaň nepovažuji za jeho iniciátory. Kdovíproč mě však neopouští myšlenka, že ta iniciativa přišla od soudruha Stalina. V každém případě platí, že pokud by se daná myšlenka soudruhu Stalinovi nelíbila, Sovětský svaz by s návrhem na její realizaci určitě nepřišel.

Uvědomme si rovněž jednu věc. K čemu byl Stalinovi nějaký proces, když Británie a USA navrhují, aby byli hitlerovci popraveni bez soudu a vyšetřování? Že by se snad soudruh Stalin, vychovaný v bezmezné úctě k zákonům, nedokázal smířit s barbarským zabíjením bez soudu, které si mohli dovolit vůdcové USA a Británie, nezvyklí brát v úvahu zákony a právní normy?

Dne 6. března 1946 rozhodl mezinárodní norimberský tribunál, že všechny procesní dokumenty včetně stenografických záznamů soudních jednání budou publikovány ve čtyřech jednacích jazycích. Rozhodnutí bylo jednohlasně přijato. Dokumenty však byly publikovány jen ve třech jednacích jazycích – nikoli však v ruštině. To ale přece už nebyla nějaká záležitost nezávazné volby. Nebylo přece možné jednat zde na základě úvahy, že věc buď vydáme nebo ne, podle toho, jak se nám chce. To bylo přece oficiální rozhodnutí tribunálu, za které hlasoval i představitel Sovětského svazu.

Zase tu máme hádanku: nejdřív vyžadujeme, aby se konal proces – a nakonec nevydáme procesní materiály… K čemu byl takový proces soudruhu Stalinovi dobrý?

6.

Po celá desetiletí nám vypravovali, že Stalin zorganizoval Norimberský proces proto, aby bylo možné právní, zákonnou cestou potrestat zločince, kteří vyhladili miliony nevinných lidí. Jinými slovy: Stalinovým motivem byla tedy ušlechtilá snaha o spravedlnost. To zní nádherně. Z tohoto hlaďoučkého vysvětlení však ostře vystupuje zraňující ostrá hrana: proč měl Stalin zapotřebí trestat zločince, když byl sám zrovna takovým zločincem? Stalin byl přece věrným žákem Lenina, který vyhlazoval lidi po milionech. A samotný soudruh Stalin zde za Leninem rozhodně nezaostával. Vždyť samotný soudruh Stalin vyhladil tolik lidí, že mu Hitler mohl jenom závidět, přičemž Stalin vyhladil miliony lidí dlouho předtím, než se Hitler vůbec dostal k moci. To je opravdu záhada: Stalin se rozhodl potrestat hitlerovce, ale nebyl to snad právě Stalin, kdo Hitlerovi otevřel cestu k moci a k jeho zločinům? A pokud byl Stalin veden ušlechtilými motivy potrestání zločinců, pak měl do Norimberka přijet sám – a pověsit se tam.

Dále nám vyprávěli, že Stalin zorganizoval Norimberský proces proto, aby odsoudil nacisty za koncentrační tábory. Toto vyprávění je však ještě legračnější než to první. Pokud jde o organizaci koncentračních táborů, byl zde Hitler jen věrným lenincem – a také žákem Antonova-Ovsejenka, Bucharina, Trockého a Stalina. V době, když byli v Norimberku souzeni a věšeni nacisté, jejich koncentrační tábory na územích obsazených Rudou armádou rozhodně nezely prázdnotou a dosud ještě nebyly proměněny v muzea. Byly tehdy začleněny do systému GULAGu – a vzkvétaly. Jen ovšem s tím rozdílem, že nyní už nad nimi nevlál rudý prapor nacionálního socialismu, nýbrž rudý prapor internacionálního socialismu.

A nesnažme se věřit, že Stalin zřídil Norimberský proces proto, aby potrestal podněcovatele války. Vždyť tu válku zorganizoval on. Stalin byl přece jediným státním šéfem, který byl přítomen při podpisu Molotovova paktu o zahájení druhé světové války. Pokud měli být pověšeni podněcovatele války, pak by se s tím muselo začít právě u Stalina.

Chování USA, Británie a Francie je zde velmi záhadné. Představitelé těchto států zasedli na soudcovskou stolici společně se stalinskými lidojedy, aby odsoudili hitlerovské lidojedy za lidojedství. Že by snad vůdcové západního světa nevěděli, s kým si to na tu soudcovskou stolici sedají? No pokud to opravdu nevěděli, pak to byli idioti. A pokud to věděli, pak to byli zločinci.

Západ zrazoval demokracii nejen v Jaltě, ale i v Norimberku. Právě tím, že usedl na stejnou soudcovskou stolici s komunistickými katany, smazal Západ všechny komunistické zločiny a vydal střední Evropu Stalinovi ke znásilnění, což zdůvodnil tím, že ji zachránil a tudíž má nyní plné právo disponovat s ní podle vlastního uvážení.

No tohle, vykřiknou komunisté: Tak ty ses rozhodl revidovat rozhodnutí Mezinárodního tribunálu v Norimberku? – Soudruzi komunisté, neobviňujte mě prosím z vašich vlastních hříchů. Sovětský svaz přece ignoroval rozhodnutí tribunálu už během procesu. Ba co víc: v Norimberku bylo rozhodnuto, že druhou světovou válku zahájilo hitlerovské Německo – a sovětští představitelé se pod to podepsali. Následně pak bylo prohlášeno: „Viníky války byli nejen němečtí imperialisté, nýbrž imperialisté celého světa.” (Krasnaja zvezda, 24. září 1985.) Revizi rozhodnutí Norimberského procesu hledejme zde.

Za účelem zjednání spravedlnosti zasedli západní vůdcové za jeden stůl se stalinskými lidojedy. Sovětští soudruzi se přitom přede všemi obžalobami pojistili tím, že ze sebe dělali osoby mentálně i fyzicky neschopné.

7.

Návrh nemilosrdně zlikvidovat hlavní hitlerovské zločince bez soudu a vyšetřování nebyl vůbec špatný. Jenže Stalina nezajímali ani zločinci, ani jejich zločiny. Stalin potřeboval zničit osoby, které obviňovaly Sovětský svaz z přípravy agrese proti Evropě. Všechny však zničit nelze: a mnozí z nich jsou drženi na územích, které Stalin nemá pod kontrolou. Jak jim zavřít ústa? Odpověď zní: strachem.

Norimberský proces byl Stalinem vynalezen právě k tomuto účelu. Stalin zde poslal všem bývalým hitlerovským generálům, admirálům, důstojníkům a diplomatům následující vzkaz: Tadyhle Ribbentrop není přede mnou ničím vinen. Naopak – on přece přivezl do Moskvy takový papír, že jsem jej ze samé radosti opatřil osmapadesát centimetrů dlouhým podpisem. Já jsem však Ribbentropa pověsil. Aby nežvanil, co nemá.

A tadyhle Keitel s Jodlem, ti přece na mém území vůbec nebojovali a místo toho vymýšleli iluzorní projekty tažení do Indie. Tak ty dva jsem taky pověsil. A z téhož důvodu: aby nežvanili.

Nuže – a zločincům jako je Manstein, Guderian, Paulus, Halder, Zeitzler a tisíce dalších – těm dávám milost. A když mi nedělá sebemenší potíže věšet na oprátce lidi, kteří na mém území vůbec nebojovali, pak mi už vůbec nedá práci sestavit materiály proti komukoli, kdo na mém území působil. Jakmile začnete žvanit, co nemáte, stovky mých svědků vás osobně usvědčí ze všeho, co je zapotřebí k rozsudku smrti. A paměti tedy pište následovně: ruští hlupáčci se na obsazení Evropy nepřipravovali – a ani by na něco takového nemohli pomyslet, protože jsou slabomyslní.

Němečtí generálové tato pravidla hry pochopili – a zařídili se podle nich.

Uveďme si příklad jednání chápavého polního maršála: „9. ledna 1946 se F. Paulus obrátil s písemným prohlášením na sovětskou vládu. V prohlášení odhaloval konkrétní viníky rozpoutání druhé světové války a popisoval zvěrstva a zločiny, jichž se dopustili na okupovaných územích.” (Vojenno-istoričeskij žurnál 3/1990, str. 52-53). Tak právě tohle soudruh Stalin potřeboval. Následně se pak svědek Paulus objeví v Norimberku: „Všichni přítomní v sále očekávali, že vstoupí německý generál a polní maršál v ošoupané vojenské uniformě s urvanými nárameníky. Paulus se však objevil v černém obleku s bílou košilí, s motýlkem u krku a v lakýrkách.” (Tamtéž, str. 53.)

Toto až darebácky efektní ántré v sobě skrývá hned dvojí hanebnost. Jednalo se o zajatého německého polního maršála, který padl do zajetí v boji. Takový muž by si ovšem měl uchovat svou důstojnost a přijít ve své uniformě, byť rozedrané a odřené. – Nepřijímej z rukou berijovského pochopa šněrovací lakýrky. Uvědom si, za jaké zásluhy ti ze skladu NKVD přidělili ten zahraniční oblek. Vždyť jsi sloužil Hitlerovi. Ani maršálské žezlo tě neuvedlo do rozpaků. Na kalhotách jsi nosil široké lampasy a nerudl jsi přitom studem. A teď jsi tak pokorný? Z Norimberku tě odvezou zpátky do sovětského zajateckého lágru, aby sis tam odkroutil svůj trest. To tam budeš chodit v téhle bílé košili s motýlkem i mezi ostatními zajatými generály?

A samozřejmě tu byla i hanebnost typicky sovětská: za jaké zásluhy tady oblékáme fašistu do obleku? Jaké hrdinské činy ke slávě sovětské vlasti uskutečnil válečný zajatec Paulus, že mu přidělili nové kalhoty? A ještě i se sakem? Jaké velké projevy odvahy způsobily, že se tu teď na nohou válečného zajatce Pauluse tak oslnivě blyští lakované polobotky? Támhle sedí na lavici obžalovaných Wilhelm Keitel; to je taky polní maršál. Sedí tam ve starém mundúru s urvanými epoletami, bez distinkčních znaků a vyznamenání. Proč neobuli sovětští soudruzi i Keitela do lakovaných polobotek? I Göring tam sedí ve své uniformě. A Jodl taky. Proč nedostali nové kalhoty? – No přece proto, že oni neříkají to, co potřebuje soudruh Stalin.

Na další stránce časopis Vojenno-istoričeskij žurnál bez ostychu popisuje, jak hlavní sovětský žalobce na Norimberském procesu, budoucí generální prokurátor SSSR soudruh Roman Andrejevič Ruděnko, krmí po skončení zasedání Pauluse obědem: Žer, svině, zasloužíš si to! Sami si jistě dovedete představit, jak opulentní byl takový oběd. – V daném článku, jehož autorem byl přímý svědek událostí, nechybí ani zmínka o vodce. Tedy, je tam popsáno, jak si Paulus sám naléval vodku a pil ji na ex; o soudruhu Ruděnkovi a ostatních soudruzích se článek nezmiňuje. Asi tam s tím Paulusem seděli samí sovětští abstinenti…

Nádhernější obraz nelze vymyslet. Soudruh Ruděnko, hlavní sovětský žalobce na Norimberském procesu, napájí ve své pracovně vodkou soudruha Pauluse – právě toho, kdo vymyslel plán Barbarossa! A poučuje ho: Budeš-li se držet správné linie, za pět let dostaneš zase nové lakýrky.

– I kdybychom nevěděli nic o tomto zákulisním svinstvu, stejně by bylo všechno jasné už jen z toho, v jakém ustrojení se generál a polní maršál Paulus objevil na procesu a co tam říkal: Ten soudruh se pevně překoval. Přesněji a jadrněji řečeno… zkurvil.

A kurvili se i všichni ostatní hitlerovští generálové a polní maršálové. Před nimi lámal Stalin vaz starému ruskému kriminálnickému světu. V masovém měřítku nutil Stalin zloděje ke kurvení. Nezkurvili se však všichni. Mnoho tisíc z nich šlo raději na smrt, nezradili však zlodějská pravidla a zákony. Za to hitlerovští generálové a polní maršálové přijali princip „raděj se kurvit než trpět” v drtivé většině. Své vzpomínky psali s jasným pocitem chladu, který se nesl od sekery, zavěšené nad jejich hlavami. Dobře věděli, že na každého z nich existuje zvláštní složka, přičemž v případě potřeby proti nim sovětští soudruzi postaví stovky a stovky svědků. A ti svědkové že potvrdí cokoli, co se jim nařídí. – Proto psali němečtí generálové své paměti takovým způsobem, aby nedráždili sovětské ideology (stejně jako vyšetřovatele a katy MGB).

Brzy se to samotným hitlerovcům zalíbilo: ocenili slasti kurvení. Sami pochopili, že taková hra jim jde krásně na ruku – piš si o svých geniálních schopnostech a o ruské neschopnosti! Ihned se proslavíš na celém světě a začnou tě publikovat i v Moskvě! A komunističtí historikové se na tebe budou odvolávat jako na nejvyšší autoritu. No to přece není nejhorší!

A pak je vám doporučováno, abyste z takových dokumentů čerpali: No prosím, Guderian přece o přípravě Rudé armády na útok nic nepíše… I Manstein prohlašoval, že Rudá armáda nebyla k útoku připravena…

My však v těchto otázkách z děl jmenovaných pánů čerpat nebudeme. My půjdeme jinou cestou. My řekneme jen tolik: Ničema Guderian, celý ušpiněný od krve a vystrašený k smrti, psal to a ono, aby se udržel v přízni sovětských vykonavatelů rozsudků; a zbabělý sadista a katan Manstein, usilující o záchranu vlastní kůže a zadnice, mlčel na nápovědu komunistů o jistých podrobnostech – a cosi také mírně řečeno překroutil…

Zdá se vám, že jsem se v této kapitole snažil dokázat Stalinovy útočné záměry? Vůbec ne. Tato kapitola pojednávala o něčem jiném.

Dne 22. června 1941 se Hitler obrátil k německému lidu s prohlášením, že válka proti Sovětskému svazu je vynucená a preventivní, že je vedena v zájmu záchrany Německa před nevyhnutelnou sovětskou agresí.

Nikdo proti tomu neprotestoval.

Po rozdrcení Německa prohlásil Stalin, že Sovětský svaz byl nevinnou obětí a že žádnou agresi proti Německu neměl v úmyslu. Proti tomu protestovali tři osoby: jeden německý ministr, jeden polní maršál a jeden generál. Ti pak byli pověšeni.

Ostatní hitlerovci proti onomu Stalinovu prohlášení neprotestovali a nic proti němu neměli.

Závěr je tedy následující: hitlerovští vojevůdcové byli ve své drtivé většině zbabělí a bezcharakterní, bezzásadoví přizpůsobivci.

S takovými vojevůdci Německo zvítězit nemohlo.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Co věděli o Blitzkriegu?

Velká část německé armády se přemisťovala pěšky a jejich trén byl tažen koňmi.

Generálporučík G. Blumentritt: Osudová rozhodnutí, str. 91

1.

Známý izraelský novinář Jaron London napsal ve svém článku O čem Stalin nechtěl vědět. „Nedůvěra, ideologie a neověřené zvěsti působily na Stalina silněji než stovky tankových divizí, připravených zaútočit na jeho zemi.” (List Jediot Achronot, rusky v časopisu „22”, 96/1995, str. 122.)

Na hranicích Sovětského svazu jsou tedy soustředěny stovky hitlerovských tankových divizí – a hloupý Stalin o tom nechce nic vědět. Stalin věří neověřeným zvěstem a klepům, nevidí však reálnou hrozbu – a ani si nepřeje ji vidět. Jsme zde přesvědčováni, že Stalin se bál pohlédnout pravdě do očí…

My se však nemáme čeho bát, a tak se té pravdě do očí klidně podíváme.

Německo bylo naprosto nepřipraveno na zdlouhavou válku. Proti tomu se nedá nic říct. Byla zde tedy jediná alternativa – a tou byl Blitzkrieg. Pro každou práci je však zapotřebí užívat odpovídající nástroje. Jestliže jsme se rozhodli tavit ocel, potřebujeme k tomu martinskou pec. Chceme-li uvést na oběžnou dráhu satelit Země (třeba Sputnik), potřebujeme k tomu raketu. A pokud jsme si usmysleli dobýt svět bleskovou válkou, musíme k tomu mít tanky a letadla.

A hle: hned tu máme zásadní nesoulad v názorech na vedení války: sovětští velitelé měli za to, že tanky musí být dobré a že jich musí být velké množství, zatímco němečtí generálové Guderian, Manstein, Rommel, Kleist a Höpner se podle všeho domnívali, že tanky musí být špatné a že jich má být málo. – V této věci hned slyším hlasy oponentů: Oni přece také do určité míry chápali, že tanků musí být hodně a že musejí být dobré. – Tento názor však prohlašuji za velmi podivný. Každopádně nás žene do slepé uličky. Pokud by totiž němečtí generálové doopravdy chápali význam a úlohu tanků, jak se potom mohlo stát, že vstoupili do druhé světové války s tanky, jejichž počet nedosáhl ani tří tisíc? Dne 1. září 1939 mělo Německo k dispozici pouze 2980 tanků. – Jak se mohlo stát, že téměř polovina z těchto tanků (1445 strojů PzKpfw I) vůbec nebyla vyzbrojena kanóny? A jak došlo k tomu, že ta druhá polovina (1226 strojů PzKpfw II) měla ve výzbroji jen kanóny o žalostné ráži 20 mm? Jak to přišlo, že tanků PzKpfw III, vyzbrojených nemožnými kanóny ráže 37mm, bylo pouze 98 – a že tanků PzKpfw IV se 75mm krátkohlavňovými kanóny, které se stále ještě nehodily (a ani nebyly určeny) pro boj proti tankům, bylo jen 211?

Mezi tanky, s nimiž vtrhl Hitler do Polska (tj. s nimiž rozpoutal druhou světovou válku), neexistoval ani jeden tank těžký, ba dokonce ani žádný tank střední. Všechny tehdejší Hitlerovy tanky náležely do hmotnostní kategorie pod 20 tun.

Pokud němečtí stratégové chápali, že je nezbytné mít velké množství tanků, jak k tomu tedy došlo, že v okamžiku zahájení druhé světové války tvořil součet bojové hmotnosti všech německých tanků všehovšudy 27 tisíc tun? Proveďme zde srovnání: Francie, která neprojevovala žádné zjevné tendence ke světovému panství, vyčlenila jen na výrobu pouhé řadové bitevní lodě Richelieu o polovinu více pancéřové oceli, než kolik jí hitlerovští stratégové použili pro výrobu všech svých tanků, jež byli schopni postavit k okamžiku zahájení druhé světové války… A v Německu se tou dobou budovaly bitevní lodě Bismarck a Tirpitz. Na jejich výrobu bylo zapotřebí přes 80 tisíc tun oceli. Kromě toho byly budovány křižníky, torpédoborce a ponorky.

V okamžiku zahájení druhé světové války se německé loďstvo po stránce své bojové síly nemohlo srovnávat s loďstvy USA, Británie, Japonska, Francie, Itálie ani Sovětského svazu. A na výrobu tanků využívali němečtí stratégové jen mizivé procento materiálního, pracovního i intelektuálního potenciálu ve srovnání s tím, co bylo v Německu vynakládáno na vývoj loďstva.

Jak se to stalo, že země, která vyhlásila Blitzkrieg za základ své strategie, vyčlenila pro výrobu tanků daleko méně prostředků než na vývoj svého nikterak mohutného loďstva?

A jak došlo k tomu, že dne 22. června 1941 vtáhla německá armáda na sovětské území s pouhými 3410 tanky? (Istorija Velikoj otěčestvennoj vojny Sovětskogo sojuza / Dějiny Velké vlastenecké války Sovětského svazu, 1. díl, str. 384.) Podle německých údajů bylo těch tanků ještě méně – 3200. (H. Guderian: Vzpomínky vojáka, str. 193.) Zde ovšem nejde o žádný rozpor: Guderian považoval za tanky jen ty stroje, které byly vyzbrojeny aspoň nějakým kanónem, třebas jen tím o ráži 20 mm. Sovětští historikové ovšem započítávají mezi německé tanky i stroje, které neměly kanóny vůbec.

A pokud němečtí generálové chápali, že je zapotřebí mít dobré tanky, jak se potom přihodilo, že vtrhli na sovětské území bez toho, aby měli jediný tank s dieselovým pohonem? Jak se stalo, že vstoupili do oné války bez jediného tanku s pancéřováním dostatečně odolným proti dělostřelecké palbě? Jak došlo k tomu, že neměli žádný těžký tank, a to ani ve stadiu projektu? Jak to přišlo, že neměli obojživelné tanky, a to ani v nákresech? Jak se stalo, že neměli ani jeden tank s mohutným kanónem? Jak se stalo, že nejmohutnější německý tankový kanón nebyl schopen prorazit pancíř sovětského tanku KV, zatímco KV prorážel jakýkoli německý tank úplně skrz naskrz? A pokud němečtí generálové teoreticky chápali, že musejí mít dobré tanky, jak se tedy stalo, že všechny německé tanky byly roku 1941 nejen zastaralé, ale i opotřebované?

No není to divné? Pokud teoreticky chápali úlohu tanků, proč tedy neudělali nic pro to, aby dobré tanky vyvinuli? A když už ty dobré tanky neměli, proč tedy aspoň nevyzbrojili armádu velkým množstvím tanků špatných? Proč měli i těch špatných tanků k dispozici tak málo?

Vynikající teoretik strategie B. Liddel Hart hodnotí vztah německých generálů k tankům následovně: „Němci museli platit za to, že se v praxi ocitli dvacet let pozadu za teorií, kterou sami prohlásili za klíč k úspěchu.” (Vtoraja mirovaja vojna / Druhá světová válka, Moskva, Vojenizdat 1976, str. 153.)

2.

Mít tanky – to však nestačí. Je nezbytné utvořit mohutná tanková uskupení. V Německu došlo k utvoření tankových divizí. Tyto divize však byly mírně řečeno neplnohodnotné. Roku 1939 měl Hitler k dispozici šest tankových divizí. Odložte teď na chvíli tuto knihu, zavřete oči a plně si uvědomte, co bylo právě řečeno: Německo vstoupilo do druhé světové války se ŠESTI tankovými divizemi! A nám teď nějací nedovzdělaní darebáci tvrdí, že němečtí generálové chápali, co je to Blitzkrieg! Tak oni se tedy pustili do rozšiřování svého životního prostoru se ŠESTI tankovými divizemi!

Roku 1940 už měl Hitler tankových divizí deset – a následujícího roku 1941 jich bylo jednadvacet. Lze si pomyslet: No, tak teď už nějak začínají chápat úlohu tanků ve válce. – Jenže to není než iluze. Zvýšení počtu tankových divizí totiž nebylo dosaženo díky růstu tankové výroby, nýbrž v důsledku… přerozdělení, abychom tak řekli. Prakticky stále stejný počet tanků byl zkrátka nejdřív rozdělen do šesti divizí, později do deseti a nakonec do těch jednadvaceti. Litr vodky lze rozdělit do dvou (půllitrových) lahví, ale také do deseti lahviček. A zbytek se dá dolít vodou. – Právě tak ředil Hitler své tankové divize přiléváním pěchoty.

Obrazně řečeno: nebyl to zrovna nejlepší hráč, kdo tady zasedl ke hře v naději, že obehraje celý svět. Tento hráč zjevně nechápe, že v této hře je možné nejen vyhrát, ale i prohrát. Do hry přitom sází –jak jinak – nic menšího než svůj podlý život. Náš hráč si do hry přichystal šest tučných balíčků peněz. Potom však z těch šesti balíčků udělá nejprve deset a následně jednadvacet. A to velmi jednoduchým způsobem: mezi opravdové šustící bankovky míchá obyčejný nastříhaný papír. Tím samozřejmě nikoho neoklame. Hlavní však je, že se nyní sám cítí bohatší.

Liddel Hart to komentuje slovy: „Toto zdvojnásobení počtu tankových jednotek bylo naprosto iluzorní, protože bylo dosaženo především díky snížení počtu tanků v divizích… Jistý kvalifikovaný tankový odborník se proti podobnému rozhodnutí snažil protestovat, protože faktickým důsledkem tohoto opatření bylo jen zvýšení počtu štábů a pomocných jednotek v takzvaných tankových jednotkách… Ze 17 tisíc mužů v každé divizi bylo totiž tehdy jen 2600 opravdových tankistů. Hitler byl však tvrdohlavý. Když před sebou viděl obrovské prostory Ruska, chtěl mít pocit, že má více divizí schopných provádět údery do hloubky – a počítal s tím, že technická převaha nad ruskými vojsky bude pro něj dostatečnou kompenzací za ,rozředění‘ jeho tankových jednotek… Jenže snížení počtu tanků v jednotlivých divizích ještě zvětšilo základní nedostatek ‚německé tankové divize‘ – totiž fakt, že její jednotky a oddíly byly v zásadě především pěší a tudíž neschopné přesunovat se v členitém terénu…” (Tamtéž, str. 152-153.)

Termín „německá tanková divize” klade Liddel Hart do uvozovek. A své hledisko vysvětluje slovy: „Tanky by mohly pokračovat v útoku, jenže jejich počet, stejně jako počet dalších pásových vozidel, tvořil jen malou součást každé takzvané tankové divize.” (Tamtéž, str. 158.)

3.

Blitzkrieg – to je utajené soustředění tankové síly na úzkých úsecích fronty, po němž následuje náhlý a rychlý úder do hloubi území. Nejvyšší organizační jednotkou německých tankových jednotek byla v červnu 1941 tanková skupina. V celé německé armádě dosahovaly tyto skupiny počtu čtyř.

Každá tanková skupina sestávala z armádních sborů – a armádní sbory z divizí. Už jsme si však vysvětlili, že Hitlerovy tankové divize byly neplnohodnotné. – Kromě tankových divizí byly součástí německých tankových skupin divize motorizované. Můžeme je ohodnotit jedním škrtem pera: celkový počet tanků, začleněných do všech těchto motorizovaných divizí dohromady, totiž zní: nula.

V zájmu doplnění úderné síly tankových skupin do nich byly vedle takzvaných tankových a motorizovaných divizí (přeplněných pěchotou) včleněny ještě… čistě pěší divize. – Do vodky, která už je víc než pořádně rozředěná vodou, tak nalili ještě kýbl vody. Aby byl nápoj silnější.

V 1. tankové skupině bylo 14 divizí, a to včetně sedmi pěších. Ve 2. tankové skupině bylo 13 divizí včetně jedné jízdní a čtyř pěších.

Ve 3. tankové skupině bylo 11 divizí včetně čtyř pěších.

Ve 4. tankové skupině bylo 8 divizí včetně dvou pěších.

Každá německá pěší divize čítala 16 859 mužů a 6 358 koní zapražených do povozů. Pěší divize byly sjednoceny do armádních sborů. Každý armádní sbor měl k dispozici – kromě koňských povozů přidělených divizím – své vlastní koňské povozy navíc.

V důsledku byl tedy nástroj Blitzkriegu tvořen tankovými skupinami, které představovaly těžkopádné útvary obsazené především… pěchotou. Tanková skupina čítala 150-250 tisíc mužů, 15-45 tisíc koní s potahy, 10-20 tisíc automobilů s velmi nízkou schopností jízdy v terénu… a pak ještě 600-1000 zastaralých tanků.

K tomu, abychom mohli tyto hordy nazývat tankovými skupinami, museli bychom tedy být opravdu velkými fantasty. A pokud jde o žvásty prodejných hitlerovců, že Rudá armáda se prý snažila tuto organizaci okopírovat – to je úplný nesmysl. Vždyť zde nebylo co kopírovat. V Rudé armádě neexistovalo nic, co by se podobalo této ostudě.

Rozdíl zde byl evidentní: sovětští generálové chápali, co je to pohyblivá, manévrovací válka, a proto byly roku 1941 sovětské mechanizované armádní sbory (a následně tankové armády) jednodruhovými uskupeními. Tvořily je výhradně motorizované jednotky: tankové, motostřelecké a dělostřelecké (s mototrakcí). Byly mezi nimi jednotky plně doplněné i nedoplněné (jako tomu ostatně bylo i u Němců), ale nikoho nenapadlo ředit sovětské mechanizované a tankové armádní sbory nějakými pěšími divizemi.

4.

Pěší uskupení německých tankových skupin se přesunovala zrovna tak jako egyptská pěchota před čtyřmi tisíci lety – špacírovala pěkně po svých. Odedávna je známo, že rychlost eskadry je omezena rychlostí toho nejpomalejšího plavidla v jejím rámci. Rychlost pojízdné skupiny je pak omezena rychlostí toho nejpomalejšího oddílu, který v ní operuje. Celková rychlost takzvaných německých tankových skupin nemohla tedy být vyšší než rychlost pěších divizí, které byly jejich součástí. Čím by se mohl tento takzvaný Blitzkrieg ve strategické rovině lišit od operací asyrské, kartáginské, římské, spartské nebo makedonské pěchoty?

O jakém Blitzkriegu se to tu mluví, pokud velitel tankové skupiny poslal tanky kupředu do operativní hloubky, zatímco vzadu se loudá pěchota a vržou oje koňských povozů? Přitom velitel tankové skupiny, ať to byl Hoth nebo Kleist, musel velet jak pojízdným uskupením, tak i oné pěchotě, která prostě nemohla pořád bez oddechu uhánět za tanky. A kam chtěli s takovým Blitzkriegem doběhnout?

5.

A to dosud hovoříme jen o těch čtyřech tankových skupinách – tedy o motorizovaných německých uskupeních. Celá ostatní armáda však nebyla motorizována.

Celá zbylá německá armáda neměla ANI JEDINOU motorizovanou divizi: všechny takzvané motorizované divize byly totiž začleněny do oněch tankových skupin.

Celá zbylá německá armáda neměla ANI JEDNU jízdní divizi. Jediná jízdní divize německé armády byla začleněna do Guderianovy 2. tankové skupiny.

Celá zbylá německá armáda, operující proti Sovětskému svazu, neměla ANI JEDEN tank. Všech 3410 německých tanků bylo rozděleno do čtyř tankových skupin.

Celá zbylá německá armáda na východní frontě – to byla pěchota, pěchota, pěchota a 750 tisíc koní s povozy. Poslechněme si, jak popisuje generálplukovník Lothar Rendulič svou 20. horskou armádu: „S výjimkou týlových dopravních jednotek sestávala tato armáda jen z pěších jednotek – bylo to 200 tisíc vojáků a 70 tisíc koní.” (Upravlenije vojskami / Velení jednotkám, str. 60.)

Jednou vyšel v časopisu Spiegel (6/1996) článek, v němž se – mírně řečeno – ne zrovna nejlépe hovoří o mé knize „Den M”. Pro názornost byl článek doplněn snímkem hlubokomyslného Hitlera skloněného nad mapou a fotografií finských lyžařů, kteří dokázali celému světu, ,,jak je Rudá armáda slabá”. A hned na začátku článku, jako sousto na úvod, se vyjímal snímek smějících se německých vojáků. – Už jen tento jediný snímek ovšem prozradil o oné válce víc než celé tucty takových článků a než celé knihovny publikací podobného ražení. Fotografie byla pořízena roku 1941; právě probíhá blesková válka. Němečtí vojáci na ní dupou po ruské půdě. Je jich mnoho. A všichni si to rázují pěšky. A ani jeden z nich nemá samopal. Jejich výzbroj je tvořena puškami z roku 1898 a několika kulomety. A v pozadí se táhnou povozy, povozy a povozy. Tak tohle byl ten Blitzkrieg. Chcete-li se od srdce zasmát, sežeňte si ten časopis. Ta fotografie je otištěna na straně 100 a přesahuje až na stranu 101.

Poslechli jsme si vyprávění o Stalinovi, „který věřil klepům a neověřeným zvěstem”, který se bál pohlédnout pravdě do očí, který odmítal vidět „stovky tankových divizí, připravených k útoku na jeho zemi”. – Nyní se ukazuje, že Stalin odmítal vidět „stovky tankových divizí” nikoli proto, že by se jich bál, nýbrž prostě proto, že neexistovaly. „Stovky tankových divizí” si vymyslel Jaron London. Dokonce ani Hitler či Goebbels se ve svém fanfaronství nevychloubali tím, že by měli „stovky tankových divizí”. Ty divize, které oběma chvástalům k podobnému vychloubání přece jen chyběly, za ně doplnil Jaron London. – Přitom si povšimněme, jak jednoduše se tyto Londonovy výmysly dají vyvrátit: představíme-li si totiž, že měl Hitler třeba jen jedno sto tankových divizí, pak by tedy v každé z nich musely být… 34 tanky. To ale přece nejsou žádné divize, ba ani brigády, a dokonce ani pluky. To jsou pouhé tankové prapory. A představíme-li si, že měl Hitler těch tankových divizí nikoli sto, nýbrž několik set, pak se nám ty „divize” scvrknou už přímo do obyčejných rot a čet.

Nejsmutnější na tom je, že představy o Hitlerově síle a Stalinově slabosti se zakořenily tak pevně, že už pak podobné výroky – jako že měl Hitler „stovky tankových divizí” – ani nikoho nepřekvapí a nepobouří. Takové nezodpovědné žvanily už nikdo nezarazí a nezeptá se jich, za jakým účelem takhle kecají. Nikdo jim zkrátka nepoloží otázku: Kdepak jste přišel k takovým sympatiím pro Hitlera?

6.

Vítězství přináší jedině pohyb. To řekl Guderian. Dva tisíce let před ním řekl totéž jeden velmi moudrý Číňan. Blitzkrieg – to je manévrovací, pohyblivá válka. Základem německé manévrovací schopnosti ve druhé světové válce byl… pár koní zapražených do povozu. A nyní už musíme říct pravdu alespoň sami sobě. Pokud tomu bylo takhle, pak nebyl žádný Blitzkrieg myslitelný. Dobrá – německé tankové divize se rozjely kupředu. Ale bez pěchoty a dělostřelectva byly bezbranné a zbytečné. Proto se musely zastavit a čekat, až dorazí pěchota a dělostřelectvo. A to už není Blitzkrieg.

A pokud se klíčovou figurou Blitzkriegu stal kůň, pak by těch koní měl být dostatek.

Halder, 17. září 1941: „Situace s počty koní. Říšský maršál nepovolil vyvézt z Německa už ani jednoho koně.”

Ten říšský maršál – to byl Göring. Ten velel letectvu. Ale zároveň měl také pod komandem všechny koně. Jakmile Göring nařídil, že z Německa se nemají na frontu dodávat koně – byl Blitzkriegu konec. Ovšem v daném případě za to onoho tlusťocha nemůžeme činit odpovědným. Bez koní by se totiž zastavil veškerý hospodářský život Německa. Vydat ty koně za účelem provedení bleskové války znamenalo sebevraždu – samozřejmě na druhém konci řetězu: dojde totiž k ekonomickému krachu. V Německu je nedostatek benzínu. Prakticky všechen benzín byl dodán armádě, letectvu a loďstvu. Jakmile jí budou vydáni i koně, propukne hladomor a zastaví se průmysl.

Generálmajor Müller-Hillebrand: „Vzhledem k tomu, že poptávku po koních nebylo rovněž možné uspokojit, nebylo ani možné obnovit pojízdnost jednotek prostřednictvím užití koňských potahů.” (3. díl, str. 67.)

7.

První světová válka postavila před všechny bojující armády téměř neřešitelný úkol: zaujal-li nepřítel zákopovou obranu, jak potom prolomit jeho frontu?

Britská armáda tento úkol během první světové války vyřešit nedokázala. Francouzská rovněž ne. Průlom strategické fronty poprvé uskutečnil ruský generál A. A. Brusilov v květnu roku 1916. Pokusy německé armády o prolomení strategické fronty však byly neúspěšné. Nejúspěšnější německá ofenzíva v březnu 1918 skončila tím, že frontu se nepodařilo prolomit, nýbrž jen prohnout na nepřátelskou stranu.

Po první světové válce byla v mnoha státech světa zahájena výstavba stálých obranných pásem za použití pancéřované oceli a pevnostního železobetonu. Taková pásma zbudovalo na svých hranicích Německo, Polsko, Francie, Finsko, Československo, Belgie, Mandžusko, Nizozemí… Velení Rudé armády velmi přesně chápalo, že údery do hloubky jsou nezbytné, závažné a efektivní. K tomu je však především nutné prolomit nepřátelskou frontu. A zde vyvstal následující problém: za první světové války byla obranná linie tvořena blátivými zákopy, ostnatým drátem, kulomety a bunkry na tři patra do země. I takováto linie se prakticky nedala prolomit, ani zde nebylo možné prokousat se skrz. Brusilovův průlom zde představoval výjimku, nikoli pravidlo. – V příští válce bude tedy tato obrana ještě ke všemu posílena o železobetonové kasematy, protitankové příkopy, přehrazené betonové zákopy, ocelové ježky ze svařených kolejnic, betonové čtyřhrany, protitankové srázy a protisrázy, ocelové, betonové a žulové zátarasy, protitankové dělostřelectvo a nekonečná minová pole. – Blitzkrieg je krásný nápad. Jenže: jak prorazit do volného prostoru skrz takovou obranu?

A ještě jeden rozdíl: teorie a praxe sovětské hloubkové operace sestávala ze dvou částí. Šlo o průlom a hloubkovou operaci. Německý Blitzkrieg – to je hloubková operace. Teorie průlomu nebyla v Německu rozpracována; problém průlomu nebyl vůbec nastolen. Mělo se za to, že průlomu lze dosáhnout, podaří-li se zaútočit nečekaně. Zde můžeme provést následující srovnání: sovětští teoretikové a praktikové se domnívali, že je nezbytné prokázat schopnost k proražení sejfu a jeho vyčištění. Němečtí odborníci pak měli za to, že je nezbytné prokázat schopnost k jeho vyčištění. Ale jak se do něj dostat? Odpověď zní: náhlým úderem bez žádných řečí, a to ve chvíli, když sejf není zavřen.

Německý způsob byl úspěšný v počátečním období války, pokud nepřítel nezaujal zákopovou obranu a byl zastižen s kalhotami dole. Jakmile však nepřítel přešel do obrany – a pokud k ní přistoupil seriózně (jako například Rudá armáda v bitvě u Kurska), v tu chvíli začal německý válečný stroj prokluzovat a točit se naprázdno. Samotné tanky jsou k proražení obrany neschopné. Tank je vyzbrojen kanónem. Tankový kanón má plochou palebnou trajektorii. Když letí tankový šrapnel nad zákopy a okopy, obránci se přikrčí – a hotovo. Při průlomu mnohosledové obrany jsou tanky velmi zranitelné. To není práce pro ně. Masivní údery letectva pomohly tankům v jejich průlomu jen tehdy, pokud byla nepřátelská obrana slabá nebo pokud vůbec nebyla zaujata. Leží-li však před útočícími tanky kilometry minových polí a desítky zákopových linií jedna za druhou, a pokud čeká v těch zákopech protitankové dělostřelectvo, pak je průlom tankové masy nemožný. To Němci nepochopili dokonce ani po válce.

Nepochopení závažnosti průlomu s sebou neslo závažné důsledky.

Za hlavní nástroj průlomu obrany bylo v Rudé armádě určeno polní dělostřelectvo. Především houfnice. Ve srovnání s obyčejným kanónem vykazuje houfnice o téže hmotnosti nižší počáteční rychlost náboje a kratší palebný dosah. Za to její náboje jsou mohutnější a palebná trajektorie je elipsa – a právě to je zapotřebí pro palbu na nepřítele zakopaného do země. – Po dlouhá léta velel dělostřelectvu Rudé armády maršál Sovětského svazu Grigorij Ivanovic Kulík. Za jeho působení byly vybudovány nejlepší dělostřelecké systémy na světě, především pokud jde o houfnice. Jejich výroba svým množstvím překonala veškeré polní dělostřelectvo celého světa dohromady. Rovněž byly v Sovětském svazu vybudovány největší továrny na výrobu munice.

Byli jsme vychováni tak, abychom Grigorije Ivanovice Kulika považovali za idiota. Nehodláme zde pěstovat žádnou falešnou hrdost: dobrá, byl to tedy idiot.

U Hitlera se však žádný takový idiot nenašel. Hitler měl k dispozici jen samé génie. Asi proto se v Německu v oblasti polního dělostřelectva neudělalo nic. Jak ale prolamovat obranu, když nejsou k dispozici houfnice? Odpověď byla standardní: Však ta obrana už se nějak prolomí sama.

Z hlediska velení Rudé armády měla – po dělostřelecké přípravě obrovské síly – prolamovat nepřátelskou obranu pěchota. Za tím účelem bylo rozhodnuto vyvinout speciální tanky – a dát je pěchotě k dispozici. Každá sovětská pěší divize měla svůj vlastní tankový prapor s tanky typu T-26. Byli jsme vychováni tak, abychom se těmto tankům vysmívali. Jenže německá pěchota neměla k dispozici vůbec žádné speciální tanky. Ty sovětské tedy byly špatné. Dobrá. Ale Němci neměli žádné.

A tato válečná mašinérie měla tedy uskutečnit Blitzkrieg, aniž by k němu měla v rukou patřičný nástroj. Stalin věděl, že Německo má příliš málo tanků a že ty tanky jsou všechny zastaralé a opotřebované. A učinil z toho zcela správný závěr: s takovou armádou, nepřipravenou na válku, nelze válku zahájit.

Hitlerovi obránci souhlasí, že Hitler měl opravdu málo tanků a že ty tanky byly všechny zastaralé. Přitom však s rozhořčením tvrdí: Ale vždyť hitlerovští stratégové nesázeli v bleskové válce na tanky, nýbrž na koňské povozy; německý koňský povoz, říkají, byl nejlepší na světě. – Může proti tomu někdo něco namítnout? Já proti tomu nic nenamítám. Já mám jinou námitku: i kdyby tedy byly německé koňské povozy nejlepší na světě, pak jich ale pro uskutečnění bleskové války bylo strašně málo. Proto musela německá armáda pro svůj Blitzkrieg využít nejen německé povozy, nýbrž musela mobilizovat povozy celé poražené Evropy. Halderův deník, záznam ke dni 2. května 1941: „Distribuce rolnických potahů, dodaných z Generálního gouvernementu. Přibližně 200 potahů na divizi.” – Generální gouvernement, to bylo Němci okupované Polsko. Polským rolníkům byly sebrány povozy všech druhů, velikostí a všech barev, povozy staré i nové. Vlastních povozů (nejlepších na světě) měli Němci málo, a proto bylo sto sedm německých pěších divizí před zahájením proti sovětského Blitzkriegu doplněno o potahy, konfiskované v Polsku, na Slovensku, v Belgii, Nizozemí, v Srbsku i ve Francii.

Stalin nevzal v úvahu jedinou věc. A totiž, že předpovídat, co udělá blázen, je nemožné. Šílenec je nepředvídatelný.

* * *

Některým lidem se dějiny nelíbí tak, jak jsou. Už dávno se tudíž rozbujela móda dějiny přepisovat. A to ve prospěch Hitlera. Uvedený příklad se „stovkami tankových divizí” je jen jedním příkladem z mnoha. Kdo těmto výmyslům věří, nutně pak vidí Stalina coby naprostého idiota. Vezmeme-li však na vědomí, jak se věci doopravdy měly, pak se Stalinovo chování začne jevit jako zcela logické: před ním stojí hordy pěchoty s povozy a koňmi, mezi nimiž občas tam či onde problesknou zastaralé tanky, kterých je strašně málo. Chceme-li se podívat pravdě do očí, pak nám nezbude než uznat za idioty Hitlera a jeho skvělé stratégy. Snili totiž o Blitzkriegu jako impotenti o znásilnění.

Pro každý čin je však zapotřebí mít k dispozici patřičný nástroj.

KAPITOLA DVACÁTÁ

O válečné zkušenosti

Führer vyslovil řadu názorů, o jejichž serióznosti a logice mám pochybnosti.

Generálplukovník F. Halder: Válečný deník, záznam ke dni 30. srpna 1941

1.

Mít k dispozici patřičný nástroj, to ovšem není všechno. Je také zapotřebí umět s ním zacházet – tedy mít s jeho používáním zkušenost. Pokud jde o vedení moderní války, válečná zkušenost Rudé armády převyšovala roku 1941 zkušenost armády německé velmi zásadním způsobem. – Hitlerovi obhájci na to však odpovídají s opovržením: Ale válečná zkušenost tady přece nehraje žádnou roli!

Někteří hitlerovští křiklouni ovšem zacházejí ještě dále: tvrdí totiž, že roku 1941 se Hitlerova armáda v oblasti válečné zkušenosti téměř vyrovnala té sovětské. Georgij Konstantinovič Žukov to v daném směru dotáhl tak daleko, že prý měla německá armáda ke dni 22. června 1941 za sebou již skoro dvouletou zkušenost s vedením moderní války.

Podobným prohlášením kupodivu nikdo nehodlá oponovat.

Zkusme to však vzít od podlahy. Rok 1939. Válka proti Polsku. Polsko je německými vojsky už předem prakticky obklíčeno ze tří stran. A na té čtvrté stojí Rudá armáda spolu s NKVD v plné připravenosti vrazit Polsku sekeru do zad a nemilosrdně vybíjet jeho obyvatelstvo. Polsko je odříznuto od celého světa a nemá odkud očekávat pomoc. Sliby Británie a Francie jsou prázdnými tlachy. Představte si následující situaci: nacházíme se v jasně osvětlené aréně cirkusu a je nás tam málo. Všude kolem jsou naši nepřátelé. Jsou silní a je jich velké množství. Zorganizovat kruhovou obranu nelze, protože ten, kdo brání všechno, nebrání nic. A ať rozmístí polské velení své divize jakkoli, vždy zde existuje možnost úderu do zad. Jazykem mého chuligánského dětství se takové situaci říkalo „pátý kout”. Jeden stojí uprostřed kruhu a kolem sebe má zdivočelou bandu, vyzbrojenou vším možným – nejčastěji pak řetězem s visacím zámkem či hvězdicovým převodovým kolem od bicyklu na konci. Ten uvnitř kruhu se může obrátit kterýmkoli směrem, ale vždycky dostane řinčícím řetězem mezi uši a ostnatou převodovkou přes prdel. Štěstí, kdy ne na solar.

Stalin a Hitler vlastně proti Polsku žádný Blitzkrieg nepotřebovali. Koneckonců jim prostě stačilo neutralizovat všechny zásobovací trasy, zadusit polské hospodářství a rozdělit si stát do okupačních zón.

Hitler však potřeboval demonstrovat svou sílu. A Stalin zase potřeboval, aby Hitler zabředl do svého špinavého díla. V září 1939 se tedy hitlerovcům naskytly přímo jedinečné podmínky k provedení bleskové války. Celistvá obrana polské armády v okruhu celého státu byla nemyslitelná. Liddel Hart napsal: „Pro demonstraci takovýchto operací bylo Polsko ke své smůle přímo ideálním prostorem. Jeho hranice s Německem byla dlouhá dva tisíce kilometrů; poté, co Němci okupovali Československo, prodloužily se německo-polské hranice o dalších 800 kilometrů. V důsledku bylo polské jižní křídlo zrovna tak nekryté jako křídlo severní, jež přiléhalo k Východnímu Prusku. Západní Polsko se tak proměnilo v široký výběžek, jenž byl ze tří stran obklíčen německým územím.” (Liddel Hart: Strategie nepřímých akcí, str. 314.) Německá armáda tudíž nemusela prolamovat obranu. Před ní se prostíral rovinatý terén, který byl ideální pro útok a naprosto nevhodný pro obranu. Polskem protéká řeka Visla. Nebylo však nutné tuto řeku překonávat. Hitlerovy jednotky se totiž nacházely po obou stranách Visly a z obou stran se k ní blížily. Jiné větší vodní překážky zde nejsou. – Úder proti Varšavě bylo možné zasadit z jakéhokoli směru. Hranice hlavního německého území dělilo od Varšavy 230 kilometrů. Od hranic Východního Pruska to bylo 110 kilometrů. To znamená, že zde není ani nezbytné přemisťovat kupředu zásobovací základny. Jednotky lze prostě zásobovat ze stálých skladišť mírového období. Není nutno nikam přemisťovat statisíce tun munice, paliva, maziva a dalších zásob. V zásadě je možné uskutečnit výpad na Varšavu dočista bez doplňování tankové munice a paliva. V Německu dostanou všechno, co potřebují – a jede se! Obrana se nekoná – protože není možná. A k čemu budovat polní špitály, když ranění vojáci mohou být odváženi do kamenných nemocnic z období míru? Ani letectvo netřeba nikam přemisťovat: operuje přece ze svých stálých letišť. I velitelská stanoviště spolu se spojovacími uzly zůstávají na původních místech v podzemních bunkrech. Kupředu lze přesouvat jen nevelké operační skupiny k zajištění velení na místě.

Válka začala dne 1. září 1939. Celý Blitzkrieg trval jeden týden. Po tom týdnu byly zahájeny boje o Varšavu. Ale to už není blesková válka. To je šturm města, který trval tři týdny. – A právě tuhle barbarskou řezničinu prohlásili hitlerovští agitátoři za skvělou strategickou operaci: to je prý ukázka jejich ovládnutí principů vedení moderní války!

Neprobíhalo to však všechno tak hladce, jak je nám to dnes servírováno. Dne 15. září 1939, dva týdny po zahájení druhé světové války, se ostře snížila aktivita německého letectva a došlo též k hromadnému zastavení německých tankových a automobilových kolon. Měl jsem tu čest hovořit s polskými válečnými historiky, kteří mi ukázali přímo otřesné dokumenty: německé armádě tehdy došel benzín. Nebudu zde zacházet do podrobností, protože toto téma již dlouho a usilovně zpracovávají mí polští kolegové, jimž srdečně přeji úspěšné završení jejich práce. Jen zde vyslovím názor, že rozpracování tohoto tématu nám otevírá úplně nový pohled na celou druhou světovou válku: vpád Rudé armády do Polska dne 17. září

1939 totiž představoval Stalinovu ruku, podanou na pomoc šílenému kumpánovi. Bez něj by se celý Blitzkrieg už po dvou týdnech války zarazil.

Ještě před vyčerpáním benzínu došlo ke zmatku v německém letectvu: „Během prvních 14 dnů války proti Polsku vyčerpalo německé bombardovací letectvo veškeré své zásoby leteckých pum.” (Sborník Itogy vtoroj mirovoj vojny / Důsledky druhé světové války, str. 364.) Chystali se porazit Evropu a celý svět, ale bomby jim došly už v Polsku. Tomu se tedy říká úroveň strategického plánování. Takhle tedy byli připraveni na světovou válku. Tímto způsobem tedy pochopili zákonitosti vedení moderní války.

Toto hledisko nechť nám také pomůže čelit vyprávěnkám našich zasloužilých memoáristů, že prý Rudá armáda vtáhla do Polska ze strachu, aby snad německá armáda bez prodlení nezahájila pochod rovnou na Moskvu. Takové síly Hitler prostě neměl. A i kdyby v říjnu 1939 vytáhl proti Moskvě, pak by jeho skvělá armáda dopadla zrovna tak, jak skončila v říjnu 1941: uvázla by v blátě. – Nikoli. Rudá armáda vytáhla do Polska s úplně jiným strachem: s důvodnými obavami, aby se hitlerovský Blitzkrieg nezasekl. Vždyť už se velmi rychle hroutil. Představme si následující situaci: všechny německé tanky a automobily stojí na místě a letectvo nevzlétá. Německá armáda má mnoho koní, jsou to však koně tažní, nikoli jezdečtí. A právě v takové situaci mohla polská jízda ukázat, co je to převaha ve strategické manévrovací schopnosti… Soudruh Stalin však Hitlera v tom okamžiku opět zachránil.

2.

Z hlediska vysoké strategie představovala polská operace naprostý debakl Hitlera i jeho generálů. Bylo to první jednání sebevraždy hitlerovského Německa: zahájili válku proti jedinému nepříteli – Polsku – a po měsíci završili tuto válku oslnivým vítězstvím, v jehož důsledku se jejich nepřítelem stala Británie, Francie, Indie, Austrálie, Nový Zéland, Jihoafrická unie, Kanada a potenciálně také USA.

Válku proti všem těmto zemím nebylo možné vyhrát Blitzkriegem, přičemž jinou možností úspěchu Hitler nedisponoval…

V důsledku polského Blitzkriegu získal Hitler společné hranice s „neutrálním” Sovětským svazem. – Řekněme si na rovinu, že v situaci války proti všem by bylo pro Hitlera lepší, kdyby hraničil s Polskem než se Sovětským svazem. Od soudruha Stalina se přece dalo čekat úplně cokoli…

A ještě něco: vždyť Polsko přece vůbec nebylo žádným Blitzkriegem poraženo. Ihned po pádu vlády ve Varšavě byla utvořena polská vláda v Londýně, která byla uznána většinou států světa i Společností národů. V souladu s dávnou tradicí pak vznikl na okupovaném polském území ilegální stát i s utajenou místní správou. A Poláci začali znovu budovat své ozbrojené síly. –I podle těch nejopatrnějších odhadů čítala podzemní Armija Krajowa 350 000 vojáků a důstojníků, sjednocených železnou disciplínou, dobře připravených, organizovaných a vyzbrojených. Mimoto bojovali Poláci proti Hitlerovi na všech frontách: v Británii, ve Francii, v Itálii, v Africe, v Nizozemí i v Sovětském svazu. Od roku 1939 dosahovaly polské ozbrojené formace, bojující proti Hitlerovi, neustále počtu kolem milionu mužů. Blitzkrieg byl zahájen roku 1939 v Polsku – a skončil roku 1945 útokem na Berlín, jehož se účastnily 1. a 2. armáda Wojska Polskiego.

3.

V říjnu roku 1939 ukončily německé a sovětské divize v Polsku válečné akce. Na polských okupovaných územích zahájili činnost Hitlerovi a Stalinovi katané. Probíhaly zde masové čistky, kterými byly vyhlazeny tisíce lidí. To už však není součást válečné zkušenosti. Tyto akce nemohly Wehrmachtu poskytnout žádnou dodatečnou zkušenost ohledně vedení moderní války. – Na Západě mezitím probíhala „podivná válka”, tedy žádná válka. Celý podzim a zimu proseděla německá armáda spolu s armádami západních Spojenců bez toho, aby proti sobě navzájem cokoli učinily.

V dubnu 1940 okupovala německá armáda Dánsko a Norsko. A to velmi rychle. Rozhodně k tomu nevyužila takové množství tanků, dělostřelectva a letectva, které by stálo za zmínku. Pokud šlo o rozvoj válečné zkušenosti, neposkytly tyto operace německé armádě nic nového.

Dne 10. května 1940 začíná opravdová válka proti Francii. Německé jednotky udeřily přes ardenské hvozdy a obešly Maginotovu linii. 20. května dorazily německé tankové kolony ke Calaiskému průlivu. Jednalo se o skvělou operaci, a to pokud jde jak o záměr, tak o jeho realizaci. Němečtí generálové nalezli slepé místo v nepřátelské obraně a vrhli kupředu tankové divize, které bleskově dosáhly mořského pobřeží. „Řítící se německý tankový proud obešel těžkopádná spojenecká uskupení.” (Liddel Hart: Strategie nepřímých akcí, str. 307.)

To všechno je velkolepá věc. – Jednalo se však jen o vzdálenost 300 kilometrů a o pouhých deset dní válečných akcí. Takovými operacemi nezískávají jednotky žádnou obzvlášť závažnou zkušenost. Jednotky postupují v kolonách. Posádka každého tanku před sebou vidí jen záď tanku, který jede vpředu. Nikdo – a to ani velitelé praporů a pluků – zde nemusí o ničem přemýšlet a nemusí činit žádná rozhodnutí: stačí dodržovat rychlost jízdy a bezpečnou vzdálenost. Postup k moři znamenal porážku západních Spojenců. Poté se německé tankové divize už jen stočily na jih a provedly výpad do vzdálenosti 400 až 500 kilometrů. V tom už jim však v zásadě nikdo nepřekážel.

Jednání německých generálů si zde nezaslouží než pochvalu a respekt. Liddel Hart však dodává: „Přesto nutno říci, že Hitlerovu úspěchu zde napomohlo především francouzské nejvyšší velení… Francouzští generálové, uvyklí zdlouhavým metodám z dob první světové války, prokázaly morální neschopnost vypořádat se s tankovým průlomem. Právě tato okolnost paralyzovala jejich akceschopnost.” (Liddel Hart: Vtoraja mirovaja vojna / Druhá světová válka, str. 78-81.)

Z hlediska vysoké strategie představovala blesková porážka Francie další ostudný debakl Hitlera a jeho generálů. Vždyť i ti nejhloupější frekventanti prvních ročníků vojenských akademií znají Clausewitzovu větu: KAŽDÝ ÚTOK, KTERÝ NEVEDE K MÍRU, KONČÍ OBRANOU.

Před Hitlerem stála britsko-francouzská koalice. Francie byla poražena, avšak Británie nadále překáží na svých nedobytných ostrovech. „V okamžiku pádu Francie byla německá armáda naprosto nepřipravena pro vpád do Anglie.” (Liddel Hart: Druhá světová válka, str. 95.) Francie byla rozdrcena bleskovým úderem, válka se však přesto mění ve válku zdlouhavou. Termín „blesková válka” zde vlastně z tohoto důvodu vůbec není vhodný. Od samého počátku, tj. od 3. září 1939, se válka stala válkou zdlouhavou – a jinak to ani nebylo možné. Není zde tudíž možné hovořit o nějakém Blitzkriegu, nýbrž pouze o jednotlivých bleskových operacích.

Opakuji a tvrdím, že porážka Francie vůbec nepředstavovala žádný Blitzkrieg. Byla to jen skvělá operace v průběhu zdlouhavé opotřebovávací války.

4.

Po porážce Francie došlo k dalšímu utišení války na kontinentu. Pokračovala jen námořní válka proti Británii. V operacích loďstev však nedocházelo k ničemu novému. Přes oceán pluly konvoje, ponorky potápěly transportní lodě, válečné lodě pořádaly lov na ponorky, bitevní lodě honily jiné bitevní lodě… Nic z toho nemohlo v žádném případě obohatit válečnou zkušenost německých tankistů, pěšáků, dělostřelců, motocyklistů, cyklistů, ženistů, armádních rozvědčíků a kočích na koňských povozech.

Probíhala též letecká válka proti Británii: bombardéry bombardovaly města, továrny, přístavy a letiště – a uhýbaly stíhačkám. V těchto akcích nebylo nic nového či revolučního. Tyto akce dávaly zkušenost pilotům, nijak ale neobohacovaly teorii Blitzkriegu, protože letectvo operovalo samostatně, zatímco německé pozemní vojsko nemělo do čeho píchnout. A vzhledem k tomu, že zmíněné nálety a letecké bitvy se táhly po celé měsíce, nedá se mimochodem ani zde hovořit o nějakém Blitzkriegu. Zrovna takovou zkušenost získaly i stovky sovětských pilotů, bojujících ve Španělsku a v Číně: dlouhé měsíce leteckých bitev, údery proti městům, komunikacím a letištím…

Nuže: kdo vlastně přispěchal s tou pitomostí, že německá armáda vtáhla na sovětské území s dvouletou zkušeností ohledně vedení moderní války? Já jsem napočítal 17 dní: 7 v Polsku a 10 ve Francii.

V dubnu 1941 následoval vpád do Jugoslávie a Řecka. Všechno tu proběhlo rychle a úspěšně. Zrovna jako vpád sovětských vojsk do Afghánistánu roku 1979: bez odporu prošla celou zemí a rozmístila v ní své posádky. A pak to teprv ponenáhlu začalo… Vítězství na Balkáně bylo horší než porážka. Blitzkrieg se zde proměnil v dlouhotrvající vleklou válku. Perspektiva německého vítězství zde byla dokonale nulová (stejně jako na ostatních frontách).

5.

O tom, že roku 1941 mělo Německo už dvouletou zkušenost s vedením moderní války, jsem se dozvěděl roku 1961. V těch dávných, dnes již bezmála mýtických časech byl publikován první svazek velkého díla jménem „Istorija Velikoj otěčestvennoj vojny / Dějiny Velké vlastenecké války”. Bylo mi tehdy 14 let. Všiml jsem si tehdy, že tu těžkotonážní knihu velkého formátu, čítající 530 tiskových stran, vůbec nikdo nečte. – Já jsem se rozhodl, že se do ní pustím.

V zásadě jsem si vlastně chtěl jenom prohlédnout ilustrace. Otevřel jsem tu knihu kdesi uprostřed. Bylo to na stránce 200. Z té stránky na mě hleděla velká barevná mapa: „Válka Německa proti Polsku; 1. září – 5. října 1939.” Kniha se mi zde rozevřela proto, že ta barevná mapa je do ní vlepena. Nádherná mapa. Pestrobarevná. Koukám na tu mapu a vůbec ničemu nerozumím: ti zpropadení Němci obsadili jen polovinu Polska, zatímco druhá půlka zůstala nedotčená: Vilno, Grodno, Baranoviči, Pinsk, Luck, Rovno,

Lvov, Temopol, Stanislav… Proč se Němci nepustili do té druhé půlky? A proč z ní Poláci na Němce neudeřili? – Až jsem si konečně vzpomněl, že do té východní půlky Polska přece vstoupila Rudá armáda. 17. září 1939. Ale proč tedy nejsou na té mapě zakresleny operace Rudé armády? Proč to tam není zakresleno? Ze severu, západu a jihu byly zakresleny modré německé šipky – no a z východu snad měly být zakresleny rudé šipky sovětské…! – Na mapě se však moje milovaná armáda osvoboditelka vůbec nevyskytuje. Všechno tedy nasvědčuje tomu, že v západní části Polska operovala od 1. září do 5. října německá armáda, zatímco ve východní části Polska se tou dobou nedělo vůbec nic…

To jsou mi věci, řekl jsem si: tuhle knížku si budu muset přečíst. A to velmi pozorně.

A už čtu (str. 211): „Při porážce Polska v září 1939 sehrálo svou úlohu zrádné jednání vládnoucích kruhů Anglie a Francie ve vztahu k polskému lidu… Určitou roli při porážce Polska sehrály také USA, které neučinily nic pro odsouzení fašistických agresorů.”

Rudá armáda spolu s hitlerovci mučila Polsko, dodávala hitlerovcům palivo a mazivo, piloti německých bombardérů používali sovětské radiomajáky v Minsku a následně vykonali vítězové společnou sovětsko-fašistickou vojenskou přehlídku v Brestu… Ovšem za všechno může Amerika, která neodsoudila agresora.

Na další stránce začíná kapitola o „podivné válce” v západní Evropě. Místo aby francouzské divize pomohly Polsku a porazily Německo, nedělaly nic. Na Západě žádná válka neprobíhala. A mnoho stran knihy pak zabírají důkazy pro toto tvrzení: „Válka byla vyhlášena, ale aktivní operace nebyly zahájeny…” A samozřejmě zde bylo množství do nebe volajících příkladů o tom, jak byli francouzští důstojníci ostře káráni za přestřelky, ke kterým občas docházelo z nedorozumění. Pro větší názornost jsou k výkladu připojeny fotografie: francouzský generál rozdává vojákům fotbalové míče…

Pokračuji v četbě. Hitlerovci už zahájili tajnou přípravu k útoku proti Sovětskému svazu (str. 387): „Německá fašistická armáda, dlouho předem mobilizovaná a všestranně zásobená válečnou technikou, měla za sebou téměř dvouletou zkušenost, pokud šlo o vedení velkých válečných operací.”

Takové dějiny jsou nám tedy předkládány. Nejdřív se dozvíme, že francouzská armáda hrála kopanou a že na Západě žádná válka neprobíhala, načež byla francouzská armáda vinou tuposti vojenského velení a zrady politického vedení poražena během deseti dnů. A po přečtení dalších 176 stránek se nakonec v téže publikaci dozvíme, že německá armáda měla za sebou téměř dvouletou zkušenost, pokud šlo o vedení moderních válečných operací. Proti komu? Proti Francouzům, kteří žádné válečné akce neprováděli?

Mohla německá armáda získat válečné zkušenosti během „podivné války”, když si Francouzi čutali merunou?

6.

Nyní si připomeňme právě tu zkušenost, která německé armádě tolik chyběla.

Velení Rudé armády věnovalo, jak řečeno, velkou pozornost otázkám průlomu obrany. V Rudé armádě byly tyto otázky zpracovány teoreticky a prověřovány při nesčetných cvičeních. Rudá armáda měla k dispozici speciální zbraně, určené právě pro takovýto způsob válečných akcí: 120mm minomety, 203mm houfnice B-4 s trhavými a protibetonovými šrapnely o hmotnosti 100 kilogramů. Jako jediná na světě pak měla Rudá armáda speciální průlomové tanky T-28, T-35, KV-1 a KV-2.

Mimoto získala Rudá armáda roku 1939 jedinečnou a nedocenitelnou zkušenost průlomu mohutné polní obrany japonské armády v Mongolsku – a dále pak průlomu stálého opevněného pásma ve Finsku. Žádná jiná armáda na světě tehdy podobnou zkušenost neměla. Ze získané zkušenosti byly učiněny správné závěry: otázkám průlomu je nutno věnovat ještě více pozornosti – a je nezbytné vyvinout ještě dokonalejší modely zbraní, určených speciálně k průlomu obrany. Zkušenost z bojů na Chalchyn-golu prokázala, že pokud se nepřítel pevně zakopal do země, letectvo takovou obranu nedokáže prolomit ani tehdy, dosáhne-li rozsah bombardování 80 tun trhavin na čtvereční kilometr. Je nezbytné zapojit do akce též dělostřelectvo. Sovětské dělostřelectvo bylo tak jako tak nejsilnější na světě, ale od září 1939 bylo zahájeno rozvíjení dalších a dalších dělostřeleckých pluků spolu s výstavbou nových muničních továren.

Německá armáda nevěnovala otázkám průlomu žádnou pozornost. Panoval v ní (mylný) názor, že obranu dokáže rozdrtit letectvo a masivní útok lehkých tanků. A pokud jde o praktickou zkušenost s průlomem, tu německá armáda neměla: v Polsku nebylo nutno prolamovat obranu proto, že hájit 2800 kilometrů hranic bylo prostě nemožné. A ve Francii německá armáda francouzskou obranu prostě obešla stranou…

Důsledky byly následující: německá armáda byla v SSSR schopna vést útočné operace pouze v případě, kdy se Rudá armáda nebránila – tedy pouze tehdy, když Rudá armáda útočila nebo když se k útoku připravovala. Uveďme si příklady: v létě 1941 na celé německo-sovětské frontě; v září 1941 u Konotopu – kde neexistovala celistvá fronta; na jaře 1942 proti jednotkám Krymského frontu, které se připravovaly k přechodu do útoku; v tentýž okamžik u Charkova proti útočícím sovětským vojskům; proti Vlasovově 2. úderné armádě, která vedla úspěšný útok, zatímco její sousedé spolu s jednotkami útočícími v protisměru byli zastaveni a nesplnili své úkoly.

Jakmile však Rudá armáda zaujala obranu, německá armáda už nebyla schopna tuto obranu prolomit. Další příklady: u Tuly, Moskvy a Leningradu roku 1941, u Stalingradu roku 1942, u Kurska roku 1943. Německá armáda neměla v této záležitosti k dispozici ani teorii, ani zkušenost, ani speciální zbraně pro průlom obrany.

K čemu je vám zkušenost Blitzkriegu, když se vaše tanky nedostanou skrz nepřátelskou frontu?

7.

Rudá armáda se nepřipravovala na zimní válku. Ve Finsku však získala nedocenitelnou zkušenost s vedením útočných operací několika armádami naráz proti úporné nepřátelské obraně a ke všemu ještě za velkých mrazů a v hlubokém sněhu. Tato zkušenost byla krajně významná a také zcela jedinečná. Takovou zkušenost nezískala žádná armáda na světě ani předtím, ani potom. Vedení Sovětského svazu a velení Rudé armády učinily z dané zkušenosti správné závěry, přičemž byly velmi rychle a rozhodně odstraněny nedostatky. S ohledem na ruské podnebí a návyk obyvatelstva na dané podnební podmínky nebylo vštěpování této zkušenosti nikterak obtížné – a tak byla daná zkušenost správně zobecněna a správně využita.

Německá armáda neměla s válkou v zimě vůbec žádné zkušenosti. A neměla to ani v úmyslu. Pokud panuje po celý rok krásné léto, není nakonec taková zkušenost vůbec nutná. Ale co když léto po celý rok nepanuje?

Důsledky, plynoucí z nedostatku této zkušenosti, zde nebudu rozebírat.

Bonaparte zdůrazňoval, že dříve, než se začne válčit, je nutno se naučit, jak zásobovat jednotky. Sám se tomu ovšem nenaučil. V důsledku pak jeho kavaleristé během ústupu z Moskvy pojídali vlastní koně. – Hitler začal mít zásobovací potíže nikoli až při ústupu, nýbrž už při postupu na Moskvu. Německé velení nedokázalo zabezpečit nezbytným materiálem pro vedení válečných akcí ani ten omezený počet tanků, který mělo k dispozici. Zde se člověk nestačí divit: jestliže jim v Polsku předčasně došel benzín a bomby, pak se tím vším snad příště zásobí dostatečně. A to tím spíš, že teď mají před sebou Sovětský svaz. To přece není zrovna nejmenší země na světě… Ale ouha. V Sovětském svazu se potýkají se zrovna takovými potížemi: nemají dostatek benzínu, bomb a munice.

Velení Rudé armády přisuzovalo otázkám zásobování jednotek prvořadý význam. Poprvé byla teorie hloubkové operace vyložena v knihách Vladimíra Triandafillova „Rozmach operací současných armád” a „Povaha operací současných armád”, vydaných v letech 1926 a 1929. Sežeňte si ty knihy. A přečtěte si je. Triandafillovy výklady jsou jednoduché, logické, lakonické a nádherné – jako geometrická teorémata. A základní důraz je v nich kladen právě na zásobování jednotek.

Triandafillov propočítává válečné operace na základě možností dodávek potřebného množství munice, paliva, potravin, náhradních dílů, ženijního, lékařského a dalšího materiálu útočícím jednotkám. Propočítává míru obtížnosti dodávek statisíců tun zásob v situacích, kdy milionové armády rychle postupují kupředu a kdy nepřítel v masovém měřítku ničí mosty, komunikace a vyklízí obydlené prostory.

Mimochodem – autorství teorie hloubkové operace připisovali komunisté Tuchačevskému. Jenže v Tuchačevského pracích se žádná teorie… nenachází. Nemluvě o tom, že Triandafillov nejenže nepsal své knihy na základě jakýchsi zkušeností a znalostí Tuchačevského, nýbrž jimi právě Tuchačevského vyvracel a usvědčoval. Triandafillov sice Tuchačevského přímo nejmenoval, ale jedovatě se vysmíval „beraní strategii” a dokázal, že porážka u Varšavy nebyla žádnou náhodou: bylo to užití Tuchačevského metod, co vedlo automaticky ke katastrofě – a pokud by tyto metody nebyly odvrženy, pak by byla pozdější válka proti Německu prohrána zrovna tak jako ona válka proti Polsku v roce 1920.

Po takovýchto odhaleních nemohl Triandafillov dlouho žít. Zahynul při podivné letecké katastrofě, přičemž všichni součastíci viděli Tuchačevského uši dokonce i skrz dým stoupající z trosek letounu…

To však momentálně není naše téma.

Nyní je řeč o zásobování. Velení Rudé armády nejenže chápalo prvořadou důležitost tohoto problému, nýbrž mělo navíc – opět zcela jedinečnou – zkušenost s týlovým zajištěním jednotek za extrémních podmínek. Stalo se to roku 1939 na Chalchyn-golu. Uskupení sovětských vojsk čítalo 57 000 mužů, a to s 500 tanky, 500 děly a téměř 400 obrněnými vozidly. Dále tam byly dělostřelecké tahače, automobily atd. Kdyby měly být nezbytné zásoby dováženy jednotkám ze skladů Zabajkalského vojenského okruhu, dělalo by to půl tisíce kilometrů. Jenže ani v Zabajkalsku není k dispozici vše potřebné. Vozit zásoby z továren a ústředních skladišť – to už by dělalo 7-8 tisíc kilometrů. Poslední železniční úsek má přitom velmi malou kapacitu a nakonec končí v prázdné stepi. Zbylých 650-700 kilometrů se pak musí urazit v autech. Základním motorovým vozidlem té doby byla nákladní půldruhatunka. Jedna zpáteční cesta činí 1300-1400 kilometrů přes terén bez silnic. Když všechno dobře dopadne, náklaďák ujede tuto vzdálenost a zpět za pět dní a nocí. Všude je nesnesitelné vedro, prach a nikde žádná voda. Lidé to nějak vydrží, ale radiátory potřebují vodu zcela nezbytně. Jednotkám musí být přivezeno vůbec všechno. Například i dříví pro polní kuchyně. Opotřebování techniky je za těchto podmínek přímo kolosální. Nemluvě o spotřebě paliva. Po cestě musí brát vozidla palivo několikrát. – A sotva přivezla náklad na Chalchyn-gol, už zase musí jet zpátky. A zase musí brát palivo. Nakonec by vlastně každé vozidlo muselo při návratu odvážet téměř tutéž váhu, kterou právě přivezlo…

Přitom musí ty náklaďáky dopravit na místo 25 tisíc tun munice, 15 tisíc tun paliva a maziva, 4 tisíce tun potravin, 7 tisíc tun paliva a množství dalších položek.

To všechno bylo na místo opravdu dopraveno – a to takovým způsobem, že nepřítel nezaregistroval žádnou přípravu na náhlý a drtivý úder. – Po takovéto operaci už si sovětské velení dosti přesně dovedlo představit význam zásobování za války.

To však není všechno. Po třech měsících získalo sovětské velení ještě tvrdší a potřebnější zkušenost. Šlo o zásobování šesti armád najednou – a k tomu dvou loďstev – za extrémních podmínek polární zimy. Všechny zásobovací základny se tehdy nacházely na jediné železnici, permanentně zahlcené nákladem. Od zásobovací stanice až k jednotkám to bylo místy až 200-300 kilometrů přes skalnatou tundru. Koncem února 1940 operovalo v šesti armádách, jež vedla válečné akce proti Finsku, 760 578 vojáků a důstojníků. (Grif sekretnosti snjat / Odtajněno, str. 96.)

Ti všichni potřebovali obuv, oděv, jídlo, náboje, dělostřeleckou munici atd., atp. A to jsme nezapočítali mužstvo těch dvou loďstev, jednotky NKVD ani všechny ty, kdo již padli, byli ranění či padli do zajetí. Týlové orgány Rudé armády tedy před válkou proti Německu získaly zkušenost se zásobováním milionové armády v podmínkách války a polární zimy.

Nic, co by se této skutečnosti mohlo rovnat, německá armáda neměla.

V německé armádě se nikdo nezamýšlel nad problémem, jak zabezpečit milionové voje, které vtrhnou do Sovětského svazu.

Problémy pak vznikly okamžitě. Zásobování německých jednotek zajišťovaly na taktické úrovni automobily a koňské povozy. Dodávky statisíců a milionů tun nákladu byť jen na vzdálenost 1000 kilometrů však dokáže zajistit jedině železniční doprava. A německé lokomotivy nebyly vhodné pro ruské podmínky: kvůli slabé termoizolaci kotlů v nich za zimních podmínek zamrzávala voda – a kvůli zvýšené křehkosti kovu při extrémně nízkých teplotách ty kotle navíc ještě praskaly.

Ovšem okupační jednotky v Rusku by nebylo možné zásobovat ani tehdy, kdyby byla Rudá armáda poražena za tři měsíce. Železniční vozový park, který měl Hitler roku 1941 k dispozici, by to tak jako tak nedokázal.

Nepřekonatelné potíže s dopravou však vznikly už před vypuknutím zimy. Zásoby vody a uhlí v německých lokomotivách byly vypočítány na krátké evropské vzdálenosti, zatímco v ruských dálavách nedokázaly lokomotivy dojet z jedné stanice na druhou. A mimo tohle všechno nemohly ty lokomotivy jezdit na ruské uhlí, protože potřebovaly uhlí vysokokalorické. Pec lokomotivy mohla být proto nevelká, zatímco pro ruské uhlí musela být pec lokomotivy obrovská. A vzniklo ještě množství dalších problémů, které neumožňovaly zabezpečení útočících jednotek vším nezbytným dokonce ani za toho nejlepšího počasí – a to i tehdy, když se jednalo o nutnost přepravy nákladů jen na velmi krátké vzdálenosti. Halderův deník,

25. července 1941: „Množství vlaků dosud neodpovídá potřebám, jež si vyžaduje velká ofenzíva… I v případě, že se práce železnic zlepší, nám bude otázka zásobování působit závažné nepříjemnosti. Obzvlášť se to týká nadcházející ofenzívy 3. tankové skupiny v severovýchodním směru na Valdajskou vysočinu. Organizace zásobování bude v tomto případě téměř neřešitelným problémem.”

Kdo nepřemýšlí o zásobování, tomu se šipky na mapách kreslí snadno. Ale vždyť i ty šipky je třeba umět nakreslit. V dějinách lidstva neexistuje nic šílenějšího, než je hitlerovská direktiva k provedení operace Barbarossa. Hitlerovi stratégové rozdělili své síly do tří přibližně stejných částí a pustili je do různých stran, aniž jim určili konkrétní úkoly. Jedna skupina armád má postupovat na sever, druhá na východ a třetí na jih.

Představte si velitele roty, který poslal své tři čety do tří rozbíhavých směrů, a to bez přesně zformulovaného úkolu… Když sovětští rozvědčíci studovali tento plán, nedokázali takové pitomosti uvěřit. Ani Stalin tomu nemohl uvěřit. Sovětští rozvědčíci považovali německé generály za rozumné muže a předpokládali tudíž, že tito rozumní lidé budou uskutečňovat promyšlené kroky.

Jenže nevzdělaní němečtí generálové uskutečňovali kroky, z nichž přímo čišela neskonalá blbost – a právě tím uvrhli Stalina i jeho rozvědku do slepé uličky.

Hitlerovci to ostatně sami přiznávají: „Rozdělení sil do tří přibližně stejně silných skupin armád, které jsou nuceny postupovat po rozbíhavých trasách do hloubi ruského území bez jasného operačního cíle, se z hlediska vojenského odborníka nemohlo jevit jako správné.” To napsal generálplukovník H. Guderian (Vzpomínky vojáka, str. 192).

On sám tedy považuje dané řešení mírně řečeno za nesprávné. Pak ovšem vzniká následující otázka: proč tedy mlčel, když mu nařídili plnit nesmyslnou blbost, která nemohla vést k vítězství? Proč neprojevil zásadovost a neřekl svým nadřízeným, že plán Barbarossa je hovadstvo? A považoval-li Guderian plán války proti Sovětskému svazu za nesprávný, jak potom mohli sovětští vojenští odborníci brát vážně, co nebrali vážně samotní němečtí stratégové?

* * *

Obhájci hitlerovské moudrosti tvrdí, že němečtí generálové věděli, jak se má bojovat.

Já však mám následující názor: pokud tedy věděli, jak se má bojovat, pak měli tu válku vyhrát. Vždyť oni sami si pro ni vybrali čas, místo i způsob válečných akcí – leč jejich Blitzkrieg se jim kdovíproč protáhl na šest let. V důsledku jejich znalosti, jak se má bojovat, se Německo na konci války ocitlo v doutnajících zříceninách, načež jeho skvělí stratégové podepsali akt o bezpodmínečné kapitulaci.

Opsali sice Triandafillovu myšlenku, nepochopili však to hlavní. A totiž, že proti Sovětskému svazu nebylo myslitelné vést žádný Blitzkrieg.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Kdyby tak nebyla zima!

Budoucí historik dospěje k závěru, že se zřetelem k vojenské situaci byl útok proti Rusku politickou chybou a že veškeré válečné úsilí zde bylo tudíž odsouzeno ke krachu od samého počátku.

Generálplukovník Hermann Hoth: Tankové operace, str. 163

1.

Výmysly firmy Chruščov-Žukov a poválečných hitlerovců o „nepřipravenosti” Sovětského svazu na válku není vlastně zapotřebí ani jakkoli vyvracet. Vždyť pokud by to byla pravda a Sovětský svaz by skutečně nebyl připraven na válku, pak měl Hitler zajmout Stalina a pověsit ho v Kremlu na Trojické věži. A spolu s ním měl na zubatém cimbuří kremelských hradeb rozvěsit veškerou Stalinovu nomenklaturu tak, jako věšel car Petr neposlušné střelce: co zubec, to střelec. Pokud nebyla země připravena na válku, jak nás o tom přesvědčují marxisté a hitlerovci, pak mělo být obyvatelstvo Sovětského svazu nahnáno do pracovních armád a přinuceno pracovat pro Německo.

Proč tedy hitlerovci toho Stalina nezajali a nepověsili? Proč si vlastně nestřihli parádní pochod po Rudém náměstí? Co jim v tom bránilo? Pokud je napadená země nepřipravena k válce, tak si ji snad vemte a rozcupujte ji na kusy!

V odpověď na tuto otázku hitlerovci na chvíli umlknou, leč záhy si najdou potřebnou kličku, jak z toho ven: Za všechno může zima!

Za všechno můžou obrovské vzdálenosti, nevyčerpatelné lidské rezervy Sovětského svazu, strašlivá silniční síť a neméně hrůzostrašné podnebí. Nebýt toho bláta, mrazu a sněhu, to byste viděli! Nebýt té zimy, hohó – to by vám Hitler dal!

Už za války zaplavilo Goebbelsovo ministerstvo stránky novin a časopisů tisícovkami snímků německých vozidel uvázlých v ruském blátě, kočích bičujících nešťastné koně neschopné vytáhnout povoz z rozměklého terénu, tanků zavátých metrovou sněhovou vrstvou v důsledku vánic či ubohých německých vojáků, jimž bere sněžný vichorec z hlav letní kšiltovky…

Základním principem propagandy je vždy názornost. Proto předváděli Goebbelsovi nádeníci ohromeným obyvatelům zázemí kilometry filmových týdeníků: bláto, bláto, neprostupné bláto, nekonečná pole, nekonečné roviny, sníh, jinovatka a vítr v síle uragánu, podrážející vojákovi nohy. (Při natáčení na letišti postavili kameře do zad třímotorový Ju-52, který svými motory dodával na pomoc živelné pohromě ještě víc větru a tím i dramatičnosti…)

Po porážce a pádu hitlerovského Německa se nedoražení hitlerovci rozhodli takto: náš Goebbels zahynul, ale jeho píseň bude žít dál. A mohutně zavyli: Jó, kdyby nebyla ta zima… K záběrům pořízeným Goebbelsovými propagandisty byly po válce připojeny dokumenty německých štábů a paměti generálů, plné popisů hrůz ruské zimy, neprostupného bláta a nepředstavitelně strašné dopravní situace s katastrofální nesjízdností silnic.

Zdálo by se, že marxističtí historikové si vezmou za úkol těmto výmyslům čelit, aby si každý rozmyslel papouškovat závěry hitlerovských žvanilů. Dalo by se předpokládat, že rudá propaganda bude chtít hitlerovské výmysly jednou provždy vyvrátit. Ale kdeže. Marxističtí historikové se nejenže nepokusili nic vyvracet, nýbrž se naopak k nacistickému pěveckému sboru… připojili. Marxističtí propagandisté prohlásili, že ruští hloupí Honzové-Ivani byli naprosto neschopní, nepřipravení na válku – a že Hitlera vůbec neporazili tito Ivani, nýbrž obrovské, nekonečné vzdálenosti, bláto a zima.

Naskýtá se zde otázka: za jakým účelem opakují komunisté nacistické výmysly? Odpověď je prostá: potřebují dokázat, že Sovětský svaz nemohl uskutečnit vpád do Evropy. Musejí demonstrovat sovětskou slabost. A tak opakují klepy o sovětské nepřipravenosti a zaostalosti – s tím, že Stalin prý měl slabou a chatrnou armádu s hloupými veliteli, pročež jedinou možnost ochrany nakonec našel v zimě a mrazu. Poslechněme si z této opery jednu árii: „Děla, motocykly, nákladní vozy a dokonce i tanky uvázly v blátě polních letišť, dodávky munice, paliva a potravin na frontu se ostře snížily. Nezvykle deštivý podzim vystřídala nečekaně brzká zima. Když země v listopadu zamrzla, mnohé kanóny a dopravní prostředky nakonec opět zůstaly tam, kde uvízly v blátě několik týdnů předtím.” Tak popisuje příčiny porážky Německa Hitlerův obhájce Josif Kosinskij v listu Novoje russkoje slovo dne 20. května 1990.

Kosinskému přizpěvují M. Štejnberg, J. Finkelštejn, L. KvalVasser, L. Rozenberg a ještě celá horda dalších.

Píseň je to už dosti stará. Jako první ji však nezapěli Kosinskij se Štejnbergem. Ani text písně, pojednávající o nekonečných vzdálenostech a špatném počasí, není jejich dílem. Ba dokonce ani Goebbels zde nebyl autorem. Autorem této písně byl… šílený cvok. Citujme přímo ze zdroje – z Hitlerových hovorů u kulatého stolu (záznam ke dni 29. dubna 1942): „Tehdy, když v zimě ustupoval Napoleon z Ruska, byla nejnižší teplota minus 25 stupňů, zatímco v letošní zimě dosáhla minus 52 stupňů Celsia.”

Přestaňte si zde tudíž, soudruzi Kosinskij a Štejnbergu, připisovat autorství, jako byste snad přišli s nejnovější teorií. Vždyť vy nejste ani spoluautory hitlerovské písně. Vy ji pouze přezpíváváte coby Hitlerovo křoví. Vyprávíte balady, které už před vámi rozprávěl ten cvok.

Bohužel se našlo opravdu mnoho takových přizvukovačů oné písně. Společný nápor marxistické a hitlerovské propagandy byl natolik mohutný, že ihned po marxistech a hitlerovcích začali opakovat legendy o mrazu a zimě, nedostatku komunikací a obrovských vzdálenostech i zcela rozumní lidé, kteří měli ke Goebbelsově propagandě velmi daleko. Pak ovšem není divu, že sto procent dnešních německých školáků odpovídá na otázku, co zapříčinilo Hitlerovu porážku, že to byla zima, mráz a obrovské vzdálenosti.

2.

Ale kdyby jen nějací školáci. Já například vedu přednášky pro britské důstojníky. A s tím hitlerovským argumentem se u nich setkávám neustále: Nebýt těch obrovských prostor, pak by vám Hitler dal! A jakpak ne! Vždyť v Rusku jsou přece opravdu nekonečné prostory, nedostatek komunikací, zima, sníh a mráz. Tak proč to nepřiznáš?!

A mně nezbývá než to přiznat. Správně, pánové, říkám. Bylo to opravdu tak. Nebýt zimy, mrazu a těch obrovských prostor, pak by Hitler porazil Rudou armádu a ovládl Sovětský svaz.

Na tato slova odpoví vždy auditorium spokojeným mručením. Já však pokračuji: V tom případě ovšem bude nutno přiznat i další předpoklad. Pokud by se totiž Británie nenacházela na ostrovech v moři – pokud by tedy nebyla chráněna protitankovým příkopem známým pod jménem La Manche, pak by Hitler zaškrtil i Británii.

Tento výrok chápou Britové jako národní urážku. Já však poklidně pokračuji: kdyby nebyl v africké poušti písek a vedro, a pokud by se pod Středozemním mořem nacházel tunel pro zásobování německých jednotek palivem a municí, pak by Hitler britskou armádu vyhnal z Libye a Egypta – a uchvátil by Afriku. A kdyby nebyla Amerika za oceánem, nýbrž v Evropě, hned Hitlerovi u nosu, a pokud by se jednalo o malou zemi – asi jako je Belgie –, Hitler by jistě rozdrtil i Ameriku. Bez problémů. A pokud by v Antarktidě vládlo stejné podnebí jako ve Francii, Hitler by tam pro své generály nechal postavit lázně pod palmami.

Tímto způsobem dokážu vyhrát jakoukoliv válku: kdyby například ve Vietnamu nebyla džungle, rýžová pole a bažiny, a pokud by Sovětský svaz nezásoboval místní komunisty samopaly AK-47, pokud by jim nedodával tanky T-54, stíhačky MiG-21 a protiletadlové rakety S-75, pak by to tam Američané bezesporu vyhráli. A kdyby nebyly v Afghánistánu hory a lidé kdyby tam byli méně tvrdí, šlo by to tam jako na drátkách…

Za použití této metody dokážu vymodelovat dějiny, jak se mi zlíbí, a uskutečnit všechno, co mi přijde na mysl: kdyby se nedostal Titanicu do cesty ledovec, triumfálně by doplul do New Yorku a stal by se držitelem rychlostního rekordu. Kdyby měl průliv La Manche šířku plaveckého bazénu v mém klubu a kdyby byl zrovna tak vyhřívaný, pak bych ho mohl přeplavat třeba každý den. A kdyby měřil Mount Everest deset metrů a nacházel by se nikoli čertvíkde, nýbrž u mě doma na zahradě, denně bych si troufl vyběhnout až na jeho vrcholek. Co povídám denně: třikrát denně! Čistě tak pro kondici, pro zdraví.

Kdyby bylo všechno tak, jak si přejeme, pak by se dal velmi snadno dobýt celý svět. Ale v tom je právě ta potíž, že v Afghánistánu ty hory jsou, ve Vietnamu je zase džungle, ve Finsku sníh a v Rusku bláto. A když nám hitlerovští přitakávači vyprávějí o blátě a o sněhu, zkusme jim položit otázku: Jestlipak o tom Hitler před svým útokem věděl? Výkřiky o blátě, sněhu a vzdálenostech – no to je přece právě ten nejjasnější důkaz rozumové méněcennosti všech těch Mansteinů, Guderianů a dalších Hitlerových stratégů. Válku v Rusku prohrál německý učitel základní školy. Ten měl v hodinách dějepisu žákům včas podat vysvětlení: Kluci, tam nelezte! Lezli tam už mnozí před vámi – a zlámali si tam vaz. Každému se zdá, že Rusko je zpuchřelé, beztvaré, hloupé a opilé. Ale nelžete si do kapsy. – A při hodinách zeměpisu pak měl žákům vysvětlit, že Rusko je velká země, dokonce ještě větší než třeba Řecko, a že podnební podmínky tam rozhodně nejsou nikterak mírné, že tam občas dokonce mrzne – a že místní silnice se poněkud liší od těch německých. Tohle však německým školákům nikdo nevysvětlil – a tak z nich vyrostli hloupí generálové, kteří vůbec ničemu nerozuměli a neměli tušení ani o rozměrech Ruska, ani o jeho přírodních podmínkách.

Moudrý Číňan mistr Sun učil před dvěma tisíci lety, že příprava války musí začít studiem daného území, že je nutno vědět vše o terénu, na němž budou válečné akce probíhat, že se musí vědět, jak tam fouká vítr a jak tam prší, kde jsou vodní zdroje, mosty a silnice, řeky a ostrovy, města a vesnice, kdy tam vychází a zapadá slunce, jak je to tam s přílivy a odlivy, jestlipak a kde jsou tam hory, pouště a průsmyky. – Když si hitlerovci stěžují na mráz a sníh, pak právě těmito svými stížnostmi sdělují celému světu, že o tom předtím nic nevěděli. Vykřikují o obrovských prostorech – a přiznávají tím, že neměli ponětí o rozměrech Sovětského svazu. Zde bude nutno vystavit účet i německé výzvědné službě. Ta snad měla před válkou poslat do Ruska jednoho špiona a zadat mu úkol, aby na místě zjistil, jestli je Rusko velká země, nebo jestli je to něco jako Lucembursko. A také, jestli tam bývá mráz nebo ne. Učinila to německá výzvědná služba? Kam se tehdy s prominutím dívala? A co vyzvěděla? Splnila své úkoly? – No jistě, víme už, že němečtí stratégové byli kreténi. Úroveň německých generálů byla na úrovni jeskynních pralidí a celý svět to vidí. Nikdy se nic neučili, nic nevěděli o ruském podnebí a ruských silnicích. – Ale pak je tedy aspoň ta výzvědná služba měla varovat! Nedá se nic dělat: budeme se asi muset vysmát i skvělým německým rozvědčíkům…

Ptám se nyní Štejnberga, Kosinského, Goroděckého a dalších opěvovatelů německé moudrosti: Věděl Hitler, jeho geniální generálové a jeho všudypřítomná tajná služba, že Rusko je velká země? A pokud to věděli: jaká opatření byla přijata, aby byla ovládnuta nekonečná území a aby bylo možné vypořádat se s tou strašlivou nesjízdností silnic, s blátem, sněhem a mrazem? – Žádná opatření nikdo neučinil.

Řekněme, že já jsem například četař Ivánek. Vrhl jsem svou četu kupředu bez toho, abych si nejprve prohlédl terén – a utopil jsem tanky v bažině. Kdo za to může – já nebo ta bažina? Kdo za to bude popraven – já nebo bažina? – Nebo řekněme, že rotný Péťa se vydal do hor, ale zapomněl si vzít lano. Kdo má být v tom případě pohnán před tribunál za zmaření operace – ten blb Péťa nebo horský masiv? Kdybychom si spolu, Josife Kosinskij a Marku Štejnbergu, vyrazili na Saharu, ale nevzali bychom si s sebou vodu, komu to lze dát za vinu? Nám pitomcům nebo nešťastné Sahaře? Když se nějaký blázen rozhodne přeplavat La Manche, ale přeplavat jej pak z nedostatku sil nedokáže, může snad za to La Manche? Když si jiný blázen usmyslí vylézt na Mount Everest bez lan a cepínu, může snad za to Mount Everest, že je vysoký a kluzký? A když se Hitler rozhodl porazit nedozírné Rusko, v němž panuje (mírně řečeno) zvěrské klima, pak asi bylo nutné vyvinout válečnou techniku, jež by odpovídala reálně existujícím podmínkám; pak měly být vyráběny tanky, schopné provozu v těchto podmínkách… Nebo neměl do takové země vůbec lézt… A jestli za všechno opravdu může ruský podzim a ruská zima, pak měl být podzim zastřelen a zima pověšena na nejbližším stromě.

Německé tanky byly vyráběny speciálně pro vojenské přehlídky. Pak měly být také používány výlučně na nich. Jestliže se dají použít v lázeňském podnebí Francie, a i tam jen v létě, pak měly být použity jen proti Francii. Pokud se nehodily na ruské cesty, pak mělo žít Německo s Ruskem v míru: když už tedy bylo Německo nepřipraveno k válce, pak nemělo podepisovat moskevský pakt s Molotovem a lézt v důsledku toho do války. Kdo táhl Hitlera za ocas rovnou do Ruska? Vždyť to on sám si vybral místo, čas i způsob akcí. Šílenec vlezl do Ruska a nepřibalil si s sebou teplé podvlékačky. No ale kdo za to může? Může za to ten tupec se svými geniálními vojevůdci – nebo za to může Rusko?

Slýcháme stesky typu: Jó, kdyby bylo Rusko menší… To je ovšem přístup dokonale demagogický. Proč ani jeden nájemný hitlerovský historik nepoužije tento přístup proti Americe a Británii? Kdyby tak byla Amerika menší, to byste koukali! Když Kosinskij vykřikuje o tancích, které uvázly v blátě, radím mu, aby si vzpomněl, jaký měly německé tanky výkon a tlak na terén. Nejlepší německý tank z roku 1941 – PzKpfw III – vyvíjel tlak 0,94 kg na každý čtvereční centimetr terénu. Skoro kilogram! Na čtvereční centimetr! To ovšem nebylo divu, že se zabořil do bláta. To není tlak na terén, to je přetlak na terén. – A ostatní německé tanky na tom byly ještě hůř. Ty tanky vyráběli hlupáci, a to ještě jen na odiv. Což je ovšem typická německá fušeřina. S takovými tanky se dalo bojovat jedině v operetní válce proti tankům francouzským, britským a americkým. Pro opravdovou válku se však nehodily. Ty tanky vůbec neodpovídaly ani úrovni sovětské tankové výroby, ani přírodním podmínkám, do nichž je šílenec s knírkem uvrhl. – Pak nám ale začnou vysvětlovat, že za to může bláto. Hitlerovské jednání je zde úplně stejné jako chování agronoma-alkoholika: zatéká střecha – za to může podzim; brambory na poli pomrzly – za to může zima.

„Nejmoudřejší” z německých polních maršálů, Erich von Manstein, si ve svých pamětech (Ztracená vítězství) neustále stěžuje na „terén, nepřizpůsobený pro akce tankových jednotek”. – Osobně jsem si myslel, že to zase něco popletli naši překladatelé… Jenže v anglickém překladu i v německém originálu je význam tentýž: terén nebyl přizpůsoben…

Inu, něco pravdy na tom je. Skutečně není v Rusku zrovna ten nejlepší terén. Ale kdo se má čemu přizpůsobovat? Polární badatel Antarktidě nebo Antarktida badateli? Horolezec Mount Everestu nebo Mount Everest horolezci? Považte: ten nemožný ruský terén se nepřizpůsobil nejmoudřejšímu Mansteinovi – a chudák Manstein ztratil jen kvůli tomu všechna vítězství. Kdyby se však byl terén přizpůsobil, pak už by Manstein demonstroval přímo modelové vzory vojevůdcovského génia. – A tisíce hrdel provolávají geniálnímu Mansteinovi slávu: Ó velký, ó nejmoudřejší!

Mimochodem, tanky byly poprvé použity dne 15. září 1916. Už první boj ukázal, že tanky lze použít pouze v terénu, který je pro ně přístupný. A to bylo, prosím pěkně, ve Francii – a jak říkám, bylo to v září. Po tomto prvním boji začaly štáby určovat na mapách terénní úseky, na které bude pro tanky lépe raději nevjíždět. A právě totéž mělo být učiněno i před útokem proti Sovětskému svazu: německá výzvědná služba měla připravit zvláštní mapy a obrovskými rudými plochami na těch mapách vyznačit „terén, nepřizpůsobený pro akce tankových jednotek”. Nejmoudřejším Mansteinů by pak stačilo juknout do těchto map a hvízdnout údivem: No ale jak tam mám proboha bojovat?

3.

V Německu, na francouzských hranicích – přibližně v týchž oblastech, kde bylo roku 1916 poprvé použito tanků, připravoval Manstein na podzim 1939 nový vpád. Ve svých vzpomínkách popisuje neprostupné francouzské bláto, francouzský mráz a sněžení. Hitler vyžadoval od svých generálů připravenost k porážce Francie – a generálové mu odpovídali, že na to není vhodné počasí. „Generál Sperrle prohlásil, že jeho letecké svazky nemohou startovat z deštěm rozměklých letišť.” (Manstein, str. 90.)

A zase ji tu máme – tu německou připravenost na válku. Tady se nemluví o letištích, která by byla zbudována na jakýchsi barbarských územích ukořistěných Rusku. Tady se hovoří o stálých letištích na německém území nedaleko od hranic s Francií. – Hitler se nesčetněkrát vyslovoval v tom smyslu, že hlavním nepřítelem Německa je Francie. O tom pojednává celá jeho kniha Mein Kampf. A ani těsně před smrtí na to Hitler nezapomínal. Ve své politické závěti napsal: „Francie je nadále nepřítelem německého národa na život a na smrt.”

A hleďme, jaký se nám tu naskýtá obrázek. Hitler se dostal k moci pod praporem boje proti Versailleské smlouvě, tj. proti Francii, která byla podle Hitlerových slov jediným nepřítelem Německa a upírala Německu právo na existenci. Dobrá, ale když je to tak, pak by snad stálo za to se na válku s tou zpropadenou Francií připravit. Jenže na německém území se v oblastech hraničících s Francií rozkládají samá travnatá letiště: jakmile trochu zaprší, je po létání. Hitler likvidoval nezaměstnanost tím, že poslal nezaměstnané budovat dálnice. Ale proč žádné z nich neposlal vybetonovat startovací plochy? Namísto stovky kilometrů dálnice stačilo vybetonovat několik desítek startovacích a přistávacích ploch – a připravenost na válku s Francií by se nebývale zvýšila. – Tím se však v Německu nikdo netrápil – nikdo se tam nepřipravoval na válku. – Nu dobrá. A teď si vezměme, že v září 1939 vyhlašuje Británie a Francie válku Německu – ale zatím mezi těmito státy nedochází k válečným akcím. Člověk by si hned pomyslel: teď musí Hitler ta letiště už určitě vybetonovat! Pracovní síly má hromadu – však lidí v koncentrácích už sedí dost. Nemluvě o tom, že už byla v Německu zavedena pracovní povinnost. Tak šup s mladými lamželezy na letiště, ať to tam pokryjí. – Ale kupodivu se neděje nic ani teď. Když tedy bude hezky, porazíme Francii. A když nám nebude přát počasí, budeme holt sedět na rozbředlých letištích. Opět se tu naskýtá jedna otázka: kdyby Francie s Británií na podzim 1939 samy udeřily proti Německu, co by dělala německá armáda bez letecké podpory?

Manstein pokračuje ve svých úvahách o nemožnosti německého útoku proti Francii na podzim 1939: „Hlavním důvodem bylo roční období. Na podzim a v zimě mohla německá armáda použít jen v omezeném měřítku dva své hlavní trumfy: pohyblivé tankové svazky a letectvo. Mimoto v tomto ročním období neumožňují krátké dny, aby bylo během jednoho dne dosaženo byť taktického úspěchu, čímž brání rychlému vedení operací.” (Manstein, str. 100.) – „Jak známo, Hitler hodlal zaútočit v pokročilém podzimním období. Lijavce činily terén neprostupný; i silný mráz a sněžení zpochybňovaly možnost úspěšných akcí tanků a letectva… Když štáb skupiny armád distribuoval pravidelné hlášení o tom, že dlouhotrvající deště v současnosti počátek útoku znemožňují, Hitler k nám poslal svého pobočníka Schmundta s nařízením, aby stav terénu prověřil. Zde se Treskow projevil jako muž na svém místě. Nemilosrdně tahal svého bývalého kamaráda ze Schmundtova pluku po téměř neprostupných silnicích, po rozměklých, rozoraných polích, mokrých lukách a kluzkých svazích, až se zcela vysílený Schmundt večer znovu objevil v našem štábu. Od té doby se Hitler vzdal podobného nemístného kontrolování našich hlášení o počasí.” (Manstein, str. 75.)

To vše jsou informace o přípravě ke vpádu do Francie: zima, „silný mráz a sněžení”, bláto, „téměř neprostupné cesty”, déšť, rozměklá letiště, z nichž nemůžou vzlétat letadla… Manstein píše pravdu: podzim je ve Francii opravdu děsivý – a zima? Ta je tam krutá přímo neuvěřitelně. Každý ví, kolik je tam bláta, jak tam příšerně mrzne a sněží – a jak strašlivý je v takových podmínkách francouzský nedostatek sjízdných silnic. – Bojovat s takovými tanky, které měl k dispozici Hitler, nebylo ve Francii myslitelné ani v zimě, ani na podzim, ani na jaře. Jedině v létě.

No prosím – a to snad geniální Hitlerovi stratégové věřili, že v Rusku to bude lepší?

4.

Nyní obraťme pozornost na dobu a místo děje. Listopad 1939. Manstein připravuje vpád do Francie. Zatím je však stále ještě doma v Německu. Německý štábní důstojník tahal Hitlerova pobočníka celý den po NĚMECKÝCH nesjízdných silnicích, přes NĚMECKÉ bláto. A to ne kvůli tomu pobočníkovi, nýbrž proto, aby se Hitler, který ho poslal, přesvědčil – jak to Manstein přímo řekl –, že „na podzim a v zimě mohla německá armáda použít jen v omezeném měřítku dva své hlavní trumfy: pohyblivé tankové svazky a letectvo”.

Opakuji: tady se, jak řečeno, nemluví o Rusku: ostatně v listopadu 1939 neexistovaly ani náznaky nějakých plánů proti Sovětskému svazu. Manstein se pouze snažil přesvědčit Hitlera (a povedlo se mu to!), že německé tankové a letecké jednotky nejsou na podzim a v zimě schopny operovat na NĚMECKÝCH nesjízdných silnicích, v NĚMECKÉM blátě a v NĚMECKÉM sněhu.

Jaký má potom smysl obviňovat z Hitlerovy porážky RUSKÉ bláto a RUSKOU zimu, když nebyly rozmazlené německé tankové jednotky schopny překonat ani německé nesjízdné silnice? Když je zbavoval bojeschopnosti německý deštík? Když nesnesly ani německé mrazy?

Německá vojska nebyla schopna bojovat v příšerném podnebí Německa a Francie. A nyní by mohli velcí stratégové učinit jedno zajímavé srovnání: Zatímco my tady sedíme na francouzských hranicích a nemůžeme bojovat, Rudá armáda právě proráží neprostupná opevnění ve Finsku. V tamním podnebí. A my přešlapujeme před francouzskou hranicí a překáží nám zde mráz a sněžení. Takže kdo z nás je vlastně připraven na válku a kdo ne? – O tom však nikdo nepřemýšlí a nikoho ani nenapadne se hitlerovcům vysmát…

Bojové operace Rudé armády nenaučily Hitlera vůbec ničemu. Hitler si z oné války nevzal žádné ponaučení. – A právě proto se u Moskvy zabořil do bláta a sněhu.

Hitler vlezl do Ruska a zlámal si vaz. A nakonec doslova shořel. Nikdo však nezpochybňuje rozumové schopnosti Hitlera a jeho generálů – a nikdo se jim nesměje.

Z válečných operací ve Finsku si hitlerovští agitátoři vyvozují, že Rudá armáda nebyla připravena na válku, usvědčují ji z hlouposti a připomínají, že ta armáda byla při předchozích čistkách zbavena solidního velení (že jí byla uťata hlava). Ani Hitler, ani Kosinskij, ani Stejnberg, ani jejich přizvukovači Palant s Finkelštejnem nepřipomínají přírodní podmínky, za nichž Rudá armáda ve Finsku bojovala. Žádné polehčující okolnosti ohledně přírodních podmínek nám nikdo nepřiznává: přírodní podmínky přece nehrají žádnou roli.

Nojo – jenomže pak uvízl Hitler v ruském sněhu. A Kosinští a Štejnbergové okamžitě přicházejí s vysvětlením: Hitler byl samozřejmě nejmoudřejší vojevůdce, jenomže si musíte uvědomit, že ho zradily přírodní podmínky. Jojo, kdyby nebylo těch přírodních podmínek!

Já nyní učiním připomínku ohledně přírodních podmínek ve Finsku: „Stromy skalnaté lesní zóny rostou na chaotických nakupeninách skalní sutě, často dosahujících i přesahujících výšku dospělého člověka. Během předběžného průzkumu jsem se občas snažil sejít z cesty a dostat se do lesa, ale dařilo se mi to jen velmi zřidka. Většinou se mi to povedlo jedině, když jsem se spustil na všechny čtyři… Pohyb přes skaliska a mezi nimi je krajně únavný. Obejít se přitom dají jen velmi málokdy. O jízdě vozidel – dokonce i po prosekání lesa – nemůže být ani řeči. Neprojdou tudy ani soumaři… Přesuny a vedení bojových akcí ve výstroji, běžné pro normální terénní podmínky, jsou zde vyloučeny. Oblast bažinatých lesů je rovněž hustě poseta stromy. Tam je pohyb ještě obtížnější než v terénu skalnatých lesů.”

Záměrně jsem zde necitoval finské dojmy generála sovětského, nýbrž německého. V těchto končinách bojoval roku 1944 proti Rudé armádě generálplukovník Lothar Rendulic. Ty dojmy jsou jeho. (Velení jednotkám, Moskva, Vojenizdat 1974, str. 189.) A právě v takových podmínkách předtím útočila Rudá armáda. A prolomila Mannerhaimovu linii. K popsaným přírodním podmínkám si přimyslete sněhovou pokrývku, ostřelovače, minová pole atd. A samozřejmě také mráz. – Pravda, 52 stupňů pod nulou ve Finsku nebylo…

V únoru 1940 prolomila Rudá armáda dokonce i teoreticky nepřekonatelnou Mannerheimovu linii. Marxisté-hitleristé nám však tvrdí: To je důkaz, že Rudá armáda byla nepřipravená k válce a že Stalin byl pitomec.

Německá armáda přitom v téže době prostě odmítla bojovat ve Francii. Němečtí generálové otevřeně sabotovali rozkazy nejvyššího velení o útoku – a to kvůli špatnému počasí, které ve Francii vládne. „Naštěstí zde zasáhl bůh přírody a vynutil si odložení onoho termínu, který se jen do konce ledna 1940 měnil patnáctkrát.” (Manstein: Ztracená vítězství, str. 95.) Rozkaz o útoku se ovšem mnohokrát odkládal i po lednu 1940. Němečtí generálové nebyli připraveni bojovat ve Francii dokonce ani v dubnu – protože v dubnu je ve Francii hrozně chladno.

Přesto se vždycky najde dost lidí, kteří usvědčují Rudou armádu z neschopnosti bojovat v zimě…

Roku 1941 bojoval tedy Hitleru Moskvy. Nepanovaly zde ani polární mrazy, ani sníh zde nesahal až po krk – a lesy kolem Moskvy, to nejsou žádné karelské houštiny; terén tam není bažinatý a do cesty se tam nestaví žádná skalnatá suť – nemluvě o nějakých tisících jezer. Nikoli: podmoskevský terén představuje naopak pro útočníka přímo toužebný sen: žádné kamenité říčky, žádné srázné břehy s jejich ostrými zákruty. A obrana Moskvy – to nebyla žádná Mannerheimova linie. Jenže Hitler zde uvízl.

Zde by opravdu stálo za to říci: Tady se se zalíbením podívejte na tu úžasnou Hitlerovu připravenost k válce a na jeho „moudrost”. Ovšem komunističtí historikové nic takového neřekli. Jejich logika je totiž následující: pokud se Rudé armádě bojovalo ve Finsku za polárních mrazů těžko, pak to znamená, že nebyla připravena na válku. Pokud se však hitlerovcům bojovalo těžko v mírných moskevských mrazech – pak to znamená, že byli na válku plně připraveni, ale ve vítězství jim holt zabránil mráz.

Ve 13. století udeřili na Rus Mongolové. Nevadilo jim zde ani počasí, ani velké prostory, ani příšerné podnební podmínky. Cesty jim vyhovovaly, v postupu jim nebránil ani mráz, ani sníh, ani vítr a zima je nikterak nezastavila. Pro Mongoly se daný terén ukázal být zcela přizpůsoben. To jen moudrému Mansteinovi se jaksi nepřizpůsobil.

Ale vždyť Hitler a jeho vojevůdci měli k dispozici také nádhernou alternativu: když tedy všechno záleželo v terénu a počasí – pak tedy neměli nahánět vojáky do tanků, automobilů a motocyklů, nýbrž je měli posadit na mongolské koníky.

A bylo zde ještě další řešení: například sovětské automobily ZIS a GAZ („gazíky”) či americké vozy značky Studebakker, Dodge či Willis byly pro ruské silnice příhodné zcela bez potíží. Jestli tedy celá potíž spočívala v průjezdnosti silnic, pak by Němcům stačilo, aby se nehádali s Američany a naopak aby od nich získali – coby akt pomoci – 400 000 skvělých náklaďáků. Pak by jim žádné potíže nevznikly.

Nebo tedy měli Němci sami začít vyrábět takové automobily, které by se svou kvalitou alespoň přibližně vyrovnaly sovětskému vozidlu ZIS-5.

5.

Otevřeme nyní služební deník generálplukovníka Haldera. Toho, který se v něm holedbal, že porazil Sovětský svaz za čtrnáct dní. Posléze však autorovi deníku jeho nadšení krok za krokem dochází. A v deníku se začínají množit záznamy o nedostatku rezerv, nábojů, paliva pro tanky a jiná motorová vozidla, náhradních dílů atd., atd. Už je konec fanfárám a vítěznému hlaholu zvonů. Nyní se v záznamech hovoří o usilovném odporu Rudé armády, o náhlých protiútocích, o moudrosti a tvrdosti sovětského vojenského velení, o těžkých a nenahraditelných ztrátách německých vojsk…

Záznam v Halderově služebním deníku ke dni 10. srpna: „Těmto nepřátelským snahám nedokáže ztýraná německá pěchota čelit rozhodnými útočnými operacemi… v současné chvíli jsou naše jednotky silně vyčerpané a nesou těžké ztráty.”

11. srpna 1941: „Jednotky jsou vyčerpané. To, co nyní uskutečňujeme, je poslední a zároveň pochybný pokus o odvrácení přechodu k poziční válce. Velení má k dispozici krajně omezené prostředky… Do bojů byly vrženy naše poslední síly.”

Blitzkrieg se tedy zarazil už v srpnu! Nejsou síly. To byla příčina zastavení postupu. Museli přejít k obraně – tj. k poziční válce. – A pak nám drzí hitlerovci rozprávějí, že za všechno může říjnové bláto. Kdeže, herr Kosinskij. Nikoli, herr Štejnberg. Říjnové bláto s tím nemá co dělat. Prostě měla včas proběhnout opravdová příprava na válku – a v srpnu měl být vržen do boje II. strategický sled německých vojsk. Proč nebyly do boje vrženy vojska II. sledu? No přece proto, že neexistovala. Do boje nebylo co vrhat.

Hitlerova armáda byla natolik slabá a do té míry nepřipravená na válku, že přesně dva měsíce po jejím zahájení vyvstala nikoli otázka pokračováni útoku, nýbrž otázka, je-li k dispozici dostatek sil k obraně. – Nemluvě o tom, že v čele dané armády nestáli zrovna nejrozumnější muži.

Halder, 22. srpna 1941: „Führerův vzkaz je samý protimluv… Situace OKH je už kvůli Führerovým výpadům a jeho vměšování nesnesitelná. Za Führerovy navzájem si protiřečící rozkazy nemůže nést odpovědnost nikdo jiný mimo něj… Odpoledne byly naše spory a diskuse přerušeny telefonátem s polním maršálem von Bočkem, který opět zdůraznil, že jeho jednotky nejsou schopny se dlouhodobě ubránit na té linii, které dosáhly se záměrem útoku proti Moskvě.”

Zde se nehovoří o útoku. Žádný Blitzkrieg. Mluví se zde o tom, že není sil k udržení toho, co již bylo obsazeno.

5. září: „Naše oddíly vydaly nepříteli oblouk fronty u Jelni.” – Na hlavním strategickém směru války tedy jednotky Skupiny armád Střed nevydržely údery sovětské 24. armády a vyklidily předmostí, které mělo být východištěm k útoku na Moskvu.

6.

Za všechno může zima, mráz, sníh, bláto a prostory. Dobrá – budeme s tím tedy souhlasit. V tom případě však nezbývá než z toho zpropadeného místa prostě ustoupit. Hned po vyhlášení války dne 22. června 1941 měla německá armáda ustoupit k Berlínu, na linii řek Odra a Warta. Tedy tam. kde nejsou ani sníh, bláto a mráz, ani ty nekonečné prostory, kde jsou nádherné dálnice a kde panuje mírné podnebí. A tam tedy měli být ti pitomí nízkolebí Ivani rozdrceni. Proč kvůli tomu lézt někam, kde je bláto a mráz?

Nu dobrá, zpočátku svou armádu, nepřipravenou na válku, přecenili, mylně postoupili kupředu, dorazili až do Smolenska a Orši – ale pak přece vidí, že končí srpen, po němž, jak nás to učili ve škole, musí následovat září, nemluvě o všem, co pak přijde po konci září. A právě nyní měli geniální Hitlerovi stratégové přemýšlet hlavami: co dál? Roku 1812 se Bonapartova vojska setkala s prvním sněhem dne 13. října. Předtím se brodila blátem. Stačilo vycházet právě z tohoto srovnání.

Maršál Sovětského svazu K. K. Rokossovskij: „Při rozumném hodnocení vzniklé situace a s perspektivou nadcházející zimy zůstával nepříteli jediný závěr: okamžitý ústup velmi daleko zpět.” (Vojenno-istoričeskij žurnál 7/1991, str. 9.) Nebylo by to sice řešení nejlepší, ale jiné řešení neexistovalo. Otázka tedy zní: Proč ten ústup neprovedli?

Odpověď najdeme opět v Halderově deníku. Ke dni 13. září 1941 se objevuje následující záznam: „V tomto okamžiku nelze předvídat, jaké množství sil může být uvolněno z východní fronty po nástupu zimy a jaké pak bude zapotřebí pro vedení operací v následujícím roce.”

No prosím – tady to máme: v následujícím roce! Teď ještě vůbec nezačalo mrznout. A oni už mluví o příštím roce. To není v důsledku nic menšího ani nic většího než přiznání téměř neznatelného faktu, že Blitzkriegu je konec. Ještě před příchodem bláta. Před příchodem sněhu. Před příchodem mrazu. Už nyní se válka proměnila ve válku zdlouhavou, tj. pro Německo zhoubnou. Proto není důvod stěžovat si na bláto a sníh.

Neméně závažná je i zmínka o tom, že s počátkem zimy budou německé jednotky uvolňovány… Geniální stratégové s Hitlerem v čele přemýšleli následujícím způsobem: Jakmile udeří mrazy, Rudá armáda se rozuteče. „Vrchní velení bylo natolik přesvědčeno o úspěchu svého šíleného nápadu, že už na podzim 1941 byla nejdůležitější odvětví válečného průmyslu přesměrována na jinou výrobu. Dokonce zamýšleli odvelet z Ruska k počátku zimy 60-80 divizí, a to v pevné víře, že zbylé divize budou úplně stačit k tomu, aby bylo Rusko během zimy rozdrceno.” (Guderian: Vzpomínky vojáka, str. 206.)

5. listopadu si Halder zapsal: „Situace se může zlepšit jedině s příchodem mrazů.”

Ale to se podívejme! Tak oni čekali na zimu jako na smilování. 5. listopadu 1941 se už nacházeli v bezvýchodné situaci. A poslední nadějí hitlerovců tehdy byly… přírodní podmínky: Jakmile udeří mrazy, vítězství bude neprodleně naše! A absence mrazu zde figuruje jako omluva: Nemůžeme zvítězit, protože ještě nemrzne.

Sotva pak mrazy udeřily, opět bylo na co se vymluvit: Nemůžeme zvítězit, protože nám brání mráz.

A už přicházejí žvanilové – a žvaní a žvaní o strašlivých podmínkách. A už si Hitler stěžuje na 52 stupňů pod nulou…

Zde máme ovšem důvod k údivu: Hitler blábolil o 52 stupních pod nulou – a Kosinskij, Štejnberg, Palant, London, Černjak, Finkelštejn a Goroděckij proti tomuto nesmyslu kupodivu vůbec nic nenamítají. Naopak s tím vyslovují souhlas: No jistě, počasí v Rusku je prostě příšerné – zkrátka je to děs a hrůza.

29. května 1942 zhlédl Hitler slavný sovětský film „Porážka Němců u Moskvy”. Byl to velmi přesvědčivý a velmi působivý film. V Hovorech u kulatého stolu se k tomu dni zachoval následující Hitlerův komentář: „V této zimě jsme zakusili těžké zkoušky mimo jiné i proto, že oděv našich vojáků ani úroveň jejich zabezpečení a motorizace rozhodně neodpovídaly podmínkám té zimy, kdy klesla teplota pod minus 50… První němečtí zajatci – viděli jsme jich tam celé hordy, bez plášťů, bez rukavic, bez zimního oblečení, poskakují chladem, ruce hluboko zabořené do kapes, odkud je čas od času vytáhli, jen aby si protřeli uši a nos!… A nakonec se táhly v nekonečném zástupu zledovatělé německé tanky, cisterny, nákladní auta, děla; to všechno muselo být opuštěno proto, že generální štáb pozemního vojska včas nepřipravil zásoby mrazuvzdorného paliva a zimního oblečení.”

Poslouchejte, Hitlerovi obhájci, dobře, co to tu Führer hlaholí: za to nemůže zima, nýbrž nepřipravenost na zimu. Sama sebe šílenec pochopitelně za viníka nepokládá, obviňuje však své generály: Připravovali bleskovou válku, ale úroveň motorizace jednotek je zcela neuspokojivá. Připravovali bleskovou válku na léto, ale kdovíproč pak bojovali v zimě, aniž dokázali připravit mrazuvzdorné palivo a zimní oblečení.

Tato odhalení se dnešním hitlerovcům nikterak nezamlouvají. Ve své obraně nacismu proto zašli ještě dále než samotný Hitler. Hitler obviňuje své generály za jejich lajdáctví, jenže naši chytrolíni je obhajují: Hitlerovští stratégové za nic nemůžou – za všechno může zima! – Drazí soudruzi, nejsou-li vaše výtvory nestoudným oslavováním nacismu, tak jak jim tedy máme říkat?

7.

Nejzajímavější je zde ovšem následující věc: hitlerovci vlezli do Ruska, roku 1941 se pořádně spálili omrzlinami… Proč ale zůstali v té strašné zemi další zimu?

Kdepak, Hitler neustoupil. Příštího roku se konal Stalingrad. Moskva roku 1941 nenaučila Hitlera vůbec nic. A u Stalingradu se němečtí bojovníci ocitli zase bez teplých podvlíkaček. A opět si můžeme vyslechnout tirády o moudrosti Hitlerových generálů a o strašlivé ruské zimě, která se hitlerovcům nepřizpůsobila.

Roku 1941 neměl Hitler dostatek času, aby stihl porazit Sovětský svaz. Proč mu k tomu nestačil čas ani roku 1942?

Zásadní otázka zní: Jaké závěry učinil Hitler se svými nejmoudřejšími generály z první katastrofální zimy v Sovětském svazu? – Roku 1941 nebyla přijata žádná opatření pro zabezpečení zimních válečných operací. A co bylo učiněno pro přípravu na novou zimu? Přemýšlel o ní Hitler?

Přemýšlel. A našel geniální řešení. Hovory u kulatého stolu, záznam ke dni 5. dubna 1942: „V ústředním pásmu bude ze všeho nejdřív nezbytné osadit celý nekonečný a bažinatý terén rákosem atd., aby bylo s nástupem příští zimy lehčí vydržet strašné ruské mrazy.”

Tak řešení bychom tedy měli. Příští zimu prosedíme v nekonečném a bažinatém terénu hezky v rákosí. Jako ussurijští tygři.

Tahle perla je zcela v duchu betonových lokomotiv a psů ve vzduchoprázdnem prostoru.

Leč nesmějme se tomu. Ať je to řešení špatné nebo dobré – aspoň je nějaké. Hlavně že bylo učiněno. A už se má telefonovat ministrovi pro východní teritoria a už se mu má diktovat bojový úkol: Na bažinatém terénu sázet rákosí. – Sovětský svaz je poměrně velká země. Už je duben 1942. I když bude rozkaz k zasazování rákosu vydán neprodleně, i tehdy se asi jen stěží stihne osázet jím bažiny na statisících čtverečních kilometrech okupovaného území… Ostatně, kde vzít semena? A kolik lidí k tomu bude zapotřebí? A vyroste ten rákos do podzimu, aby dokázal neohrožené německé vojáky ochránit před sněhem a mrazem?

Není mým úmyslem určovat a hodnotit hloubku Hitlerova idiotismu. Jde mi o něco jiného: Hitler našel řešení (byť zhovadilé až na půdu) – no tak do toho, ne? – Jenže Hitler nedisponoval žádným mechanismem, kterým by své rozhodnutí mohl uskutečnit. Cosi prostě kváknul, jeho slova prolétla ozvěnou pod stropem betonového bunkru – a hotovo. Ta slova zaznamenaly sekretářky i přítomní letopisci do tlustých černých sešitů, inkoust zaschl – a Hitlerova slova zůstala v těch sešitech navěky, aniž vyvolala jakoukoli činnost. Hitler cosi kváknul. Vzduch zavibroval. A tím byla příprava na příští zimu završena. Jeho slova tedy nebyla než psím zaštěkáním ve vzduchoprázdnem prostoru. Štěkot psa zde nikdo neslyší – a nikdo na něj nereaguje.

Po těchto slovech už si v Německu na novou zimu nikdo nevzpomněl, dokud dne 19. listopadu 1942 nezapěl stalingradský ptáček…

Kladu nyní otázku všem Hitlerovým obhájcům, všem, kdo tvrdí, že za porážku Německa je zodpovědná zima, bláto, sníh a mráz, přičemž nejmoudřejší Hitler a jeho geniální vojevůdci zde za nic nemůžou: Soudruzi fašisté, a nezkusili jste si na doporučení vašeho Führera na vlastní kůži přečkat jednu jedinou ruskou zimu v bažinatém terénu mezi rákosím?

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Kdy prohrál Hitler válku?

„Stalin samozřejmě chápe, co pochopil i excísař Vilém: že totiž ve vleklé válce kráčí Hitler vstříc největší katastrofě.”

L. Trockij, 11. září 1939 (Bjulleteň oppozicii č. 79-80, s.18)

1.

Má se všeobecně za to, že Německo bylo na válku proti SSSR připraveno natolik nedostatečně, že dokázalo čelit Sovětskému svazu pouze pět a půl měsíce, a to za těch nejpříhodnějších podmínek, jaké bylo možné si představit. Německá vojska vstoupila na sovětské území 22. června 1941, zatímco 5. prosince byl zahájen sovětský protiútok u Moskvy, který představoval konec hitlerovského Německa. Jistě, následoval ještě Stalingrad, Kursk, běloruská strategická ofenzíva – ale to všechno byly jen nové údery zasazované zvířeti, smrtelně raněnému už před Moskvou.

Přesně tento názor zastávají mnozí hitlerovští generálové, například W. von Mellenthin: „Bitva o Moskvu byla bodem obratu ve válce. Od tohoto okamžiku už jsme nemohli dosáhnout vítězství.” (Panzer Battles, s. 429.)

Není však tento názor přespříliš optimistický? Skutečně dokázalo k válce nepřipravené Německo držet krok s obrovskou Rudou armádou pět a půl měsíce? Zřejmě nikoli. Muselo prohrát válku už mnohem dřív. A taky ji prohrálo.

Toto hledisko lze podpořit velmi důvěryhodnými zdroji. Dne 29. listopadu 1941, tedy ještě před začátkem náhlého sovětského protiútoku, v době, kdy se němečtí generálové domnívali, že Stalin už nedisponuje dalšími bojovými silami, doporučil ministr pro výzbroj a munici F. Todt Hitlerovi, aby válku proti Sovětskému svazu zastavil. Todt měl za to, že „ve vojenském i hospodářském ohledu už Německo válku prohrálo”. (K. Reinhardt, Die Wende vor Moskau, s. 184.)

Podle názoru německého ministra pro výzbroj a munici se tedy Německo dokázalo udržet nikoliv pět a půl měsíce, ale jen pět měsíců a týden.

Ministr pro výzbroj a munici ovšem nahlížel situaci z dálky útulného Berlína. Význam událostí se tam ozřejmoval se zpožděním. Velitelé na frontě se jej dovtípili už dřív. Služební deník generálplukovníka F. Haldera, záznam z 24. listopadu 1941: „Podplukovník Kahlden (spojovací důstojník při štábu 2. tankové armády) referoval o situaci a stavu armádních jednotek… Velení armády shledává další útok nemožným.”

A další zápis z téhož dne: „Generálplukovník Fromm: načrtl všeobecné vojensko-ekonomické postavení. Sestupná křivka! Předpokládá, že musí být uzavřeno příměří.”

To bylo prohlášeno pět měsíců a dva dny po vstupu na sovětské území: MUSÍ BÝT UZAVŘENO PŘÍMĚŘÍ!

2.

Nicméně i tato hodnocení lze snadno překonat.

Nemálo uznávaných německých generálů se domnívá, že za datum porážky Německa ve druhé světové válce je třeba pokládat 21. srpen 1941. Toho dne vydal Hitler rozkaz dočasně odložit útok na Moskvu a namísto něj udeřit jižním směrem se záměrem obklíčit sovětská vojska u Kyjeva. Operace byla uskutečněna. V kyjevském kotli zajali Němci 665 000 sovětských vojáků a důstojníků, 884 tanky, 3178 děl, statisíce tun munice, paliva, náhradních dílů a proviantu. – Vítězství u Kyjeva bylo však jen taktické. Jistě, pro nějakou jinou armádu, například britskou, jež tou dobou sváděla hrdinný boj v Africe proti dvěma německým divizím, by byly takové ztráty velmi vysoké. Pro Rudou armádu byly sice nepříjemné, leč snesitelné. To musel přiznat i samotný Guderian: „Boje o Kyjev znamenaly bezesporu výrazný taktický úspěch. Avšak otázka, jestli měl tento taktický úspěch také výrazný smysl strategický, vzbuzuje stále pochyby.” (Vzpomínky vojáka, s. 305.)

Skutečně – Němci získali zajatce a kořist. Jenže! Jenže ztratili celý měsíc. A jaký měsíc! Září. Poslední měsíc, kdy byla jejich armáda, nepřipravená na válku, schopna v Rusku útočit. Následuje říjen s plískanicemi a listopad s mrazem. Boje o Kyjev (ať přinesly hitlerovcům sebevíc zajatců a kořisti) znamenaly přechod k vleklé válce, která byla pro Německo osudná. Jinými slovy: Hitlerovo rozhodnutí z 21. srpna o obratu na Kyjev znamenalo porážku ve válce proti Sovětskému svazu.

Slyším teď ovšem hlasy nedoražených hitlerovců: Kdyby byl Hitler neobrátil ofenzívu směrem na Kyjev…

Kdyby ji byl neobrátil, kdyby byl postupoval přímo na Moskvu, pak by se tím… nezměnilo vůbec nic. Tak jako tak by byla výsledkem vleklá a pro Německo tedy zhoubná válka.

Kdyby byly proti Moskvě vrženy hlavní síly, zásobované koňskými potahy přes nechráněná území, rozhodně by to neskončilo dobře. Představme si tedy, že vojska německé Skupiny armád Střed udeřila na Moskvu. S nekrytými křídly. S nezajištěným týlem. Bez záloh. Útočící německá vojska lze zásobovat jen po jediné, velmi zranitelné a dosti poškozené železnici Minsk – Smolensk – Vjazma – Moskva, případně koňskými potahy.

Toto nechráněné území, po němž bloudí trén tažený koňmi, je ze severu ohrožováno vojsky sovětského Severozápadního frontu čítajícími kolem půlmiliónu vojáků, se stovkami tanků a tisíci děl. Tato vojska jsou prakticky nezranitelná, protože se nacházejí na Valdajské vysočině, kterou německé tanky nemohou překonat.

Halder, záznam z 25. července 1941: „Máme hlášení, že terén je pro nás neprůchodný, přičemž nepřítel odtud neustále podniká protiútoky…”

Z jihu – z prostoru Kyjeva, Konotopu a Brjanska ohrožují jedinou zásobovací linii i jízdní trén Wehrmachtu vojska Jihozápadního a Brjanského frontu s více než milionem vojáků, tisícem tanků a pěti tisíci děl.

Za takových podmínek by byl výpad na Moskvu výpadem rovnou do pasti.

Kdyby byl Hitler nařídil postup na Moskvu s nekrytými křídly a prohrál by, nedoražení hitlerovci by pak prohlásili: My jsme přece radili zaútočit na Kyjev a obsadit Ukrajinu.

Hitler zaútočil na Kyjev a obsadil Ukrajinu… a prohrál. Nedoražení hitlerovci prohlašují: My jsme přece radili zaútočit na Moskvu.

Hitler však vlastně vůbec neměl na výběr. To bylo i hitlerovcům zcela jasné. Generálplukovník F. Halder, záznam ze 7. srpna 1941: „Na otázku, co musíme obsadit – jestli Moskvu či Ukrajinu nebo Moskvu i Ukrajinu, musíme odpovědět: Moskvu i Ukrajinu. Musíme to učinit, protože v opačném případě nedokážeme rozdrtit nepřítele do příchodu podzimu.”

Je už srpen. Do září zbývají tři týdny. Sám fakt, že otázka, kam postupovat, je položena v srpnu, stačí ke znázornění krachu německé strategie. Při postupu na Moskvu nebude před obdobím plískanic obsazena Ukrajina, takže bude nutné bojovat o ni na podzim a v zimě. Při postupu na Ukrajinu nebude před obdobím plískanic dobyta Moskva. Bitva o Moskvu tedy připadá na podzim a zimu. Ať zvolí jakoukoli z obou možností, už se blátu, mrazu a sněhu nevyhnou. V každém případě už začíná vleklá válka bez perspektivy německého vítězství. A to ještě musí být obsazen Leningrad. Ani Krym nelze ponechat Stalinovi. Krym je základnou sovětského letectva určeného k ničení ropného průmyslu Rumunska. I to Hitler chápal. Halder, záznam z 22. srpna: „Nejdůležitějším úkolem před příchodem zimy není obsazení Moskvy, nýbrž obsazení Krymu, průmyslových a uhelných oblastí na řece Doněc a zablokování tras, jimiž Rusové dopravují ropu z Kavkazu. Na severu je takovým úkolem obklíčení Leningradu a poskytnutí podpory finským vojskům… Obsazení Krymského poloostrova má prvořadý význam pro zajištění přísunu ropy z Rumunska.”

Mají před sebou mnoho strategických cílů, přičemž každý z nich je prvořadý. Neobsadíš Krym – prohraješ válku. Neobsadíš Leningrad – prohraješ válku. Neobsadíš Doněckou pánev – prohraješ válku. Neobsadíš Kavkaz – prohraješ válku. Neobsadíš Moskvu – prohraješ válku. Neustálý hon na příliš mnoho zajíců.

I kdyby ovšem byla dobyta Moskva, bylo by ještě zapotřebí dojít do Kázaně, Kujbyševa, Saratova a Astrachaně. Dále bude nezbytné zřídit na Volze soustavu letišť a zadusit „poslední průmyslovou oblast” na Uralu.

Během tří zbylých srpnových týdnů?

3.

O tom, co by se stalo, kdyby se hlavní síly německé armády neobrátily v srpnu na Kyjev a pokračovaly na Moskvu, lze vést spory donekonečna. Ovšem už samotné položení této otázky prokazuje naprostou vojenskou nevzdělanost jak některých vynikajících německých generálů, tak i jejich obhájců.

Už od pravěku je známo, že ať je daný zeměpisný bod sebedůležitější, nemůže být sám o sobě určen jako cíl vojenské operace. Takovým cílem může být jedině armáda nepřítele. „Žádná válka, včetně druhé světové války, nezpochybnila správnost základního principu, že strategickým cílem musí být zničení nepřátelských ozbrojených sil. Tento princip je nadále neměnný a vždy musí být ústředním motivem válečných akcí.” (Generálplukovník Lothar Rendulic, Upravlěnije vojskami / Velení jednotkám, s. 37.)

Kdo rozdrtí armádu protivníka, získá tím všechno ostatní: nechráněnou metropoli nepřátelského státu, jeho průmysl i obyvatelstvo.

Vést boj proti samotné metropoli nepřátelského státu – to je ovšem pitomost na úrovni Bonaparta. Znič Kutuzovovu armádu – a Moskva je tvoje. I s Petrohradem. Obsadit Moskvu bez likvidace Kutuzova – to je ovšem totéž, jako odepnout šavli a začít znásilňovat cizí ženu s vědomím, že její rozlícený manžel právě nabíjí brokovnici.

Obsazovat cizí hlavní město bez zničení nepřátelské armády – to je ovšem hloupost na úrovni Tuchačevského. Ten se taky roku 1920 dral do Varšavy, aniž by měl ponětí, kde se nacházejí polská vojska. Nejprve bylo nutné najít armádu nepřítele, vnutit jí bitvu, zničit ji – a pak padne hlavní město vítězi k nohám. Avšak hrnout se do hlavního města nepřítele bez zničení jeho armády – to je totéž, jako vniknout do sultánovy pokladnice a cpát si do měšců drahokamy s vědomím, že někde támhle za závěsem jsou schovaní vzteky zfialovělí černoši se sekerami v rukou. Jistě by bylo namístě nejdřív si to vyřídit s nimi…

Tuchačevskij se hrnul do Varšavy, věděl, že Pilsudského armáda je nablízku, ale nevěděl přesně, kde. Tohle nebezpečí přitom Tuchačevskij ignoroval. Načež inkasoval drtivý úder do levého boku. Jednotky Tuchačevského byly rozprášeny, pozajímány a internovány ve Východním Prusku, pokud hanebně neuprchly. Samotný Tuchačevskij se zachránil jen proto, že zatímco jeho vojska postupovala na Varšavu, on se zbaběle schovával v Minsku.

Kdyby hitlerovská vojska zaútočila na Moskvu, dostala by z oblasti Kyjeva právě takový úder do boku jako Tuchačevskij u Varšavy, a k tomu ještě jeden do druhého boku – z Valdajské vysočiny.

4.

Vnucuje se otázka: proč se vlastně hitlerovci hádají, jestli se mělo postupovat na Moskvu nebo na Kyjev? Vždyť stačí, postupuje-li se podle plánu. Co je vlastně zapsáno v hitlerovských plánech? Rovnou na Moskvu nebo obrátit se na jih?

Otevřeme Hitlerovu směrnici č. 21 a zjistíme, že se v ní na toto téma… nepíše vůbec nic. Před válkou nad tím ani Hitler, ani jeho geniální vojevůdci prostě nepřemýšleli. Ba co víc – oni takovou situaci přímo vylučovali. Celá směrnice pojednává jen o tom, že „ústup bojeschopných jednotek nepřítele do širokých prostor ruského zázemí musí být zmařen”. Rudá armáda měla být rozdrcena na pravobřežní (západní) Ukrajině bez možnosti ústupu za Dněpr. Dál na východ od Dněpru přitom dle předpokladů žádná sovětská vojska nejsou a ani být nemůžou.

Ani Hitler, ani jeho generálové, ani jeho rozvědka neměli žádné povědomí o sedmi armádách II. strategického sledu Rudé armády, které se tajně soustřeďovaly za I. sledem. A už vůbec neměli ponětí, že vzadu se zdvíhá ještě III. strategický sled. Nebrali ani v úvahu, že – pomineme-li tyto tři strategické sledy – mohou být prakticky okamžitě vytvořeny stovky nových divizí, desítky armádních sborů a armád, a že armády rozdrcené u hranic mohou být zrovna tak rychle obnoveny.

V souladu s hitlerovským záměrem se za Dněprem neměly nacházet žádné sovětské jednotky – ale byly tam. A šly do milionů. V srpnu 1941 skončily pohraniční srážky oslnivým vítězstvím německé armády, avšak válka se bez ohledu na to rozlila do „širokých prostor ruského zázemí”, což hitlerovské plány nepředpokládaly. Jednoduše řečeno, už v srpnu se válka vydala vlastní cestou, zcela odlišnou od té, kterou ve své směrnici vytyčil Hitler.

Ani to však není nejdůležitější. Nepředpokládaný obrat na Kyjev byl v srpnu možný, ale postup na Moskvu už v srpnu možný nebyl – prostě pro nepřipravenost německých vojsk na válku. V polovině srpna byly zásoby pohonných hmot pro tanky a letadla u konce. Pro krátký výpad 2. tankové skupiny od Konotopu na Lichvici a 1. tankové skupiny od Kremenčugu tamtéž ještě benzín stačil. Avšak pro postup celé německé armády na Moskvu už ne. I to je doloženo v dokumentech, a dokonce i v Halderově deníku. Záznam ze 17. srpna 1941: „Vážnost situace s pohonnými hmotami je všem známa… Uspokojit lze jen ty nejnezbytnější potřeby. Provádění jakýchkoliv operací vyžadujících více pálívaje nemožné.”

Tak tedy nemožné! Od začátku války neuběhly ani dva měsíce – a provádění významných operací je nemožné. Jak se vlastně na tu válku připravovali?!

Útok na Moskvu představuje navýsost mohutnou operaci. A její obsazení zrovna tak. Nějak dali dohromady palivo pro dvě tankové skupiny, které zasadily úder do týla kyjevského uskupení sovětských jednotek. Avšak zásobit celou německou armádu pohonnými hmotami pro úder na Moskvu, následně pro její obsazení a zároveň pro odražení možných protiútoků – to bylo v srpnu nemožné. Hitler tudíž neměl v srpnu 1941 na výběr mezi Moskvou a Kyjevem. Na Moskvu nebylo dost benzínu.

Hitlerův rozkaz z 21. srpna 1941 tedy za takových okolností neřešil vůbec nic. Postup na Moskvu za dobrého počasí byl pro nedostatek paliva nemožný. Počínaje říjnem zase nemohl být úspěšný kvůli špatnému počasí. Jinými slovy – už 21. srpna 1941 neměl Hitler v co doufat.

Kdyby byl v srpnu dostatek benzínu, pak by stálo za to rozhodovat se, jestli postupovat na Moskvu nebo na Kyjev. Ale benzín nebyl. I kdyby tedy k obratu na Kyjev nedošlo, bylo by tak jako tak zapotřebí čekat, až se v Rumunsku vytěží dostatek ropy, vyrobí se z ní palivo pro letadla, tanky a další stroje, které se pak dopraví do prostoru Mogilev – Vitebsk – Polock. To bylo reálné až v poslední dekádě září. Bez toho nebyl postup na Moskvu myslitelný. Dohady, jestli by bylo správné postupovat v srpnu na Moskvu, jsou tudíž zbytečné. Nemá smysl diskutovat o něčem, co se nemohlo stát.

Problémy s pohonnými hmotami ovšem vznikly už dříve než 17. srpna. Záznam v Halderově deníku ze 4. srpna 1941: „Palivová situace momentálně neumožňuje využití motorizovaných jednotek k útoku v jižním směru. Na doplnění a odpočinek tankových jednotek je zapotřebí 14 dní.”

Těžko lze pochopit, proč mají být doplňovány tankové jednotky, když si týž Halder před nedávnem zapsal do deníku, že sovětská vojska jsou rozdrcena a nejsou už schopna vytvořit celistvou frontu. Zde je záznam ze 3. července 1941: „Patrně nepřeháním, když řeknu, že tažení proti Rusku bylo vyhráno za 14 dní.” Načež se za další měsíc zjistí, že němečtí tankisté nemůžou pokračovat v boji, pokud nedostanou 14 dní volna.

Plánovali Blitzkrieg ve třech letních měsících. Ale zrovna v srpnu si musí odpočinout…

5.

Nešlo přitom jen o benzín. Halderův deník, záznam z 11. srpna 1941: „Vrchní velení disponuje velmi omezeným množstvím zásob… jsou spotřebovány naše poslední síly…”

Plánovali Blitzkrieg. Docházely jim však síly. Už v první půlce srpna. Jsou teprve v Bělorusku a na Ukrajině. Totiž zatím jen na pravobřežní Ukrajině. Pokud jde o vlastní Rusko, vstoupili pouze na jeho nejzápadnější cíp. – Tou dobou už spotřebovali poslední síly. Jaké to přiznání naprostého krachu a porážky!

Krach Blitzkriegu je ovšem prostým okem patrný i před tímto datem. Záznam z 5. srpna: „Jednotky jsou fyzicky unaveny. Vůdce prohlásil (a vnukli jsme mu to my, avšak ze zákulisí), že současný vývoj situace povede, stejně jako v minulé světové válce, ke stabilizaci front.”

O den dříve, 4. srpna 1941, se v Borisově, kde sídlil štáb Skupiny armád Střed, konala porada nejvyššího velení za přítomnosti samotného Hitlera.

„Generálplukovník H. Guderian: podává hlášení o frontové situaci 2. tankové skupiny včetně nezbytnosti nahrazení ztrát důstojníků, poddůstojníků a vojáků, jakož i techniky. V případě dodávky nezbytného množství nových motorů lze ze 70 procent obnovit bojeschopnost tanků pro vedení hloubkových operací, zatímco v případě pouhé dodávky náhradních dílů jen pro vedení omezených operací.

Generálplukovník Hoth: podává hlášení o frontové situaci 3. tankové skupiny a obzvlášť zdůrazňuje, že další operace lze vést jen na omezené cíle, nebudou-li dodány nové motory.” (Soveršenno sekretno! Tolko dlja komandovanija / Přísně tajné! Jen pro potřeby velení; Moskva, Nauka, s. 303.)

Takto bylo tedy Německo připraveno na válku. Plánovali Blitzkrieg. Dosáhli Smolenska. Urazili 670 kilometrů po sovětském území, načež tankové motory vypovídají službu. Samozřejmě, že tanky nemohou ve válce sledovat přímou linii, s tím je třeba počítat –jedná se o tzv. manévrovací koeficient. Dobří velitelé udržují manévrovací koeficient na hodnotě 1,3. Pokud je koeficient vyšší, znamená to, že je třeba odvolat velitele jednotky, předat ho soudu a nahradit ho někým schopnějším. Blitzkrieg – to je průlom a rychlý výpad masy tanků vpřed k vytčenému cíli. Tak jako výpad sovětských tankových brigád do týla 6. japonské armády v srpnu 1939: žádné manévrování! Tak jako výpad německých tankových divizí k moři v květnu 1940. Jako úder sovětských tankových sborů u Stalingradu: opět žádné manévrování. Dvě tankové laviny se maximální rychlostí hrnou k sobě navzájem, aby uzavřely kruh obklíčení. Jako úder 6. gardové tankové armády v Mandžusku v srpnu 1945: žádné manévry, vpřed k oceánu!

Pokud hlavní síly německých tanků bezúčelně manévrovaly, už to prostě nebyl Blitzkrieg.

Dobře, přidejme tedy velkým německým stratégům 300 kilometrů na bezúčelné manévrování. Takže ke 4. srpnu 1941 neurazily hlavní síly 2. tankové Guderianovy skupiny a 3. tankové Hothovy skupiny víc než 1000 kilometrů. Pokud postupovaly rychlostí 25-30 kilometrů, pak lze stanovit spotřebu motoru každého tanku na 30-40 motohodin. Po dosažení této hodnoty už nelze německé tankové motory opravit. Je potřeba je úplně vyměnit!

Jak mohli s takovou technikou snít o Blitzkriegu! Přitom rudá propaganda cení zuby: Rudá armáda nebyla připravena na válku – sovětský BT-7 měl spotřebu pouhých 700 motohodin, a T-34 dokonce jen 500!

Nezbude nám nyní než zde naše agitátory opravit. Upřesněme si, že 500 či 700 motohodin byla životnost na sovětských silnicích. Na evropských dálnicích by tato čísla byla mnohem vyšší. Podívejme se však na geniální hitlerovské tvůrce Blitzkriegu. Po 40 hodinách pohybu se všechny jejich tanky zastavily. Jak tu válku plánovali? Měli ve škole hodiny aritmetiky? Provedli ty nejzákladnější výpočty? Měli před sebou stát o šíři 10 000 kilometrů ze západu na východ. Projeli 700 kilometrů a musí vyměnit tankové motory. Náhradní motory však nejsou. Na co velcí stratégové mysleli, jak plánovali válku? A na co myslí teď? – Potřebují motory, Hitler jim motory nedá. Ne z nějakého rozmaru. Po dlouhé debatě se shodli: „Po určitém váhání Hitler slíbil vyčlenit pro celou východní frontu 300 tankových motorů – tj. množství, které mě nijak nemohlo uspokojit. Žádost o nové tanky byla odmítnuta úplně.” (H. Guderian, Vospominanija soldáta, s. 256.)

Tak dobře, přivezou motory – obsadí ještě 700 kilometrů. A co pak?

6.

O tom, že německé tankové jednotky vyčerpaly své útočné možnosti a nejsou schopny postupovat vpřed, se za Hitlerovy přítomnosti jednalo 4. srpna, avšak krize vznikla už dřív.

Na konci července píše Guderian: „V prostoru Jelni pokračovaly těžké boje vyžadující velké množství munice. Byla zde vržena do boje naše poslední záloha – rota ochrany velitelského stanoviště naší tankové skupiny.” (Vospominanija soldáta, s. 254.)

Halderův deník, záznam z 30. července 1941: „Na centrálním úseku fronty je nutné přejít k obraně. Na čáře jezero 11’meň – Cholm – Toropec ponechat jen nevelké zajišťovací jednotky! Tanková vojska musí být stažena z fronty kvůli opravě a doplnění stavů.”

Tank je sestaven tak, aby oprava prakticky jakékoliv poruchy mohla být provedena v polních podmínkách. Německé tanky však byly natolik slabé a opotřebované a tankové divize utrpěly tak velké ztráty, že hlavní údernou sílu Wehrmachtu – 2. a 3. tankovou skupinu – bylo už po pěti týdnech války nutno stáhnout z fronty kvůli doplnění stavů a obnovení bojeschopnosti, přičemž na hlavním strategickém válečném směru byla německá vojska poprvé v průběhu druhé světové války donucena… přejít k obraně.

Ještě dříve, 25. července, bylo přijato rozhodnutí odeslat do Německa k obnově 17. a 20. tankovou divizi 2. a 3. tankové skupiny. Byly natolik opotřebované, že pouhé doplnění a obnova ve frontovém pásmu nebyly možné. Téhož dne se v Halderově deníku objevil následující záznam: „Musíme se vzdát hlubokých výpadů tankových vojsk. Musíme je využívat jen v taktickém plánu. Obsazovat území po částech. Je to vyčerpávající práce. Avšak jen takto lze rozdrtit živou sílu nepřítele.”

Vzdát se hlubokých výpadů tankových jednotek – to znamená vzdát se Blitzkriegu. Jiná možnost však neexistuje. Hitler má příliš málo tanků. Kdyby měl aspoň 30 tisíc tanků, potom by mohl menší část – řekněme deset tisíc tanků – vrhnout ke zničení obklíčených uskupení sovětských vojsk, zatímco lepší a větší část tanků mohl použít k zasazení rychlých úderů do hloubky, tj. pro pokračování Blitzkriegu. Jenže němečtí generálové vstoupili na sovětské území skoro bez tanků. Měli jich méně než čtyři tisíce, tj. v podstatě blízko nule. V prvních dnech obklíčili obrovské masy sovětských vojsk. Nyní je třeba obklíčená vojska rozdrtit. Právě tento úkol připadl nepočetným tankovým vojskům Wehrmachtu. Pokračovat v Blitzkriegu tudíž nemá kdo.

Téhož dne, 25. července 1941, píše Halder o nedostatku dělostřelecké munice. A vysvětluje: „K manévrům je zapotřebí paliva, k poziční válce munice!”

Po měsíci a třech dnech války dospělo tedy německé velení k závěru, že hluboké tankové operace je třeba zastavit. Německé velení si uvědomilo, že motor Blitzkriegu se přehřál, a vyslovilo se pro poziční, zákopovou válku. Pro takovou válku, jako byla první světová. Jenže zatímco pro Blitzkrieg nemají palivo, pro poziční válku zase nemají munici. Proto obsahuje úsečný dokument generálního štábu tolik emocí a vykřičníků.

Dnešní hitlerovci, jak víme, hrdinné německé stratégy obhajují: Vždyť je zastavilo říjnové počasí!

Začátkem července se vzdali hlubokých úderů. Na konci července byli nuceni přejít k obraně. V první srpnové dekádě bylo nádherné počasí, avšak Němci právě vyčerpali poslední síly, což je zaznamenáno v jejich oficiálních služebních dokumentech. Už v polovině srpna museli obnovovat bojeschopnost svých opotřebovaných tankových divizí. V září neměli sílu ani k udržení obrany, natož k útoku. Byli vyhnáni z předmostí u Orši. Načež… vysvětlili svou porážku špatným počasím, které zavládlo v říjnu, v listopadu a později.

7.

Příčiny krachu, který stihl Hitlera v červenci a v srpnu 1941, je ovšem třeba hledat už v červnu téhož roku. Můžeme je najít v knize generála Güntera Blumentritta (Rokovyje rešenija, s. 65-67): „V průběhu 20. a 30. let vytvořili Sověti obrovskou armádu, jež v době míru čítala víc než milion mužů, a postupně ji zvětšovali. To vše dříve, než došlo k přezbrojení Německa roku 1935, takže to lze stěží považovat za odpověď na zavedení všeobecné branné povinnosti. Jaký byl tedy cíl vytvoření tak obrovské válečné mašinérie? Hitler mohl dospět k jedinému závěru: Stalin má v úmyslu dobýt celou Evropu… Pro útok na Rusko se Hitler vážně rozhodl v létě 1940. V prvé řadě tím chtěl zasadit Rusům úder dřív, než se sami Rusové připraví k útoku na Německo… Tímto osudovým rozhodnutím prohrálo Německo válku.”

Jsou však ještě dřívější data, a ta jsou ještě přesnější.

Ve svých pamětech uvádí Speer (ministr výzbroje a munice hitlerovského Německa) kapitolu „Začátek pádu” větou: „Přibližně v prvních dnech srpna 1939…”

A právě tam je třeba datovat začátek pádu. V srpnu 1939 podepsali Hitler a Stalin pažemi Ribbentropa a Molotova pakt o rozdělení Polska. Tento pakt vedl Hitlera neodvratně do situace, kdy musel vést vleklou válku, což bylo samo o sobě katastrofou. Ponecháme-li ovšem stranou, že Německo vedlo tuto válku na několika frontách najednou, což tuto katastrofu zdvojnásobilo. Vše, co po podpisu paktu Molotov-Ribbentrop následovalo, jsou už jen detaily, jen jednotlivá zastavení na Hitlerově cestě k sebevraždě. Hitler neprohrál válku v prosinci 1941, ba ani v srpnu, ani v červenci. Prohrál ji v srpnu 1939.

Hitler zasedl se Stalinem ke kartám a prohrál Německo, Evropu i vlastní život. V roce 1941, když Hitlerovi došlo, že narazil na podvodníka, zničehonic praštil Stalina těžkým svícnem. To Stalin nečekal. Úder byl pro něj velmi bolestivý. Avšak to hlavní už bylo učiněno. Stalin všechno vyhrál už dávno předtím.

Ne nadarmo se říká: nesedej s čertem k obědu – vždy má delší lžíci.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Když už je řeč o beranech…

Jak ubohá je většina Führerových vojenských poradců!

J. Goebbels, 13. března 1945

1.

Hitlerův plán porážky Sovětského svazu byl natolik ladný a jednoduchý, že by se dal vyjádřit dvěma slovy: Utlučeme je čepicemi!

Pro uskutečnění tohoto velkolepého záměru chybělo jen málo: dostatek čepic.

Sovětská vojenská rozvědka to dobře věděla – a učinila z toho správný závěr: Německo není na válku připraveno.

Závěr o nepřipravenosti Německa na válku byl později nesčetněkrát ověřen. Sovětská vojenská rozvědka se vždy přidržovala správného principu: informace získávat z těch nejhledanějších sejfů – a ověřovat je tím nejjednodušším, až primitivním způsobem. V Akademii, která zůstává dodnes skryta v neproniknutelném stínu a o které se nikde nikdo v žádné souvislosti nezmiňuje, mi bylo souzeno studovat desítky způsobů elementárního ověřování získaných informací. Zde je jeden z nich: Už v březnu 1943 Stalin věděl, že Němci mají v úmyslu uříznout Kurský výběžek, a to dvěma křídelními údery ve sbíhavých směrech – tj. zopakovat to, co Stalin právě provedl u Stalingradu. Informace o hitlerovském plánu pocházely z těch nejdůvěryhodnějších zdrojů…

Viktor Suvorov

Jenže na papír se dá naškrábat, co se komu zlíbí. Klidně i na papír hlavičkový a s patřičným razítkem. I s podpisem samotného Hitlera. Kde je však jaká záruka, že to není past? Co když Stalin shromáždí síly pro odražení úderů vedených z prostorů Orel a Bělgorod – načež Hitler pak zaútočí úplně odjinud? To by byla katastrofa. Proto je nezbytné danou informaci ověřit. Je zapotřebí mít záruku, že ukořistěné hitlerovské plány jsou opravdové.

A právě ve zmíněné Akademii dostávali studenti na přednáškách o strategické rozvědce bleskový úkol na procvičení úsudku: Tady máte, hoši, situaci na frontě koncem května 1943; a tady je kopie německého plánu. Jak byste dané informace ověřili?

Nutno říct, že hoši v Akademii měli většinou úsudek dobrý – a tak přicházeli s jednoduchými a přitom natolik efektními způsoby řešení, že celá studijní skupina i s lektorem slzela smíchy. Potom lektor odhalil tajemství toho, jak to bylo učiněno tenkrát na samém počátku léta 1943: ověření přesnosti agenturních informací svrchované závažnosti bylo prováděno kladívkem. Přesněji – dostatečným počtem kladívek.

Jakýkoliv kouzelnický trik je strašně jednoduchý, když se dozvíš jeho tajemství. Když vám ho odhalím, hned mi řeknete: No to je ale přece hovadina, na to bych přišel taky. – Každý z nás, začínajících bojovníků na nehmotné, mlhavé frontě, si to myslel taky a z čiré hlouposti to občas řekl i nahlas. Lektor – ostřílený vlk agenturního získávání informací – na to odpovídal: No výborně! Gratuluju! Tak něco takového vymysli, na co ještě nikdo před tebou nepřišel. A to, co vymyslíš, pak na naší Akademii budeme přednášet studentům. Dokud jsi však ještě nic takového ani podobného nevymyslel, tak buď zticha a raději si važ toho, co vymysleli jiní.

Konečně tedy přistoupíme k tomu, jak to vlastně bylo. Po okupaci celé kontinentální Evropy nedokázali hitlerovci zajistit její železnice vlastním personálem. Všechno muselo bojovat a pracovních sil byl katastrofální nedostatek dokonce i pro průmysl a dopravu v samotném Německu. Železnice všech okupovaných území tedy byly sice pod německou úřední kontrolou a vojenskou ochranou, ale veškerou těžkou práci na nich prováděli místní obyvatelé. Bylo to samozřejmě velmi, velmi velké množství lidí. A každého jednoho z nich nedokáže uhlídat nikdo. Pochopitelně byl veškerý železniční personál pod přísnou kontrolou, počínaje výhybkáři a strojvůdci a konče opraváři, posunovači a nakladači. Lidé byli pravidelně prověřováni a prohledáváni. A hledali se mezi nimi provokatéři a udavači. Obzvlášť se sledovalo, aby nikdo nepronesl výbušninu nebo nějakou jinou čertovinu, za jejíž pomoci lze vykolejit vlaky. K vlakům obzvláštní důležitosti pak nepouštěli nikoho. Dokonce i strojvůdci směli obcházet pouze samotnou lokomotivu, nikoliv už vagony.

Existovala však kategorie železničního personálu, která měla přístup ke všem vlakům – včetně vlaků obzvláštní důležitosti. – Tou dobou byla ložiska vagónových náprav umisťována do litinových ložiskových pouzder. Nahoře mělo pouzdro odklápěcí dvířka, kterými se dovnitř naléval olej. Náprava musela být dobře naolejovaná. Oleje bylo koneckonců dost. Proto chodili na každém velkém nádraží podél vlaků mazači. Každý mazač byl sám od strojového oleje zamazán od hlavy až k patě a smrděl jako netěsnící benzínové čerpadlo. Prochází kolem vagonů a odklápí dvířka pouzder. Aby se nemusel ke každému z nich zvlášť ohýbat, má v pravačce kladívko na dlouhatánském držadle. Dva údery: břink-klonk. Jedním úderem letí dvířka nahoru, druhým se zase zaklapnou: břink-klonk. Pokud je v pouzdře málo oleje, mazač tam hned doplní nový. K tomu má v levačce připravenou olejničku s dlouhatánskou hubičkou. Taky aby se nemusel pořád ohýbat. – A tak chodí po peronu každý den. Přijíždějí vlaky. Zastaví. Lokomotivě se kouří z komína. A nad nádražím se nesou zvuky: břink-klonk, břink-klonk. Na okupovaném území Sovětského svazuje takových nádraží plno. A mazačů jsou celé tisíce: břink-klonk. Za mazačem kráčí Němec se samopalem a hlídá, aby ten ruský sviňák neházel do pouzdra hrstě písku. Mazač se cestou zastaví a položí svůj nástroj na plošinu vagonu – opět aby se nemusel zbytečně sklánět. Vykonal malou potřebu. A zase jde dál: břink-klonk.

Na konci pracovního dne ho prohledají – stejně jako na jeho začátku. Nepřináší něco? Nevynáší něco? Nemá u sebe náhodou tužku? Nenačmáral si něco na krabičku s machorkou – nějaké podezřelé klikyháky kdovíjakého významu? Nemá však s sebou nic. Jen to kladívko a olejničku.

Mazači měli přístup ke všem vlakům. Proto byli zvlášť kontrolováni. Proto bylo naverbování takového mazače považováno v sovětské rozvědce za obzvláštní úspěch. V květnu 1943 byl vydán rozkaz, aby naverbovaní mazači (přesněji ti nejdůvěryhodnější z nich) změřili šířku pásů u tanků, naložených na projíždějících vlacích. Jak je změřit? No přece držadlem kladívka. Tanky jsou na vagonech přikryty celtovinou. Občas ale vykukuje zpod plátna okraj pásu. Potom stačí položit kladívko na plošinu vagonu, zaseknout konec za okraj pásu a jeho šířku si poznačit na držadle nehtem nebo kamínkem. Když se ti to podaří, dostaneš medaili „za odvahu”. Pokud však svůj úkol vyzradíš nepříteli – je ti jasné, co se s tebou stane.

Občas jsou ovšem projíždějící vagony s tanky chráněny postranicemi. V tom případě na plošinu vagonu žádné kladívko nepoložíš. – Ale na tom přece nikterak nesejde. Pokud jsou totiž plošiny opatřeny postranicemi, pak je jasné, že převážené tanky jsou úzké

– tj. lehké. To není nic tak zajímavého. – Pak už jen stačí spočítat vagony a zapamatovat si směr jejich jízdy. Opravdu zajímavé jsou samozřejmě ty tanky, které jedou na plošinách bez postranic, ty, které se na vagónové plošiny taktak vejdou.

Každý typ tanků má svou šířku pásů. To jako u čísel bot. Nebo jako stopa vojenské holínky: tady šel vysoký a mohutný Němec – a tady nějaký zakrslík. V létě 1943 použila německá armáda poprvé v masovém měřítku samohybná děla Ferdinand a tanky Panther a Tiger. Tato nová technika náležela do hmotnostní kategorie od 44 do 65 tun. Dříve Němci tankovou techniku v této hmotnostní kategorii ve velkém nepoužívali. Takto těžké stroje musely mít široké pásy.

– Nuže: analýza získaných informací potvrdila, že všechny tanky a samohybná děla s širokými pásy (tj. náležející do hmotnostní kategorie těžkých strojů) jsou dopravovány výhradně do dvou prostorů: k Orlu a k Bělgorodu. A nikam jinam. – Z toho bylo úplně jasné, že hlavní údery budou vedeny právě z těchto prostorů.

Nyní už bylo možné považovat informace získané z ostře hlídaných sejfů za důvěryhodné, ba potvrzené.

2.

I roku 1941 měl Stalin k dispozici informace z těch nejhlídanějších sejfů. Ani tehdy však nemohl věřit jenom kusu papíru. I tehdy bylo zapotřebí dané informace ověřit. Důvěryhodnost získaných informací byla ověřována mnoha způsoby. A ze všech ověření vyplývalo, že nelze potvrdit připravenost Německa na útočnou válku. Jak správně říkají Němci – ďábel se skrývá v maličkostech. A právě v maličkostech nebylo možné odhalit žádný náznak německé připravenosti na válku. V Akademii jsem studoval osm způsobů, použitých pro vyhodnocení ukořistěných Hitlerových plánů. Všech osm způsobů vydalo záporný výsledek: Německo na válku připraveno není, takže ukořistěné plány představují zjevnou dezinformaci. – Těch ověřovacích způsobů bylo více, já nevím, kolik. Za mě se ostatní způsoby na úrovni Akademie GRU nevyučovaly, protože nadále zůstávaly ve vyšší kategorii, než je kategorie „Přísně tajné”. Řekli nám nicméně, že i všechny ostatní způsoby vedly bez výjimky k témuž výsledku: příprava Německa na válku se provádí jen na papíře, ale v praxi se neděje nic nebo skoro nic.

V knize „Ledoborec” jsem jen tak mezi řečí upozornil na dva z těch způsobů ověření věrohodnosti ukořistěných Hitlerových plánů, které jsou mi známy.

Především bylo velení GRU obeznámeno s tím, kde, kolik a jakého tekutého paliva a mazacích olejů se v Německu a najím okupovaných územích vyrábí. Vyráběné množství bylo naprosto nedostatečné pro vedení útočných operací do hloubky. Hlavní pozornost však byla věnována kvalitě: Jaké palivo se vyrábí? Analýza ukázala, že Německo neprovádí žádné intenzivní výzkumy v oblasti vývoje nemrznoucích paliv a olejů. Německý průmysl neprodukuje takové množství nemrznoucích paliv a olejů, které by stálo byť za zmínku, a týlové orgány Wehrmachtu a Luftwaffe neprovádí shromažďování takového paliva a maziva pro velkou válku.

Abych tehdy „Ledoborec” nepřetížil přebytečnou vahou, řekl jsem to jen v několika větách. V Akademii se tato otázka pochopitelně zkoumala mnohem seriózněji a podrobněji. Ani po třiceti letech jsem nezapomněl, že teplota krystalizace benzolu v čistém stavuje +5,4°C. V Německu byl benzín získáván hydrogenizací nízkokvalitního uhlí. Do tohoto benzínu bylo nutno přidávat benzol v poměrně vysokém množství. Benzol má vysoké antidetonační vlastnosti. Doplňuje se za účelem zvýšení oktanového čísla. Nicméně se tím ostře snižují jeho vlastnosti při nízkých teplotách. Teplota krystalizace hlavních druhů německého benzínu se nacházela na úrovni od –9,6 po –14,5 stupňů Celsia. Z toho je jasné, že jen naprostý idiot by mohl s takovým benzínem zahajovat válku proti státu, v němž je přes zimu zcela běžně 20 stupňů pod nulou. Sovětská rozvědka nepovažovala německé generály za idioty, a proto učinila závěr, že v Německu tedy žádná příprava na válku neprobíhá.

Další ověření věrohodnosti pak ozářilo ještě jeden z mnoha prvků do nebe volající, vpravdě katastrofické nepřipravenosti Německa na válku: k porážce Ruska bylo nezbytné připravit minimálně šest milionů beraních kožichů. Němečtí stratégové jich však nepřipravili ani jeden milion… ba ani jeden tisíc… vlastně ani jedno sto. Přesně řečeno ani jeden jediný kus. Sovětská rozvědka o tom věděla a učinila z toho správný závěr: Hitler není na válku připraven. Nelze než s tímto závěrem souhlasit. Jiný závěr zde učinit nelze – vždyť tato nepřipravenost přímo bije do očí. Kdo by to chtěl popírat?

Samozřejmě zde nešlo jen o ty kožichy: hitlerovci potřebovali také zimní boty, teplé spodní prádlo, svetry, zateplené stany, rukavice, dále ony již zmíněné čepice, kterými měla být utlučena Rudá armáda, mobilní kamna, lyže, lyžařské vosky, bílé maskovací pláště, nemrznoucí oleje, agregáty pro rozehřátí vody a mazacích olejů, mrazuvzdorné akumulátorové baterie, zimní palivo pro tanky, automobily a letouny, rovněž bylo zapotřebí mít tanky se širokými pásy, statisíce terénních vozidel atd., atd., atd. – Neměli z toho nic: byli v tomto ohledu naprosto, ostudně, skandálně nepřipraveni.

Říkal jsem si: Kdo by se odvážil o této německé nepřipravenosti pochybovat? Kdo by se osmělil tvrdit, že Hitler byl na válku připraven?

To jsem se ale spletl. Už po vydání několika kapitol mé knihy „Ledoborec”, ještě před její úplnou publikací, vystoupil na obranu Hitlera a jeho nejmoudřejších generálů Josif Kosinskij (Novoje russkoje slovo, 26. června 1989.) Prohlásil zde, že Němci přece žádné kožichy nepotřebovali, protože „plánovali, že ve válce na Východě zvítězí před začátkem zimy”. Jak Kosinskij řekl, Němci přece plánovali porazit Sovětský svaz za tři měsíce.

Dva dny jsem tenkrát chodil a přidržoval jsem se zdí: toto prohlášení bylo pro mě to nejneuvěřitelnější, co jsem kdy v životě slyšel. Vůbec jsem tuto Kosinského pozici nechápal, ale ještě víc mě udivovalo chování redakce zmíněného listu: proč něco takového publikovala? Dobrá – Kosinskij napsal pitomost; ale proč tím svinstvem špinit novinové stránky?

Po Kosinském pak na Hitlerovu obranu vystoupil Mark Štejnberg. Publikoval velký a triumfální článek „Ledoborec v beraní kůži”, před celým světem se mi vysmál a trval na Hitlerově moudrosti. Argument jeho článku byl týž: K čemu by Hitlerovi byly nějaké kožichy? Vždyť on přece plánoval ukončit válku za tři měsíce!

A po Štejnbergovi pak v obranu hitlerovské strategické geniality vystoupila celá vědecká armáda. Osvícení duchové válečné vědy z USA a Německa, Británie a Francie spustili: Hitler žádné kožichy nepotřeboval! Copak ten chudák Rezun-Suvorov neví, že obsazení Ruska se plánovalo na tři měsíce?

Síla této reakce mi připadá velmi podezřelá: kdosi kdesi vymyslel nejhloupější možný argument – a ten byl hned centralizované rozeslán všem mým kritikům. Mí kritikové, všichni do jednoho, se těch kožichů a beranů jako na rozkaz okamžitě chytili: Vždyť je to tak jednoduché – Hitler přece plánoval bleskovou válku! A támhleten Suvorov o tom nemá ponětí.

Toto téma ohledně kožichů a beranů pak znělo na titulních stránkách novin a plnilo přímo jejich úvodníky: „Ledoborec na beraní pastvě”, „Autora Ledoborce oklamali berani”.

Komunista Dmitrij Antonovič Volkogonov vystoupil s následujícím tvrzením: „Pokud jde o beraní kožichy…, snad by se to dalo říct přesněji. Kožichy nebyly nezbytné, protože válka byla plánována na tři měsíce…”

To řekl poradce ruského prezidenta. Upřímně se přiznávám, že z těchto prohlášení se mi zatmívalo před očima.

A následovaly další a další články – a létaly jako dlažební kostky rovnou na mou hlavu: „Rezun se dopracoval k takové beraní strategické koncepci války, která je zjevně určena právě a jen pro berany. Čtenář, který si váží sám sebe a nepřeje si být ohlupován bezostyšnými lidmi a dějepisnými dobrodruhy, nechť se zamyslí, nakolik jsou podobná tvrzení seriózní. Ve skutečnosti Hitler při zahájení války o těchto kožiších vůbec nepřemýšlel, protože sázel na bleskovou válku, kterou hodlal dovršit už před začátkem zimy…”

Pod tohle se podepsal armádní generál Machmud Garejev, doktor vojenských věd, profesor, akademik atd.

Docházelo i k dočista podivným obviněním. S. P. Isajkin napsal ničivou reakci pod názvem Aritmetika omylů: „Nezbude než mít za to, že Suvorov považuje čtenáře za naprosté idioty nebo za berany…, je však přece jasné, že z jedné beraní kůže se beraní kožich ušít nedá.” (Sborník Gotovil li Stalin nastupatělnuju vojnu protiv Gitlera? / Připravoval Stalin útočnou válku proti Hitlerovi?, str. 63.)

Sergeji Petroviči Isajkine, máte úplnou pravdu: jedna beraní kůže na kožich nestačí. Zde s vámi rozhodně souhlasím – prosím vás však, abyste mi tu hloupost přestal připisovat. Já jsem totiž nikdy neřekl, že z jedné kožešiny lze ušít kožich.

Článků o beranech tehdy vyšlo velké množství. A všechny pojednávaly o jednom: Hitler žádné kožichy nepotřeboval, protože plánoval zakončit válku za tři měsíce.

3.

Názor Hitlerových obhájců jsme si tedy vyslechli. Přišel čas jim odpovědět.

Dobrá tedy: kožichy Hitler nepotřeboval, protože plánoval zakončit válku za tři měsíce. Vezměme to za bernou minci. Když už to ale bylo tak – když už tedy plánoval válku na tři měsíce –, pak měl v souladu s těmito plány také jednat: porazit Rudou armádu a srazit Sovětský svaz na kolena. V čem je problém? Hitlerovská horda vtrhla na sovětské území 22. června – takže po třech měsících, dne 21. září, měla být vykonána přehlídka vítězství. Proč se tak nestalo?

Hitlerovci odpovídají: příčiny byly čistě geografické – velké vzdálenosti, nesjízdné silnice, nevhodné počasí. – I s tím souhlasím. Pokud však v Sovětském svazu takové geografické podmínky panují, pak bylo nezbytné připravit jednotky tak, aby mohly operovat nikoli ve skleníkových podmínkách, nýbrž v reálně existující situaci: tedy vyzbrojit je terénními vozidly, schopnými překonávat bláto a sníh, vytvořit zásoby nemrznoucích olejů a paliv pro tanky, letouny a vozidla a rovněž jednotky zabezpečit lyžemi a zimním oblečením – a to včetně těch nešťastných kožichů.

Zde se hitlerovci jedním dechem ohrazují: Ale ne, to nebylo zapotřebí – vždyť bylo plánováno, že válka bude ukončena za tři měsíce!

Kruh argumentů se zde uzavírá. Čest skvělých Hitlerových stratégů je zachráněna:

Ukončit bleskovou válku za tři měsíce nedokázali proto, že tomu zabránily geografické a klimatické podmínky.

A připravovat se na tyto geografické a klimatické podmínky nebylo nutné proto, že bylo plánováno zakončit válku za tři měsíce.

Já si nedělám legraci. Přečtěte si práce Volkogonov, Kosinského, Goebbelse, Garejeva a Štejnberga: každý z nich dokazuje – a to vždy v jednom článku či dokonce jen jednou větou –, že nejmoudřejší Hitlerovi generálové plánovali ukončit válku co nejrychleji, ale zabránilo jim v tom špatné počasí, přičemž se na špatné počasí nemuseli připravovat, protože plánovali ukončit válku co nejrychleji…

Nepřestanu se divit drzosti hitlerovských propagandistů: plánovali ukončit válku v ZÁŘI, ale v tom jim zabránilo bláto, které přišlo v ŘÍJNU a mráz, který udeřil v LISTOPADU.

4.

Nejde tu vlastně vůbec o berany. Jde o následující věc: marxisticko-hitlerovská propaganda nás všechny naučila vysmívat se Stalinovi: rozvědka hlásila, co hlásila, ale on, zbabělý hlupák, se těm hlášením bál uvěřit. Ve světle této Stalinovy hlouposti pak vypadáme všichni jako úplní idioti – a následujícím generacím je připraven tentýž osud: jakmile přijde na danou válku řeč, bude našim potomkům připomenuto, že Sověti byli nepřipravení, neschopní, hloupí a zbabělí. – Ve skutečnosti je však Stalinova pozice zcela jasná a pochopitelná: zdravým rozumem prostě chápal, že Hitler se nachází v bezvýchodné situaci a že s tak nízkým množstvím sil, kterými disponuje, není schopen Sovětský svaz porazit – tím méně za tři měsíce.

I pozice vedoucích představitelů sovětské rozvědky je zcela pochopitelná. Získávali informace o přípravě Hitlerova vpádu, Stalinovi však zcela správně hlásili: To je nemožné! – A hlásili to nikoli snad proto, že by se chtěli Stalinovi nějak zavděčit, nýbrž prostě proto, že to tak opravdu bylo.

Výsměch nepatří šéfům sovětské rozvědky ani Stalinovi. To Hitler a jeho stratégové se pustili do slabomyslné akce, která pro Hitlera za žádných podmínek nemohla skončit dobře. Zde je tedy komu se vysmát.

Hloupé nebylo to, že Stalin nevěřil. Stalinova nedůvěra zde byla plně pochopitelná a oprávněná. Hloupé bylo to, že si Hitler mohl něco takového usmyslet.

Našly se ovšem morální zrůdy, které se vrhly na obranu Hitlera a jeho tupých stratégů.

Válka prokázala, že Hitler a jeho nejmoudřejší vojevůdci nedokázali porazit Sovětský svaz dokonce ani v té nejpříhodnější situaci, kterou bylo možné si představit. Hitlerovi obránci však volají: Nene, bylo to možné! Hitler byl tak velkým vojevůdcem, říkají, že byl schopen za podmínek války proti Británii a celé Evropě zároveň porazit ještě i Sovětský svaz! A nejen to: mohl to dokázat za tři měsíce! Proto – tvrdí Hitlerovi apologeti – nebylo zapotřebí se připravovat na zimu.

Položím vám teď, vy všichni, kdo tolik obhajujete Hitlera, otázku: A co udělalo německé velení pro to, aby tu válku ukončilo za ty tři měsíce – tedy před dešti, podzimním blátem a před nástupem mrazu a sněhu?

Odpovězte mi, Josife Kosinskij: mohl snad Hitler po těch třech měsících letecky rozbombardovat „poslední průmyslovou oblast na Uralu” nebo ne? Měl Hitler k dispozici bombardéry dlouhého doletu? Měl k dispozici letiště u Volhy, aby odtud bylo možno k tomu Uralu vzlétat? Měl pro takovou leteckou operaci palivo? Měl nebo neměl? Odpovíte-li kladně, pak se před celým světem odhalíte coby prodejný hitlerovský nohsled. Na tuto otázku může odpovědět kladně jenom předem odepsaný lhář, který prodal svou duši Hitlerovi a ďáblu. Každý školák ví, že Hitler žádné bombardéry dalekého doletu neměl, stejně jako že pro ně neměl palivo. – Když tedy tohle uznáme, pak přece musela ta válka nevyhnutelně přesahovat rámec tří měsíců a nutně se musela přehoupnout do měsíce čtvrtého. A to byl říjen. Vzhledem k Bonapartově zkušenosti mělo být Hitlerovým generálům známo, že v říjnu začíná v Rusku… padat sníh. – Ani rok 1941 nebyl výjimkou: „V noci z 6. na 7. října napadl první sníh.” (Guderian, Vzpomínky vojáka, str. 316.)

Byla to úplná nepřipravenost na válku a rovněž prostá nemožnost zničit sovětský průmysl za Volhou, co způsobilo, že německá válečná mašinérie nevyhnutelně zabředla do bláta, uvízla v něm a s toutéž nevyhnutelností se posléze ocitla tváří v tvář ruské zimě. – Tak co: bylo těch kožichů zapotřebí, nebo se to dalo zvládnout i bez nich? Proč se vysmíváte Stalinovi, který považoval Hitlerův útočný nápad za hovadinu? Proč se nesmějete těm zhovadilým Hitlerovým plánům? Jak si má člověk vysvětlit vaše mírně řečeno nepřirozené sympatie k hitlerovcům?

Odpovězte mi, Marku Štejnbergu: je snad možné obsadit za tři měsíce jednu šestinu zemské souše se 3410 zastaralými tanky, mezi nimiž není ani jeden těžký, ani jeden s mohutným kanónem, silnějším pancéřováním, s dieselovým pohonem a širokými pásy? Je možné překonat za tři měsíce 150 000 řek bez jediného obojživelného tanku? Bylo by možné s tím mizivým počtem starých tanků zlikvidovat za tři měsíce 23 000 sovětských tanků, mezi nimiž byly nejmodernější typy na světě, mezi nimiž byly též tanky těžké, tanky s pancéřováním odolným protitankovým kanónům nepřítele, s širokými pásy a mohutnými kanóny? Bylo možné zničit to všechno za tři měsíce, pokud byly VŠECHNY německé tankové i protitankové kanóny bezmocné proti tankům KV-1 a KV-2? – Když však byl sovětský průmysl za Volhou nezranitelný, pak těch tanků nebude 23 000, ale ještě víc. Zatímco jich zničíte prvních deset tisíc a pak ještě deset tisíc, v továrnách se vyrobí další tanky – a budou to zbrusu nové typy KV a T-34, které vyjedou do boje přímo z továrních dílen. – Nuže: dá se to všechno zničit a porazit za tři měsíce, když samotný zdroj výroby nových tanků, letounů, děl, šrapnelů a nábojů je nezranitelný? – Na tohle všechno by mohl odpovědět kladně jedině ten, kdo se úplně zbláznil nebo se šíleně zamiloval do Hitlera a jeho neporazitelné armády, vedené geniálními stratégy.

A pokud to za tři měsíce uskutečnit nelze, pak je nutné být připraven bojovat na podzim a v zimě. Nebo ne? Tak byly ty kožichy nutné nebo nebyly? Před Hitlerem se rozkládala země o velikosti 22,4 milionu čtverečních kilometrů. Spočtěte si sami, na kolik tisíc čtverečních kilometrů připadne jeden tank. I kdyby nebyl Hitlerovým jednotkám kladen vůbec žádný odpor, německý tank stejně neměl dostatečný dojezd ani k tomu, aby toto území třeba jen projel.

Před nimi se rozkládala země se 170 miliony obyvatel – nepočítáme-li nové „republiky” připojené roku 1940. Spočtěte si sami, kolik desítek tisíc obyvatel připadá najeden německý tank. Všechny ty lidi zlikvidovat nelze. Dokonce ani tehdy, kdyby byli ochotni lehat si dobrovolně pod tankové pásy.

Měli též před sebou zkušenost Japonska, jež bylo s Hitlerem spřáteleno: Japonci – to jsou přece velmi rozumní a pokročilí lidé! Jenže Japonci zahučeli do Číny jako do obrovského mokřadu – a ne a ne se teď odtud dostat ven. Jejich holt, těch Číňanů, příliš mnoho. V Sovětském svazu žilo, pravda, méně lidí než v Číně, měl však větší území, navíc méně příhodné pro tankové operace; hlavní část toho území je ostatně pro tanky vůbec neprůchodná. A na rozdíl od Číny mohl Sovětský svaz vyrábět nejlepší tanky na světě v neuvěřitelných počtech. Kam se ti hitlerovci se svými třemi tisícovkami tanků hrnuli?

5.

A nyní otázka pro vás, Jurii Finkelštejne. Hitler měl armádu čítající tři a půl milionu mužů. Základní výzbroj této armády představovala puška, jejíž typ byl vyvinut roku 1898. Základem jejich pojízdnosti byl vrzající rolnický povoz. Proti této armádě stojí Rudá armáda, jejíž mobilizační rezervy činí 34 milionů vojáků a důstojníků. Rudá armáda operuje na území, které nelze dobýt ani teoreticky. Bylo možné s tak malými silami Rudou armádu porazit? A dalo se to uskutečnit za tři měsíce? I v případě, že považujete Hitlera a jeho armádu za reprezentanty vyšší rasy, proti nimž stojí podlidé, ani tehdy se nedá předpokládat, že by bylo možné je všechny pobít za tři měsíce. Oni prostě ustoupí tam, kam nedokážou dojet Hitlerovy povozy. Tak jak tedy můžete tvrdit, že Hitler byl na válku nejen připraven, ale že mohl dokonce porazit Rudou armádu za tři měsíce?

Máte dvě možnosti. Buď veřejně řekněte, že Sovětský svaz bylo možné porazit za tři měsíce. V tom případě budeme vědět, že váš mozek nepracuje o nic lépe než mozek zešílevšího Fiihrera, který hryzal do koberců a vyprávěl o psech ve vzduchoprázdnem prostoru. Nebo budete muset přiznat, že za tři měsíce se to zvládnout nedalo, že válka musela na každý pád pokračovat i po skončení léta a že se musela proměnit ve válku vleklou. – V takovém případě by to ovšem bez kožichů nešlo.

6.

Snít o porážce Ruska mohl jen pitomec. Snít o tom, že se to podaří za tři měsíce, pak mohl už jedině naprostý idiot.

O neuvěřitelné hlouposti německých stratégů svědčí záznam v Halderově služebním deníku ke dni 24. června 1941: „Naše jednotky obsadily Vilnius, Kaunas, Kejdany. (Historická poznámka: Napoleon obsadil Vilnius a Kaunas rovněž 24. června.) ”

To si našel důvod k hrdosti! To se měl ke komu přirovnávat! – Když už se tedy pustil do historických paralel, mohl je ostatně vést i dále. Stačilo si přece vzpomenout, co se stalo s Bonapartovou armádou v říjnu, listopadu a později. A po takovéto paralele pak měla následovat starost o přípravu na zimu. – Jenže Hitlerovi stratégové byli schopni vést paralely pouze s Bonapartovými vítěznými pochody a nebyli schopni nahlédnout i na smutný konec celého toho příběhu.

Do Moskvy postupoval Bonaparte rychle: ani bláto ani vánice mu nevadily. Obsadil totiž Moskvu už začátkem září. Tehdy bylo pořádné vedro, nepršelo, nikde žádné bláto, sníh ani mráz. Nikdo tehdy Bonaparta neobtěžoval. Kutuzov byl neznámo kde. No tak co – stačilo si sednout a veselit se, hřát se ohněm požárů a oslavovat vítězství. Ale kdeže: stalo se totiž cosi, co Bonaparta donutilo utíkat z Ruska dřív, než začne být chladno. Nebyla to zima, co vyhnalo Napoleona z Moskvy! Bonaparte kupodivu utíkal z Ruska ještě předtím, než zima vůbec začala. Ale vždyť ho odtud ani nikdo nevyháněl. Utekl sám. Bez viditelného důvodu. – On si totiž uvědomil tohle: Moskvu lze sice obsadit za tři měsíce, jenže to není konec války: to je teprve její začátek. Moskvou Rusko nekončí. A blíží se zima. A Bonaparte potřeboval kožichy dokonce i po obsazení Moskvy. – Opravdu je to až s podivem: hitlerovci měli k dispozici tak zářivý historický příklad – a všechny omyly přesto zopakovali.

Bijte mě, mlaťte mě, stejně nepochopím logiku, jíž se řídil Goebbels, Garejev, Kosinskij, Hitler, Štejnberg a Volkogonov. No dobrá, připusťme, že hitlerovci porazili Sovětský svaz za tři měsíce: válku zahájili 22. června a ukončili ji 21. září. – A co z toho? Copak po porážce Sovětského svazu nepřijde zima? Nebo jak? Je vám, Hitlerovi obhájci, známo, že po podzimu přichází zima? – Na zimu je ovšem nutno se připravit. Odpovězte mi: V co Hitler doufal? Domníval se snad, že po září přijde hned květen? – Takže i kdyby se Hitlerovi splnil jeho sen o porážce Rudé armády za tři měsíce, co bude potom? Měl snad v plánu porazit Sovětský svaz a v září své jednotky odvelet do Německa? No to by byla sebevražda. Pokud ovšem plánovali porazit Sovětský svaz a ponechat na jeho území okupační síly, aniž by je oblékli v souladu s nastupujícím ročním obdobím, to by byla taky sebevražda.

Moskvu a Petrohrad nařídil Hitler zničit. To není propaganda, to je už plně potvrzeno dokumenty. A jak hodlali jeho vítězní bojovníci přezimovat? Na moskevských zříceninách? Nebo po vesnicích, aniž vystrčí nos z jizby? Vždyť v ruských vesnicích se musí běhat na záchod ven – a fouká tam pořádně. A na noc je přece nutno stavět hlídky. Budou tam stát v kabátech podšitých větrem?

Ta logika je přímo otřesná: měl v plánu zvítězit za tři měsíce… Ale coby – ať si zvítězí třeba za týden! Tak jako tak je ale přece nezbytné připravit se na zimu…

7.

Velitel 3. tankové skupiny, Hitlerův generál H. Hoth napsal: „Úkol zničit střediska válečného průmyslu, umístěná dále na východě, měl být svěřen letectvu. Tyto plány byly utopické. Operační dosah německých bombardérů tehdy činil jen 1000 kilometrů. 1 kdyby se bylo nakrásně podařilo dosáhnout plánované linie Volha-Archangelsk (což bylo během jedné kampaně, tedy za tři-čtyři měsíce, vyloučeno), byl by operační dosah bombardérů nedostatečný k tomu, aby bylo možné vyřadit z provozu uralský průmysl – oblast Sverdlovska. A ostatně ani za Sverdlovskem není ještě konec světa.” (Tankové operace, str. 44.)

Vida, i Hitlerův generál to přiznal: za tři měsíce se až k Volze dorazit nedalo. A i kdyby tam dorazili, neměli jak bombardovat Ural. A i kdyby jej rozbombardovali, za Uralem by zůstala další průmyslová střediska.

Naši samorostlí stratégové však oponují: Nene, všechno se to dalo obsadit a dokonce velmi rychle…

Velitel 2. tankové skupiny generálplukovník H. Guderian napsal: „Když přede mnou rozložili mapu Ruska, nevěřil jsem vlastním očím. To, co jsem považoval za nemožné, se má proměnit v realitu?” (Vzpomínky vojáka, str. 191.)

I Guderian tedy považoval porážku Sovětského svazu za nemožnou. Nejen za tři měsíce, ale vůbec v žádné lhůtě. Naši mudrcové ovšem nesouhlasí: ta porážka byla možná.

Velitel Skupiny armád Jih – polní maršál Karl von Rundstedt – měl za to, že „válka s Ruskem je nesmyslný nápad, který… nemůže skončit dobře. Pokud je však… nevyhnutelná, pak musíme uznat, že ji nelze vyhrát pouze v průběhu jediné letní kampaně. Podívejte se jenom na ty obrovské prostory. Nemůžeme rozdrtit nepřítele a okupovat celou západní část Ruska od Baltského po Černé moře za nějakých pár měsíců.” (Osudová rozhodnutí, str. 76.)

Nuže – a téhož mínění byl i náčelník GRU generálporučík Golikov. A soudruh Stalin rovněž. Od Hitlera pak očekávali smysluplné činy, tj. přípravu na zdlouhavou válku – neboli na válku v zimě. – Jenže takové smysluplné činy nebyly rozvědkou nikde zjištěny.

Ale co se vlastně odvoláváme na jakési generály a polní maršály… „Hitler, který za mé přítomnosti ostře kritizoval politické vedení Německa z roku 1914, které nechápalo nebezpečí spojené s vedením války na dvou frontách, nyní sám bez ukončení války s Anglií požadoval, aby byla zahájena válka s Ruskem. Tím sám na sebe uvalil nebezpečí plynoucí z vedení války na dvou frontách, před čímž ho důrazně varovali všichni staří vojáci, a co sám tak často označoval za chybný krok.” (H. Guderian: Vzpomínky vojáka, str. 191.)

Zkusme tedy Stalina pochopit: i on byl téhož názoru; měl za to, že by to byl zjevně chybný tah – že by to byla sebevražda. A pokud se hitlerovci přece jenom odhodlali k válce, pak ji rozhodně nemohou zvládnout za tři měsíce; proto nemají jinou možnost než připravit se na boje v zimě. Na to se však naprosto nepřipravují. Z toho vyplývá – domníval se Stalin –, že válčit proti Sovětskému svazu Hitler v úmyslu nemá. Čistá logika…

* * *

Naše dnešní hitlerovce však nikdo a nic nepřesvědčí. A tak s jakýmsi sadistickým uspokojením opakují pořád svoje: k válce v zimě nebylo nutno se připravovat; Hitler mohl Sovětský svaz určitě porazit za tři měsíce.

Taková pozice představuje nejvyšší stupeň rozumové degradace. A pokud budou morální zrůdy pokračovat ve vzteklé obhajobě Hitlerovy moudrosti, já budu pokračovat v boji proti nim.

Až do jejich úplné porážky.

Bristol, 13. dubna 2000

Seznam použité literatury

Westfaal Z, Kreipe W., Blumentritt G. a kol.: Rokovyje rešenija, překl. z něm., Moskva 1958

Bojevoj i čislennyj sostav Vooružjonnych sil SSSR v period Velikoj otěčestvennoj vojny. Statističeskij sborník NI (22 ijunja 1941 goda), Moskva, Vojenizdat 1994

Buškov, A.: Rossija, kotoroj ně bylo, Moskva, OLMA-PRESS 1997

Vojennyje parády na Krasnoj ploščadi, Moskva, Vojenizdat 1961

Vos’moj sjezd RKP (b), Protokoly, Moskva 1959

Hoth, H.: Tankovyje operaciji, Moskva, překl. z něm., Vojenizdat 1961

Gotovil-li Stalin nastupatělnuju vojnu protiv Gitlera? Sostavitěl‘ V. A. Něvěžin,

Moskva, AIRO-XX 1995.

Guderian H.: Vospominanija soldáta, překl. z něm., Smolensk, Rusič 1998

Žukov, G. K.: Vospominanija i razmyšlenija, Moskva, APN 1969

Istorija Velikoj otěčestvennoj vojny Sovětskogo sojuza 1941-1945, 6 dílů,

Moskva, Vojenizdat 1960-1965. Istorija vtoroj mirovoj vojny (1939-1945), 12 dílů, Moskva, Vojenizdat 1973 –

1982.

Karpenko A. V: Obozrenije otěčestvennoj bronětankovoj těchniki 1905-1995, S.-Petěrburg, Něvskij bastion 1996

Liddel Hart, B. H.: Stratěgija něprjamych dějstvij, překl. z angl., Moskva, Inostrannaja literatura 1957

Liddel Hart, B. H.: Vtoraja mirovaja vojna, překl. z angl., Moskva, Vojenizdat 1976

Manstein, E. von: Utěrjannyje pobědy, překl. z něm., Moskva, AST 1999 Middeldorf, E.: Taktika v russkoj kampaniji, překl. z něm., Moskva, Vojenizdat 1958

Müller-Hillebrandt, B.: Suchoputnaja armija Germaniji 1933-1945 gg, 3 díly, překl. z něm., Moskva, Inostrannaja literatura 1956-1958

Něvěžin V. A.: Sindrom nastupatělnoj vojny, Sovětskaja propaganda v preddveriji „svjaščennych bojov” 1939-1941, Moskva, AIRO-XX 1997

Njurnbergskij process nad glavnymi německimi vojennymi prestupnikami, Sborník matěrialov v semitornách, Moskva, Jurizdat 1960 Orděna Lenina Moskovskij vojennyj okrug, Moskva, Vojenizdat 1985 Picker, G.: Zastolnyje razgovory Gitlera, překl. z něm., Smolensk, Rusič 1993 Proektor, D. M.: Vojna v Jevropě, Moskva, Vojenizdat 1963 Rendulič, L.: Upravljenije vojskami, překl. z něm., Moskva, Vojenizdat 1974 Ribbentrop, I. von: Měždu Londonom i Moskvoj, překl. z něm., Moskva, Mysl‘ 1996

Sandalov L. M.: Bojevyje dějstvija vojsk 4-j armiji Zapadnogo fronta v načalnyj period Velikoj Otěčestvennoj vojny, Moskva, Vojenizdat 1961 Sandalov, L. M.: Trudnyje ruběži, Moskva, Vojenizdat 1965 Sandalov, L. M.: Perežitoje, Moskva, Vojenizdat 1966 Sandalov, L. M.: Na moskovskom napravleniji, Moskva, Nauka 1970 Soveršenno sekretno! Tol’ko dlja komandovanija, Moskva, Nauka 1967 Soloněvič, I.: Rossiju v konclagere, Moskva 1999 Soloněvič, /.: Narodnaja monarchija, Minsk, Luči Sofii 1997 SSSR-Germanija 1939-1941, Sostavitěl J. Fefštinskij, Ňju-Jork 1983 Stéfanovskij, P. M.: Trista něizvěstnych, Moskva, Vojenizdat 1968 Triandafillov, V. K.: Charakter operacij sovreměnnych armij, Gosizdat 1929 Ustinov: Vo imja pobědy, Moskva. Vojenizdat 1988 Šapošnikov, B. M.: Mozga armiji. 3 díly, Moskva, Gosizdat 1927-1929 Speer, A.: Vospominanija. překl. z něm., Smolensk. Rusič 1997 XVII sjezd partiji (Stěnografičeskij otčjot, Moskva, Partizdat 1934, str. 127-128) Sovětskaja vojennaja encyklopědija, 8 dílů, Moskva, Vojenizdat 1976-1980

Noviny

Věsti, Izvěstija, Krasnaja zvezda, Litěraturnaja gazeta, Moskovskije novosti, Moskovskij komsomolec, Novoje russkoje slovo. Pravda, Rossijskaja gazeta

Časopisy

Bjulletěň oppoziciji, Vojenno-istoričeskij žurnál, Vojennyje archivy Rossiji, Voprosy istoriji, 22, Znamja, Novaja i novějšaja istorija, Ogoňok, Rossijskoje vozrožděnije, Rodina

BeerH. Moskau As im Kampf der Geheimdienste. Hohe Warte, Miinchen, 1983. Briekhill P. The Dam Busters. London. 1951. Gregory J., Batchelor Airborne Warfare 1918-1941. Phoebus. Leeds. 1978. Hitler A. Mein Kampf. Miinchen. Zentralverlag der NSDAP. Eher. 1933. Dietrich O. 12 Jahre mit Hitler. Miinchen. 1955

Mellenthin F. W. von. Panzer Battles. London. 1955. Reinhardt K. Die Wende vor Moskau. 1978. Rosenberg A. Der Zukunftweg einer deutschen Aussenpolitik. – Miinchen, 1927. – British and American Tanks of World War II. ARCO. New York, 1969, Encyclopedia of German tanks of World War Two. London. AAP. 1978.

Obsah

Kapitola první

Tajná historie……… “

Kapitola druhá

Záruční lhůta tři měsíce……… 24

Kapitola třetí

Kdo psal naše dějiny?……… 43

Kapitola čtvrtá

Rudoarmějec Hitler……… 59

Kapitola pátá

O psech ve vzduchoprázdnem prostoru……… 72

Kapitola šestá

Bod první: Vůdce má vždycky pravdu……… 90

Kapitola sedmá

O betonových lokomotivách……… 109

Kapitola osmá

O listonoších s ministerskými platy……… 122

Kapitola devátá

O nadměrné přesnosti……… 143

Kapitola desátá

Zároveň však……… 163

Kapitola jedenáctá

Šílenství statečných?……… 187

Kapitola dvanáctá

Jak se jmenovaly německé obojživelné tanky?……… 205

Kapitola třináctá

O tom, jak studovali geografii……… 215

Kapitola čtrnáctá

Co věděli o Rudé armádě?……… 228

Kapitola patnáctá

Proč Stalin nevěřil vlastním očím……… 248

Kapitola šestnáctá

Koho tak nejlépe pověsit?……… 267

Kapitola sedmnáctá

K čemu je Stalinovi Besarábie?……… 280

Kapitola osmnáctá

Norimberská volba……… 292

Kapitola devatenáctá

Co věděli o Blitzkriegu?……… 308

Kapitola dvacátá

O válečné zkušenosti……… 322

Kapitola dvacátá první

Kdyby tak nebyla zima!……… 339

Kapitola dvacátá druhá

Kdy prohrál Hitler válku?……… 359

Kapitola dvacátá třetí

Když už je řeč o beranech……… 373

Seznam použité literatury……… 391

Viktor Suvorov SEBEVRAŽDA

Proč zaútočil Hitler na Sovětský svaz?

Z ruského originálu Samoubijstvo přeložil Bruno Solařík. Obálku a grafickou úpravu navrhl Jiří Pánek. Vydalo nakladatelství NAŠE VOJSKO, s. r. o., jako svou 6923. publikaci. (NAŠE VOJSKO, s. r. o., Mašovická 202/8, 142 00 Praha 4, tel./fax: 224 313 071, e-mail: info@nasevojsko.com.) Odborná redakce Mgr. Martin Čížek. Jazyková redakce Mgr. Miroslava Fidlerová Technický redaktor Miroslav Romanovský. Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín. Praha 2009.

Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována nebo kopírována v podobě mechanické, elektronické anebo šířena jakýmkoliv jiným informačním systémem bez předcházejícího souhlasu držitelů autorských práv.

ISBN 978-80-206-1005-8