ENOLA

GAY

GORDON THOMAS–- MAX MORGAN WITTS

PROLOG

Psal se 2. srpen 1939. Měsíc před vypuknutím druhé světové války v Evropě. Toho dne Albert Einstein pečlivě koncipoval dopis prezidentu Franklinu Delano Rooseveltovi. Informoval ho, že podle dosavadních výsledků v oblasti jaderného výzkumu se dá očekávat vyrobení „mimořádně účinné zbraně nového typu“ založené na principu štěpení jádra uranu. Einstein prezidenta varoval, že v nacistickém Německu již tajné pokusy s uranem probíhají. Dopis končil prosbou, aby se obdobný americký jaderný výzkum urychlil.

Rooseveltův přítel Alexander Sachs, odborník na finanční a národohospodářské otázky, význačnému vědci přislíbil, že dopis prezidentovi odevzdá. Avšak než tak stačil učinit, v Evropě se rozhořel požár druhé světové války. F. D. Roosevelt mohl Sachse přijmout až v polovině října. Teprve po velkém naléhání se prezident rozhodl jednat podle Einsteinova doporučení.

Jeho prvním krokem bylo uvolnění šesti tisíc dolarů. Za ně byl nakoupen grafit, základní materiál pro budoucí experimenty, které měly postupně vést k sestrojení atomové zbraně. Podstatnější částku, vysloveně určenou pro zajištění výroby této zbraně, prezident Roosevelt schválil 6. prosince 1941.

Den nato došlo k přepadení Pearl Harboru, za nějž prezident přísahal pomstu. Mobilizujícím heslem se stalo „Nezapomeň na Pearl Harbor!“

V létě 1942 již bylo zřejmé, že na výrobu atomové zbraně bude nezbytné značné množství financí a lidské práce. V odlehlých oblastech bude třeba postavit rozsáhlé závody na výrobu nebezpečných materiálů. Stejně tak bude zapotřebí v širokém měřítku podnítit výzkumné práce na celé řadě univerzit a v soukromých laboratořích a podřídit je válečným potřebám. Takové přípravy se neobejdou bez zřízení mnoha nových výzkumných pracovišť. Avšak nejpodstatnější otázkou bude, aby výroba nové zbraně probíhala v naprosté tajnosti.

Celý projekt byl utajen krycím názvem Manhattan Engineer District, později přejmenovaný na projekt Manhattan.

 Za svoji ústřední výzkumnou laboratoř si fyzik J. Robert Oppenheimer v říjnu 1942 zvolil Los Alamos, město nacházející se v poušti státu Nové Mexiko. Oppenheimer totiž býval žákem losalamoské chlapecké školy - Ranch School. Ve třídách, do nichž chodil, budou teď pracovat přední vědci, jakými jsou Enrico Fermi, Edward Teller a další význačný evropský fyzik Niels Bohr.

Byl to právě Fermi, který 2. prosince 1942 odhalil podstatu klíčové operace, při níž došlo k řetězové reakci potřebné k sestrojení atomové zbraně. Jeho experiment se uskutečnil za mrazivého prosincového dne na starém opuštěném hřišti Chicagské univerzity. Mezi vědci panovaly obavy, že uvolněná energie může ohrozit město. Řetězová reakce však proběhla řízené, a vědci tím dokázali, že štěpením atomového jádra uranu se uvolňují neutrony, které svým tokem štěpí další. Oficiálně tento proces pojmenovali The K Factor, jemuž přiléhavě mezi sebou říkali The Great God K - Velký bůh K.

následujících měsících se v utajených vojenských závodech přikročilo k urychlené výrobě relativně malých množství uranu 235, potřebného ke zhotovení atomové zbraně. Zároveň se rozběhla výroba plutonia, které rovněž tvořilo základní stavební materiál k sestrojení zbraně nového typu.

Celý projekt podporoval prezident za zády Kongresu i svých voličů. Finanční prostředky pro tyto účely byly ve federálním rozpočtu pečlivě ukrývány. Odhadovalo se, že celkové náklady by měly dosáhnout částky dvou miliard dolarů.

roce 1944 vznikl mezi vědci hluboký rozkol. Objevili se takoví, kteří se rozhodně stavěli proti vojenskému využití strašného objevu. Patřil k nim i Niels Bohr, jenž koncem srpna 1944 v osobním dopise Rooseveltovi požadoval, aby prezident vyslovil souhlas seznámit s tajemstvím atomové zbraně světové vědecké fórum. Bohr prosazoval, že věda je majetkem všeho lidstva.

Přibližně v téže době, v létě 1944, začala výroba uranu 235 dosahovat množství, jehož bylo zapotřebí k sestrojení atomové zbraně. Úspěch byl na dosah. Zůstávalo otázkou jak vtěsnat Velkého boha K do pláště vhodné pumy. Ale i ta se řešila. Jestliže se - vzdor výčitkám svědomí některých vědců - měla práce dále uspíšit, bylo na

Za svoji ústřední výzkumnou laboratoř si fyzik J. Robert Oppenheimer v říjnu 1942 zvolil Los Alamos, město nacházející se v poušti státu Nové Mexiko. Oppenheimer totiž býval žákem losalamoské chlapecké školy - Ranch School. Ve třídách, do nichž chodil, budou teď pracovat přední vědci, jakými jsou Enrico Fermi, Edward Teller a další význačný evropský fyzik Niels Bohr.

Byl to právě Fermi, který 2. prosince 1942 odhalil podstatu klíčové operace, při níž došlo k řetězové reakci potřebné k sestrojení atomové zbraně. Jeho experiment se uskutečnil za mrazivého prosincového dne na starém opuštěném hřišti Chicagské univerzity. Mezi vědci panovaly obavy, že uvolněná energie může ohrozit město. Řetězová reakce však proběhla řízené, a vědci tím dokázali, že štěpením atomového jádra uranu se uvolňují neutrony, které svým tokem štěpí další. Oficiálně tento proces pojmenovali The K Factor, jemuž přiléhavě mezi sebou říkali The Great God K - Velký bůh K.

V následujících měsících se v utajených vojenských závodech přikročilo k urychlené výrobě relativně malých množství uranu 235, potřebného ke zhotovení atomové zbraně. Zároveň se rozběhla výroba plutonia, které rovněž tvořilo základní stavební materiál k sestrojení zbraně nového typu.

Celý projekt podporoval prezident za zády Kongresu i svých voličů. Finanční prostředky pro tyto účely byly ve federálním rozpočtu pečlivě ukrývány. Odhadovalo se, že celkové náklady by měly dosáhnout částky dvou miliard dolarů.

V roce 1944 vznikl mezi vědci hluboký rozkol. Objevili se takoví, kteří se rozhodně stavěli proti vojenskému využití strašného objevu. Patřil k nim i Niels Bohr, jenž koncem srpna 1944 v osobním dopise Rooseveltovi požadoval, aby prezident vyslovil souhlas seznámit s tajemstvím atomové zbraně světové vědecké fórum. Bohr prosazoval, že věda je majetkem všeho lidstva.

Přibližně v téže době, v létě 1944, začala výroba uranu 235 dosahovat množství, jehož bylo zapotřebí k sestrojení atomové zbraně. Úspěch byl na dosah. Zůstávalo otázkou jak vtěsnat Velkého boha K do pláště vhodné pumy. Ale i ta se řešila. Jestliže se - vzdor výčitkám svědomí některých vědců - měla práce dále uspíšit, bylo na 

čase vybrat někoho, kdo připraví muže schopné vyrobenou zbraň dopravit a svrhnout na zvolený cíl.

PŘÍPRAVY

1. září 1944 – 25. června 1945

1

Velitel 2. letecké armády generál Uzal G. Ent pozvedl oči, když plukovník John Lansdale, příslušník zpravodajské správy pozemní armády Spojených států, uvedl Paula Tibbetse do jeho pracovny.

Tázavě se na zpravodajského důstojníka podíval.

Lansdale přikývl.

Poté generál Ent představil oba muže sedící poblíž jeho stolu. Jeden z nich byl plukovník vojenského námořnictva Spojených států William „Deak“ Parsons, pokládaný za „experta na výbušniny“, který byl ve skutečnosti jedním z nejvlivnějších mužů projektu Manhattan. Druhým civilistou byl profesor Norman Ramsey, devětadvacetiletý fyzik Harvardovy univerzity.

Ramseyovo poměrné mládí plukovníka letectva Paula Tibbetse překvapilo. Vědce si vždy představoval shrbené a s prošedivělými vlasy. Oba muži ale Tibbetsovi připadali dostatečně schopní účastnit se bojových letů, i když řídké vlasy Parsonse činily starším, než bylo jeho skutečných čtyřiačtyřicet let. Tibbets se podivil, proč se námořní důstojník nachází tam, kde jde o poradu vojenského letectva.

„Slyšel jste někdy něco o atomové energii?“ zeptal se Ramsey s tónem typickým pro vysokoškolského učitele.

„Ano,“ poznamenal Tibbets.

„Co?“

„Dělal jsem doktorát z fyziky, takže znám periodickou soustavu prvků.“

Všichni chvilku vyčkávali.

„Co víte o nynějším stavu v tomto oboru?“ pokračoval Parsons. Tibbets otočil hlavu na generála Enta. Tam však nenašel žádnou oporu. Nedávno, když se totiž sám poprvé dozvěděl o projektu Manhattan, byl upozorněn, že dojde-li k prozrazení tajných informací a stopy povedou k němu, bude postaven před válečný soud. Tibbets tedy pohlédl na Lansdalea, který nenápadně přikývl. Přemohl se a spustil. Pokud je mu známo, Němci dělají nějaké pokusy s těžkou vodou, které by jim měly umožnit, aby rozštěpili jádro atomu.„Výborně,“ Ramseyovo ocenění se spíše hodilo do univerzitní posluchárny než do pochmurné generálské pracovny. Poté se krátce odmlčel, jako by vážil slova, a pokračoval:

„Spojené státy už dokáží rozštěpit jádro atomu. Na tomto základě teď konstruujeme pumu. Bude tak účinná, jako by vybuchlo dvacet tisíc tun klasické výbušniny najednou.“

Poté generál Ent naznačil Tibbetsovi, že byl vybrán, aby takovou pumu svrhl.

Tento rozhovor se udál 1. září 1944. Bylo to v Coloradu Springs na velitelství 2. letecké armády Spojených států.

Několik minut před tímto setkáním zavedl Lansdale Tibbetse do pracovny sousedící s kanceláří generála Enta. Tam Lansdale položil Tibbetsovi důvěrnou otázku.

Tibbetse navenek zvlášť neznepokojila, nicméně byl ohromen. Jak se mohl tento pro něho zcela neznámý člověk dovědět o tak soukromé záležitosti, která se udála před deseti, nebo snad dvanácti lety? O záležitosti tak pomíjivé, že už se ani sám nedovedl rozpomenout, kdy se doopravdy stala? Proč Lansdale strkal nos do něčeho, k čemu došlo tak dávno?

Tibbets rozpoznal, že tento útok na jeho soukromí a na jeho ponížení je veden promyšleně. Avšak jak se s tím teď vypořádat?

Věděl, že Lansdaleova otázka bezprostředně nesouvisí s vojenským tajemstvím. Proto by na ni vůbec nemusel odpovídat. A v takovém případě by mohl bez překážek odejít jedněmi z dvojích dveří, které do této pracovny vedly. Ty, jimiž vešli, by ho vrátily do normálního vojenského světa, kde by si nikdo nedovolil pídit se po nějakých intimnostech tolikrát vyznamenaného válečného hrdiny.

Tibbets se rozhodl říci pravdu.

„Ano. Jednou mne v North Miami Beach zatkla policie.“

„Kvůli čemu?“

„Policejní šéf ze Surfside mě nachytal na zadním sedadle auta s dívkou,“ přiznal se Tibbets.

Další vyprávění mělo rychlý spád – zatčení, chvíle strávené v cele, intervence jednoho soudce, jejich rodinného přítele, a celá záležitost byla smazána.

Tím, že se doznal k laškování s dívkou, na jejíž jméno se již stěží upamatovával, vstoupil Paul Tibbets do dějin. Do roka bude jeho jméno navěky spojeno se zničením Hirošimy, japonského města, o němž uslyší později.

Ještě tři dny před tím, v úterý 29. srpna 1944, se s Tibbetsem pro

tento úkol nepočítalo. Až někdy v pozdním odpoledni se generál Harney Giles, zástupce náčelníka štábu letectva, rozhodl nahradit původního kandidáta Tibbetsem. Lansdale, jeden z necelé stovky lidí zasvěcených do konečného cíle projektu Manhattan, okamžitě zařídil Tibbetsovo detailní prověřování. Jeho vrchol byl naaranžován do generálova předpokoje.

Lansdaleova otázka na mladické sexuální dobrodružství byla vskutku myšlena jako definitivní prověrka Tibbetsova charakteru. Kekne-li pravdu, je přijat. Lansdale byl spokojen.

V kanceláři generála Enta poskytli Ramsey s Parsonsem Tibbetsovi podrobnou informaci o výrobě první americké atomové pumy a o problémech s tím spojených. Pak se slova ujal Lansdale.

„Plukovníku, chci, abyste pochopil jedno: bezpečnost je tady první a poslední – a všechno. Papíru budete svěřovat jen naprosto nejnutnější minimum. Informovat budete jen toho, kdo má vědět, co musí vědět, aby mohl odvést svou práci. Jasné?“

„Naprosto jasné, plukovníku.“

Generál Ent uzavřel schůzku tím, že Tibbetse formálně přidělil k 393. těžké bombardovací letce v Nebrasce. Jejích patnáct osádek bude tvořit první údernou atomovou sílu na světě, schopnou svrhnout atomové pumy na Německo a Japonsko. Jejich výcviková základna bude ve Wendoveru ve státě Utah. Kódové označení pro účast letectva v celém projektu bude „Silverplate (Stříbrné příbory).

Tibbetse napadlo, kdo asi vymyslel takový prostý název pro zbraň „jednoznačně určenou k tomu, aby od základu změnila průběh války11. Stále si však nedovedl představit, že by jediná puma svržená z jediného letounu mohla mít sílu dvaceti tisíc tun klasické výbušniny. Za normálních okolností by k dopravě takového nákladu bylo zapotřebí dvou tisíc bombardérů.

Ale čekaly ho naléhavější problémy. Především musí shromáždit několik důvěryhodných mužů, kteří s ním už dříve sloužili. Pak provede prohlídku Wendoveru a vypracuje výcvikový plán. A nakonec se musí připravit na společnou práci „s partou civilistů, kteří mi dají nahlédnout do Pandořiny skříňky11.

Když Tibbets vycházel z Entovy pracovny, generál ho zastavil:

„Plukovníku, jestliže se to povede, bude z vás hrdina. Ale pokud to krachne, stane se z vás největší obětní beránek, jakého svět viděl. Můžou vás i zavřít.“

2

Tibbets byl pořízek středního vzrůstu, energického a neosobního jednání. Člověk by sotva hádal, že jde o jednoho z nejúspěšnějších pilotů bombardovacích letounů v Americe. Byl veteránem, který za druhé světové války pilotoval první letoun typu B-17, aby s ním splnil úkol bombardovat nepřátelské území. Byl kapitánem letounu letícím s generálem Dwightem D. Eisenhowerem a generálem Markem Clarkem přes kanál La Manche do Gibraltaru, kde se plánovala spojenecká invaze do severní Afriky, vezl Clarka do Alžírská a přistál s ním na ostřelovaném a rozbombardovaném letišti. Později Tibbets řídil první americký nálet na severní Afriku. Po návratu do Spojených států se stal zalétávacím pilotem nových B-29 Superfortressů. Bylo to v době, kdy tento bombardér nebyl považován za příliš bezpečný k letům a usmrtil prvního zkušebního pilota. Tibbets byl odvážný, navyklý velet, rychle a směle vydávat rozkazy.

Nicméně někteří lidé shledávali, že se s ním snadno nespolupracuje. Nesnášel pošetilce a těch bylo, podle jeho vlastních představ, mnoho. Jako zdrženlivý a málomluvný byl ideálem služební korektnosti. Jen málokdo ale věděl, že svou citlivost zakrývá železným sebeovládáním, že uvnitř je plachý člověk, který nesmírně trpí třeba ztrátou některého ze svých pilotů při bojových akcích. Jeho tvář měla vždy přívětivý a neutrálně inteligentní výraz.

Tibbets se narodil v roce 1915 v Quincy ve státě Illinois. Jeho otec, velkoobchodník s cukrářským zbožím, byl přísný muž, který tvrdě trestal jakékoli porušení některé z mnoha zásad, jimiž byl jeho syn ve svých mladických letech spoután. Enola Gay, Paulova matka, byla tak jemná jako její nezvyklé jméno. Svého jediného syna zbožňovala a byla původně proti rozhodnutí manžela poslat třináctiletého Paula na Západní vojenskou akademii v Altonu ve státě Illinois. Podporovala nejdříve Paula v jeho úmyslu stát se lékařem a později – proti silnému odporu rodiny – vstoupit do vojenského letectva. Tiše přijala jeho přání vzdát se medicíny ve prospěch létání. Nicméně za nelehkých časů po velké depresi se v oněch středostavovských kruzích, v nichž byl otec Paula Tibbetse pilířem, na vojenskou kariéru nepohlíželo s přílišným nadšením. Když jeho syn vstoupil v roce 1937 do armády, otcova poslední slova k rozhodnutí zněla: „Ted jsi odkázán sám na sebe.“ Jeho matka pronesla: „Synu, jednoho dne budeme na tebe skutečně hrdi.“ Připomínala mu, aby se vždycky „pěkně oblékal“, aby nikdy nesliboval víc, než může splnit, a aby vždy mluvil pravdu.

Snad právě proto, že se touto její radou řídil, dokázal odpovědět na Lansdaleovu intimní otázku i v tak nepříjemném prostředí po pravdě.

3

Když brigádní generál ženijního vojska Leslie R. Groves převzal velení nad projektem Manhattan, podléhal jedině ministru války Henrymu L. Stimsonovi a jeho prostřednictvím prezidentu F. D. Rooseveltovi.

Oba věděli o tomto muži staromódních zásad víc než o kterémkoli jiném důstojníkovi. Jeho prověrka FBI byla jedinou příležitostí, kdy tato instituce přišla do styku s atomovým projektem. Zjistila jeho vášeň po sladkostech, jeho starosti se stárnutím, průměrné tenisové umění a jeho schopnost během jídla řešit složité matematické úkoly. Prověrka odhalila, že na vojenské akademii ve West Pointu byl znám jako „Greasy“, „Mastňák“, že ho kromě práce máloco zajímá, že je vyrovnaný a šťastně ženatý.

Stimson také znal jeho profesionální kariéru: je vynikajícím technikem, absolventem West Pointu, pomáhal stavět Pentagon a je mužem s pověstí „nejlepšího stavitele kasáren v celé armádě“.

Z jeho záznamu o průběhu služby vyplývalo, že se vyzná, že šetří na desetnících, že je tvrdý, neúnavný a neudolatelný. Dovede odevzdat práci včas a v rámci rozpočtu. Dokáže prosadit názor. A to vše i proto, že má sklon hrát na nervy sobě rovným a nahánět hrůzu podřízeným. Stimsonovi i Rooseveltovi se zdál Groves vůbec nejvhodnějším, aby řídil největší vojenský projekt na světě.

Hned od začátku pracoval patnáct hodin denně a sedm dní v týdnu. Vzdal se tenisu, a protože se živil librami čokoládových bonbónů, jež měl zamčeny v sejfu společně s nejtajnějšími plány svého projektu, začal přibírat na váze.

Groves ovšem nebyl jen stavitelem kráčejícím od staveniště ke staveništi se sáčkem bonbónů v kapse. I jeho přátelé v projektu – a bylo jich mnoho – soudili, jak to řekl jeden z nich, že „se nejen chová, jako kdyby dovedl chodit po vodě, ale jako by ji sám vynalezl“. Jiný, mírnější tvrdil, že Groves má „nejimpozantnější ego po Napoleonovi“.

Osmačtyřicátník se slovníkem schopným zahanbit zedníka byl z téhož kadlubu jako MacArthur a Patton.

Málokdo vydržel spršky jeho rozkazů a požadavků. Kdo se stavěl na odpor, byl rozdrcen, a argumentaci, kterou považoval za

zbytečnou, přerušoval úsečným „dost!“. Povolával na vojnu průmyslové magnáty, jako kdyby to byli obyčejní maníci, a dokázal prohánět své lidi do úmoru, když stavěl a řídil své impérium.

Nátlakem, lichocením, tlučením pěstí, občasnou pochvalou i zřídkavou omluvou dosáhl, co sám kdysi považoval za nemožné: za dva roky dovedl atomovou pumu od modráků až do stadia, kdy byla připravena k ověření.

Groves nedovolil nikomu, aby tento vývoj zastavil.

Se jmenováním Tibbetse velitelem speciálního atomového úderného seskupení souhlasil proto, že tento muž disponoval všemi profesionálními vlastnostmi, které on, Groves, pokládal pro tuto akci za potřebné.

Teprve při práci v prozatímní kanceláři v Pentagonu – týden po schůzce v Coloradu Springs – Tibbetsovi došlo, jak rozsáhlé jsou jeho velitelské pravomoci. Jakmile pronesl slůvko Silverplate, dostal vše, o co požádal, ať to bylo cokoli. S jeho pomocí rozběhl pátrání po některých mužích, kteří s ním sloužili v Evropě a v severní Africe a kteří spolu s ním absolvovali zkušební a výcvikový program na bombardérech B-29. Ty, které našel, byli již na cestě do Wendoveru, pro ostatní se už psaly příslušné rozkazy.

Zde, v Pentagonu, mu generál Henry Arnold, velitel vojenského letectva, řekl: „Plukovníku, kdyby vám kdokoli dělal potíže, obraťte se na mne.“

Arnold určil dva muže jako styčné důstojníky s Tibbetsem, až bude ve Wendoveru. Rozkaz pro ně byl prostý: „Dejte mu okamžitě všechno, co bude chtít.“

Tibbets se cestou z Colorada Springs do Washingtonu zastavil ve Wendoveru. Shledal, že Wendover je „naprostý konec světa‘1. Vzdušnou čarou však byl dost blízko k Los Alamos, což bylo důležité, neboť Ramsey ho upozornil, že „vědci vás budou otravovat dnem i nocí“. A bylo to jen nějakých pět set mil vzduchem do Salton Sea v Jižní Kalifornii, kde byla ideální střelnice pro bombardování. Wendover usnadňoval dodržení bezpečnostních opatření. Vybavení základny zároveň dovolilo, že bylo možné se tam ihned nastěhovat.

Uvědomoval si, že jeho muži to místo budou nenávidět.

Byl rozhodnut je prohánět tak tvrdě, aby neměli čas se zabývat wendoverským prostředím.

V té době předpokládal, že jsou jen dva možné objekty, které dostane za úkol bombardovat: Berlín nebo Tokio. Jelikož válka

v Evropě již dospívala do rozhodujícího stadia, považoval japonské hlavní město za pravděpodobnější.

Kdyby to mělo být Japonsko, pak bude potřebovat základnu v doletu od japonských mateřských ostrovů.

Vzpomněl si na zprávu, že americká námořní pěchota nedávno dobyla souostroví Mariany v Tichém oceánu. Jeden z těchto ostrovů označily noviny za „místo, v němž Seabees (příslušníci stavebních praporů vojenského námořnictva, takzvané „mořské včely“ – pozn. překl.) vybudují největší letadlovou loď na světě“. Bylo přesně třináct set mil od Japonska. Jmenovalo se Tinian.

Tibbets si toto jméno vryl do paměti.

4

Pád Tinianu, k němuž došlo koncem července 1944, ani v nejmenším neotřásl vírou podporučíka Tacua Jokojamy v nepřemožitelnost japonské císařské armády.

Toho zářijového večera, jako obvykle před nácvikem palebné služby, přesvědčoval mladý velitel čtyřicet mužů obsluhy protile– tadlových kanónů v palebném postavení na hoře Futabě u severovýchodního předměstí Hirošimy o důvěře vrchního velitelství v konečné vítězství.

Na první pohled vypadal Jokojama jako typická karikatura vystřižená z amerických novin: vyvstalé zuby, šikmé oči, nízké čelo a vychrtlá postava v pytlovité blůze s otrhanými ovinovačkami na křivých nohách.

Ale takové vzezření bylo klamné. Jokojama uměl skvěle střílet z pušky na vzdálenost více než 700 yardů. Unesl 400 nábojů, tedy dvojnásobek toho, kolik nosil americký pěšák. A byl vycvičen tak, aby celý den dokázal vydržet o misce rýže a jedné rybě. Vzdát se nepříteli považoval za největší potupu, jakou by mohl uvrhnout na svou rodinu a na svou zemi. Jako navýsost nábožensky založený muž a oddaný vlastenec bezvýhradně věřil v císařovo božství a v posvátnou povinnost armády chránit jeho majestát. Pro císaře by obětoval svoji rodinu, své vojáky i sebe samého.

Jokojama měl tři hrdiny jako svůj vzor: především Minora Ciendu, mladého důstojníka, který přesvědčil vrchní velitelství, že překvapivý letecký útok z letadlových lodí na Pearl Harbor na I lavaji je možný a z vojenského hlediska žádoucí, a kapitána Micua Fučidu, Gendova blízkého přítele, jenž vedl 354 letouny na Havaj. Oba byli spojeni s městem, kde nyní působil. Genda měl

v Hirošimě příbuzné. Fučida tam měl přátele, které občas navštěvoval. Třetím Jokojamovým hrdinou byl generál Hideki Tódžo, řečený „Břitva,“ válečný strůjce Japonska.

Jokojama řekl svým mužům, že na „odchod“ ze Saipanu, Tinianu a z Guamu mají pohlížet jako na předem zamýšlenou akci, jako na součást pečlivě připravovaného plánu jak přilákat nepřítele blíže k Japonsku.

Tam, jak všichni vědí, čeká obrovská armáda, dychtivá zasadit Američanům a jejich spojencům ránu, z níž se nevzpamatují. Američané, zdůrazňoval svým mužům, mohou vyhrát bitvu, ale Japonsko od roku 1598 žádnou válku neprohrálo. Řekl jim, že japonský „odchod“ z Marian přibližuje onen den, kdy nepřátelské bombardéry, které odtud vzlétnou na Japonsko, se konečně dostanou na dosah jejich kanónů.

V očekávání této chvíle neúprosně své nudící se protiletadlovce proháněl. Jeho muži věděli, že při prvním náznaku lajdáctví je přísně potrestá. Po jeho rozkazech se kanóny hladce otáčely na promazaných ložiskách a jejich štíhlé hlavně pročesávaly oblohu nad Hirošimou.

Jokojama procházel mezi obsluhami a snažil se jim vsugerovat, že jsou ve skutečné bojové akci. Náhle se však otáčecí mechanismus u jednoho kanónu zasekl. Jokojama uviděl, že příčinou je kus čisticí bavlny. Přerušil výcvik a rozezleně nařídil obsluhám rozebrat, vyčistit a znovu složit všechny kanóny. Pak se vrátil do své místnosti, aby tento incident zanesl do denního hlášení, a přemýšlel jak potrestat lajdáctví mužstva. Rozhodl se, že jim přidá dvě cvičení navíc.

Ale napřed se potěší obřadem, který prováděl každý večer: z okna své ubytovny si dalekohledem prohlížel město. Dobře věděl, že se tam za posledních čtyřiadvacet hodin nic nezměnilo. Pohled na takové panoráma ho ale pokaždé uklidňoval.

Když si ji před rokem prvně ze své pozorovatelny těsně při vrcholku hory Futaby prohlížel, připadlo mu, že Hirošima se podobá lidské ruce. Když dal pravou ruku dlaní dolů a roztáhl prsty, dostal hrubý obrys města. Přístav byl v konečcích prstů na jihu, za nimi ležely hlubiny Hirošimské zátoky a Vnitřního moře. Jeho zápěstí odpovídalo prostoru, kde řeka Ota končila svůj nepřetržitý běh ze severní pahorkatiny a vstupovala do široké, vějířovitě se členící delty. Tam se rozprostírala do pěti hlavních ramen, které dělily město na ostrovy. A tyto ostrovy byly pospojovány jednaosmdesáti mosty. Přímo pod jeho dlaní byl Hirošimský hrad, centrum císařské armády.

Bavil se tím, že porovnával různé objekty ve městě s odpovídajícími místy na hřbetu své ruky. Na konci jeho ukazováku bylo hirošimské letiště s vojenskými letouny. Na palec umístil továrnu Toyo, vyrábějící pušky a plošiny k dělům na válečných lodích. Na konci malíčku měl závod Micubiši s jeho loděnicemi a jeřáby.

Všechny podniky s několika tucty menších továren ve městě pracovaly v nepřetržitém provozu. Podle nedávného výnosu do nich byli k osmihodinové pracovní době povoláni i školáci. Téměř každý muž, každá žena a každé dítě ve městě byli aktivně zapojeni do válečné výroby.

Nyní, v září roku 1944, hrozil většině továren v Hirošimě nedostatek surovin. Pobřežní strážní čluny nemohly pro nedostatek pohonných hmot vyplouvat a cvičné lety na městském letišti byly silně omezeny.

Nicméně tento večer se válka Jokojamovi zdála nesmírně vzdálenou. Pod ním leželo jako obrovský chuchvalec černých taškových střech v přirozené pánvi tvořené deltou a obklopené zelenými pahorky a vršky mírumilovné město.

Podle jeho mínění však byla Hirošima při útoku ze vzduchu velmi zranitelná. Stačilo, aby bombardér odhodil svůj náklad kamkoli, a mohl si být jist zásahem.

S      výjimkou malé náhorní planiny ledvinovitého tvaru asi půl míle dlouhé a dvě stě stop vysoké, rozprostírající se ve východním obvodu města, byla celá Hirošima vystavena tlakovým vlnám po výbuchu velkých pum.

Architektura města je předurčovala k vyhoření, asi jako San Francisco roku 1906, při zemětřesení. Devadesát procent domů v Hirošimě bylo dřevěných. Obydlí byla soustředěna do velkých celků. Avšak na rozdíl od San Franciska měla Hirošima v roce 1944 zastaralé protipožární vybavení a nedostatečně zkušené požárníky.

Ze svého místa viděl zcela zřetelně obrysy města. Jen třináct z dvaceti sedmi čtverečních mil Hirošimy bylo zastavěno a z nich jen sedm hustě. Na každé čtvereční míli této oblasti se tísnilo třicet pět tisíc lidí a jeho baterie na hoře Futabě zde byla proto, aby je chránila.

Zpozoroval, že obsluhy jsou připraveny na další nácvik. Z mužů, svlečených do půli těla, se v teplém večerním vzduchu doslova lil pot. Nabít, zamířit, vybít. A znovu: stejný rituál. Byl to rychlý zautomatizovaný dril provázený říznými povely a hlasitým klením.

Nyní byl s hbitou reakcí na své rozkazy spokojen. Od května 1943, kdy se jeho baterie stala součástí protivzdušné obrany Hirošimy, to byly tytéž pohyby jako při každém nácviku.

Jednadvacet kanónů různých ráží chránilo město, ale ani v třetím roce války si z nich zatím nevystřelili.

Když nácvik skončil a obsluhy se chystaly k oddechu, nařídil velitel první trestné cvičení. Jen skončilo, začalo druhé a Jokojama pásl po sebemenším prohřešku. Jím by si mužstvo vysloužilo další Irest.

Byl však spokojen. Dal protiletadlovcům rozchod a odebral se s nimi do jejich ubytoven. Tam, jako obvykle, starostlivě naslouchal jejich povídání. Patřilo to k jeho povinnostem právě lak, jako bylo samozřejmé, že bude se svými muži jíst, pít a zpívat, půjčovat jim peníze a zvát je na návštěvu ke svým rodičům domů do Tokia. Tak se již tradičně choval japonský důstojník, pěstoval kamarádství a navozoval vztahy, v nichž by byl svým mužům otcem i blízkým přítelem.

Takové zásady pomáhaly k tomu, že japonská císařská armáda byla tak vynikající.

Toho večera mu opět kladli známou otázku: kdy se už konečně dostaneme do akce?

Jejich touhu po boji chápal. Vyplývala ze samurajské tradice dvoutisíciletých japonských dějin. Vášeň bojovat byla spojena s neexistencí strachu. Japonsko mnohem lépe než kterákoli jiná země vymýtilo u svých válečníků strach. Smrt byla pro ně součástí žití.

Velitel své muže nabádal k trpělivosti. Nicméně se obával, zda budou mít příležitost vystřelit a vychutnat ono zvláštní vzrušení. Přemítal, zda to, co slyšel, je pravda. Řekl mu o tom člověk, který pracoval v městské správě. Nejprve bral sdělení na lehkou váhu, i když jeho přítel trval na svém a tvrdil, že jde o zaručenou „důvěrnou informaci11. Může být snad něco pravdy na tom, že mnoho hirošimských obyvatel má příbuzné v San Francisku a v Los Angeles a ti měli požádat Roosevelta, aby ušetřil Hirošimu? A on prý s tím na projev „dobré vůle“ souhlasil.

Věděl, že pokud by tomu tak bylo, pak se nepřátelské bombardéry nikdy nad Hirošimou neobjeví a všechny jejich nácviky jsou k ničemu.

5

Tibbets dorazil do Wendoveru tři dny před příletem 393. těžké bombardovací letky. Jeho předpověď se vyplnila. Důstojníci i mužstvo nenáviděli Wendover, nenáviděli bělavý žár, nehostinou

poušť, primitivní vybavení, prach, zatuchlou pitnou vodu, termity, krysy a myši i celé své osamocené postavení.

Nenáviděli skutečnost, že nevědí, proč tam jsou.

Když se 12. září probudili, a bylo to jejich druhé ráno na základně, zjistili, že mají další důvod k nenávisti. Byli obklopeni mocným drátěným plotem s varovnými tabulkami, z nichž největší vedle brány zněla:

KDYŽ ODTUD ODCHÁZÍTE,

NECHTE TADY VŠECHNO,

CO JSTE TADY SLYŠELI A VIDĚLI.

Každého, kdo vycházel, zastavovaly hlídky. Vchod do mnoha hangárů a dílen zahrazovaly husté svitky ostnatého drátu. Čerstvě namalované tabulky hlásaly, že za ostnatým drátem jsou skladiště, výzbroj, opravny radiolokátorů, dílny a na každé z nich bylo napsáno:

VSTUP ZAKÁZÁN.

Nejhustší drátěné překážky byly kolem hangáru číslo 6, kde na tabulce stálo:

TECHNICKÁ OBLAST „C“.

VSTUP PŘÍSNĚ ZAKÁZÁN.

Co to je technická oblast? A proč právě „C“? Kde jsou „A“ a „B“? Nikdo nevěděl.

Kdo chtěl projít kolem příslušníků vojenské policie, střežících technický trakt, byl stroze varován, že půjde-li dál, bude zatčen.

Před týdnem, když skončil výcvik osádek v Nebrasce, byli muži z 393. letky na své nadprůměrné výsledky hrdi. Očekávali, že brzy poletí za moře. Někteří z podnikavějších nakoupili zásoby hedvábných punčoch, mýdel a parfémů, aby měli čím pokoušet britské a francouzské dívky, o nichž toho tolik slyšeli. Jeden z nich zabalil svou sbírku gramofonových desek s džezovou hudbou, aby ji prodal na londýnském černém trhu.

A místo toho byla letka vystrčena do Wendoveru.

Nebyly tam žádné bombardéry, jen pár opotřebovaných dopravních letounů. Před tím kolovaly pověsti, že hoši jedou do Wendoveru převzít zbrusu nové B-29. Ale kde jsou? A proč se mají přebírat zrovna zde?

Nikdo nevěděl.

Jejich chvilkový optimismus vyprchával. Vznikaly, šířily se a mizely další pověsti. Ani důstojníci neměli tušení, co se vlastně děje. Jejich velitel podplukovník Thomas Classen se po příjezdu uhnízdil na velitelství základny a od té doby ho skoro nebylo vidět. A pokud se objevil, všechny otázky odrážel.

V době snídaně byli už hoši od Military Police (vojenská policie)

všude. Jejich motocykly a džípy rozviřovaly oblaka prachu. (hádky nikdy takový prach neokusily. Vnikal jim do šatů, pod kůži i clo jídla. Jejich obilná kaše, vajíčka a opékaná haše chutnaly toho rána jako rozsáhlé slané pláně kolem letiště.

Po snídani naslouchala celá letka s nevěřícím úžasem, jak se zpravodajský důstojník kapitán Joseph Buscher snaží jejich situaci zlehčovat. Znali jej jako právníka navyklého přesvědčovat. Když nic začal s kázáním, že to tak zlé není a že by Wendover měl „dostat ještě příležitost41, aby se projevil v lepším světle, odvrátili se od něho.

Nebyl však schopen jim vysvětlit, proč tady jsou. Snažil se je proto ukonejšit, že základna „je jen 125 mil od Salt Lake City v Utahu44 a Elko v Nevadě je „stejně blízko44. Také argumentoval, že sami budou Wendover pokládat za „fascinující44. Středem městečka se 103 000 obyvatel procházela hranice mezi státy Utahem a Nevadou. Polovina Wendoveru žila zásadami mormónské církve v Utahu. Ve druhé polovině města byly bary, hospody a herny.

„A co děvčata?“

To se zeptal kapitán Claude Eatherly, vysoký, nebezpečně hezký pilot, který to dovedl s dívkami, s kartami i s lahví bourbonské whisky. Se svým chlapeckým úsměvem, protáhlým texaským nářečím a zásobou vtipů aspiroval na playboye letky.

Buscher Eatherlyho otázku ignoroval. Pustil se do slavnostního výkladu, jak se tady pláně kdysi utvářely a jak vozy osídlenců v roce 1846 uvízly v jejich soli. Ten, kdo miluje výzkumy, vykládal nadšeně, může po vozech dosud nalézt uchované stopy.

„A tam se najdou i naše kosti, jestliže tu zůstaneme!“

Tato slova vyřkl zklamaný poručík Jacob Beser, radiolokační důstojník letky. Beser prahl po akci. Když Velká Británie vstoupila do války, snažil se vstoupit do Britského královského letectva. Jeho rodiče mu v tom zabránili, protože trvali na tom, že musí dokončit studium inženýrství na univerzitě Johnse Hopkinse. Den po Pearl Harboru Beser konečně překonal odpor rodičů a vstoupil do vojenského letectva. Stal se nakonec jedním z nejkvalifikovanějších radiolokačních důstojníků. Radiolokace byla novinkou a nabývala na důležitosti. Tyto perspektivy však Besera, pokud nebude moci využít svých znalostí, „aby zabil pár nacistů44, v ničem neuspokojovaly.

Beser byl žid. Malý, štíhlý, bystrý muž, navýsost hrdý na svůj středostavovský původ a s vyhraněnými názory prakticky na všechno. Proto nebyl zvlášť oblíbený. Někteří z jeho kolegů ho považovali za potřeštčného. Mužstvo v něm vidělo vlasatého intelektuála s univerzitním vzděláním.Když byla letka poslána do Wendoveru, požádal o přeložení k bojové jednotce. Jeho žádost však zamítli.

Teď když naslouchal uhlazenému Buscherovu usilovnému vychvalování předností Wendoveru, začínal pociťovat vzrušení. „To místo vypadalo tak proklatě příšerně, že prostě musel být nějaký pádný důvod proto, abych tu byl i já,“ vzpomínal později.

Objevil se také Tibbetsův starý přítel major Thomas Ferebee. Jeho úctyhodné bojové úspěchy v Evropě způsobily, že byl považován za jednoho z nejzkušenějších a nejuznávanějších pilotů bombardérů v celém letectvu. Byl nejvhodnějším kandidátem, aby vycvičil piloty 393. letky v technice bodového bombardování, což bude, jak řekl profesor Ramsey Tibbetsovi, základním předpokladem pro svržení atomové pumy.

Přestože byl Tibbets rád, že opět Ferebeeho vidí, neměl možnost si s ním přátelsky popovídat. Objevily se nenadálé problémy.

Především zde byla delikátní otázka Classenova postavení. Současný velitel 393. letky byl veteránem z tichooceánského bojiště, za nímž byly vynikající bojové výsledky. Jeho velitelské schopnosti stmelily letku v jednolitý kolektiv. V této chvíli bylo nemyslitelné měnit jeho funkci. Tibbets tuto choulostivou situaci probíral s Classenem a snažil se mu vysvětlit, že fakticky bude mít letka dva velitele: on, Classen, bude odpovídat za běžný denní provoz, Tibbetsovi připadnou všechna důležitá politická rozhodnutí. Naznačil mu, že toto poněkud neobvyklé uspořádání by mohlo zdárně fungovat. Classen návrh mlčky přijal.

Aby celou záležitost poněkud zmírnil, zasvětil ho Tibbets do podrobností jejich jedinečného poslání. Doufal, že se tak vytvoří podmínky pro rovnoměrnou odpovědnost „ve všech oblastech až na několik výjimek11. Ale když se Classen vytratil, zapochyboval, /da podobné duplicitní velení je prakticky možné.

Takové úvahy však vypudily z hlavy jiné problémy.

Od snídaně s ním seděli za zavřenými dveřmi dva muži. Staršího z nich znal dobře. Byl to podplukovník Hazen Payette, který s ním sloužil ve Velké Británii jako zpravodajský důstojník. Bystrého a úspěšného vyšetřovatele si Tibbets vyžádal do Wendoveru, aby tam dohlížel na bezpečnostní opatření.

Druhý, major William L. „Bud“ Uanna, přijel bez ohlášení. Zdvořile vysvětloval, že plukovník Lansdale ho asi s třiceti bezpečnostními agenty uvolněnými z projektu Manhattan posílá, aby pomohli „střežit 393. letku.

Tibbetsovi se Uannův styl zamlouval. Major byl příjemně zdrženlivý a nezajímalo ho nic jiného než jeho práce.

Měl u sebe objemnou aktovku. Obsahovala materiály, které Tibbetsovi znovu připomněly, jak rozsáhlými zdroji důvěrných informací projekt Manhattan disponuje.

Byl zde podrobný osobní spis každého příslušníka letky: informace posbírané z jejich rodin, od přátel, ze školních zpráv, ze zaměstnaneckých záznamů a ze zpráv o zdravotním stavu.

Na odposlouchávání telefonických hovorů, na tajné otevírání dopisů, na shromažďování podrobností o mimomanželských aférách, o homosexuálních sklonech a o politickém smýšlení byly vynaloženy tisíce hodin a značné částky dolarů. Tyto složky obsahovaly nejdůkladnější tajné vyšetřování, jaké kdy bylo do té doby ve jménu vlády Spojených států vedeno.

Uanna otevřel Eatherlyho složku. Vyplývalo z ní, že tento pilot je chorobně vášnivým hráčem pokeru a že trpí psychickými poruchami.

Tibbets se začetl do jeho služebního záznamu. Vykazoval 107 letových hodin jako tovární pilot firmy Lockheed Hudsons přepravující letouny do Kanady; 103 hodiny pilotování letounů LB-30; dále období, kdy létal na letounech protiponorkové služby v prostoru Panamského průplavu a byl překládán od jedné letky ke druhé. Usoudil, že jde o zcela normální dráhu pilota. Jeho způsobilostní testy uváděly, že se rád vytahuje a že je extrovert. Tibbets tento typ znal. S „divokými Texasany“ létal v Evropě. Na zemi mívali co chvíli rozmíšky, ale piloti to byli dobří. Rozhodl, že Eatherly u letky zůstane.

S ubíhajícím dopolednem docházel vtipálkům 393. letky dech. Jeden z nich byl ostře pokárán vojenským policistou, když se pokoušel vyvěsit nápis:

VÍTEJTE V ALCATRAZU!

(nejostřejší věznice v USA – pozn. překl.).

Začaly se psát dopisy domů. Mnohé z nich obsahovaly větu: Wendover je dobré místo, kde být je lepší nebýt.

Do letky pronikli s falešnými dokumenty, které jim umožňovaly vydávat se za administrativní síly, kuchaře, ba i sběrače odpadků, Uannovi agenti. V tomto počínání nebyli vždy úspěšní. Kapitán James Strudwick narazil v ubytovně na muže, který opravoval elektrické vedení, ale „ani nevěděl, kterým koncem se zastrkuje zástrčka11. Proviantní důstojník Charles Perry objevil v kuchyni dva muže, kteří „stěží rozeznali naběračku od kuchyňského nože“.

Výkonný důstojník John King užasl, když spatřil muže „sice oblečeného v montérkách, ale který zřejmě v životě neměl v ruce francouzák“.

Avšak ne každý nově příchozí byl od bezpečnosti.

Seržant od technické služby George Caron přibyl z cesty napříč Amerikou uprášený a žíznivý, s rozepjatým límcem a v letecké blůze, což bylo dvojnásobné porušení vojenských řádů.

Vojenští policisté se na tohoto drobného palubního střelce vrhli u brány a odvlekli ho do služebny ve velitelské budově.

Tam začal jeden z nich Carona pérovat.

V tom z vedlejší místnosti zaslechl povědomý hlas: „To jsi ty, Bobe?“

„Samosebou, plukovníku!“

Jako jeden z mála důstojníků oslovoval Tibbets Carona jeho přezdívkou „Bob“.

„Pojd dál.“

Caron, zlomyslně se usmívaje na zděšeného policistu, odkráčel ze služební místnosti za Tibbetsem. Pozdravili se jako staří kamarádi.

Caron byl během zaškolování na Tibbetsových B-29 střeleckým instruktorem. Velitel mu vysvětloval, proč pro něho poslal: „Bobe, potřebuji člověka, který ví, co dělá, a který dovede naučit i jiné, aby dělali totéž a mlčeli jako ryby.“

„Plukovníku, já o tom, že jsem tady, ani nešpitnu.“

Tibbets se usmál a neformální kontakt, kterým se vyznačovaly jejich předešlé pracovní vztahy, se naráz obnovil. Tibbets nepokládal za přehnané, aby seznámil seržanta s tím, o čem vyšší důstojníci jeho letky nemají ani nejmenší tušení. Jeho zásadou bylo radit se o věcech především s lidmi, kteří už získali jeho důvěru. Byl přesvědčen, že hodnost ještě neznamená privilegium. Lidé si právo na jeho důvěru musí zasloužit.

Bombardéry B-29, zalétávané pod Tibbetsovým velením, civilisté ironicky nazývali „Tibbetsovým soukromým letectvem“. Jeho však takové poznámky nechávaly v klidu. Stejnou politiku jako vůči Caronovi praktikoval i ve Wendoveru. Uzná-li za vhodné, svěří se se svými názory spíše řadovému vojákovi než důstojníkovi.

Když uviděl poprvé své nové muže pohromadě, neudělali na něho valný dojem. Snažili se vypadat nadmíru bezstarostně, „jak to viděli u Alana Ladda ve filmu“. Tibbetsovi připadali jako zcela nezkušení. Soudil, že většině důstojníků není mnoho přes dvacet. Mužstvo však vypadalo ještě mladší. Jedině Ferebee a Caron už znali, zač je toho loket, ostatní se to jen snaží předstírat.

Ten vzorně oblečený důstojník stojící jako svíčka s přesně vyrovnanou lodičkou – to musí být zaručeně výkonný důstojník King. Tibbets o něm slyšel už od Classena. King byl vojákem z povolání v pravidelné armádě již v dobách míru. Classen o něm prohlašoval, že je tvrdý, ale spravedlivý. Soudě podle toho, co se Tibbets dočetl v Uannových složkách, jednotka potřebuje právě takového muže.

Muži z 393. letky se později shodli na tom, že jak tam tehdy před nimi Tibbets stál, vypadal zatvrzele, zle a otráveně. Jeden z důstojníků to vyjádřil slovy: „Vypadal, že stačí, abychom se jedinkrát zmýlili, a s radostí si nás usmaží k snídani a s tím, co zbyde, si zatopí v kamnech k uvaření oběda.“

Beser si myslel: to je člověk, s nímž chci jít do války. Když radiolokační důstojník ucítil, že na něm ulpěl Tibbetsův pohled, viditelně se napřímil. Ted si jen přál, aby neměl frajersky nasazenou čapku.

Velitelování Tibbetse naučilo jednomu triku: překvapit lidi a něčím nečekaným je zaskočit: „Tak jsem si vás prohlédl. Vy jste si prohlédli mne. Se všemi z vás asi nevydržím. Ale ti z vás, kteří zůstanou, musí vydržet se mnou.“

Toto byl pro Carona nový Tibbets. Také on, jako ostatní kolem, pociťoval vzrušené očekávání.

Tibbets pokračoval:

„Přišli jste sem, abyste pracovali na zvláštním poslání. Ti z vás, kdo vydrží, poletí do zámoří.“

Ze zadních řad zaznělo tlumené zajásání. Tibbets je jediným pohledem zmrazil:

„Nejsme tady na fotbale. Jste tady proto, abyste se podíleli na akci, která může skoncovat s válkou.“

Tentokrát nechal mumlání bez povšimnutí. Už je dostal. „Neptejte se, o jakou práci jde. To by byl nejrychlejší způsob jak být odsud vyexpedován. Na nic se neptejte. Neodpovídejte na žádné otázky nikomu, koho se to přímo netýká, čím se budeme zabývat my. Dělejte přesně to, co se vám říká, tehdy, když se vám to říká, a všechno půjde výtečně.

Já vím, že jste zvědavi, nač všechna ta bezpečnostní opatření. S tím ale přestaňte. Je to součást přípravy. Bez průkazu nesmí nikdo do ohrazených oblastí. Ztraťte ho a půjdete před válečný soud.

O této základně se nikdy nikomu nezmiňujte. Jsou tím míněny vaše manželky, dívky, sestry a rodiny.“

Když umlkl, zavládlo hrobové ticho. Před lety, když se stal důstojníkem, mu matka radila: když někdy budeš muset být tvrdý,

vždycky se pokus zmírnit tu tvrdost tím, že ukážeš druhou stránku své povahy, laskavost.

„Nikdo z vás to nebude mít lehké. Ale uspějeme, když potáhneme za jeden provaz. Nic naplat, jen práce a žádná zábava, to není ono. Takže, od tohoto okamžiku máte čtrnáctidenní dovolenou. Užijte si ji!“

Classen už chtěl velet rozchod, když Tibbets promluvil znovu:

„Kdyby si někdo z vás přál být přeložen jinam, beze všeho. Stačí říct.“

Čekal.

Nikdo se ani nepohnul.

„To jsem rád,“ pokračoval, „to jsem opravdu rád.“

Brzy odpoledne začínali muži opouštět základnu. Mnozí se divili, jak je to možné, že dostávají čtrnáct dní volna, když jejich poslání je pro ukončení války tak důležité. Někteří soudili, že Tibbets svou snahu přehání a chce na ně udělat dojem.

Podporučík Eugene Grennan, palubní technik v Eatherlyho osádce, dospěl na procházce po startovací ploše k závěru, že všechny ty řečičky o mlčenlivosti jsou „kecy“. Dveře jednoho hangáru byly otevřené. Nahlédl dovnitř, „a tady byla německá V-l!“

Celý u vytržení usoudil, že Ietka poletí do Evropy „sestřelovat nacistické rakety“.

Raketa byla ale dřevěnou maketou a dveře hangáru dokořán záměrně – byla to návnada, kterou nastražil Uanna. Během několika minut jeden z agentů hlásil, že Grennan udici spolkl. Ale l lanna neměl s chytáním technika naspěch. Musel splétat jiné sítě.

Navigátor Russell Gackenbach dorazil do Salt Lake City, kde ho zastavil nějaký poddůstojník s dotazem, zda Wendover „je hlavní stan té silverplateské party“. Gackenbach o „stříbrných příborech11 v životě neslyšel, ale vytušil léčku a chlapa přísně pokáral, že takové „po čertech pitomé otázky nás můžou dostat oba do basy“.

Gackenbach přežil překážkovou dráhu, kterou mu nachystal l lanna. Ale jiní se do osidel zapletli.

V jednom hotelu v Salt Lake City oslovil důstojník dva poddůstojníky. Řekl jim, že nastupuje do 393. letky. Zeptal se, co je to za společnost. Poddůstojníci mu to poslušně pověděli.

Důstojník jim poděkoval. Za dvě hodiny potom, když se upovídaní chlapi chystali nastoupit do vlaku domů, zastavili je vojenští policisté a zavezli je zpátky na základnu. V Tibbetsově kanceláři

byli s oním důstojníkem konfrontováni. Byl to agent z projektu Manhattan. Netrvalo ani hodinu a oba poddůstojníci byli na cestě na Aljašku.

Past na Grennana sklapla, když dorazil na Union Square v Chicagu. Sešel se tam s přítelem z univerzity. Vyprávěl mu o té „příšerné šaškárně ve Wendoveru“. Přítel pozorně naslouchal. Poté se rozloučili. Grennan dojel domů, kde našel telegram s rozkazem, aby se okamžitě vrátil do Wendoveru. Tam si ho Uanna pěkně podal. Přítel mladého letce byl totiž agentem projektu Manhattan. Zničeného Grennana zachránilo od vyhoštění jeho výtečné pilotní vysvědčení. Od té chvíle patřil v letce k těm, kteří co nejúzkostlivěji dbali na bezpečnostní opatření.

I pět dalších příslušníků letky se chytilo do sítí rozestřených Uannovými agenty. Také oni byli obratem posláni na Aljašku – jejich letové záznamy nebyly tak znamenité, aby je zachránily.

Pozdě odpoledne telefonoval Groves Tibbetsovi a vyptával se, proč poslal letku na dovolenou. Velitel ho informoval o probíhající bezpečnostní prověrce.

Oba se před časem krátce setkali ve Washingtonu. Tehdy si Tibbets s jistými obavami uvědomoval, pod jak obrovským tlakem je šéf projektu. Ted se však zdálo, že Groves má spoustu času na povídání. Sliboval, že dostane co nevidět nové B-29, takže „svět je váš“.

To bylo všechno, co pořádného ze sebe dostal. Pak obrátil list. Hovořil o vědcích, kteří se brzy sesypou na Wendover. Jsou to „skvělí hoši“, ale mají málo porozumění pro „vojenskou stránku věci“. Proto bude nejlépe, nebudou-li „přespříliš informováni1’ o výcvikovém programu.

Groves si přál, aby o účasti vojenského letectva na projektu vědělo jen několik málo vědců, a to jen těch, kteří podporovali jeho stanovisko, že puma se musí vyrobit tak rychle, jak to jen půjde. Ty z nich, kteří pochybovali o správnosti své práce, považoval za poblouzněné šťouraly, kteří od vědy přeběhli na politické kolbiště. Měl pocit, že kdyby se tito „vlasatci“ dozvěděli o existenci letectva určeného ke svržení atomové pumy, jejich protesty by byly ještě radikálnější.

Tibbetsovi to ale řekl jinak:

„Podívejte se, co člověk neví, o tom nemůže mluvit. A to je z bezpečnostního hlediska to nejlepší.“

Když se chtěl radiolokační důstojník dále vyptávat, dostalo se mu od Tibbetse „toho nejmrazivějšího pohledu, jaký kdy jen viděl, tak jsem sklapl, šel na světnici a čekal.“

Tibbets byl zarputilý proto, „že chtěl Beserovi a všem ostatním dokázat, že s ním nejsou žádné špásy“.

Až teď, pozdě večer 12. září, se Tibbets a Ferebee konečně dostali k posezení, na něž se společně těšili.

Ferebee byl vyšší než Tibbets. Byl prudce elegantní a mohl by hrát filmového válečného hrdinu. Pěstoval si úhledný knírek ve stylu letců Britského královského letectva, který ho činil daleko starším než jeho čtyřiadvacet let.

Přežil třiašedesát bojových letů, o dvacet víc než Tibbets. Na válku měli shodný názor: je to prašivá záležitost, člověk bud zabije, nebo je zabit sám.

Létali spolu v Evropě, spolu se dostali pod palbu, společně poznali strach, a tak se blízce spřátelili. Neviděli se už rok a Tibbets byl potěšen, že staré přátelství stále trvá.

Povídali si o minulosti, vzpomínali na britská letiště, z nichž vzlétávali a útočili, na francouzská města obsazená Němci. Vzrušeně hovořili o tom, jak se jednoho letního dne v roce 1942 srazili se žlutonosými Messerschmitty Góringovy osobní letky. Tehdy jeden ze střelců v jejich bombardéru přišel o nohu, druhý pilot o ruku a Tibbets sám byl raněn do ramene. Ferebee zase jednou úspěšně za dne bombardoval německou leteckou základnu v Abbevillu. Britský rozhlas to hlásil týž večer v devět hodin. Vzpomínali na další letce, na kamarády, kteří zemřeli, na ty, kteří zmizeli v německých koncentračních táborech, na muže, o jejichž osudu se nic nevědělo.

Konečně se Tibbets dostal k současnosti.

„Tome, pro tuhle práci budeme potřebovat kvalitní lidi. Jestliže to bude fungovat, smeteme všechno na osm mil kolem místa zásahu.“

Ferebee uvažoval, co má říci.

„To bude pěkná řacha, kamaráde.“

To byl celý jeho komentář. Právě zdrženlivost byla jednou z Ferebeeho předností. Byl vždy připraven čekat a naslouchat. Jeho kamarádi o něm tvrdili, že se dovede prosadit jen v boji, ti pokeru, nebo když jde okolo nějaká pěkná holka.

Tibbets se ho ptal, zda si nevzpomíná ještě na někoho, koho by na takovou „práci“ mohli přibrat.

„Což takhle ‚Dutche‘?“ (Dutch – Holanďan – pozn. překl.)

Theoored„Dutch“ van Kirk byl jejich navigátorem v Evropě. Ve vzduchu byl klidný a perfektní, na zemi mimo službu spolu s Ferebeem bujaře flámovali a mastili karty. Tibbets si občas s nimi vyrazil a shovívavě se uchechtával, když jeho mladší druhové pořádali svůj soukromý bleskový nálet na londýnský noční život. Ferebee vysvětloval, že van Křik je nazpět v Americe, že se oženil a teď slouží v Louisianě. Tibbets slíbil, že zařídí, aby byl přeložen do Wendoveru. Van Kirk dokáže pozvednout kvalitu navigátorů letky na úroveň potřebnou pro atomové bombardování.

„Chtěl bych, Tome, aby každá osádka byla natolik samostatná, že si dokáže nalézt letovou trasu k cíli bez pomoci vzdušného průzkumu. Bez toho, aby tyto letouny shazovaly pumy s dýmotvornou náplní.“

Ferebee navrhl ještě dva muže, kteří by mohli Tibbetsovým požadavkům vyhovovat. Jeden byl bombometčík Kermit Beahan, další navigátor James van Pelt. Oba udělali na Ferebeeho dobrý dojem.

Tibbets jej ujistil, že je získá. K nim přidal podle vlastní volby muže, které znal ze zalétávání B-29. Tři z nich byli piloty. Robert Lewis, Charles Sweeney a Don Albury.

Lewis, vysvětloval Tibbets, je trochu divoký, ale rozený pilot; Sweeney je Ir z Bostonu, „a když mu řekneš, proletí s bé devětadvacítkou Grand Canyonem“. Albury patří k nejschopnějším ze všech pětadvacetiletých mládenců, které jsem kdy poznal“.

Pak měl ještě jednoho kandidáta, seržanta Wyatta Duzenburyho, svého bývalého palubního technika.

„Tome, co ten Dúzi dovede z leteckých motorů vyždímat, to jsou zázraky. Když jde do tuhého, je to čertův chlapík. Začne-li mu hořet jeden motor, je pevný jako skála. Hoří-li dva, je ještě pevnější.“

Na sklonku večera Tibbets s Ferebeem v podstatě rozhodli, kdo uskuteční první atomové bombardování.

-

 6

Korvetní kapitán japonského císařského námořnictva Mocicura Hašimoto nařídil, že zkouška vyvažovacího ponoru bude v 17.00 hodin 17. září. Ponorka I 58 se ponoří tři sta stop pod hladinu Hirošimské zátoky, aby se přezkoušela vodotěsnost všech ventilů a poklopů. Byla spuštěna na vodu v Kure teprve před čtyřmi dny a teď má jít poprvé pod vodu.

Když ji Hašimoto prvně v květnu spatřil, oblíbil si ji. Byla jednou z ponorek třídy „I“, větší, rychlejší a s lepším vybavením než prakticky kterékoli jiné plavidlo srovnatelné třídy na světě. Dva dieselové motory dávaly ponorce rychlost 14 uzlů; pod vodou dosahovala rychlosti 7 uzlů. Její akční rádius byl 15 000 mil a na moři mohla operovat tři měsíce. Měla šest vrhačů torpéd a zásobu devatenácti technicky nejdokonalejších torpéd na světě. Tato torpéda byla na kapalný pohon a dosahovala rychlosti 58 uzlů, nenechávala za sebou stopu a měla dosah 5500 metrů. Každé z torpéd o průměru dvou stop neslo 1210 liber výbušnin.

Dnes, když se ověřovala pevnost trupu, byl skladovací prostor pro torpéda s výjimkou krys, jež zamořovaly ponorku, prázdný. Všechny pokusy tyto hlodavce vyhubit byly marné. Byl to jediný problém, s nímž se korvetní kapitán Hašimoto nedokázal vypořádat. Jinak se mu jeho nekonečné bitvy, které sváděl s loděnicemi v Kure, s Námořním technickým úřadem a s Námořním výzkumným ústavem vyplatily. I 58 měla všechny náležitosti, jak si přál.

Stál na velitelském můstku ponorky plující něco přes míli jižně od Hirošimy a dalekohledem si prohlížel Námořní akademii na ostrově Etažimě. Zdálo se mu, že se od let 1927-1931, kdy tam studoval, nic nezměnilo. Tři roky po jejím absolvování byl odvelen k ponorkám. Miloval ten život. Jenže pak odešel, po jistou dobu musel sloužit na torpédoborcích a stíhačích ponorek ve vodách kolem Číny. Až v roce 1938 byl definitivně vybrán za příslušníka ponorkového loďstva. Tou dobou byl už ženatý a v roce 1940 mu žena porodila první dítě, chlapce.

Jeho zaměstnání ho strhlo do víru pro něho velmi pohnutých událostí. Byl převelen k námořní jednotce, jejímž úkolem bylo podporovat letecký útok na Pearl Harbor. Sloužil jako důstojník řídící odpálení torpéd na jedné z pěti ponorek. Každá z nich odpálila proti lodím americké flotily dvě trpasličí ponorky s dvoučlennou osádkou. Ty však selhaly a potopily se. Hašimotově ponorce se podařilo zmizet. Od té doby pro něho válka probíhala bez zvláštních příhod.

To mu vyhovovalo. Když si poprvé shromáždil osádku I 58, oznámil jí, že očekává odpovídající schopnosti a nikoli „nesmyslné heroické žvanění41.

Většinu ze 105 důstojníků a námořníků si vybral osobně. Někteří s ním sloužili na jeho poslední ponorce. Osádka považovala svého pětatřicetiletého kapitána za náročného, ale spravedlivého chlapa. Měl rozsáhlé zkušenosti a pověst člověka se smyslem pro přežití.

Někteří z nováčků byli vyložení mladíčci. Hašimoto na ně

pohlížel jako na další příznak, že válka vyžaduje nejvyšší nasazení. Ale jeho mladíci byli jako ostatní členové osádky stejně horliví a vypadali nadějně.

I 58 dospěla na místo určené k ponoru.

Hašimoto sešplhal z můstku na velitelské stanoviště. Bedlivě sledoval poslední přípravy k ponoření. Zaznívaly klidné rozkazy, hlášení a signální zvonky.

Hlavní motory byly vypnuty a elektromotory se rozezpívaly na plné obrátky. Výfukové a vzduchové ventily byly uzavřeny.

Strojovna oznamovala velitelskému stanovišti připravenost k ponoru. Palubní hlídky sestoupily do trupu ponorky. Službu konající důstojník otáčel ručním uzávěrem těsnícího víka průlezu do velitelské věže. Námořníci obsluhující ovládací páky záklopek u zaplavovacích komor hlásili, že všechny hlavní záklopky jsou v pořádku. Hlavní inženýr se otočil k Hašimotovi a oznámil mu pohotovost k ponoru.

Hašimoto zavelel: „Ponor – třicet stop!“

Sledoval, jak námořníci otevírají záklopky a jak vzduch se syčením uniká z komor. 158 začala pomalu klesat. Hloubkoměr se rozhýbal. Nejdříve pozvolna a pak stále rychleji. Zvenčí bylo slyšet nárazy moře na velitelskou věž. Potom zvuk utichl. Věž se dostala pod vodu. Pohon lodi převzaly elektromotory.

Hlavní inženýr hlásil správnost vyvážení ponorky.

Hašimoto přikazoval uzavřít záklopky. I 58 klesala hlouběji. Náhle se plavidlo zachvělo. Hlavní inženýr nařídil, aby upravili vyvážení ponorky. V hloubce sta stop zůstala I 58 s pečlivě odměřenou hmotností v zaplavovacích a vyvažovačích komorách bez hnutí na místě.

Znovu prověřili místa možných průsaků a přezkoušeli čerpadla. Žádné závady nezjistili.

Hašimoto nařídil, aby 158 klesla hlouběji. V hloubce dvou set stop došlo znenadání k maléru. Do skladiště torpéd se počal řinout proud vody. Postižená část byla ihned neprodyšně uzavřena.

Hašimoto, vědom si úzkostlivých tváří kolem sebe, vydával rychlé povely, aniž by dal najevo známky znepokojení.

I 58 se vyrovnala a poté se začala rychle vynořovat. Nad hladinou převzaly pohon dieselové motory.

Velitel v duchu proklínal montéry, jejichž lajdáctví málem způsobilo katastrofu. Hirošimská zátoka je hluboká, a tak by prakticky neměli naději, že by záchranné čety dokázaly potopenou ponorku vyprostit. Někde uvnitř neustále dřímající strach z toho, že bude navěky pohřben na mořském dně, způsobil, že se mu udělalo takřka nanic. Má-li už umřít, ať se tak stane v boji. Kromě Pěti spolužáků byli již všichni mrtvi. Stali se obětí amerických torpedoborců. Životnost ponorkových osádek se teď měřila ne na měsíce, ale na týdny, a to i bez nedůsledností loďařů v Kure.

Hašimoto nebyl pověrčivý. Ale rád by věřil, že úsloví „špatný začátek dobrý konec“ je pravdivé.

Byla to útěšná a velmi potřebná filozofie kapitána, jenž věděl, že jeho naděje na přežití se každým dnem zkracuje. Jeho velkou touhou bylo, aby před svou smrtí stačil potopit nepřátelskou loď.

 7

Omšelý, olivově nazelenalý sedan, zastavil na předměstí Santa Fe. Ve státě Nové Mexiko. Lansdale řekl Tibbetsovi a Beserovi, aby. sejmuli své letecké odznaky, a dal jim rozlišovací znaky ženijního vojska. Na vysvětlenou, ač to nebylo zapotřebí, řekl: „Kvůli bezpečnosti.“

Šéf bezpečnosti se s Tibbetsem a Beserem stýkal rád, neboť byli navyklí na vojenskou disciplínu, na rozdíl od vědců, kteří jeho agenty týrali všelijakými dětskými hříčkami. Lansdale byl dosud dopálený jejich posledním žertíkem. Jeden fyzik totiž otevřel v Los Alamos ocelový sejf a na tajné materiály s atomovou dokumentací položil kus papíru, na nějž napsal: „Hádej, kdo tu byl?“

Beser však byl příliš zmožen valícími se událostmi, než aby měl pomyšlení na nějaké špásy. Včera byl povolán do Tibbetsovy kanceláře. Okamžitě poznal ony „velevýznamné hosty“ – byli to i fyzikové Norman Ramsey a Robert Brode, jejichž vědecká |pojednání četl již jako student. Ted se ho hodinu vyptávali na jeho. vysokoškolská studia a jeho znalosti radiolokace. Na závěr dal Bro- de Beserovi najevo, že by se na takovou práci hodil, pokud pokládá svůj život za postradatelný.

Nikdo mu zatím ani nenaznačil, o jakou práci jde, ale sám Beser věděl, že udělá lépe, když se nebude na nic vyptávat.

„Časně ráno 19. září odletěli z Wendoveru do Albuquerque v Novém Mexiku. Odtamtud je Lansdale odvezl do Santa Fe.

Opětovně je upozorňoval: „S letectvem nemáte nic společného.“ Wendoveru jste v životě neslyšeli. A o tom, co víte, nemluvte.“

Zajeli do města a zastavili před ručně kovanou bránou starou několik století, odkud vedla pěšina na malý dvorek upravený španělském stylu.

Už po dva roky bylo toto prostředí přijímacím místem pro

některé z prominentních vědců světa. Zde Dorothy McKibbenová s mateřskou pečlivostí nabízela těmto mužům a ženám kávu s kobližkami a chlácholivá slova. Byla „předsunutou recepční“ netajnějšího střediska projektu Manhattan v Los Alamos, takzvaného objektu Y.

U východu ze dvorku čekal na Tibbetse a Besera Norman Ramsey, aby je doprovodil. Přísně jim nakazoval, aby nikoho, koho potkají, netitulovali „doktore“ nebo „profesore“.

„Bezpečnost,“ podotkl honosně Beser.

K volbě Los Alamos jako atomové laboratoře vedly dvě okolnosti. Bylo to místo natolik odlehlé, že především vyhovovalo bezpečnostním požadavkům. Kdyby některý z pokusů, jež se zde prováděly, vedl k předčasné explozi, nebylo v okolí husté zalidnění, jež by mohla ohrozit radioaktivita.

Tibbets byl z prvního dojmu rozčarován. Domníval se, že „místo, kde se taková puma rodí, by mělo mnohem více připomínat továrnu“.

To, co viděli, byl soubor budov, nakupených na vrchu náhorní plošiny v Jemezských horách.

Za vysokými drátěnými ploty teď žilo téměř šest tisíc vědců a techniků se svými ženami a dětmi. Beser toto místo připodobnil ke koncentračnímu táboru. Nevábné hodnocení se plně vztahovalo i na pohled zevnitř. Četné budovy byly neomítnuty a všude byl patrný spíš spěch než pohodlí. Jako ve Wendoveru také zde byly objekty s tabulkami:

VSTUP ZAKÁZÁN!

VSTUP PŘÍSNĚ ZAKÁZÁN!

Na Tibbetse a Besera ve své pracovně čekal J. Robert Oppenheimer, plachý a křehký fyzik – teoretik, vědecký ředitel projektu Manhattan. Srdečně je uvítal, ale vůči Lansdaleovi byl zdrženlivější.

Šéf bezpečnosti si totiž už několik měsíců pohrával s Oppenhei– merem jako kočka s myší. Příčinou byly jeho dřívější svazky s různými komunistickými organizacemi a jeho finanční příspěvky rozličným levicovým skupinám. V neposlední řadě důvodem chladného vztahu mezi oběma byly Oppenheimerovy sympatie ke komunistické straně.

Od 15. března 1943 byl pod dozorem. Sledovali ho, otevírali mu korespondenci, odposlouchávali telefon a jak později sám Lansdale přiznal, „dělaly se všechny možné ošklivé věci, aby byl uhlídán“.

Groves osobně podrobil Oppenheimera výslechu a dospěl k přesvědčení, že jeho „nejbližší a nenahraditelný spolupracov –

ník“ všechny svazky se svou kompromitující minulostí zpřetrhal. Nařídil, aby sledování vědeckého ředitele bylo zastaveno.

Lansdale však jeho příkaz ignoroval. Agenti pronásledovali Oppenheimera dále.

Onoho rána, když Beser a Lansdale odešli do Ramseyovy laboratoře, Oppenheimer šeptl Tibbetsovi:

„Ať se dovíte všechno.“

Před letcem se konečně otevírala Pandořina skříňka.

Zde, v Los Alamos, začal Oppenheimer svůj výklad, se lidé vnořují do neznámého světa, kladouce si takové otázky, jako „co je hmota?“ nebo „jak krátký je okamžik?“. Zde se hovoří o tisících tunách energie, jako kdyby se energie dala vážit. Vymýšlejí se způsoby jak zredukovat čas až k nicotě a mluví se zde o tisícině a milióntině sekundy. Diskutují zde o relativních výhodách plynné difúze a o elektromagnetickém procesu oddělování uranu 235 od uranu 238.

Tito muži odhalovali zvláštnost podstaty řetězové reakce a studovali klíčový problém kritického množství. Zkoumali jak do sebe doslova vstřelit dvě pod kritická množství uranu 235, aby ve správný čas nastal atomový výbuch.

Oppenheimer vystihl problém několika slovy:

„Naše zásadní otázka je doba, plukovníku. Dospět k správnému stanovení okamžiku vstřelení. Jestliže je správně vyřešíme, pak začnou problémy vám.“

Vědec se vlídně podíval na Tibbetse.

„Problémy budete mít ve chvíli, kdy puma vybuchne.“

Oppenheimer vysvětloval, na jakém principu zamýšlejí sestrojit uranovou pumu. Byl již vyvinut mechanismus, který srazí dvě polokoule s pod kritickým množstvím uranu 235 tak rychle, že jejich společná hmotnost dosáhne kritického stavu a vybuchne.

Otázky, na něž se hledala nyní odpověď, byly podle Oppenheimera tyto: jaké množství uranu 235 se má použít, jak veliké mají být obě polokoule, jakou rychlostí se musí srazit, jaký má být úhel rozptylu a dolet neutronů vyvolaných řetězovou reakcí. To byly některé z problémů, které řešili.

Vstal a pozval Tibbetse, aby jej následoval. Šli do blízké neoznačené budovy, na níž visela tabulka:

VSTUP CO NEJPŘÍSNÉJI ZAKÁZÁN!

Bylo to místo, kde plukovník Parsons a jeho tým vymýšleli jak dosáhnout, aby puma explodovala v požadované výšce nad cílem.

Oppenheimer podotkl, že Parsons s nimi poletí na první let s atomovou pumou.

Výborně. Takže pokud něco nevyjde, mohu blamáž shodit na vás,“ obrátil se Tibbets k Parsonsovi.

„Pokud něco nevyjde, plukovníku, pak už se nebude vyskytovat žádný z nás dvou, na koho by se dalo cokoli shodit, odvětil Parsons.

Pak popisoval Tibbetsovi jeden z pokusných přístrojů, které byly vyvinuty k ověření teorie o kritickém množství, jež měla přezdívku „gilotina“.

Určité množství uranu se ve tvaru mezikruží vloží do přístroje. Potom se jiná část uranu spustí otvorem dovnitř. Část uranu procházející otvorem způsobí, že oba díly se na zlomek sekundy přiblíží k prahu kritického množství. Byla to nebezpečná hra, a proto ji nazvali „taháním draka za ocas“.

Parsons potom vysvětloval mechanismus pumy podrobněji.

„Konstruovali jej tak, aby v okamžiku, kdy má dojít k plánované explozi nad cílem, zajistil vystřelení dvou pod kritických množství. Vznikne tím kritické množství, které vyvolá řetězovou reakci. To je zatím teorie. Dokud si celou věc neověříme, nemůžeme si být jisti, zda puma bude opravdu fungovat.“

Parsons poznamenal, že srdcem pumy je v podstatě obyčejné pětipalcové dělo s hlavní dlouhou šest stop. Když puma opustí letoun a letí k cíli, bude kus uranu 235 velikosti konzervy vstřelen směrem k druhému kusu připevněnému na ústí hlavně.

„A když nebude fungovat?“ trval na svém Tibbets.

„Udělá jenom krásnou díru v cílové oblasti a půjde zpátky na rýsovací prkno,“ vysvětlil Parsons.

Aby se vyvarovali takové nepříjemné možnosti, bude v následujících měsících Tibbetsova jednotka shazovat pokusné pumy. Ty pomohou vědcům poskytnout konečnou podobu pláště atomové pumy a také ověřit funkci přibližovacího mechanismu pro spuštění řetězové reakce, který v určené výšce přivede pumu do činnosti.

Zatím jsou s tímto zařízením problémy.

Na obhlídce Los Alamos spojené s výkladem nepřestával Oppenheimer Tibbetse uvádět v úžas. Pozdě odpoledne prošli další chodbou s podobnými místnostmi jako předtím. Uvnitř na stěnách visely černé tabule s matematickými vzorečky. V každé z nich se lidé skláněli nad logaritmickými pravítky a tabulkami.

Náhle se Oppenheimer v polovině kroku s hlavou nachýlenou jako pes, který zvětří, zarazil. Otočil se a kráčel nazpět do jedné z kanceláří.

Uvnitř seděl muž schoulený na dřevěné židli a upřeně zíral na tabuli. Byl neoholený a rozcuchaný.

Tibbets se podivoval, že „vrátný v téhle budově má dovoleno odpočívat po noční službě“. Vědec přistoupil zezadu k muži. Spolu hleděli na tabuli počmáranou spoustou rovnic. Oppenheimer popošel k tabuli a část textu smazal. Sedící muž se ani nepohnul. Oppenheimer rychle smazané místo doplnil několika vzorci. Muž stále jen zíral.

Ředitel projektu připsal poslední znak.

Muž vyskočil ze židle, jako když jím projede elektrický proud: „S touhle chybou zápasím už dva dny!“

Oppenheimer se usmál a vyšel z pracovny Enrika Fermiho, aby i tento člověk, patřící k zakladatelům a největším géniům jaderné fizyky, mohl dát znovu šťastně do práce.

Beser prožíval „nejfantastičtější dny svého života“. Setkal se a hovořil s tuctem proslavených vědců, kteří byli hrdiny jeho studentských let.

Mezi těmi, kdo mu dali nahlédnout do své práce, byli Hans Bethe a Ernest O. Lawrence. Vědci mu vyprávěli, že sestrojili zvláštní děla vystřelující uranové střely. Když je vystřelí proti sobě, po střetu se vzájemně pohltí. Líčili, že doufají v možnost využít tohoto jevu k navození atomové exploze. Hovořili o teplotách, které chtějí vytvořit a při nichž vzejde světlo „jasnější než tisíc sluncí“.

Ramsey mu oznámil, jakou úlohu bude mít jako radiolokační důstojník při této misi. Bude poučen jak sledovat nepřátelský lokátor, aby znemožnil uvedení složitého mechanismu atomové pumy k předčasnému výbuchu. Aby pochopil, jak by k takové možnosti mohlo dojít, musí se naučit tomu, co zná jen málo vědců detailům celého zážehového mechanismu atomové pumy včetně H lího vlastního miniaturního radiolokačního systému.

Onoho dne se nikdo netrápil tím, kolik toho mají Beserovi říct,valili na něho tolik informací, že se „málem v tom vířivém přívalu vědeckých informací topil“.

Když radiolokační důstojník opouštěl pracovny, byla už tma. S obtížemi se dostal k ubytovně určené pro hosty. Otevřel dveře ‚i strnul. Na gauči ležela přitažlivá bruneta, popíjející drink. Pomalu odložila sklenici a vstala.

„Mohu vám nějak pomoci?“

V její řeči byl neznatelný německý přízvuk.

Byla to Katherine Oppenheimerová, choť vědeckého ředitele. ( přijela z Německa, když jí bylo čtrnáct).

„Promiňte, madam, lituji,“zakoktal Beser a zmlkl.

„Někoho hledáte?“

„Ano, madam… ne, madam… svou postel… myslím pohostinskou ubytovnu, madam.“

"Ta je vzadu v domě. Vešel jste nesprávnými dveřmi, ale můžete tam projít tudyhle.“

A paní Oppenheimerová se uvelebila na gauči a dál usrkávala svůj nápoj.

Stydlivý Beser klopýtal kolem unylé první dámy Los Alamos.

V tu chvíli její manžel děsil Paula Tibbetse. Oba muži seděli v Oppenheimerově pracovně sami a bilancovali, co všechno Tibbets viděl. Letec měl dojem, že za posledních několik hodin se mu dostalo „lepší vědecké výchovy než za všechna školní léta dohromady“.

A teď se Oppenheimer začal vyptávat jeho. Chtěl znát, jaká jiná rizika s sebou přináší bombardovací úkol a co všechno může způsobit nepřítel. Tibbets vysvětloval, že vždycky existuje možnost, že se puma v pumovnici vzpříčí nebo že ji chybný mechanismus přivede k předčasnému výbuchu. Oppenheimer byl přesvědčen, že riziko tohoto druhu je možné u atomové pumy omezit.

Pak se upřeně zahleděl na Tibbetse.

„Plukovníku, váš největší problém může nastat až potom, co puma opustí letoun. Tlaková vlna po výbuchu může váš stroj rozdrtit. Obávám se, že vám nemohu zaručit, že to přežijete.“

  8

Šoupání japonských dřeváků „geta“ po kamenné podlaze bylo jediným zvukem v osacké univerzitní laboratoři dr. Cunesabura Asady, vědce patrně s největší představivostí v celém Japonsku. Jeho spolupracovníci už věděli, že tento zvuk svědčí o Asadově spokojenosti.

Vědec v bílém plášti, přenášeje váhu těla z nohy na nohu, studoval svůj poslední výtvor, přibližovací mechanismus. Jeho konstrukce a účel byly podobné těm, které právě zdokonalovali v Los Alamos.

Vyvinutí tohoto mechanismu si vyžádalo několikaměsíční práci v Asadově dobře vybavené laboratoři. Málokdy teď opouštěl univerzitu, pracoval dlouho do noci, zdříml si tu a tam na gauči v rohu laboratoře a netrpělivě odbýval vše, co ho vyrušovalo.

Byl jako na počátku války vedoucím katedry fyziky, ale od roku 1939 nepřednášel. Jeho důvtip z něho učinil jednoho z životně důležitých vědců pro japonské válečné úsilí.

Od roku 1937 Asada pravidelně přednášel v Námořním technickém výzkumném ústavu v Tokiu a v Námořním leteckém výzkumném ústavu v Jokosuce. Vedle pedagogické činnosti ještě před vstupem Japonska do války úzce spolupracoval s vojenskými úřady. A 17. prosince 1941 byl jedním z vědců, kteří byli vybráni k práci na projektu „A“.

Byl to krycí název japonského atomového výzkumu. Jedenáct dní poté, co prezident Roosevelt dal souhlas, aby se rozběhl projekt Manhattan, rozhodlo se i Japonsko pro vývoj atomové pumy.

Asada si navždy zapamatoval atmosféru opojného patriotismu, která se po přepadení Pearl Harboru zmocnila účastníků setkání v tokijském Národním klubu. Sršely sliby o velkorysých dotacích na atomový výzkum. Asada upozorňoval na rozsáhlé technické problémy, jež bude třeba překonat. Vše se přešlo bez povšimnutí. Byly to dny, kdy si Japonci připadali nepřemožitelní. Jeden námořní důstojník prohlásil, že by možná mohli pomoci Němci, noví spojenci Japonska. Vědec se ohradil, protože mnozí přední němečtí atomoví vědci jsou židé, a pokud nebyli vyhnáni z Německa, jsou pravděpodobně mrtvi. Dodal, že někteří z nich mohou být ve Spojených státech. Zároveň vyslovil podezření, že.Amerika má potenciál k vývoji atomových zbraní.

Námořní důstojník ho pokáral; „Prosím vás, Amerika – a Japonsko!“

Celý rok se spolu s dalšími vědci touto otázkou zabývali.

prosinci 1942 předložili závěry své práce: trvalo by jim deset let, než by byli s to vyrobit „nějaké atomové zbraně“. I to bylo optimistické tvrzení, neboť Japonsku chyběl uran.

Námořnictvo od projektu „A“ postupně upustilo, ale práce na sestrojení vlastní atomové pumy v pozemní armádě, i když pozvolna, pokračovaly ještě dlouho do roku 1945.

Tehdy rozběhlo japonské námořnictvo projekt „B“. Asada ihned rozpoznal jeho široké možnosti. Šlo o vývoj radiolokátoru, navigačního přístroje a přibližovacího mechanismu.

Na všech třech zařízeních bylo za posledních osmnáct měsíců dosaženo překvapujícího pokroku. K urychlení vývoje japonského radiolokátoru neobyčejně pomohly dvě slavné britské válečné lodě Prince of Wales a Repulse. Obě byly v oněch pohnutých dnech roku 1941 potopeny před Singapurem. Japonští potápěči je na mořském dně objevili a splnili herkulovský úkol. Rozebrali a vyzvedli na hladinu radiolokační přístroje, které byly do Japonska dopraveny, smontovány a výzkumným pracovníkům poskytly neocenitelné informace.

Asada sám vyvinul přibližovací mechanismus, který se vzápětí začal sériově vyrábět. Když dokončil svůj příspěvek k projektu „B“, připojil se k malé vybrané skupině vědců, kteří pracovali na nej- úžasnější ze všech zbraní.

Chystali paprsky smrti.

Bylo to zařízení ze stránek science fiction. Mělo vysílat neviditelné paprsky ničící letouny za letu tak, že jim roztříští vrtule nebo usmrtí jejich osádky.

Asada věděl, že s takovou zbraní by Japonsko dosáhlo rozhodného vítězství. Před smrtícím paprskem neměl naději na záchranu žádný letoun. Dovedně rozmístěné baterie vyzařovačů paprsků smrti by japonským městům zaručovaly naprostou nedotknutelnost a bezpečnost před leteckými nálety. Jiné baterie mohly být nasazeny proti letounům útočícím z moře. Později by se tyto zbraně mohly instalovat na japonských válečných lodích, které by nepřítele ničily na dalekých přístupech k ostrovní říši.

Možnosti byly opojné a neomezené. Prototyp tohoto zařízení zatím dokázal zabít laboratorní krysu. Tento skromný úspěch posílil v Asadovi naději. Následujícím krokem v Asadově plánu bylo zamířit paprsek smrti na většího savce.

 9

Překvapovat nepřítele bylo trvalou starostí generálmajora Seidza Arisua. Překvapení byla jeho byznysem. Vytvářel je, šířil je, předpovídal a zneškodňoval.

Byl hlavou výzvědné služby císařské armády a uznávaným mistrem japonské špionáže.

Tento muž bantamových rozměrů, obrovského intelektu a bázlivé nátury, která harmonizovala s jeho drsným řezavým hlasem, měl složku na každého důležitého japonského politika a důstojníka. Znal více tajemství než kterýkoli jiný muž v armádě a často těchto znalostí využíval k upevnění vlastního postavení.

Naopak v kartotékách, jež si o něm vedli jeho rivalové ve výzvědné službě námořnictva, se hovořilo o Arisuovi jako o „arogantním, přehnaně spoléhajícím na vlastní schopnosti a nebezpečně ambiciózním chlapovi“.

Vztahy mezi oběma správami japonské výzvědné služby byly na bodu mrazu. Obě vedly mocenský boj o to, která z nich dokáže přinést nejcennější informace.

Arisue si začínal věřit, že se mu konečně naskytne možnost

rozhodnout tento boj oslňujícím špionážním tahem. Už od časného rána byl ve své přecpané úřadovně umístěné v křídelním traktu generálního štábu pozemního vojska v Tokiu a snažil se ověřit vzrušující zprávu, kterou vyslala jeho spojka z Lisabonu. Za normálních okolností by se taková zpráva až k Arisuovi nedostala, ale nařídil, že chce osobně vidět „všechno, co se týká Ameriky“.

Něco o Americe přicházelo z berlínského abwehru. Byly to zastaralé výstřižky novin z Madridu a z Mexika City. Jistou cenu měly týdenní souhrny amerického tisku. Výzvědná služba pozemního vojska odebírala 140 titulů amerických novin a časopisů. Takový New York Times, Saturday Evening Post, Collier’s, Time nebo Newsweek obsahovaly zmínky o pohybech jednotek a o ztrátách na bojištích, jež Arisuovi umožňovaly sestavit překvapivě přesnou mozaiku o zapojení Spojených států amerických ve válce. Zpočátku byl vůči materiálům sesbíraným z amerického tisku podezíravý. Domníval se, že může jít o past, nastraženou nepřátelskou zpravodajskou službou. Ale konfrontací pramenů se opětovně přesvědčoval o věrohodnosti zpráv amerického tisku. Stále více žasl, jak američtí cenzoři mohou dovolit zveřejňovat tak závažné materiály.

Nyní, když studoval zprávu z Lisabonu, přemýšlel, jak s ní naložili portugalští cenzoři. Nepochybně její kopii postoupili britské a americké zpravodajské službě. Arisue nabýval podezření, že se tak děje v posledních šesti měsících pravidelně.

Arisuův muž v Lisabonu zaslechl, jak se povídá, že se Spojené státy pustily do nového obrovského vojenského projektu.

Po hodinách rozvažování dospěl Arisue k závěru, že jedinou cestou jak ověřit pravdivost této zprávy je propašovat agenta přímo do Spojených států.

Bude to nejobtížnější operace, jakou kdy podnikl. Žádný rodilý Japonec nemůže zůstat nadlouho v Severní Americe neodhalen. Arisue se může obrátit na kypící německou špionážní síť v Jižní Americe, aby mu poskytla vhodného agenta. Ale schvalovací proces přes Berlín může trvat měsíce, zejména teď, když se štěstěna obrací proti Hitlerovi. Italové už jsou ve zmatku.

Arisue tím jakoukoli pomoc států Osy vyloučil.

Přemýšlel o svých vlastních zdrojích. Jeho lisabonská spojka neměla pro tak riskantní úkol předpoklady. Jeho muži v Madridu a v Mexiku City byli naverbováni z místních obyvatel a sotva byli schopni něčeho víc než fungovat jako „poštovní schránka“. A co Brazílie? Ke jménu svého agenta v této zemi si poznačil otazník. J en muž byl dobrý. Ale kde by měl začít?

Poselství z Lisabonu vůbec nenaznačovalo, kde se nový americký projekt vyvíjí, ani oč při něm jde.

Byly to nepředstavitelné problémy. Ale kdyby dokázal odhalit, čeho se ten nový americký projekt týká, mohlo by to posílit odhodlání japonské vlády bojovat až do konce.

Arisue si dal zavolat podplukovníka Kakudza Óju, šéfa americké sekce v Arisuově hlavním stanu. Oba důstojníci strávili zbytek odpoledne úvahami, jak by špión mohl proniknout do Spojených států.

 10

V palubním telefonu B-29 zaznívaly úsečné rozkazy:

„Pojedeme to předpisově. Bude na nás kdekdo čumět. Ať nikdo nic nezvorá. Jasný?“

Osádka obrovského bombardéru pilotu kapitánu Robertu Lewisovi neodpovídala. Poslední hodinu to „jeli předpisově“, držíce se striktně směrnic obsažených v tmavožluté příručce. Přezkoumali vnějšek bombardéru, usadili se uvnitř, poskládali padáky a začali s předletovou přípravou.

Palubní technik Duzenbury a Caron, zadní střelec, kteří letěli s Lewisem už bůhví pokolikáté, se divili, jak to bral toho drsného podzimního rána ve Wendoveru vážně. Znali zkušebního pilota Lewise jako šestadvacetiletého šprýmaře se starou lodičkou zmáčknutou do špičky a s umazanou leteckou kombinézou. Vypadal jako válečný veterán, i když v boji ještě nikdy nebyl.

Podle Caronových slov si Lewis počínal při tom letu, „jako kdyby vezl prezidenta a vládu“.

Střelec napěchovaný v zadní věži byl v pokušení zapnout palubní telefon a poradit pilotovi, aby si dal pohov. Pokušení však přešlo a příprava nerušeně pokračovala.

„Přístroje v pořádku, navigátore?“ zazněl v telefonu Lewisův brooklynský přízvuk.

„V pořádku!“

Navigátor, kapitán Theodore „Dutch“ van Kirk se uvelebil pohodlně ve svém měkkém sedadle a přemýšlel, na koho se Lewis pokouší udělat dojem. Van Kirk za ten týden, co byl ve Wendoveru, rozpoznal, že Lewis se rád předvádí.

Tibbets navigátora chlácholil, že Lewis „jen tak vypouští přebytečnou páru, ale ve vzduchu že je normální“. Van Kirk měl o těchto „normálních“ svou představu. Příliš často se ukazovalo, že jsou „dobrodruzi snažící se oslnit svou odvahou ostatní. Doufal, že on není tím typem.Lewis zase považoval všechny navigátory za divnou rasu, která žije v přesvědčení, že každý pilot musí vést letoun udaným kursem na milimetr. Nicméně dnes se hodlal přesně řídit každou změnou kursu, kterou mu van Kirk udá. Tím se chtěl vyvarovat nepříjemností, kdyby někde něco selhalo.

Když seděl ve své pilotní kabině a pozoroval světélka blikající na palubní desce, měl nadmíru příjemný pocit. Ano, dotáhl to skutečně daleko.

V dobách, kdy se jako malý kluk potloukal brooklynskými ulicemi, platilo pár svižných pěstí víc než vybraný přízvuk. Později v letecké škole, a to věděl dobře sám, mu neotesané móresy i o/hodně nebyly přičítány k dobru. Avšak nakonec i nejnáročnější / jeho instruktoru uznával, že je vysoce talentovaný pilot.

Nikdy nezapomněl, jak byli maminka a tatínek pyšní, když ho poprvé uviděli v důstojnické uniformě, a jaké zadostiučinění sám pociťoval, když ho po Brooklynu zdravili „jako pana Někoho“. Pak přišel den, kdy vzal na let s B-29 legendárního Charlese Lidbergha. Po přistání Lindbergh Lewisovi řekl, že by ho měl rád sebou na palubě při svých epochálních letech.

Byl to Tibbets, který vychoval z Lewise jednoho z nejlepších pilotů na B-29 v celém letectvu. Povolání do Wendoveru ho proto nepřekvapilo. Napsal tehdy svému otci:

„Paul mě potřebuje, protože dovedu odvést tak dobrou práci.“ Skromnost, jak Lewis sám připouštěl, nepatřila k vlastnostem, jimiž by chtěl okouzlit. Ale měl jiné: velkorysost a nesmlouvavou loajalitu vůči svým osádkám, zejména vůči mužstvu. Na zemi ho mechanici zbožňovali jako hrdinu, protože dokázal pokaždé řády a nařízení překroutit tak, aby jim vytvořil co nejpříznivější pracovní podmínky.

Se svou osádkou se poprvé setkal před několika dny, když přišla první B-29 do Wendoveru. Mezi létajícím personálem vznikla řevnivost, kdo ji bude pilotovat. Když byl vybrán, měl radost skoro jako školák. Okamžitě začal říkat „moje osádka á můj letoun11.

Pro první let se však na místo Lewisova obvyklého navigátora i bombometčíka osádky usadili van Kirk a Ferebee. Tibbets mu vysvětlil, že van Kirk a Ferebee budou postupně létat se všemi  osádkami. „Bude to jako za starých časů, Bobe,“ sliboval Tibbets. To Lewise povzbudilo. Za „starých časů“ měli s Paulem bezprostřední osobní styky, do nichž se nikdo nepletl“.

Ve Wendoveru už tomu tak nebylo. Lewisovi vadilo, že Tibbets nemá nikdy čas, aby si s ním sedl a zavzpomínal na staré časy. A co horšího, „nesmál se žádnému z mých vtipů a už nebyl tak shovívavý, když jsem se dopustil nějaké chybičky. Přikládal jsem to tomu, že mu jeho nová velitelská funkce nabourává nervy.“

Předletová příprava se konečně chýlila ke konci. Lewis se zeptal van Kirka, na kolik odhaduje čas potřebný pro let k výchozímu bodu, místu na mapě, odkud letoun zahajuje bombardovací manévr. Vzdálenost od výchozího bodu k cíli bude několik málo mil. Zde musí Lewis velmi úzce spolupracovat s bombometčíkem Ferebeem. Od chvíle, kdy se poprvé setkali, neměl Ferebeeho rád. Soudil, že je „nafoukaný“ a mluví jako filmový „playboy“.

Jednou večer spolu hráli poker. Lewis prohrál polovinu měsíčního žoldu. Bylo to pro něho tvrdé, byl rozvedený a byl na tom špatně s penězi. Tibbets mu položertem poradil, aby hrál jen „se sobě rovnými“.

Velitel dobře věděl, že Ferebee je jedním z nejlepších hráčů pokeru v uniformě. Měl za to, že Lewis „neumí prohrávat“ – obvinění, které by pilot rázně popřel – a kromě toho nechtěl, aby „karty vytvářely zbytečné problémy“.

Lewis si v duchu opakoval všechny body instruktáže, kterou mu Tibbets dal. Měl stoupat do výšky třiceti tisíc stop a letět jižním směrem na střelnici pro cvičné bombardování u umělého jezera Salton Sea v Jižní Kalifornii. Tam se měl Ferebee pokusit odhodit obří pumu naplněnou betonem do kruhu o průměru sedm set stop při severním okraji jezera. Tibbets poučil Lewise, že má provést sestupnou zatáčku o 155 stupňů, kterou jakmile pumu svrhnou, se dostane zpět do příletového směru. Velitel ho nabádal, „jdi přídí dolů a koukej se z toho místa dostat tak zatraceně rychle, jak to jen dokážeš“.

Tibbets doufal, že tento manévr mu umožní odpovědět na otázku, zda osádka bombardéru přežije předpokládanou tlakovou vlnu po výbuchu atomové pumy. Počítal, že Lewis by mohl být ve chvíli, kdy puma dopadne na cíl, nějakých sedm mil daleko. Důvod manévru mu ale nevysvětlil, „protože by to znamenalo prozradit příliš mnoho příliš brzy“.

Krátce potom, kdy Lewis vstoupil na palubu B-29, zažil další překvapení. Na stojánce se objevil Beser s tím, že s sebou do mašiny bere nějakých tři sta liber zvláštních přístrojů.

„Jakých a nač vám nemohu říci,“ pravil zvesela, „protože je to věc bezpečnosti.“

Tím si Beser pilota nijak nezískal. Zatímco čekali na povolení ke startu, radiolokační důstojník dřepěl na podlaze B-29 za toaletou v zádi trupu se svými spektrálními analyzátory, směrovými zaměřovači, přístroji ke zjišťování nepřátelských radiolokátorů v činnosti a s anténami.

Beser nastupoval na svůj první let, na němž bude moci prakticky vyzkoušet, jaké to je, když se nepřítel pokouší elektronicky rušit

shoz atomové pumy. Některé z jeho přístrojů byly speciálně upraveny v Los Alamos. Během letu budou ze země přijímat signály simulující činnost nepřátelských radiolokátorů. Beserovým úkolem bylo odhalit je, analyzovat a zahájit rušení.

„Motory připraveny k spuštění?“

Dříve než Duzenbury Lewisovi odpověděl, studoval přístrojovou desku palubního technika. V jednatřiceti letech byl nejstarším mužem osádky. Nepídil se po tom, proč ho Tibbets do Wendoveru povolal. Stačilo mu, že bude „pracovat pro nejprímovějšího džentlmena v celém letectvu.“

Měl rád i Lewise. Hned po plukovníku Tibbetsovi byl nejlepším pilotem, jakého znal.

„Kapitáne, nahoďte motory!“

Motory Wright Cyclone se se řevem jeden po druhém rozběhly, věž povolila Lewisovi start. Na začátku vzletové dráhy vytočil motory na 2300 otáček za minutu, zatímco Duzenbury kontroloval chod dynama motorů. Potom nastavil plynové páky na maximální režim a pomalu uvolňoval brzdy. Když dosáhl rychlosti 95 mil za hodinu, zvedl tento největší bombardér světa do vzduchu tak, jak to přikazovaly instrukce.

Přesně v určený čas dosáhli výchozího bodu. O minutu později l Ferebee oznámil, že má v Nordenově zaměřovači cílový bod.

„Shodit pumy. Zpět, opravuji, shodit pumu!“

Lewis stočil bombardér prudce doprava, přičemž ho mírně potlačil přídí dolů, aby zatáčku ještě urychlil. Překvapený Caron na zádi hulákal do telefonu: „Kapitáne, tady je to jako na toboganu!“

„Jízdné vybírám, až přistaneme doma,“ křičel Lewis.

Beser byl příliš ponořen do svých problémů, než aby takový manévr zaregistroval. U jeho dvou přístrojů kleslo napětí a on tak stratil jakékoli údaje o účinnosti své elektronické výbavy proti neviditelným paprskům. Znechucen s měřením přestal.

Superpuma dopadla do kruhu. Kameramani z projektu Manhatan hlásili, že se jim podařilo její pád natočit. Filmy byly letecky poslány do Los Alamos. Tam je vědci podrobně studovali a stále přemítali, jakou nejvhodnější definitivní podobu by měla atomová puma mít.

Měřící přístroje v prostoru cílového bodu spočítaly, že v okamžiku, kdy puma dopadla, byl Lewis přes sedm mil daleko.

Tibbetsovi se ulevilo. Provedený manévr naznačil, že by letoun měl tlakové vlně uniknout. Svěřil se se svým uspokojením – jednomu vědci, který s ním byl na střelnici.

Dotyčný pán dal Tibbetsovi zmrazující odpověď:

Sedm mil, dvacet mil, padesát mil. Dokud neshodíme skutečnou atomovou pumu, neexistuje způsob jak určit, co je vlastně bezpečná vzdálenost.“

Byl už večer, když se Tibbets vrátil do Wendoveru. Ve své pracovně přemítal dál, jaké jsou taktické požadavky na dopravu a shození atomové pumy na cíl.

I když tehdy, 21. října, věděl daleko víc než před měsícem, zdaleka se necítil jistým. Neurčitelná povaha exploze – nikdo nemohl odpovědně říci, jak bude veliká – a nejistota kolem tlakové vlny, tedy další neznámá veličina, vedly k úvaze vyloučit doprovod stíhaček. Ty, aby přežily tlakovou vlnu, by musely být v okamžiku exploze, kdy bombardér byl nejzranitelnější, tak daleko, že mu nemohly poskytnout patřičnou ochranu. A navíc, doprovod stíhaček by mohl jen upozornit na bombardér. Tibbets rozhodl: bombardér poletí sám.

Jenže se objevily další problémy – protiletadlové dělostřelectvo a nepřátelští stíhači.

Dalo se očekávat, že poslední část letové trasy povede nepřátelským územím, které bude alespoň v některých oblastech pod ochranou stíhaček. Čím víc o tom Tibbets přemýšlel, tím se mu zdála pravděpodobnost úspěchu menší. Bombardér může být zničen ještě před tím, než dosáhne cíle.

Pak se ale rozpomněl na svou zkušenost z Nového Mexika.

Před několika měsíci tam prováděl zkoušky s úkolem zjistit, jak odolné jsou B-29 proti útokům stíhaček. Dopálil se nad tím, že jeho „vlastní" B-29, kterou užíval ke všem zkouškám, je mimo provoz. Nabídli mu jinou – ale ta byla „svlečená“. Vymontovali z ní veškerou palubní výzbroj.

I přesto se tehdy rozhodl, že s ní poletí, aby dal pilotům stíhacích letounů příležitost k nácviku. Rychle zjistil, že odstrojená B-29 dokáže stoupat o čtyři tisíce stop výše než jeho starý bombardér. Byla také rychlejší a lépe ovladatelná. Byl schopen s ní stíhačům P-47, které na něho útočily, hravě uniknout. Ve výšce 34 000 stop musely upustit od pronásledování, neboť jejich motory námahu nevydržely.

Když na. to vzpomínal, pocítil vzrušení. Protiletadlová palba byla ve výši nad 32 000 stop neúčinná a navíc Tibbets věděl, že japonské stíhačky Zero jsou co do výkonu obdobou amerických P-47.

Uvažoval. Jestliže cílem bude město v Japonsku, pak největší naději na přežití budou mít tehdy, použijí-li k atomovému

bombardování odstrojené B-29. Odstraní veškeré pancéřování a všechny zbraně, s výjimkou dvou kulometů v zádové věži.

Zvedl telefon a zavolal do dílen, aby mechanici hned začali „odstrojovat oba bombardéry B-29, které již byly ve Wendoveru.

„Ještě teď večer?“ ptal se nevěřícně vedoucí mechanik.

„Teď!“ řekl Tibbets rozhodně.

Mechanici to považovali za „naprosto praštěný nápad“. Později začali říkat odlehčeným bombardérům „Bezbranný terč jedna“ a „Bezbranný terč dvě“.

 11

Nad Tichým oceánem letělo v přesné formaci směrem na východ pět letounů. Jejich piloti byli předurčeni k brzké smrti.

Kolem krku měli volně uvázané bílé šátky. Pod koženými leteckými přílbami a brýlemi měli každý z nich na hlavě ještě Hačimaki, pruh látky, jaký si ve starém Japonsku uvazovali kolem hlavy samurajové, jdoucí do bitvy. V to ráno byl tento pruh znakem zvláštního úderného útvaru pilotů-sebevrahů, „šimpu“ neboli „božského větru“, jimž se později začalo říkat kamikaze. „Šimpu“ byly nenadálé tajfuny z let 1274-1281, které, jak praví legenda, zachránily Japonsko před zběsilostí mongolských útočníků.

Muži vybraní za nové „šimpu“ byli několik hodin před startem ujištěni, že jsou „bohy oproštění od pozemských přání“. Jejich letouny typu Zero nesly po 150 kilogramech pumové nálože. 11 kolem pilotů bylo střemhlavým letem zasáhnout lodě americkě flotily, které byly dosud za obzorem.

Tento plán před pouhými šesti dny vymyslel viceadmirál Takidžiro Oniši. Ke všem přívlastkům, jimiž byl tento muž s tváří, jako měsíček obdarován – arogantní, skvělý, nafoukaný, nekompromisní– bylo možno v těchto říjnových dnech přidat ještě jeden-zoufalý.

Oniši už nebyl ten sebevědomý vůdce, který se podílel na přípravě útoku na Pearl Harbor, jenž zosnoval zničující útok na základnu Clark Field na Manile, jímž bylo smeteno americké letectvo na Dálném východě, a který posílal své piloty na loupežné výpravy po celém Pacifiku.

Slavné dny byly pryč. Blížila se odveta. K Filipínám mířila nepřátelská americká námořní flotila. Kdyby tyto ostrovy padly,japonské zásobovací cesty by byly beznadějně přervány. Onišiho jmenovali velitelem 1. letecké armády, jež operovala z Manily. Tato letecká, kdysi tak úctyhodná síla představovala dnes necelou stovku letounů. Onišimu to však stačilo. Dne 19. října předložil svůj plán na „šimpu“.

Piloti reagovali nadšeně. Muži letící touto dobou nad vodami Tichého oceánu měli zasadit první úder.

Přirozeně že na rozloučenou napsali své poslední dopisy a básně. Někteří zanechali krátké poslední vůle. Každý z nich v duchu tradic samurajů odcházejících do svého posledního boje přiložil pramen svých vlasů a odstřižený nehet - to bylo vše, co mělo z jejich tělesných schránek zůstat na zemi.

Před startem Oniši osobně nalil každému z pilotů ceremoniální kalíšek saké a nabídl mu sušenou sépii. Když všichni měli své kalíšky, Oniši se uklonil a oběma rukama pozvedl svůj ke rtům. Potom dal všem pilotům krabici bento s jídlem, jež mělo být jejich posledním občerstvením.

10.45 hodin dopoledne letka sebevrahů zpozorovala nepřítele, americkou flotilu letadlových lodí, doprovázenou torpédoborci. Piloti vyrazili, vypouštějíce proužky staniolu, aby zmátli nepřátelské radiolokátory. Potom každý vytáhl pojistnou závlačku a odjistil tak svůj výbušný náklad.

10.53 hodin se první letoun Zero střemhlav vrhl na palubu mateřské letadlové lodi St. Lo. Letoun s pilotem se v obrovské explozi roztříštil. To byla ta „nádherná smrt-rippa na saigo“, kterou sliboval Oniši.

St. Lo začala klesat ke dnu.

10.59 hodin 25. října 1944 bylo dílo dokonáno: všech pět letounů zasáhlo svůj cíl. Jejich poslání znamenalo totální úspěch.

Další měly následovat.

 12

Dne 24. listopadu dostala 393. letka svou celkem již patnáctou „odstrojenou" B-29. Nyní byla na plných počtech. Odstraněné pancéřování a všechny zbraně s výjimkou zádové věže už nikdo nekomentoval. Piloti došli k závěru, Že takovýmto odlehčením získávají na výšce a na rychlosti, i když nebyli zcela přesvědčeni o Tibbetsově tvrzení, že v boji budou mimo dosah protiletadlové palby a nepřátelských stíhačů.

Lewis psal rodičům:

Dnešek byl pouhá typická rutina. Ráno pokyny a potom nácvik bombardování. Pak zpátky na oběd (byl dobrý), pak další nácvik, neptám se, proč. Nikdo se neptá.“

Dopis budou číst agenti projektu Manhattan přidělení na poštu wendoverské základny. Usoudí, že není v rozporu s bezpečnostními opatřenínimi, a dovolí, aby byl odeslán. Mnohé dopisy tímto sítem neprošly, skončily na Uannově psacím stole. Ostražitý major si dal zaležet, aby jejich pisatelé potom opouštěli jeho pracovnu vyděšeni natolik, že při příštím psaní domů budou opatrnější.

Osádky měly k dispozici tři sta plášťů obřích pum pro cvičné lety

K Selton Sea. Kameramani dál filmovali odhoz pum a letouny při

jejich 155 stupňových prudkých zpětných zatáčkách.

Tento manévr, nacvičovaný jak vlevo, tak vpravo, byl předměstem mnoha spekulací. Piloti brzy zjistili, že nedokončit náležitě manévr znamenalo dočasný zákaz létání. Takový trest patřil k metodám Tibbetse, jenž byl současně ostatním příkladem. Sám pilotoval minimálně několik letů na Salton Sea s Lewisem jako s druhým piloti a požadovanou zatáčku předvedl perfektně.

Cílový terč se neustále zužoval a nyní měl poloměr jen čtyři sta stop. Ferbee dokázal, že pumu je možné do tohoto kruhu shodit z výšky třiceti tisíc stop. Na dlouhých cvičných letech nad pevninou i nad vodou van Kirk předvedl, že takový let je možné navigovat s chybou menší než půl míle. Pozemní personál byl v činnosti nepřetržitě čtyřiadvacet hodin. Pracoval bez ustání, aby udržel bombardéry v dobrém technickém stavu.

Proviantnímu důstojníkovi Charlesovi Perrymu velitel oznámil, aby v případě jakýchkoli potíží jenom vyřkl slovo Silverplate. Perry to přijal skepticky. Ale jednoho dne, když už měl dost hádání s proviantním zásobovacím skladem, toto slovo vypustil.Požadované zboží bylo v několika hodinách. Každé skladiště amerického letectva dostalo zvláštní rozkaz, že Silverplate má ve všem přednost.

393. letka se stala nejlépe živenou jednotkou v letectvu. Vědělo se, že Tibbets poslal dopravní letoun tisíc mil pro náklad jižního ovoce, čerstvé ryby z New Orleansu, Miami a San Franciska se objevovaly pravidelně na Perryho jídelníčku. Při jedné příležitosti Tibbets osobně zaletěl do Portlandu ve státě Oregon pro náklad kávových šálků, což představovalo osmnáct set mil tam a zpět. Pečoval o své mužstvo i jinak. Když se někdo dostal do křížku s policií v Salt Lake City kvůli dopravnímu přestupku nebo rvačce,

Nebo se zapletl s vdanou ženou, pokaždé intervenoval v jeho prospěch. Samozřejmě jen tehdy, pokud jej k tomu služební postavení dotyčného opravňovalo.

Výkonný důstojník John King usiloval o to, aby udržel kázeň na požadované úrovni. Ale Tibbets dal jasně najevo, že mu příliš nesejde ani na vzorně vyseknutém zasalutování, ani na tom, aby puky na kalhotách byly jako břitva a boty vyleštěné jako zrcadlo. Zajímalo ho jen a jen, jak dobře kdo umí dělat. Postupem času se letka stávala jednou z nejledabyleji oblečených jednotek v celém letectvu. Počátkem listopadu Tibbets představil nového letce-pilota s neobyčejným vzezřením, s nakadeřenými vlasy, načerveněnými tvářemi a rty namalovanými rudou rtěnkou. Plandavá kombinéza nemohla zakrýt postavu lepých tvarů.

„Samozřejmě dáma,“ cenil Tibbets zuby, když nováčka uváděl. „A není lepšího pilota nad Doru Doughertyovou.“

Dora byla zkušeným pilotem, pracovala pro Tibbetse při zalétávání B-29. Bombardér ovládala s velkou zručností a jistotou v době, kdy mnozí muži-piloti měli o schopnostech letounu vážné pochyby. Dora jednou při startu záměrně vypnula jeden z motorů, a přesto se letoun vznesl. Jindy zase bezpečně přistála s jedním hořícím motorem. Ve Wendoveru pilotovala dopravní letouny. Nejednou si Tibbets přál, aby ji mohl posadit do B-29. Ale Dora si nikdy nestěžovala, ať jí bylo uloženo cokoli.

Naproti tomu mnozí členové osádek reptali na výcvikový program, na dlouhé hodiny a na neustálé bezpečnostní prověrky. A především na to, proč jim u všech všudy někdo nevysvětlí, nač to všechno je.

Ze slov kapitána Kinga bylo cítit, že tady jsou „na jedné straně oni a na druhé my“.

Neboli Tibbets, Ferebee a van Kirk, a potom zbytek letky.

Toto trio pracovalo a odpočívalo pohromadě. Příležitostně se k nim připojoval Lewis. Jenže kdysi blízký vztah mezi Tibbetsem a Lewisem ochaboval. Tibbets cítil, že se pilot stále víc snaží těžit z jejich dřívějšího přátelství. Nebavily ho již jeho výpady za ženskými, jeho flámování a agresivní způsob, s nímž přistupoval ke všemu: ke kartám, k volejbalu a dokonce i ke konverzaci.

Ale ve vzduchu Lewis nadále exceloval. A o to šlo Tibbetsovi především.

Beser létal s Lewisem nerad, „protože jsme neměli nic společného“. Pilot zase nemohl pochopit, proč radiolokační důstojník „s sebou tahá hromadu bedýnek a proč se snaží vypadat tak důležitě”.

Beser měl z tajuplnosti, jíž byla jeho funkce obestřena, potěšení. Snažili se pravidelně - však neúspěšně - z něho vytáhnout, co pořád dělá v technické oblasti, kam nikdo nesměl, a proč létá s Tibbetsem do Albuquerque. O těchto letech nebyly vedeny žádné letové záznamy.

V Los Alamos dostával další pokyny o složitostech elektronických opatření. Do Wendoveru se vracíval s losalamoskými techniky. Ti pak pobývali celé dny v technické oblasti a pomáhali Beserovi analyzovat kolísání intenzity odražených kmitočtů a určovat místo, rychlost a směr zachyceného objektu.

Od chvíle, kdy se seznámil s některými z tajných radiolokačních systémů, dostal tělesného strážce, který ho mimo základnu hlídal dnem i nocí. Tento muž bral svou práci tak vážně, že Besera střežil i před záchodkem restaurace v Salt Lake City, zatímco on si uvnitř ulevoval. Radiolokační důstojník na to reagoval typicky:

„Poslyš, chlapče, lidi si budou myslet, že je se mnou něco nepořádku, když tady tak postáváš.“

„Poslyšte, poručíku. Ode mne se totiž předpokládá, že budu s vámi i na záchodě a ne před ním!“

Beser to vzdal. Od nynějška nebyl sám nikdy a nikde – na schůzce, na skleničce s kamarády, ani na návštěvě doma u rodiny, za čas si na svůj stín zvykl.

Volný se pak cítil skutečně jen ve Wendoveru. Povinností jeho drsného strážce končily okamžikem, kdy překročil bránu základny.

Roku 1944 přišla chmurná zima brzy. Po slaných pláních se proháněl ledový listopadový vichr.

Perry a jeho kuchaři se snažili, seč mohli, aby z večeře na Den díků vzdání učinili vznešenou záležitost, a připravili k pečenému krocanovi jako zákusek, dýňový koláč a punč z exotických plodů. Na dovršení hodokvasu vytáhl proviantní důstojník vydatnou zásobu kubánských doutníků.

Kuba vskutku ležela každému v hlavě. Podle posledních pověstí měly osádky brzy odletět na jih do slunné Havany, aby tam pokračovaly v jakémsi speciálním výcviku.

Stále neoblomný Tibbets mlčel jako hrob. Groves ho pravidelně volal, chtěl vědět, jakého pokroku dosáhli, naléhal a žadonil.

I když se mu Tibbets zmínil o potížích s přípravou osádek, naslouchal, vrčel a odpovídal: „Dři je pořádně! Kvůli tomu tam jsi.“

Vědci přelétali do Wendoveru každý den a vždy s novými požadavky, jež znamenaly neustálé změny. Žádali, aby byly upraveny pumovnice pro zavěšení konvenčních pum. Později ale rozhodli, žc letoun, který ponese jedinou objemnou a dlouhou atomovou pumu, potřebuje pevný a bezpečný hák, na nějž se dá puma o váze devíti tisíc liber zavěsit. Žádný takový nebyl k mání Kermita Beahana proto vyslali do Velké Británie, aby odtamtud přivezl přesný popis háku, jaký Britské královské letectvo používalo v bombardérech typu Lancaster. Po určitém přizpůsobení byl namontován do B-29.

Také tvar a hmotnost pumy se neustále měnily. Po každé návštěvě Wendoveru odlétali vědci zpět do Los Alamos tvrdíce Tibbetsovi, že teď jsou spokojeni, že se o žádných dalších úpravách neuvažuje a že může klidně pokračovat v plnění výcvikového programu. Za pár dní byli nazpět a trvali na nových vylepšeních, protože našli další aerodynamickou závadu nebo jinou problematickou záležitost, která si vynutila změnu tvaru pumy.

Tibbets se zaujetím sledoval zoufalství, jež se zmocňovalo dílenského personálu, nuceného tyto změny realizovat. Někdy vůči neznámým civilistům, kteří takřka bez omluvy ničili výsledky perné celonoční práce, propukalo doslova otevřené nepřátelství. Celé záležitosti vůbec neprospívalo naléhání bezpečnostních orgánů, aby se vědci vydávali za zdravotní personál. Taková hloupost byla provázena mnoha velmi neslušnými poznámkami.

Tibbets měl zakázáno odpovídat na některé otázky svých vlastních techniků, i když věděl, že mnohým tím připadá chladný, povýšený a nafoukaný. Osamělost člověka ve vedoucím postavení, před nímž ho matka varovala, na něho stále více doléhala.

Rozsah jeho velitelských pravomocí dosáhl úctyhodných rozměrů. Kromě 393. letky měl teď pod sebou také 320. dopravní letku, 390. skupinu letištní obsluhy, 603. ženijní letku a 1027. materiální letku.

Ti všichni přepravovali, zásobovali a obsluhovali jeho chlapce. Hlídala je 1395. rota vojenské policie, které teď pomáhalo již na padesát agentů z projektu Manhattan. Podle Uannových instrukcí se pokoušeli přimět letce, aby se rozpovídali o své práci. Jen zřídka kdy se jim to povedlo. Všeobecně se totiž vědělo, že „jestli je to ve Wendoveru mizerné, tak na Aljašce je to ještě horší“.

Všechna opatření ale neřešila problémy spojené s každodenním životem dvanácti set mužů na základně. Například vypukly pohlavní nemoci. Bezpečnostní pracovníky znepokojoval počet mužů, kteří udržovali poměr s místními vdanými ženami, jejichž manželé sloužili daleko. Personál základny se v Salt Lake City opětovně zaplétal do opileckých hádanic a rvaček.

Jedné pohnuté noci v tamějším Chi Chi Clubu kapitán Eatherly, který měl již pod čepicí, knokautoval majora od pěchoty, jenž mu nařizoval odejít. Eatherly stačil uprchnout zadními dveřmi z klubu ve chvíli, kdy vojenská policie vcházela předním vchodem.

Pro tentokrát Eatherly zatčení unikl. Ale byl pravidelně volán

k Tibetsovy do kanceláře, aby se zpovídal ze svých hříchů. Byla tu i slušná hromádka pokutových bloků za překročení dovolené rychlosti. Jiný incident se týkal poukázek na lihoviny. Ve státě Utahu bylo zapotřebí zvláštního povolení k nákupu alkoholických nápojů. Poukázka dovolovala nákup jedné láhve týdně. Policie našla u Eatherlyho takových poukázek patnáct. Tibbets svého pilota ostře pokáral a ochránce zákona uchlácholil.

Eatherly trávil mnoho ze svých nocí hrou v kostky v hotelu State Line ve Wendoveru a sázel sto dolarů na jeden hod. Někdy v několika hodinách prohrál a zase vyhrál svůj celoměsíční žold. Bezpečtnostní agenti hlásili jeho hazardérství Uannovi, který zavolal Tibbetsovi, že „ten chlap je psychopat”.Tibetets se ohrazoval:

„Možná. Ale je to po čertech dobrý pilot. A na tom jedině záleží.“

V polovině listopadu předvedl Eatherly brilantní ukázku svého leteckého umění. Při přistávacím manévru v důsledku technické závady na ovládání servosystému došlo k nadměrnému náklonu, bombardér se začal stáčet, ,,až se dostal křídlem téměř do svislé polohy”. Eatherly chladnokrevně letoun vyrovnal a perfektně přistál.

Té noci prohrál pěknou sumičku v pokeru. Okázale dával najevo, že takové ztráty ho vůbec nevzrušují, a oháněl se tím, že doma v Texasu má obrovský ranč, z jehož příjmů se dá snadno uhradit jakýkoli dluh. Z ranče prý odešel v sedmnácti, stal se pilotem a potom bojoval proti Japoncům v Tichém oceánu. Bylo to zajímavé vyprávění.

Nikdo neměl tušení, že je vybájené a že jde o první příznaky psychické poruchy, která jednou přivede Clauda Eatherlyho do ústavu pro duševně choré. Jeho spolusedící vycítili, že Eatherly touží po tom stát se slavným.

13

Podporučík Tacuo Jokojamasi dopřál celou hodinu procházky, aby se dostal od své protiletadlové baterie z vrchu Futaby na hirošimský hrad. Měl za úkol zúčastnit se tam měsíčního hodnocení obranného systému Hirošimy.

Nemyslel, že zasáhne do diskuse, chtěl jen naslouchat, jak místní velitelé posuzují situaci. Pochyboval, že některý z nich ho zná podle jména. To ho nevzrušovalo. Stačilo mu, když se v zápise obdobně jako předchozí měsíc, objeví, že „baterie na Futabě prokázala bdělost11.

Ani si nepamatoval, kdy na takovou poradu přijížděl s dalšími důstojníky v automobilu. Drahocenný benzín byl teď jen pro nejvyšší důstojníky, a to jen pro přísně vojenské účely.

Jokojamovi chůze nevadila. Mohl při ní bezprostředně sledovat měnící se situaci ve městě.

Změť černě psaných znaků usměrňující vojenskou dopravu směrem do přístavu byla pořádně vybledlá. Byly to téměř na den tři roky, co se vrchní velitel japonského námořnictva Isoroku Jamamoto nalodil na svou vlajkovou loď kotvící s ostatními japonskými bojovými plavidly v Hirošimské zátoce, aby přijal první radiogramy od svých podřízených jednotek útočících na Pearl Harbor a na tehdejší britské Malajsko. O několik dní později dostal zprávu, že před Singapurem byly potopeny britské válečné lodě Prince of Wales a Repulse.

Ted však byl zbožňovaný Jamamoto mrtev. V roce 1943 jeho letoun sestřelily americké stíhačky.

Ani dnes v hirošimském přístavu nekotvila jediná válečná loď. Ulicemi města se neproplétaly vojenské nákladní automobily mířící do gaisenkanu, Síně triumfálního návratu. Téměř každý japonský voják bojující v Pacifiku prošel před naloděním hirošimským gaisenkanem. Ted byla i tato síň opuštěná a čekala na vítězoslavný návrat bojovníků.

Před třemi lety se na přístavních molech tísnily tisíce civilistů skandujících mobilizující hesla odplouvajícím jednotkám. Teď byli v tomto prostoru jedině přístavní dělníci a ti, kteří mezi jeřáby a skladišti obdělávali zeleninové zahrádky.

Město bylo doslova polepeno slogany vyzývajícími lidi k pěstování zeleniny a bylin. Všude také byla vyvěšena varování před pokoutními obchody, obohacováním a rozšiřováním falešných pověstí.

Úzké hirošimské uličky se za poslední rok změnily. Bylo tu méně nákladních vozů a taxíky zmizely docela. Jediný způsob jak se někam dostat byla tramvaj, kolo nebo pěší chůze.

Čajovny nabízely zelený čaj bez chuti a navíc často vlažný.

Byl stále větší nedostatek paliva. Dřevěné uhlí pro kamínka hibači se máčelo do vody, aby vydrželo déle hořet. Někteří hospodští vymysleli způsob jak namáčet koule z mačkaných místních novin Čugoku Šimbun a spalovat je společně s uhlím. Čtyři stránky stačily v deseti minutách ohřát pintu vody na bod varu.Všude byly tisíce improvizovaných zahrádek. Rovné střechy domu pokrývala vrstva hlíny, v níž se pěstovaly fazole, mrkev, dýně, špenát a čínské zelí. Dřevěné a plechové sudy, ba i staré hrnce a pánve byly používány jako květináče k pěstování pórku a ředkviček.

Zakládala se občanská sdružení, jejichž úkolem bylo rozdělovat proviant podle přídělového systému. Na poukázky bylo také bezplatné lékařské a zubní ošetření. V prvním prosincovém týdnu přidělilo sdružení každé rodině v okruhu své působnosti koláč sojového tvarohu, jednu sardinku nebo malou makrelu, dvě hlávky čínského zelí, pět mrkví, čtyři baklažány a půl tykve.

Tikvový stonek byl vysoce ceněn. Byl dlouhý jeden dva palce, a když se slabě nakrájel a podusil, představoval zeleninový chod Navíc, jako předkrm se vysávaly loupané výhonky ostružiníku; hlavami chodem byl šťavel nakládaný v láku s náhražkou rýže. Rákos z řeky Oty se krájel na kousky a vařil. Housenky posbírané ovocných stromů a z fíkovníků se podávaly uvařené s imitací sojové omáčky. Na dřevěných třískách se opékali brouci a červi všeho druhu.

Mateřské a obecné školy byly uzavřeny a jejich žáci s učiteli byli evakuováni na venkov. Jednak je tím chránili před leteckými nálety, jednak to v tíživé zásobovací situaci ulevovalo městu. Nikdy předtím nevypadaly hirošimské ženy tak ošuntěle.

Většina z nich se oblékala jako muži. Muži i ženy teď nosili kalhoty a špatně střižené kazajky zapínané ke krku. Vláda tento způsob odívaní podporovala.

Jen dívky ve čtvrtích s nevěstinci nosily dál kimona. V domech rozkoše, prolezlých krysami, žily tisíce prostitutek. Na noci, kdy se tu hemžilo desetitisíci vojáků, kteří byli na cestě do Tichého oceánu, se už jen vzpomínalo.

Pro ty, kdo zůstávali v Hirošimě, bylo i mytí nepříjemnou záležitostí. Jediné mýdlo, které bylo k dostání, vyráběli z rýžových otrub a leptavé sody. Po jeho použití se dělala vyrážka. Zubní pasta se teď dostala jen na černém trhu. Uznávanou náhražkou byla ohavně chutnající solná pasta.

Populárními zůstala kina a divadla. Filmy a hry byly často i ve dne, ale příjemné bylo teplo z nahromadění několika set lidí

Mnozí řešili problém tělesného tepla tím, že na kamínkách nahřáli ploché kameny nebo cihly, které pak zabalili do několika vrstev starých novin a takový balík si přikládali na tělo. Jak kámen chladl, ubírali vrstvu papíru po vrstvě, a když teplo vyprchalo, celou proceduru opakovali.

Jokojama nepochyboval o tom, že město se drželo. A pokud by kdokoli něco namítal, měl po ruce pádný argument. Hirošima je nedotčena.

Kráčel dál směrem k hradu. Odněkud zepředu zazněly hlasité výkřiky lidí. Jokojama se rozběhl. Jak zabočil za roh, uviděl řítící se dům. Instinktivně se podíval na oblohu, ale žádný letoun nespatřil.

Mračnem prachu zahlédl skupinu mladých lidí z Vlasteneckého dobrovolnického sboru, což vlastně byli chlapci a dívky nasazení z venkova na manuální práci.

Skupina obklopila další dům. Jedni začali podřezávat jeho dřevěné nosné trámy, další přivazovali lano k hřebenové vaznici. Jeden z chlapců řekl Jokojamovi, že vytvářejí protipožární průsek pro případ leteckého náletu.

Tyto demoliční práce již vyhlodaly na mnoha místech průseky napříč městem. Takovou pohromu Hirošima nezažila od katastrofální povodně 6. srpna roku 1653. Onoho dne v sedmnáctém století přírodní síly smetly do základů stovky domů. Dnes zápal mladých dokončoval, čeho záplavy a pozdější tajfuny nebyly s to docílit.

Pro hirošimského primátora Senkiči Awaju byl rozkaz vytvářet protipožární průseky nejtvrdší, jaký od července roku 1943, kdy se ujal úřadu, dostal. Kdyby byl tento jednapadesátiletý civilní úředník vstoupil do armády, mohl by se energicky vzepřít.

Jenže přišel z tokijského ministerstva vnitra.

Před několika dny zatelefonoval do Hirošimského hradu a informoval důstojníka ve službě o tomto novém rozkazu. Téměř obratem vydalo místní oblastní vojenské velitelství instrukce, které části města mají být zničeny. Pro řízení a provádění demoličních prací byli k dispozici vojáci.

Celé ráno 6. prosince přerušoval porady primátora Awaji ve druhém podlaží rachot řítících se domů. Nakonec, když kvůli hluku téměř přišel o hlas, přistoupil k oknu své pracovny a zahleděl se do ulice na oblaka prachu valící se nedaleko mostu Aioi. Přemítal, zda tento most, nejpozoruhodnější v Hirošimě, nepadne za oběť nesmyslnému rozkazu.

Jeho tajemník, drobný a pečlivě oblečený Kadzumasa Marujama, ho uklidnil. Bez mostů by byl pohyb vojenských jednotek po městě drasticky omezen. V případě pohotovosti bude třeba vojsko rychle přesunovat.

Oba muži hleděli společně na pokračující ničení. Před radnicí se již tvořila fronta rodin požadujících náhradní nebo nové ubytování. Marujama primátorovi naznačil, jak nepatrnou pomoc jim

město může poskytnout: „Všechno, co jim můžeme dát, je pár |jenů.“

„Všeho všudy jsou to tři roky a teď tohle. A všechno vinou armády.“

Kdyby byl primátor Awaja pronesl něco takového na veřejnosti, Cekalo by ho vězení, a dokonce poprava. Ale v pohodlně zařízené primátorově pracovně mohli s Marujamou o takových věcech mluvit zcela otevřeně. Za šestnáct měsíců, co spolu pracovali, se navzájem poznali jako zanícení pacifisté a nesmiřitelní odpůrci války.

Pocházeli ze zcela rozdílných prostředí. Awaja příslušel k takzvané střední smetánce, kdežto Marujama byl hrdý na svůj dělnický původ. Přesto oba spojovalo úzké osobní přátelství.

Když se měl Marujama ženit, ujal se primátor role prostředníka

i pomáhal svému tajemníkovi vést delikátní jednání s rodiči nastávající manželky.

Pro primátora Awaju jako věřícího křesťana, jednoho z mnohých v Hirošimě, bylo složité vyznat se v komplikacích a zádrhelech takových předsňatkových jednání. Ta ale jsou neodmyslitelnou součástí japonské svatby. Nicméně primátor se svého nelehkého úkolu s uzavřením manželství zhostil k všeobecné spokojenosti.

Velmi si přál, aby s ním zde v Hirošimě byla žena a jejich čtyři děli. Po jeho přeložení z Tokia do Hirošimy zůstala rodina doma, aby děti mohly nerušeně pokračovat ve studiu.

Awaja byl jedním z nejpopulárnějších primátorů, jaké kdy Hirošima poznala. Nebyl zapleten do všelijakých korupcí, měl laskavý přístup k lidem a v případech, kdy se někomu stala křivda, sjednal energicky nápravu. Byl si však vědom, že jako křesťan je podezřelý a že někteří lidé se snaží vrážet klín mezi něho a jeho

podřízené. Pouze zde, v pracovně, v Marujamově přítomnosti, měl možnost se svobodně vyjadřovat.

I tohoto rána hovořili o známém tématu, o tom, čemu Awaja ok aval „strašlivý úpadek našeho města, který má kořeny v šílenství militaristů v patnáctém roce Šówa“. Narážel tím na události toku 1941.

Za pouhých dvacet dní, 28. prosince, začne devatenáctý rok

Hirohitovy vlády, který spontánně nazývali obdobím Šówa. Oba muži se shodovali v tom, že název Šówa byl nešťastně vybrán

dnes zní obzvlášť ironicky. Znamená totiž „osvícený mír“.

I tyto věci tížily Awaju čím dál více.

„Za omyly, které se staly, budeme těžce platit.“

Oba muži věděli, jak nedostatečně je město pro případ náletu

vybaveno. Protiletecké kryty nestačily. Tlak vody v požárních hydrantech byl slabý. A těch několik evakuačních cest vedoucích z města může být vmžiku zataraseno.

Ani Awaja nebyl přesvědčen, že protipožární průseky mohou poskytnout náležitou ochranu.

„Celé oblasti mezi uměle vytvářenými ulicemi prostě vyhoří. Protipožární průseky nanejvýš způsobí, že celé město nebude zničeno naráz.”

Za jednu okolnost mohli být podle Awaji vděčni:

„Řeky, které rozdělují naše město, poslouží jako znamenité protipožární překážky. A kdyby bylo nutné, lidé do nich mohou naskákat a uchránit se před žárem.”

Hirošimský čtyři sta let starý hrad, postavený na pahorku odděleném příkopem, byl centrem rozsáhlého vojenského komplexu. Byl zde umístěn štáb divize a vojenského okruhu, čítajícího nějakých čtyřicet tisíc mužů. Do jeho působnosti také patřila výcviková škola pěchoty, nemocnice, muniční a zásobovací sklady. Pod hradem bylo velitelství civilní protiletadlové obrany, dále výstražná služba s úkolem varovat město před náletem a řídící středisko koordinující palbu protiletadlových baterií.

S tímto mnohaúčelovým vojenským zařízením sousedil asi tucet malých zbrojních továren. Větší zbrojní závody stály podél břehů hirošimské delty.

Pro Jokojamu byla návštěva hradu názorným potvrzením síly armády. Pokaždé tam byly k vidění řady polních děl a obrněných vozidel. Uvnitř komplexu, jenž armáda držela už téměř sto let, vládla dobrá nálada. Důstojníci i mužstvo mluvili jen o nadcházejících velkých vítězstvích. Nikdo nevěnoval pozornost nábojnicím vyráběným z méněcenného kovu a poloprázdným nádržím obrněných vozů a ostatních vojenských vozidel.

Nálada vyšších důstojníků na shromáždění věnovaném prověrce obrany Hirošimy byla mimořádně optimistická. Jeden za druhým rozebírali podobný problém: Hirošima jako všechna další japonská města je pečlivě přichystána na nepřítele. Se slovy vyššího důstojníka, který promluvil jako poslední, všichni hlasitě souhlasili.

„Jen ať americké bombardéry přiletí - a brzy! Pod palbou našich děl spadnou z oblohy jako hrušky!”

Jeho oči spočinuly na skupině mladých důstojníků protiletadlo- vého dělostřelectva, mezi nimiž byl i Jokojama.

„Vám připadne čest zasadit nepříteli první rány. Nepřítel jedrzý. Domnívá se, že se může beztrestně pohybovat po našem nebi si bombardovat naše ženy a děti. Dokážete mu, jak se mýlí. Vy nezklamete. Zopakujeme vítězství od Pearl Harboru!“

 14

Tokijský generálmajor Arisue jevil známky vyčerpání. Jeho tvář byla sinalejší a váčky pod očima tmavší než jindy. Trpěl nedostatkem spánku, řádného jídla a čerstvého vzduchu. Poslední dva měsíce vážně nahlodaly jeho pozoruhodnou výdrž.

Jeho lisabonská spojka nebyla s to dodat podrobnosti o tajuplném americkém vojenském projektu. A bez konkrétních informací nemohl instruovat svého agenta v Brazílii, který měl již sbalená zavazadla a byl připraven vklouznout do Spojených států.

Na jeho oddělení tlačilo vrchní velitelství. Naléhavě požadovalo údaje o bombardérech B-29, které zahájily nálety na Tokio a další japonská města. Objevení obrovitých bombardérů Japonce ohromilo. Nikdy předtím neviděli tak velký, rychlý a tak dobře vyzbrojený letoun. Byly požadovány informace o jejich základnách. Arisue zjistil, že jsou to Mariany, a proklínal skutečnost, jak málo špiónů na těchto ostrovech má.

Na konkrétní otázky o letech amerických bombardérů na tamních základnách a o jejich zásobovacím systému nemohl odpovědět. Prostě neměl právě tento druh výzvědných zpráv, o nichž by bylo možné si udělat přesnou představu o americké letecké síle.

Z rádiové korespondence nepřátelských pilotů nad Japonskem nezachytily Arisuovy speciální odposlouchávací stanice nic pozoruhodného. Se sestřelováním B-29 byla pozemní obrana převážně neúspěšná. Arisuův houževnatý vyšetřovatel podplukovník Oja shledával, jak je nesnadné přimět k mluvení i těch několik málo amerických letců, kteří byli zajati.

Poslední z nich, plukovník Brian Brugge, se mu dostal do práce devět dní před 3. prosincem, kdy byl sestřelen. Brugge byl významný úlovek: byl to zástupce náčelníka štábu 73. bombardovacího křídla ze základny na ostrově Saipanu.

Jenže, jak uvedl Oja, tvrdošíjný absolvent West Pointu odmítal spolupracovat. „Vyslýchali jsme ho důkladně. Zarputile mlčel, slůvka nepromluvil. Později začal trpět podvýživou. Nezvykl si na japonskou stravu. Zemřel.“

Arisue byl nešťastný, že jeho náruživý vyšetřovatel nebylschopen vytáhnout z tohoto vyššího amerického důstojníka žádnou potřebnou informaci. Byl na dně a věděl, že v jistých kruzích jsou pochyby o jeho schopnostech. Navíc se dozvěděl další zneklidňující zprávu.

Již několik dní měl podezření, že jeho největší sok, námořní zpravodajská služba, navázal ve švýcarském Bernu kontakt se švédským bankéřem Perem Jacobssonem. Bylo mu známo, že smyslem tohoto kroku je dosáhnout prostřednictvím Jacobssona spojení s Američany v naději, že by mohlo vést k mírové dohodě.

V japonských očích byl mezi mírovou dohodou a kapitulací základní rozdíl. Ale i tak Arisuovou první reakcí bylo, že musí spiklence odhalit. Zabránila mu však v tom opatrnost. Mezi těmito lidmi byli nepochybně někteří vyšší námořní důstojníci. Kdyby se mu nepodařilo jejich vinu prokázat, byl by ztracen. Zmocnily se ho pochybnosti. Opravdu nemůže Japonsko vyhrát válku? Je potom jediným řešením mírová smlouva? Ještě před dvěma měsíci bylo nemyslitelné, aby ho něco takového vůbec napadlo. Ale dnes ho tyto myšlenky trápily stále více.

Dal si předložit situační zprávy. Vyptával se štábních důstojníků, studoval záměry nepřátel. Ať to posuzoval z kterékoli strany, stál před nezvratnou skutečností: válka se vyvíjí špatně.

Později došel k závěru, že „Japonsku chybělo všechno kromě odvahy“.

K večeru připustil, že vítězství Japonska je vyloučeno. Ale současně věděl, že dokud země bojuje, není poražena.

Na základě těchto skutečností se generálmajor Arisue sám rozhodl, že začne připravovat půdu pro uzavření mírové smlouvy. Bylo mu známo, že pokud bude odhalen, označí ho za zrádce a čeká ho poprava. Ale když se snesla noc, činil již první kroky k navázání styku s Allenem Dullesem, evropským ředitelem Úřadu pro strategické služby americké výzvědné služby se sídlem v Bernu.

15

Finančník Alexander Sachs, který seděl u psacího stolu ve svém apartmá v hotelu Carlton, pár minut od Bílého domu, neměl čas sledovat, co se píše v novinách, nebo poslouchat, co se vysílá v rozhlasu k třetímu výročí pádu Pearl Harboru.

Byl mužem, který spolu s dalšími přesvědčoval prezidenta Roosevelta o možnostech sestrojení atomové zbraně. Nyní se chystal znovu vystoupit na scénu.Tehdy, 7. prosince, však hromadné sdělovací prostředky upoutaly pozornost nejen Alexandra Sachse, ale i miliónů dalších Američanů. Komentátoři připomínající výročí porážky u Pearl Harboru se neustále vraceli k jediné myšlence: Spojené státy americké nemohou zapomenout na japonskou zákeřnost, ani odpustit Day of Infamy. „Den hanby“ musí být pomstěn.

Američané, mnohem lépe vyzbrojeni na zemi, na moři i ve vzduchu, se chystali utáhnout kolem nepřítele smyčku. Japonské letectvo bylo opotřebováno. Jestliže letouny kamikaze stále naháněly hrůzu těm, na něž ve stále větším počtu útočily, noviny tyto sebevrahy označovaly za dočasný jev a za poslední bezohledný tah zoufalého nepřítele.

Známé provokativní výzvy Tokijské růže (britské hlasatelky tokijského rozhlasu za války – pozn. překl.): Come and get us! – „Přijďte si pro nás!“ teď dostávaly z amerických rozhlasových stanic sebevědomou odpověď: „Už jdeme, růžičko, už jdeme!“

Nikdo nepochyboval, že mladí Američané platí krvavou daň za dlouhou cestu vedoucí přímo do doupěte Tokijské růže. Každý týden v pokračujícím útočném tažení přes Pacifik umíraly stovky a tisíce Američanů. Noviny však podotýkaly, že nepřátelské ztráty jsou mnohem drastičtější. V rozhodující bitvě letadlových lodí u ostrova Guamu, nazývané „Velkým střílením krocanů u Marian“, padlo při ztrátě tohoto souostroví na padesát tisíc Japonců.

Toho rána byla po celé Americe nesmiřitelná nálada. Podle slov jednoho komentátora bylo třeba nepřítele „bít vším, co máme“.

Alexander Sachs věděl, že mezi „všechno, co máme“ bude co nevidět patřit atomová puma. Po pěti letech, co naléhal na Roosevelta, aby dal souhlas k její výrobě, chtěl nyní prezidenta přesvědčit, aby vydal příkazy omezující její použití.

Finančníka značně ovlivňovala skupina vědců, jež začali své názory na atomovou zbraň postupně přehodnocovat. Byli mezi nimi Albert Einstein a Leo Szilard, ti, kteří roku 1939 tak nadšeně hovořili o tom, že Amerika musí vlastnit atomové zbraně. Ted argumentovali, že se situace ve světě změnila. Obavy, že by nacisté mohli sestrojit atomovou pumu, nehrozí. Zastávali názor, že Japonsko lze porazit konvenčními zbraněmi. Dočasná vojenská výhoda, již by Amerika mohla nasazením atomové zbraně získat, jí může přivodit daleko větší politické a psychologické ztráty. Szilard argumentoval, že jestliže Spojené státy svrhnou atomovou pumu jako první, bude to mít za následek značnou ztrátu americké prestiže. Učiní-li to Amerika, předpovídal Einstein, bude to znamenat celosvětové závody v jaderném zbrojení.

Roosevelt všechny argumenty odmítl. Patrně se domníval, že

vědci podceňují schopnost nepřítele bojovat za všech okolností dále.

Sachs se několik dní trápil s tím jak sepsat svůj alarmující návrh. Úhledným rukopisem sestavoval podmínky, na nichž by podle jeho přesvědčení měl Roosevelt trvat do chvíle, než vydá rozkaz ke svržení atomové pumy.

 „Po úspěšné zkoušce by mělo být učiněno:

demonstrativní předvedení výbuchu před konciliem složeným z mezinárodně uznávaných vědců všech spojeneckých a neutrálních zemí a z představitelů všech hlavních církví;

ať poté vědci a další reprezentativní osobnosti vypracují zprávu o podstatě a účincích atomové zbraně;

ať posléze Spojené státy a jejich spojenci vydají Provolání k našim hlavním nepřátelům, Německu a Japonsku, s upozorněním, že určitá zvolená oblast bude podrobena atomovému bombardování, po časové lhůtě potřebné k evakuaci lidí a zvířat;

po této ukázce účinnosti atomového bombardování ať je vydáno ultimátum k okamžité kapitulaci s tím, že nebude-li jej uposlechnuto, budou znepřátelené země a jejich lid podrobeny atomovému vyhlazení.”

Sachs strávil s prezidentem o samotě přes hodinu. Žádný záznam o jejich rozhovoru však nebyl pořízen.

Za několik měsíců po Rooseveltově smrti Sachs tvrdil, že prezident jeho návrhy akceptoval. Chtěním naznačit, že stoupenci použití atomové zbraně přiměli později prezidenta, aby svůj názor změnil. Pravděpodobnější je, že Roosevelt, rutinovaný taktik, postupoval tak, aby Sachs uvěřil, že slyšel, co si slyšet přál.

Sachsovo ujišťování, že by memorandum o atomové explozi v nějakém odlehlém místě mohlo pohnout Hitlerem a japonskými militaristy, považoval Groves za krajně naivní. Navíc, finančníkův návrh zcela vylučoval prvek překvapení, který on pokládal za rozhodující. Séf projektu Manhattan vždy zastával názor, že předem varovaný nepřítel by zorganizoval účinná protiopatření a letoun s atomovou pumou by byl zničen ve vzdušném boji, nebo palbou ze země.

Nicméně onoho 7. prosince 1944 vědci pracující na projektu Manhattan byli přesvědčeni, že Japonci nejsou v teoretické fyzice a v technologii tak daleko, aby tuto zbraň dokázali vyrobit. Proto někteří z nich argumentovali, že je „nemyslitelné” použít proti nim této zbraně.

Bitevní čára byla přesto narýsována. Někteří z radikálnějších vědců ale dále vymýšleli způsoby jak projekt zastavit.

 16

Dne 17. prosince bylo pět letek ve Wendoveru uskupeno pod Tibbetsovým vedením formálně do 509. smíšené skupiny podléhající 315. bombardovacímu křídlu 2. letecké armády. Skupina měla 225 důstojníků a 1542 muže.

Ferebee a van Kirk byli začleněni do štábu 509. smíšené skupiny jako její hlavní bombometčík a navigátor. Od té chvíle létali zřídkakdy a svůj čas trávili přípravou a rozborem výcvikových programů. Pokud letěli, bylo to obvykle s Lewisem místo jeho bombometčíka a navigátora z osádky.

Lewisova osádka měla stále jedny z nejlepších letových výkazů. Jejími hlavními konkurenty byla Eatherlyho osádka a patnáctá osádka, jíž velel bodrý major Charles Sweeney.

Beser létal se Sweeneym rád, protože si dělal legraci kde s koho. Beser si vytvářel na mnohé letce vyhraněné názory, „neboť se blížil den, kdy jim budu muset svěřit svůj život“.

Radiolokační důstojník přilnul víc k Tibbetsovi, v němž správně pod maskou upjatého a přísného velitele vycítil plachého muže. Uvědomoval si, že má problémy v manželství a že „doopravdy šťastný je jen ve vzduchu, kde je skvělý“.

O Lewisovi soudil, že se na zemi chová někdy jako rozezlený „filmový kovboj a ve vzduchu je občas předrážděný“.

Van Kirka a Ferebeeho si Beser označkoval jako „bezproblémové profesionály za všech okolností“.

Toho prosincového rána třicet tisíc stop nad střelnicí pro cvičné bombardování v Salton Sea se Tibbets s Ferebeem pokoušeli vyřešit otázku, jež jim už přes týden dělala starosti.

Bombometčíkovi se nedařilo pokaždé zasáhnout cvičnou pumou cílový kruh, nyní zmenšený na tři sta stop. Nemohli přijít na příčiny, proč jednou jsou úspěšní a jindy několik dalších pum mine cíl.

Tibbets byl nervózní a stále připomínal Ferebeemu, že přesnost zásahu je důležitá: „Tome, až nastane ta chvíle, musíme se dostat k cíli tak blízko, jak to jenom půjde. Radiolokátor nepřichází v úvahu, protože je stále příliš nespolehlivý. Musíme na to jít vizuálně. Musíš cíl uvidět a pak se do něho přesně trefit. To tedy znamená, že teď musíme dostat pumu do kruhu pokaždé.“

Tibbets letěl na tento cvičný let proto, aby zjistil, proč jsou zásahy tak nevyzpytatelné. Počasí bylo vynikající, jasná obloha a snadno vypočítatelný směr větru. Lewis držel bombardérv přímém kursu na cílový kruh a Tibbets sledoval Ferebeeho, jak se krčí nad Nordenovým zaměřovačem.

Zaměřovač před tím kompletně rozebrali a zase složili a shledali jej mechanicky v perfektním stavu.

Ferebee oznámil, že má cíl přesně ve středu zaměřovacího kříže. Nadzvedl se o několik palců ze sedadla, aby mohl obličej nachýlit blíže k hledáčku. Terčový kruh viděl dole zcela jasně. Uspokojen dosedl zpět a hlavu měl stále přitisknutou k hledáčku.

„Shodit pumu!“

Lewis stočil letoun do povinné 155stupňové zatáčky. Když pozemní kontrola hlásila dopad pumy, byla B-29 vzdálena téměř osm mil.

Puma dopadla mimo kruh.

Tibbets nařídil Lewisovi letět zpět nad cíl a požádal Ferebeeho, aby všechny své úkony opakoval. Upřeně pozoroval, jak bombometčík dostává cílový kruh do zaměřovače. V poslední chvíli se Ferebee opět pozvedl.

Tibbets vykřikl: „To je ono!“

Problém byl vyřešen. Ferebee se jako všichni bombometčíci v rozhodujícím okamžiku pozvedl, aby mohl přitisknout oči lépe k hledáčku. Tento pohyb nebyl větší než palec nebo dva. Ale to stačilo. Pokaždé, když sklonil oči k zaměřovači, svírala jeho hlava vůči hledáčku nepatrně odlišný úhel. Když bombardoval z výšky několika málo tisíc stop, nehrál malý pohyb skoro žádnou roli. Ale z výšky třiceti tisíc stop, tedy skoro šesti mil, to mohlo znamenat ve chvíli, kdy puma dopadla na zem, úchylku mnoha set stop.

V několika hodinách příslušníci pozemního personálu zhotovili podle Tibbetsova pokynu měkkou opěrku hlavy a připevnili ji k zaměřovači. Při opírání byl Ferebee nucen zaujmout pokaždé tutéž polohu hlavy. Od té chvíle shazoval pumy na cíl s naprostou přesností.

17

Ve studeném ranním světle přehlížel proviantní důstojník Perry své poklady: řady vykrmených krocanů, uzené šunky, hromady zeleniny a podnosy s masovými pirožkami. Tomu všemu dominovaly obrovské vánoční pudinky. Díky Silverplate měly být první vánoce této čerstvě zrozené 509. smíšené skupiny skutečně impozantní.

Ke slavnostní náladě přispěla i příroda. Přes noc napadl sníhdo výše několika palců pokryl zemi. U hlavní, brány postavili vojenští policisté, třesoucí se zimou, několik sněhuláků s klobouky s větvemi představujícími karabiny.Za bránou ve svém bytě rozbalovala Tibbetsova rodina dárky.Dárek pro Lucii koupi Tibbets v obchodě na základně. Byl vždy na rozpacích co koupit své temperamentní ženě; i to byl jeden mnoha drobných důvodů nesouladu jejich manželství. Lucie měla pocit, že její manžel není romantický. Tato horkokrevná jižní kráska z Georgie považovala praktického a pragmatického manžela za chladného a upjatého. Věděla, že v tom není žádná jiná žena, ale nemohla pochopit, proč dává neustále přednost své práci před ní a dětmi. Jednou si postěžovala Beserovi, jenž často hlídal Tibbetsovy děti, když někam šli, že „Paul nemá nikdy čas, aby poseděl, popovídal, pohrál si s dětmi. A když už promluví, tak to jen o práci.“

Tibbets se to snažil vysvětlovat tím, že je svým založením samotář. Zatajoval, co o něm věděli mnozí jeho důstojníci, že je doopravdy šťasten, jen když létá.Jeho profesionální posedlost se promítla i do výběru dárků pro dva malé syny. Paul

junior a batolící se chlapeček Gene

dostali modely bombardérů B-17. Po této hračce byla v letištní „lajně" sháňka. Toho rána našly děti v punčochách několik modelů B-17 od Lewise, van Kirka, Ferebeeho a Besera.

Po vánoční snídani šla Tibbetsova rodina na ranní mši do kostela na základně.

Kaplan William Downey svého velitele srdečně uvítal. Nepamatoval si už, kdy byl Tibbets naposledy v kostele. Jednou, krátce, co přišel na základnu, mu Tibbets řekl: „Když se modlím, tak se

obracím na boha přímo, bez prostředníka.“

Downey se neurazil. Mužů tohoto typu znal mnoho a jejich

vrtochy respektoval. Tím si získával vlastně autoritu. Kaplan William Downey s jasnou řečí a se zemitou a osvěžující povahou

byl ideálním duchovním rádcem vypjatě žijící 509. smíšené letky. Nešokovaly ho husarské kousky, které její příslušníci prováděli. I když nebyl o mnoho starší než jeho svěřenci, působil navenek světaznalého, tolerantního a moudrého člověka, kdykoli ochotný vypít skleničku, utrousit vtip, být prostě „řádným chlapem“, aniž tím v nejmenším ztratil na své důstojnosti.

Dokonce i Beser, obvykle kritický vůči všem organizovaným církvím soudil, že Downey je „zatraceně prima nebeskej letec. Kdyby nebyl luterán, mohl být bezvadným rabínem.“.

Kolem vánočního poledne se důstojnický klub naplnil důstojníky a jich manželkami.

 Paul a Lucie Tibbetsovi se překonávali ve vlídnosti a pro tu chvíli odsunuli stranou své soukromé napětí a problémy. Tibbets vzpomínal s Ferebeem a van Kirkem na Evropu a debatovali o tom, jak se asi Londýn vypořádává s létajícími střelami, které prší na britské hlavní město.

Netrvalo dlouho a mnoho důstojníků bylo na měkko. Sesednuti kolem klubového rádia zpívali společně s Bingem Crosbym koledy.

Po koledách se vysílaly zprávy, které je naráz vrátily na tvrdou půdu reality. Oznamovaly, že americké jednotky v Evropě se zoufale snaží odrazit nečekaný německý protiútok, který byl předehrou k operaci v Ardenách. Němečtí vojáci v amerických uniformách vnášeli zmatek do amerických řad. Zato zprávy z Pacifiku byly povzbuzující: japonské mateřské ostrovy začaly pociťovat váhu amerických pum.

Lucie se stejnou nadějí jako všechny ženy zašeptala Tibbetsovi: „Třeba tam už nakonec vůbec nebudeš muset, zlatíčko.“

18

Koncem roku byl Groves doslova schvácený. Jeho pracovní dny se natahovaly hodně přes obvyklých patnáct hodin. Krabice s čokoládovými bonbóny, kterou zamykál do svého úředního sejfu spolu s tajnými dokumenty o atomové zbrani, se musela neustále obnovovat. Za vytrvalého žvýkání vydával rozkazy, jež měly změnit válku.

Pro Tibbetse nechal poslat 28. prosince. Po počáteční vzájemné ostražitosti prošel jejich vztah několika fázemi až k současnému stavu, kdy Tibbetse akceptoval. Šéf projektu shledával, že letec dovede být stejně břitký jako on sám. Zvykl si nemíchat se do Tibbetsových soudů ohledně létání.

Přísně tajné záznamy z jejich konverzace ukazují, kam až teď sahala šéfova důvěra ve velitele 509. smíšené skupiny.

Jako datum, kdy již bude moci zasadit atomový úder, Tibbets uvedl 15. červen 1945.

Groves to odevzdaně přijal. Vyvstala otázka, „jaké budou povětrnostní podmínky nad Tokiem mezi 15. červnem a 15. červencem“.

Bylo to poprvé, co se hovořilo o j aponském hlavním městu j ako o cíli atomového útoku.

Ale s počasím budou problémy. Podle záznamů se „dal očekávat častý déšť nad Tokiem až do 15. srpna 1945. Let za deště
není vhodný.“

Kromě počasí uvedl Groves další faktory, které budou hrát
rozhodující roli pro volbu cílové oblasti:

„Cíle musí být voleny tak, aby jejich bombardování mělo co
nejzápornější účinek na vůli japonského lidu pokračovat ve
válce. Navíc musí být svou povahou vojenskými, to znamená:
musí tam být bud významná velitelství, nebo uskupení jedno-
tek, nebo střediska výroby vojenské výzbroje a výstroje. Aby
bylo možno správně zhodnotit efekt atomové pumy, nesmí být
zvolené místo poškozeno předchozími leteckými nálety. První
cíl by měl být také takového rozsahu, aby jej škody způsobené
pumou nevymazaly z povrchu a aby se tak její účinek dal
přesněji stanovit.“

Pochyboval, zda Tokio bude všem těmto požadavkům vyhovo-
vat. Bylo pravděpodobné, že toto město bude v nadcházejících
měsících těžce bombardováno konvenčními zbraněmi.

On osobně dával přednost Kjótu. Kjóto bylo starodávné bývalé
hlavní město Japonska, město „historického a mimořádného
náboženského významu pro Japonce“. Kjóto se svým miliónem
obyvatel, argumentoval Groves, „jako všechna japonská města
tohoto řádu je nepochybně zapojeno do rozsáhlé válečné výroby“.
Takže jeho bombardování by bylo zdůvodněné.

Navíc shledával město „dosti velkým, aby se škoda způsobená
pumou omezila jeho hranicemi, což nám poskytne možnost
odhadnout lépe její ničivou sílu“.

Na poradě v Oppenheimerově pracovně v Los Alamos 19.
prosince 1944 Groves rozhodl, že vzhledem ke spolehlivosti
hlavňového zážehového mechanismu uranové pumy není ji třeba
před použitím proti nepříteli zkoušet. Nicméně složitější mecha-
nismus plutoniové pumy bude ověřovací zkoušku potřebovat. Ta
bude provedena v poušti na střelnici Alamogordo v Novém
Mexiku v den, který bude určen později.

Dne 30. prosince, když seděl osamocen ve své pracovně, se
rozhodl k zásadnímu kroku. Napsal náčelníkovi generálního štábu
generálu Georgovi C. Marshallovi toto memorandum:

„Jak je nyní dostatečně jisto,‘ naše operační plány se budou
opírat o pumu s hlavňovým zážehovým mechanismem, jejíž
účinek se odhaduje na 10 000 tun TNT. První puma, bez
předchozí zkoušky, kterou nepovažujeme za nutnou, bude
k dispozici k 1. srpnu 1945.“

Groves tím stanovil závazné datum pro realizaci projektu
Manhattan.

19

Námořník pečlivě oškrabal z velitelské věže ponorky označení
I 58 a bezprostředně nad znak Vycházejícího slunce namaloval
vlajku kikusui, Kikusui byla bojová standarta dávného válečníka
Masašiga, který se dal do boje proti nesmírné přesile, i když věděl,
že má pramalou šanci na přežití.

Když se standarta kikusui mokře zaleskla v záři zimního
slunečního svitu, vydal korvetní kapitán Hašimoto příkaz, aby na
oslavu přejmenování ponorky vztyčili námořníci její novou
bojovou zástavu, Masašigovu hiriho kenten neboli „Boží vůli“.

Standarta a zástava znamenaly, že od nynějška ponorka ponese
torpéda s lidskou osádkou, nejnovější zbraň japonského císařské-
ho válečného námořnictva. Lidská torpéda, kaiten, byla námoř-
ním protějškem létajících kamikaze.

Od ledna 1943 námořnictvo zkoušelo na supertajné základně P,
což byl ostrov v Hirošimské zátoce přímo na jih od Kure, torpéda
s lidskou osádkou, zbraně vypuštěné z mateřského plavidla, které
dobrovolníci naváděli na nepřátelské lodě. Námořnictvo doufalo,
že tato zbraň bude kompenzovat jeho stále rostoucí ztráty
a pomůže zastavit americký postup na Japonsko.

Pro operaci Kaiten byla za vlajkovou loď vybrána Hašimotova
ponorka. Z její paluby byla odmontována rampa, na níž byl kdysi
umístěn průzkumný letoun, katapultovací zařízení a palubní dělo.
Tím se na palubě vytvořilo místo pro šest kaitenů.

Torpéda byla podobná miniaturním ponorkám, každé vážilo
osm tun a bylo opatřeno výbušnou hlavicí. Torpéda měla dosah
třicet mil a rychlost dvacet uzlů. Jakmile se pilot kaitenu protáhl
úzkým průlezem, jenž vedl z mateřské ponorky do torpéda, a byl
odpálen, nebylo pro něho návratu. Bud zahynul po zásahu cíle,
nebo ho nepřítel zneškodnil dříve, než cíle dosáhl.

Zvedání kaitenů na palubu ponorky a jejich upevňování trvalo
několik hodin. Jejich piloti, vítáni Hašimotem, se nalodili ráno. Ze
všeho nejvíce zarazilo Hašimota mládí osádek kaitenů. A jejich
fanatický výraz jej přímo ohromoval. Také on věřil v císaře
a v tradiční pojetí smrti. Jenže tihle mladíci byli svým patriotismem
přímo posedlí. Vyprávěli mu, jak si doslova vybojovali právo být
vysláni na kaitenech proti nepříteli a jak-touží po smrti. Slovo
kaiten znamená „cestu do nebe“.

Když se přiblížil okamžik vyplutí, piloti se usadili obkročmo na
svých torpédech, s bílými šátky omotanými kolem hlavy a se svými
obřadními samurajskými meči v ruce. Hašimotovi se zdálo, že „se
snaží vypadat jako silní muži“.

 Ze štíhlého těla ponorky byly odstraněny nárazníky a kotevní

lana. Pod její zádí začalo vřít. Voda, vytlačovaná ze zaplavovacích
komor, aby plavidlo bylo co nejlehčí, vytvářela kolem trupu
hustou pěnu. Paluba se začala zvedat.

Dokařští dělníci na molu mávali na rozloučenou. Piloti kaitenů
zvedli své meče ještě výš.

Hašimoto s uspokojením sledoval, jak muži na přístavní hrázi
zručně uvolňují poslední lana a námořníci na ponorce je vytahují
na palubu. Týdny tvrdého nácviku se vyplatily. Mužstvo si
počínalo obratně a zkušeně.

Elektromotory nehlučně posouvaly ponorku od mola. Její příď
se odvracela od Hirošimy a mířila na volné moře^ Ponorku
doprovázelo několik motorových člunů, jejichž osádky skandova-
ly jména pilotů kaitenů. Plavidlo nabíralo rychlost. Čluny zůstáva-
ly vzadu a skandování zanikalo. Jakmile se rozběhly dieselově
motory, ponorka se celá zachvěla.

Hašimoto si 29. prosince do palubního deníku poznamenal;

„Propluli jsme průlivem Bungo a stočili na jih. Plujeme na
hladině. Poslední pohled na vlast ponořenou do večerního oparu.“

Po dvou a půl týdnech plavby zazněl výkřik: „Dým na
levoboku!“

Hlas hlídky způsobil, že se muži řítili o překot po žebříčku
z věže do podpalubí.

„Ponořit!“

Jakmile Hašimoto vydal rozkaz, byla ponorka utěsněna, příklo-
py u zaplavovacích komor otevřeny a ručička hloubkoměru se
začala otáčet, jak příd ponorky mířila k mořskému dnu. Od chvíle,
kdy před čtrnácti dny dosáhli oblasti Marian, měnil Hašimoto
neustále kurs, aby se vyhnul protiponorkovým hlídkovým letou-
nům startujícím z Guamu. Nyní, dvě stě stop pod hladinou, spolu
s osádkou nerušeni vlněním Pacifiku, naslouchali hlukům lodních
šroubů.

Někde nad nimi se blížily dvě nepřátelskě lodi, nejspíše
torpédoborce.

Hašimoto přemítal, zda jejich přítomnost souvisí s odvážným
útokem, k němuž se odhodlal před třemi dny. Pod ochranou tmy se
vynořil jedenáct mil od Guamu a vypustil čtyři svá torpéda
s lidskou osádkou proti lodím soustředěným v přístavu Apra.

Byl to první úder I 58 a bylo to poprvé, kdy Hašimoto použil
kaitenů. Těsně předtím, než vstoupil do svého sebevražedného
plavidla, vtiskl jeden pilot kaitenů veliteli ponorky do ruky dopis
na rozloučenou, který pak Hašimoto opatroval celý život:

„Velké Japonsko je zemí bohů. Země bohů je věčná a nelze ji
zničit. Nicméně my se nyní obětujeme pro svou vlast a po nás
přijdou tisíce a desetitisíce dalších chlapců. Opouštíme malicher-
nosti tohoto smyslného a světského života a vstupujeme do života
v oné zemi, kde vládne nejvyšší a věčná spravedlnost.“

Po odpálení torpéd dal Hašimoto rozkaz k ponoření tak, aby
mohl sledovat hladinu periskopem. Když se rozednilo, uviděl
obrovská oblaka dýmu stoupající z přístavu. Později se spolu
s osádkou pomodlili za duše oněch čtyř válečníků.

Přítomnost stíhačů ponorek nyní osádce připomínala, že také
ona může být rychle odeslána za svými čtyřmi spolubojovníky.

Velitel nařídil přejít na režim tichého chodu, aby nebyli
odhaleni. Rozkazy se tlumočily posunky nebo šeptem. Nikdo se
zbytečně nehýbal. Všechna zařízení, jež nebyla pro život pod
vodou nezbytná, byla vypnuta.

Osádka napjatě naslouchala zvuku ocelových lopatek lodních
šroubů čeřících vodu. Lodi pluly tak pomalu, že to vypadalo, jako
když každá lopatka naráží na vodu zvlášť. Konečně šrouby na
hladině přejely a začaly se vzdalovat.

Po Hašimotově tváři přelétl na chvíli výraz úlevy. Jen varovně
kroutil hlavou.

Zvuk zase zesílil. Hašimoto rukou naznačil ve vzduchu kruh;
lodi nahoře krouží. Soudil, že lovci chtějí svými sonary určit
polohu ponorky a vypočítat, na jakou hloubku mají nastavit
hloubkové miny.

Hluk lodních šroubů slábl, pomalu, jak lodi opisovaly další
kruh, mizel a znovu se vracel.

Kdosi šoupl botou po podlaze, což velitele divoce popudilo.
Zvuk lodních šroubů se definitivně ztratil. Možná, že lodi ponorku
neodhalily, nebo vyčkávají v jiném prostoru.

Další dvě hodiny ponorka zůstala v naprostém klidu. Poté
Hašimoto vydal rozkaz nabrat kurs na Kure.

Nerušeně tam dorazili 20. prosince. Cestou potkávali jiné
mateřské ponorky s kaiteny směřujícími k vodám kolem ostrova
Guamu.

20

Tibbets věděl, že stojí před zásadní volbou. Buď postaví Lewise

před vojenský soud, anebo musí uvěřit, že si pilot vzal poučení
nadosmrti. Když si znovu promýšlel podrobnosti Lewisova dobrodružství, běhal mu ještě teď, po několika dnech, mráz po zádech.

V neděli 17. prosince, tedy v den, kdy vyřešil Ferebeeho problém se zaměřovačem, si Lewis „ilegálně vypůjčil“ dvoumotorový dopravní letoun C-45. Bez druhého pilota, bez pořádných map a s vadným rádiem vyrazil do 2500 mil vzdálenéhoNew Yorku, „protože chtěl být na vánoce doma“. Společníka na této cestě mu dělal |jeden palubní technik z 509. smíšené skupiny, který se chtěl dostat včas na svou vlastní svatbu. Nad městem Columbus ve státě Ohio |jim začaly v několika minutách postupně odcházet rádio, výškoměr a kompas. Lewis stáhl letoun k zemi „ve snaze orientovat se podle pouličního osvětlení“, ale sněhová vichřice jeho pokus zmařila. Po dvouhodinovém letu za nulové viditelnosti začal hledat newarské letiště ve státě New Jersey. Nakonec tam také bez kapky benzínu v nádržích přistál.

Po vánocích se v Newarku setkal s novopečenými manželi, aby se společně vrátili. Novomanželce půjčil svou leteckou bundu, 1 kuklu, aniž by vzal v úvahu nařízení, jež zakazovalo dopravu civilních osob vojenským letounem. Nad městem Buffalo přinutila I.owise další sněhová bouře přistát. Konečně 29. prosince dosedl párkem čerstvých novomanželů ve Wendoveru.

Tibbetse ohromilo, že si Lewis vůbec neuvědomoval „porušení tolika předpisů, kolik jich jen existovalo“. Ze všeho nejvíc jej rozezlila pošetilost jeho pokání. „Zpropadeně, další takový let bych už nechtěl prožít.“

Do týdne měl Tibbets rozhodnout, jak naloží s provinilcem. Probíraí všechny možnosti a nakonec dospěl k úsudku, že Lewis je zatracený blázen, ale také zatraceně výtečný pilot“.

Musel uznat, že takový let je schopný zvládnout jen výjimečně dobrý pilot, jakým Lewis byl. Dokázat pilotovat porouchaný dopravní letoun v tak špatných podmínkách vyžadovalo opravdu ocelové nervy a odvahu.

Rozhodl se, že Lewise před válečný soud nepožene, ale ,,mezi námi je konec. Zneužil mého jména, aby se zmocnil letounu. Od této chvíle končí kamarádství, budu ho držet pěkně zkrátka. Bud bude dělat přesně jen to, co mu nařídím, nebo pomoz mu pán bůh!“

To pro Lewise znamenalo, že napříště vylíže mnohé nepříjemných povinností: časné ranní lety, noční služby a práci o víkendech. Nevadilo mu to. Naopak to spíše považoval za „projev uznání". "Plukovník mi dává takové kšefty, protože by je nikdo jiný nezvládl.“

Když rozhodl o Lewisovi, přikročil k řešení dalších záležitostí, které nebylo možné odkládat. Musel vybrat lidi, které pošle k "zvláštnímu výcviku“ na Kubu.

O této cestě kolovaly už celé dny pověsti. V mrazivém Wendoveru byla představa Karibského moře téměř nesnesitelná. Kapitáni letounů, ve snaze pochytit nějakou zvěst, se celé hodiny potloukali kolem velitelství. Hráči jako Eatherly nabízeli sázky, který den se poletí, ale nebyl nikdo, kdo by je přijímal. I zámořští veteráni jako Classen začali vzpomínat na život v tropech. Tyto spekulace zastínila jedna mimořádná událost. Během dvou dnů bude Tibbets povýšen na plukovníka, (již jako podplukovníka jej oslovovali plukovníkem – pozn. překl.). Povýšení však neučinilo jejich velitele o nic sdílnějším. 

Fantazírování dosáhlo vrcholu, když se mezi letci rozneslo, že Tibbets toho rána studoval letové výkazy všech patnácti osádek. Vyvolení budou na Kubě nacvičovat dálkovou navigaci nad mořem v noci a budou pokračovat v nácviku bombardování z velkých výšek.

Tibbets si k sobě povolal proviantního důstojníka 509. skupiny poručíka Charlese Perryho. Vydal mu rozkaz zařídit celodenní stravování těmi nejvybranějšími kubánskými jídly.

Beserovi oznámil, že poletí také. Ten, nicméně potěšen, shledával, že jeho cesta bude mít jeden nedostatek. Poletí s ním totiž jeho tělesný strážce. Začal kout plány, jak svého muže v Havaně setřese.

Deset vybraných kapitánů osádek bylo informováno, že odlet je týž den. Skupina určená pro Kubu se shromáždila, aby od Tibbetse vyslechla několik poučných vět: „V Havaně platí všechna pravidla jako tady. Na nic se neptejte. Na nic neodpovídejte. Dělejte si svě. Osádka pro historické poslání bude vybrána z vás, co tu jste.“

Před odletem se vyptávali Eatherlyho na legendy, které se vyprávějí o horkokrevných jihoamerických kráskách. Potvrdil, že všechny jsou pravdivě. Objevily se fámy, že lěkař skupiny zabalil několik kartónů ochranných prostředků navíc. Hřebci se chvástali, že první noc v Havaně je vypotřebují.

V poledne 6. ledna 1945 Eatherly odstartoval jako první. Devět dalších B-29 vzlétlo na dlouhou cestu na jih za ním. Pozdě odpoledne přistáli na Batistově letišti, dvanáct mil od Havany.

Tibbets tam letěl v dopravním letounu spolu s Ferebeem, van Kirkem a malým štábem. V dalším přistál oddíl mužů od vojenské policie, Uanna a jeho agenti.

Na letišti byli všichni nepovolaní vykázáni z prostoru vyhrazeného 509. skupině. Přesto se někteří dostali natolik blízko, aby mohli zvídavě zírat na nové letouny. Osádky tato zvědavost mírně vzrušovala. Eatherly jednomu čumilovi slavnostně oznámil, že 509. smíšená skupina přiletěla ochránit ostrov před očekávaným

útokem „nepřátelských mocností“, které se chtějí zmocnit jeho s výnosných výsad karbanu. Měl skvělou náladu. Během cesty hrál se svou osádkou karty a vyhrál několik set dolarů.

Letci i pozemní personál se snažili, seč mohli, aby místním.americkým vojákům ukázali, že ti, kdo přiletěli, nejsou jen tak někdo. Zvykli si pokládat se za něco zvláštního a těmto pocitům Tibbets nebránil. Pěstoval se v nich onen duch, který, až přijde čas vrdých zkoušek, napomůže k upevnění morálky.

Tibbets vzbudil všeobecný úžas, když odmítl i šálek kávy před tím, než každý jeho muž bude ubytován a nakrmen péčí Perryho kuchařů. Pak si teprve vzal podnos s jídlem.

Chuť však měl malou. Týž večer se totiž dověděl, že generál Curtis LeMay je na cestě na Guam.

Před rokem Tibbets, Lewis a Sweeney učili LeMaye pilotovat letoun B-29. Generál nebyl jednoduchým žákem. Jako létající šarže se těžce smiřoval s tím, že nový letoun 99 stop dlouhý, 29 stop a 9 palců vysoký s rozpětím 101 stopy se liší od všech ostatních bombardérů, které kdy pilotoval. Nakonec však přivykl radám svých instruktorů a respektoval je. Na závěr zaškolovacího kursu LeMay konstatoval, že „s tímhle letounem můžeme vyhrát válku“.

A teď letěl na Guam s úmyslem to dokázat. Tibbets věděl, že pokud bude úspěšný, nebudou ho potřebovat, aby shodil atomovou pumu.

21

První tři dny na Guamu strávil generál Curtis LeMay hledáním odpovědi na problém, s nímž se od svého nového pověření velitele bombardovacího velitelství 20. letecké armády dosud neměl.

Trápil se tím, proč bombardér B-29, nejlepší bombardér na světě, jichž bylo vyrobeno dostatečné množství, aby vnášely hrůzu do nepřátelských řad, není s to plně využít své možnosti.

Na to měl na Marianách každý jinou odpověď. Výcvikové příručky uváděly, že B-29 mohou operovat ve výši 38 000 stop a že pil cestovní rychlosti 350 mil mají dolet 3500 mil.

Údaje však neodpovídaly pravdě. Nad Tichým oceánem jevily v delších letech ve výškách nad třicet tisíc stop známky přepětí a nemohly pro vážné technické poruchy dokončit bojové poslání.

Problém byl i s počasím. Meteorologové vojenského letectva nebyli s to vypracovat přesnou předpověď počasí pro vzdušný prostor třinácti tisíc mil mezi Marianami a Japonskem. Prudké větrné proudy tudy vanuly všemi směry, zmýtaly bombardéry, což mělo za následek zvýšenou spotřebu drahocenných pohonných hmot. Nad Japonskem mohl být určený cíl viditelný snad minutu a druhou mohl zmizet pod těžkými mračny, jež přihnal vítr. Pumy shozené z výšky třiceti tisíc stop zavál vítr daleko od cílových objektů. Dokonce i bombardování s pomocí nejnovějšího radiolokátoru vykazovalo neuspokojivé výsledky. Jedenáct cílových oblastí vybraných v měsíci lednu pro bombardování zůstalo téměř nepoškozeno. Záznamy z vysílání japonského rozhlasu ukazovaly, že morálka v Japonsku je vysoká a válečná výroba je zatím leteckými nálety prakticky nedotčena.

LeMay uznával stížnosti na počasí i potíže s přílišnou námahou motorů a jiná selhání. Nicméně vyřešení těchto dílčích problémů neodpovídalo na problém základní. Používalo se taktiky bombardování, kterou generál vypracoval k proniknutí německou obranou v Evropě. Později stejný způsob letu ve vysokých Wškách používali při náletech B-29 z letišť kolem Čcheng-tu v Číně na Japonsko.

Čína byla nákladný a riskantní podnik, ale LeMay při něm navázal kontakt s jedním z předáků partyzánského hnutí. Přiměl ho k tomu, aby výměnou za zásilky léčiv a jiné dodávky informoval Američany o počasí v severní Číně, kde čínští partyzáni bojovali proti Japoncům. Tyto meteorologické zprávy měly pro LeMayovy piloty neocenitelný význam. Proto často pozvedali číše na zdraví tohoto muže.

Jmenoval se Mao Ce-tung.

LeMay s ním navázal styk už z Marian a dohodl, že bude své povětrnostní zprávy dodávat na Guam. Muž, jenž se měl co nevidět stát vůdcem jednoho z nejmocnějších národů na světě, projevil onoho lednového dne ochotu pracovat jako barometr pro amerického generála, kterého nazýval ,,Kul-ce Li-mej“.

Ale Mao Ce-tungovy meteorologické zprávy jen částečně odpovídaly na problémy s letouny B-29. Jejich úplné řešení, k němuž dospěl LeMay, bylo převratné. Byl přesvědčen, že bude-li mít úspěch, bude Japonsko zlomeno. Selže-li, je s jeho kariérou konec.

Především chtěl ze svých B-29 odstranit všechny kulomety a kanóny. Pak zamýšlel udeřit ve tmě – chtěl mít své bombardéry nad cílem mezi půlnocí a čtvrtou ranní. Bude-li třeba, budou bombardovat podle radiolokátoru. Rozhodl se k tomu zorganizovat intenzívní přeškolovací kursy.

A co je nejdůležitější, bombardéry poletí ve výšce mezi pěti až desetitisíci stopami. Sázel na věrohodnost průzkumných zpráv, že Japonci nemají pro noční lety stíhače a že jejich protiletadlové kanóny nejsou vybaveny střeleckými radiolokátory. Doufal, že ruční obsluha nebude s to reagovat na letouny nalétávající v malých výšek.

Vynětí výzbroje mělo také zvýšit únosnost každého bombardéru. To bylo neobyčejně důležité, neboť generál chtěl do letounů naložit maximum zápalných pum, jež by sežehly japonské dřevěné ilomy.

Neustále své taktické plány promýšlel. A naslouchal. Naslouchat uměl znamenitě. Zrovna při obědě 20. ledna, když mu liůstojník meteorologické služby vykládal o jakýchsi svých problémech, zaslechl, jak nějaký námořní důstojník sloužící na vrchním velitelství pro Tichý oceán povídá cosi o tom, že admirál Chester Nimitz zuří kvůli nějaké letecké jednotce, jež se chce dostat na Mariany.

LeMayovi to připadalo podivné. Jednotka se jmenovala nějak i ako,,smíšená skupina“. Věděl, že žádná skupina takového druhu v americkém letectvu neexistuje.

 22

Groves usoudil, že prozatím není zapotřebí informovat generála Douglase MacArthura o atomové pumě. Odsouhlasil dopis, jenž admirál King 27. ledna připravil pro admirála Chestera Nimitze. Byl krátký a věcný a měl učinit konec podrážděným dotazům tichooceánského velitelství. Byl napsán na Kingově oficiálním dopisním papíře a zněl:

„Milý Nimitzi,

očekává se, že v srpnu letošního roku dokončíme novou zbraň, kterou 20. letecká armáda použije proti Japonsku. Plukovník Frederic L. Ashworth z vojenského námořnictva USA, který tento dopis doručí, vám poskytne dostatek informací, abyste mohl učinit přípravy nezbytné k podpoře příslušných operací. Z prezidentova osobního rozhodnutí podléhá všechno, co se týká této akce, utajení nejvyššího stupně. Kromě vás může být informován pouze jediný další důstojník, jenž bude patřičně instruován.

Žádám, abyste poskytl plukovníku Ashworthovi všechny tajné údaje, jichž je zapotřebí k nasazení nové zbraně.S přátelským pozdravem admirál E. J. King, vojenské námořnictvo USA.“

Ashworth byl absolventem Námořní akademie v Annapolisu a zkušeným bojovníkem, jehož Parsons osobně vybral pro projekt Manhattan. Groves choval k oběma námořním důstojníkům pro jejich vysokou odbornou úroveň úctu. Mnoho času strávili cestováním mezi Wendoverem a Los Alamos, pomáhajíce řešit otázky související s přivedením atomové pumy k výbuchu.

Groves měl pochybnosti, zda bude Ashworth ze své cesty do Pacifiku zvlášť nadšený, protože jej odvede od práce na pokusech. Sázel však na něj více než jen jako na kurýra. Chtěl, aby Ashworth vyhlédl základnu pro 509. smíšenou skupinu.

Šéf projektu se stavěl za Guam. Byl tam znamenitě vybavený dílenský komplex, dovolující provést na pumě poslední úpravy, a byl tam rovněž přístav, kde mohly kotvit zaoceánské lodi. Tibbets dával přednost Tinianu, o němž se proslýchalo, že má nejlepší vzletové dráhy v celém Tichém oceánu.

Ashworth se měl podívat na oba dva ostrovy.

 23

Beserovi dalo hodně práce, aby svého osobního strážce opil. Neustále ho nutil, aby si těch posledních pár hodin na Kubě pořádně vychutnal. Muž teď seděl v důstojnické jídelně zíraje skelnýma očima tupě do sklenice s novým daiquiri, již osmým, které během krátké doby vypil. Byl příliš opilý, než aby postřehl, že Beser zmizel.

Ten spěchal do garáží pro nákladní auto. Kouzelným slovem Silverplate zdolal výhrady důstojníka automobilní jednotky, který se vzpouzel automobil vydat. Nicméně si jej vynutil a odjel do staré havanské čtvrti, kde dozíral na četu Kubánců, kteří na jeho auto naskládali kartóny.

Tajná operace, až dosud probíhající „jako pohádka“, však byla naráz ohrožena, když vojenský policista v bráně Batistova letiště trval na tom, aby mu náklad ukázali.

Beser si zkoumavě policistu prohlížel. Vypadal, že se podplatit nedá. Bylo třeba ho nějak vystrašit. Zahnutým ukazovákem – gestem, které odkoukal od jednoho univerzitního profesora, přivolal vojenského policistu k sobě:

„Jaký stupeň bezpečnostní klasifikace, mládenče, máte?“

Beserovi bylo stěží třiadvacet, ale mluvil tónem postaršího generála.

„Není mi známo, pane.“

„Tak si to tedy zjistěte, ale honem! Pohyb, vojíne!!“

Vojenský policista couvl.

Beser zařadil rychlost a vyrazil z brány. Objel několikrát kolem administrativních budov, aby měl jistotu, že ho nikdo nesleduje. Uspokojen pak zamířil na stojánku 509. Smíšené skupiny.

Tam ho již očekával hlouček letců. Beser rychle vyskočil z kabiny, mezi nákladním autem a bombardéry se vytvořil lidský řetěz. Neoznačené kartóny složili do hlubokých pumovnic B-29.

Přemístění celého nákladu trvalo skoro hodinu. V každé krabici bylo dvanáct lahví prvotřídní whisky.

V Havaně objevil Beser velkoobchodníka nabízejícího tento nápoj za čtvrtinu ceny, za níž se prodával ve Spojených státech. Nebylo třeba chlapíky zvlášť přesvědčovat, aby mu takový kšeft požehnali.

Byl to jeden z jejich typických kousků. Za uplynulé tři týdny si mládenci ze skupiny získali pověst dáblů. Havanu, která byla zvyklá na lecjaké řádění, uváděli v úžas. Žili a milovali frenetickým tempem, rvali se s každým, kdo se jim nějak protivil, a když na ně udeřily úřady, pokaždé zázračným způsobem vyvázli.

Jednou hlídka vojenské policie sebrala opilé mechaniky z pětsetdevítky, když se servali na ulici, a dala je za mříže. Jejich zatčení ohlásili službu konajícímu důstojníkovi 509. Smíšené skupiny. Ten nahlédl do denních plánů a zjistil, že zatčení muži mají ráno zajistit servis jednoho bombardéru. Žádal, aby byli propuštěni. Když vojenská policie odmítla, nechal vzbudit velitele vojenské policie a pronesl slůvko Silverplate. Když dotyčný zjistil, že se jedná o případ „nejvyšší důležitosti“, nařídil, aby mechanici byli propuštěni na svobodu. Rodila se legenda, že hoši z pětsetdevítky jsou „nedotknutelní“.

Když se v krátké době potom Tibbets vrátil z Havany do Wendoveru, aby osobně dohlédl na výcvik osádek, které do Karibského moře neodletěly, značně tím zbytek skupiny překvapil. Byl pevně rozhodnut, že každý z jeho letců bez výjimky musí být schopen zasadit atomový úder, až přijde ten den.

Zbývajících pět osádek ve Wendoveru mělo krušný život. Velitel je nepřetržitě vysílal na cvičnou bombardovací střelnici v Salton Sea. Přestože to nikdy nedal najevo, snažil se v letcích vyvolat zdání, že mohou být pro nadcházející velký úkol vybráni,i  když neodletěli na Kubu.Z Kuby dostával pravidelné zprávy. Byl zvlášť poťěšen, že jeho

Technický personál ukazuje, co umí. Letouny 509. Smíšené skupiny měly o polovinu menší počet vysazení pro technické poruchy na motorech než ostatní letky na kubánské základně. Právě to od svých lidí očekával.

Nebyl však svolný k tomu, čeho se pokoušel dosáhnout výkonný důstojník John King, totiž ,udělat z letky nablýskanou partu“.

Věděl, že to King myslí dobře, ale současně si uvědomoval, že tento důstojník nechápe jeho metody, k nimž patřila nenucená důvěrnost k mužstvu a oslovování všech důstojníků křestním jménem. King náležel „k pravidelné armádě, nikdy nezakusil pocit kamarádství, které vzniká při létání v týmu, kdy život všech je v rukou jednotlivce“.

Nikomu by nedovolil potlačovat to, co považoval za základní potřebu každé bojové letecké jednotky, její duch. Aby ho udržel, trávil se svými muži víc času než kdykoli předtím. Jeho žena a synkové ho vídali zřídkakdy. Když přicházel k dětem, býval obvykle příliš unaven, nebo příliš něčím zaujat, než aby si s nimi hnil. Nablýskané modely bombardérů, které chlapci dostali k vánocům, byly rozbité a on nikdy neměl čas, aby je spravil. Žena na něho vrhala obviňující pohledy. Rozpad manželství pokračoval.

Tibbets viděl, co se děje, a měl vztek sám na sebe, že nedokáže udělat nic, aby rozbití rodiny zabránil. Skutečnost byla taková, jak později připustil, že si prostě nevěděl rady, aby dal všechno do pořádku.

Ani pro klid v rodině nebyl ochoten vzdát se péče o letce. Když a bral Lucii, varoval ji, že „na rozdíl od ostatních mužských má pevnou povahu“ a že nestrpí, aby se cokoli stavělo mezi něj a jeho práci. V prvním zápalu manželství to akceptovala. Ale teď, když byla osamělá, odsouzená poslouchat nekonečné odborné diskuse svého manžela s důstojníky, které občas přivedl domů, shledávala,

že jejich společný život není do budoucna možný.

Přestože si Paul její pocity uvědomoval, mohl naříkat jen sám

na sebe. „Ona nikdy nevěděla, a nikdo nevěděl, jak mi je.“

Když se Tibbets s Beserem a několika dalšími vrátili 3. Února Kuby, trávili svůj život nekonečným putováním mezi Wendoverem a Los Alamos.

Jednoho rána počátkem března zjistili, že stráže u bran objektu ‚ Los Alamos jsou nervóznější než kdy jindy. Jejich průkazy skoumaly daleko zevrubněji, než bylo obvyklé, přestože tam oba byli tou dobou už známé tváře.

Když se konečně dostali dovnitř, uvítal je Ramsey. Tento jindy klidný a vyrovnaný vědec byl „rozrušený a nespokojený“

Posléze jim Oppenheimer vysvětlil příčinu tohoto zvýšeného napětí. Groves právě nařídil, že první plutoniová puma musí být připravena ke zkoušce v Alamogordu v polovině července a první atomová puma k bojovému nasazení počátkem srpna.

Oba termíny znamenaly další námahu pro muže a ženy, kteří už dva roky pracovali ve velkém vypětí. Nebylo divu, že nervy povolovaly a že mezi vědci a pracovníky bezpečnosti docházelo k hněvivým střetům.

Ani počasí k situaci nepřispívalo. Jarní deště stále nepřicházely, suchý pouštní vítr bičoval sídliště, tráva žloutla a rybníček na sídlišti vysychal.

Nedostatek vody tu pociťovali vždy, ale teď se musela dávat na příděl. Pracovníkům a jejich rodinám se doporučovalo, aby si čistili zuby coca-colou.

Beser se poslední dobou raději vyhýbal vědcům, kteří začínali pochybovat o smyslu své práce. Podle jeho mínění se dostávali na scestí. Ztotožňoval se spíš s názory takového dr. Louise Slotiny, mladého výzkumníka, který pracoval na experimentech s kritickým množstvím hmoty a jehož krédem bylo: „Ať zajdeš kulkou nebo pumou, mrtvola je z tebe vždycky.“

To se shodovalo s Beserovými názory v době, kdy tisíce Američanů hynuly pod japonskými kulkami na Iwodžimě.

V Los Alamos se měl dozvědět víc o přibližovacím mechanismu atomové pumy a o tom, jak by jej Japonci mohli elektronicky rušit a přivést pumu k předčasné explozi.

Tibbets zase přicházel za Oppenheimerem s podrobnostmi týkajícími se příletu nové speciální jednotky, 1. Zbrojní letky, do Wendoveru. Ta měla převzít odpovědnost za technickou způsobilost atomové pumy poté, až se 509. Smíšená skupina přemístí do Pacifiku.

Jakmile se Tibbets s Oppenheimerem dohodli na 6. Březnu jako dni, kdy zvláštní letka přiletí do Wendoveru, přidal se k nim Ashworth. Plukovník se nedávno vrátil do Los Alamos z Marian, kde doručil admirálu Nimitzovi dopis admirála Kinga a vysvětlil tomuto tichomořskému veliteli úlohu 509. Smíšené skupiny. Nimitz se zdržel komentářů. Vyslovil pouze přání, aby puma byla k dispozici ke svržení na Okinawu, poslední velký ostrov, jenž měl být dobyt před invazí do Japonska.

Ashworth sdělil Tibbetsovi, že se Guam jako základna pro 509. Smíšenou skupinu nehodí. Místo něho navrhoval využít základny North Field na Tinianu. Toto letiště mělo čtyři vzletové dráhy v délce osmi set padesáti stop.

„Potřebuju jen jednu,“ odvětil Tibbets.

24

Z nejvyššího poschodí své soukromé nemocnice měl doktor Kaoru Sima dobrý výhled na Hirošimu. Stále častěji však na něho začínal působit depresivně. Viděl pruh devastovaného území po obou stranách mostu Aioi, což měl být jeden z protipožárních průseků protínajících město.

Desítky domů, krámů, čajoven a hospod v sousedství Šimovy chirurgické nemocnice byly zničeny. V šéfovi a jeho zdravotnickém personálu taková představa vyvolávala pocit, že pracují „na pokraji zkázy“.

Ranní rozhlasové zpravodajství tyto dojmy jen umocňovalo. Vůbec prvně se v japonském rozhlase naznačilo, že boje na Iwodžimě jsou těžké a bezúspěšné.

Ostrov Iwodžima o rozloze osmi čtverečních mil byl jen sedm set mil vzdálen od Tokia, a to bylo natolik blízko, aby Šima pochopil, jak Američané po tomto ostrově prahnou. Byl pro ně znamenitou základnou pro bombardéry a stíhače.

Celé dny předtím japonský rozhlas a japonské noviny hlásaly, jak je obranný systém na Iwodžimě neproniknutelný. Chlubily se tím, že asi 74 dny trvající bombardování před invazí nedokázalo ani v nejmenším tento obranný val zničit. Japonská císařská armáda se ukryla v jeskyních a podzemních tunelech chráněných až 35 stop vysokou vrstvou betonu. Když se Američané na Iwodžimě vylodili, padli do pasti. Iwodžimské pobřeží bránily pouze slabé krycí síly. Invazní armáda se sice na ostrově zachytila, ale vzápětí ji smetla vražedná křížová palba spojená s protiútokem Japonců. Tokijský rozhlas označil bitvu za jatka, jaká nemají obdoby. Nyní, na počátku března, však poslední zprávy z Iwodžimy hovořily o „strategickém ústupu“. Doktor Sima, který se snadno orientoval v podobných hlášeních, dobře rozpoznal, že s ostrovem je konec.

Protipožární průseky v Hirošimě mu trvale připomínaly, že i tady musí počítat s leteckými nálety, které budou předzvěstí blížící se invaze. I jeho napadlo, že se musí připravovat ošetřování možných obětí. Sám ale nejlépe věděl, jak hubené jsou jeho možnosti. V případě rozsáhlého útoku nebude schopen obětem poskytnout nic víc než útěchu. Jeho lékárna zela prázdnotou. Tušil, že ostatních dvaadvacet hirošimských nemocnic a klinik a také dvaatřicet středisek první pomoci na tom není lépe.

Materiál, který nyní proudil do Hirošimy, byl jen z nepatrné části zdravotnický a z něho zase většina šla do velké armádní nemocnice náležící Udžině, do nemocnice Červeného kříže a do nemocnice loděnic koncernu Micubiši. Na pořadníku zásobování zdravotnickým materiálem, vypracovaným armádou, byla soukromá Simova nemocnice někde zcela dole.

Ústav se držel jen díky energii svého majitele. Kromě toho byl doktor často volán, aby operoval v okolních venkovských nemocnicích.

Vytvořené protipožární průseky se zbouranými budovami a zavalenými ulicemi prodlužovaly jeho cestování.Ale doktor si nikdy nestěžoval. Těm, kdo si tak často naříkali, odpovídal pokaždé stejně: „Bud rád, že žiješ.“

 25

Když admirál William D. Leahy, Rooseveltův náčelník štábu, uslyšel o projektu Manhattan, zůstal naprosto klidný. Představa, že by se jedinou pumou dalo zničit celé velké město – a tím skončit válku – mu připadala přinejmenším přitažená za vlasy. Jako „expert přes výbušniny“ hodlal informovat prezidenta, že celý projekt je zbloudilost a že taková puma nikdy nevybuchne.

Roosevelt si nemohl stěžovat na nedostatek lidí, kteří byli ochotni oblažovat ho svými radami. Jedním z těch, kdo se dožadovali schůzky s ním, byl Leo Szilard. Tento vědec nabyl přesvědčení, že Němci již neohrožují svět a že „naší starostí teď je, co by vláda Spojených států mohla provést jiným zemím“.

Ministr války Henry L. Stimson doporučoval Rooseveltovi, aby maďarského vědce nepřijímal. Avšak zbavit se ostatních nebylo již tak snadné. Už více než před rokem začal Harry S. Truman, v té době senátor za stát Missouri, klást divné otázky. Tehdy ho Stimson mohl umlčet, ale teď musel být obezřetnější, protože v kteroukoli chvíli se Truman mohl stát prezidentem. Věděl, že churavějící Roosevelt se drží na živu pouze silou vůle. Stimson neřekl Trumanovi téměř nic. O atomové pumě nebyla vůbec zmínka. Ministr války věděl, že Truman není spokojen, ale zároveň musel získávat čas pro projekt Manhattan.

Nyní ho Roosevelt požádal, aby jej informoval o současné situaci.

Oba muži se setkali v prezidentově pracovně pozdě odpoledne 2. března. Stimson viděl, že prezident, který se teprve před pár dny vrátil z namáhavé jaltské konference, vypadá zchátraleji než dříve. Byl jedním z mála, kteří věděli o malé krabičce zelených tabletek, jež měl Roosevelt uložené v zásuvce a užíval je k léčení vysokého tlaku a selhávajícího kardiovaskulárního systému.

Ve snaze neunavovat prezidenta podrobným výkladem byl velice stručný. Výroba zbraně probíhá podle plánu. Puma bude, jak Groves slíbil, hotova v srpnu. Nová zbraň může zachránit milióny amerických životů a donutí Japonsko ke kapitulaci.

Roosevelt se zdál být potěšen. Přesto ministr přemítal, zda se dožije dne, kdy se zachráněné milióny vojáků v bezpečí vrátí domů.

Podvýbor pro zkoumání schodků Výboru pro dotace Sněmovny reprezentantů, což byl hlídací pes amerického Kongresu střežící, jak se nakládá se státními prostředky, vyjádřil nespokojenost se zprávou, kterou mu předložil náměstek ministra války Robert Patterson.

V tajném zasedání se podvýbor snažil vypáčit z Pattersona podrobnosti o tom, jak mohly být vyplýtvány skoro dvě miliardy dolarů na projekt, o němž výbor neví zhola nic. Patterson zatvrzele odmítal cokoli říci a odvolával se na bezpečnostní důvody.

Předseda výboru Clarence Cannon ze státu Missouri hovořil, že „jak bude po válce, Kongres si na ten projekt co nejdůkladněji posvítí“.

Ani Patterson sám nevěděl, do jaké šíře se projekt Manhattan rozvětvuje. Jeho politický instinkt mu napovídal, že nepříjemnosti na sebe nedají dlouho čekat. Věděl, že rozhodující podmínkou jak ve Washingtonu přežít je psát memoranda. Vrátil se tedy do své pracovny a pro generála W. D. Styera, jednoho vysoce postaveného činitele, takové nadiktoval. Svou politickou vychytralostí bylo memorandum více než pozoruhodné:

„Když projekt začínal, sdělil jsem generálu Grovesovi, že se mají vést co nejpečlivěji záznamy s podrobným zápisem učiněných rozhodnutí, zápisy rozhovorů s osobami podílejícími se na projektu, o postupu prací a o všech finančních transakcích, jakož i o všech výdajích. Tyto pokyny jsem několikrát opakoval a byl jsem generálem Grovesem ujištěn, že on a jeho spolupracovníci vedou o všem úplné záznamy. Sdělil jsem mu, že v budoucnu může Kongres požadovat, aby byly složeny co nejúplnější účty.

Rozsah projektu, jeho utajení a obrovské částky, které odčerpává, vyžadují, aby se záznamy o něm vedly co nejúzkostlivěji, proto, aby kompletní a podrobný postup na projektu byl kdykoli k dispozici. To se týká rozpočtové, vědecké a průmyslové fáze všech prací.

I když nemám důvod pochybovat, že generál Groves se věnuje této věci co nejsvědomitěji, důležitost vedení úplných, přesných a srozumitelných záznamů je tak naléhavá, že vás

žádám, abyste záležitost osobně přezkoumal a své závěry mně sdělil. Požaduji, abyste podnikl jakákoli nápravná opatření, která jsou nutná k zajištění, že odpovědní pracovníci písemně zaznamenají veškerý průběh projektu.“

Patterson se tím kryl.

Groves považoval sám sebe stále více za stratéga, a protože použití atomové pumy bylo spojeno s významnými politickými problémy, také za státníka. Nedávno učinil jisté kroky proti záměrům americké vlády rozšířit spolupráci s Brity i o všechny otázky týkající se atomového výzkumu. Tento požadavek naznačil Churchill v soukromém rozhovoru s Rooseveltem již na Jaltě a prezident souhlasil s tím, aby Velká Británie byla podrobněji informována o projektu Manhattan. To Grovese v ničem nepotěšilo. Nevěřil, že Britové dokáží zachovat atomové tajemství. Rozhodl, že svému spojenci budou odpovídat tak málo, jak to jen bude možné.

On sám věděl o atomové zbrani víc než skoro kdokoli jiný na světě. Výsledek, jehož dosáhl, byl obdivuhodný. Závody, které ovládal, patřily ve Spojených státech k největším. Vydal souhlas k patentování mnoha tisíců nových vynálezů, které vzešly z atomového výzkumu. A teď najednou začínali projekt ohrožovat právě někteří z těch vědců, kteří byli jeho průkopníky a jejichž práce pro něj byla neocenitelná. Groves je v ničem nechápal.

K hlasům takových odpadlíků se přidávali další.

Když Groves hovořil tajným telefonem s generálem Georgem C. Marshallem, měl na psacím stole memorandum, které den předtím – počátkem března – napsal Rooseveltovi James F. Byrnes, šéf Úřadu pro mobilizační otázky. Byrnes sídlil v Bílém domě a v podstatě řídil ekonomiku Spojených států, zatímco Roosevelt a Stimson se soustřeďovali na vojenskou a zahraniční politiku. Byrnes byl znám jako „stínový prezident“.

Byrnesovo memorandum zaslal Bílý dům Grovesovi k vyjádření, což ho samo o sobě utvrzovalo, jak silnou má pozici. Obsahovalo taktní upozornění prezidentovi, k jak ostré politické vřavě by došlo, pokud by projekt Manhattan selhal.

Grovese, zvyklého vždy jednat po svém, mrazilo při čtení Byrnesových slov:

„… výdaje blížící se dvěma miliardám dolarů zatím bez jakékoli hmatatelné záruky výsledku…", kdyby měl projekt selhat, bude podroben nemilosrdnému vyšetřování a kritice. Jsou i vynikající vědci, kteří by raději pokračovali v započaté

práci, než aby přiznali, že se záměr nezdařil… dalo by se pokračovat v experimentu v omezeném rozsahu… v žádném případě by nemohlo škodit nestranné prošetření skupinou vědců, kteří sami na projektu nejsou zainteresováni. Jejich inspekce by se mohla dotknout těch, kdo na projektu pracují, nicméně dvě miliardy dolarů jsou dost velké peníze, aby se takové riziko podstoupilo.

Návrh na vytvoření jisté nezávislé inspekce zařadil Byrnese v Grovesových očích jasně do tábora oponentů.

Nevěřil, že existuje nějaká natolik kompetentní osoba schopná takového šetření. Vypadalo to jako další pokús projekt Manhattan zablokovat.

Groves zakončil telefonický rozhovor s Marshallem, aniž se zmínil o Byrnesově memorandu. Už chtěl zavěsit, když se ho náčelník štábu zeptal, zda už uvažoval jak Co nejúčinněji využít atomové pumy.

Samozřejmě že přemýšlel, ale své nápady si nechával pro sebe. Oznámil Marshallovi, že je na čase, aby plánovači připravili předběžné studie o nejvhodnějších cílech.

Po chvilce mlčení Marshall odpověděl: „Nerad bych do té věci zasvěcoval příliš mnoho lidí. Je nějaký důvod, proč byste se toho nemohl chopit sám?“

Groves nabídku dychtivě přijal. I v obdobích největšího optimismu mu nepřišlo na mysl, že bude mít jednou možnost zvolit cíl pro atomovou pumu.

Může konzultovat, může vyslechnout doporučení, avšak nakonec to bude on, kdo ponese odpovědnost za návrh, které japonské město bude oním cílem.

Stimsonova rada Grovesovi byla jasná: Groves by měl Rooseveltovi naznačit, aby Byrnesův návrh na nezávislé přešetřování projektu Manhattan zamítl. Udržet věc v tajnosti je teď ze všeho nejdůležitější. Kongres i Senát mají dostat minimální informace, a to jen takové, jež jsou zapotřebí ke schválení dotací. Poslední dva dny členové obou komor začali vznášet další otázky, když se roznesly zprávy o výslechu náměstka ministra války Pattersona před Podvýborem pro zkoumání schodků.

Groves měl ze Stimsonovy podpory nelíčenou radost. Umožňovalo mu to takřka kategoricky odmítnout Byrnesovo jemné upozornění na inspekci.

Ted musel něco podniknout s Kongresem a Senátem. Přistoupil k tomu kavalírsky. Je ochoten, napsal Stimsonovi, dovolit dvěma

senátorům a dvěma členům Sněmovny reprezentantů, aby se letmo na projekt podívali.

„Navrhuji, aby se jim ukázaly například tajné výrobní prostory, které už tak jako tak jsou dostatečně známy stavebním firmám a jejich zaměstnancům. Uvidí rozsah a rozlohu různých zařízení a budou mít možnost ujistit se, že vybavení pro ubytování a život, které poskytujeme, jsou rozumná. Ukázal bych jim také některé části výrobních zařízení, abychom jim předvedli rozsah a složitost celého projektu.“

I přes takto přísně omezenou inspekci, ve skutečnosti jen jakousi zběžnou prohlídku, po níž by se dále otevřela ruka s penězi, stanovil Groves podmínky, které by se spíše hodily k inspekci pumy samotné než jako pouhé nahlédnutí do ubytoven a kuchyní.

Možnost, že by se někdo přiblížil k Los Alamos, nepřichází v úvahu. Návštěva se bude týkat jen některých méně významných atomových objektů, jejichž důležitost pro projekt Manhattan již téměř pominula. Ale i tak

„nikdo z návštěvníků si nesmí dělat žádné poznámky. Hovořit o účelu návštěvy se připouští pouze v prostorách objektů, a i tam pouze v místnostech k tomu účelu bezpečnostně vybavených. Informace, které návštěva získá, je zakázáno používat v pozdějších formálních i neformálních rozhovorech, i v projevech, dokud ministr války neodvolá příslušná bezpečnostní nařízení. Některé otázky položené návštěvníky nebudou moci být zodpovězeny a na důvody odmítnutí odpovědi se nelze dotazovat.“

 26

Když major William Uanna pročítal jednu složku za druhou a bez ustání již několik minut hovořil, Tibbets zůstával naprosto klidný. Svůj proslov shrnul do brutálního věcného závěru:

„Plukovníku, máte tady jednoho odsouzeného vraha, tři muže odsouzené pro zabití a několik dalších zločinců. Všichni uprchli z trestnice. Tak a co s tím chcete dělat?“

Tibbets otázku otočil.

„Co chci dělat já, to vím. Otázkou je, co doporučujete vy, abych udělal?“

Na to byl Uanna připraven.

„Pokud jde o mne, udělám to, co budete chtít vy.“

,,I překročit zákon?“

.,I překročit zákon.“

Tibbets se začal vyptávat na další podrobnosti:

,,Jak se ti chlapi dostali do jednotky tak utajené, jakou je první ‚zbrojní?“

Uanna soudil, že zločince do jednotky, jež přesídlila do Wenodoveru k 509. Smíšené skupině, svedla čirá náhoda. Po útěku z různých vězení tito zlosynové patrně zjistili, že nejbezpečnější úkryt jim skýtá armáda. Pro taková individua nebylo problémem nechat se pod falešným jménem naverbovat.

„Je válka, plukovníku. Armáda se nikoho moc nevyptává. Potebujeme lidi.“

Jak ukázala Uannova pátrání, mimořádný technický talent tělchto mužů objevili „zvědové“ projektu Manhattan. Proto bylo

těchto sedm techniků – převážně specialistů v oboru výroby nástrojů a razidel – převeleno ke Zbrojní letce.

Ta měla na starosti „pečovatelskou službu“ u atomové pumy od chvíle, kdy 509. Smíšená skupina půjde na Tinian. Každý jednotlivec byl odborníkem. Společně dokázali na pokyn vědců

provést v případě potřeby jakoukoli úpravu atomové pumy na poslední chvíli. Najít a vybrat správné muže trvalo měsíce. Většina

z nich byli mistři v metalurgii a přidružených oborech. Sedmadvacet z nich mělo vědecké diplomy. Všichni byli upozorněni, že od chvíle, kdy budou zařazeni do této letky, neuvidí třeba do konce ‚válkv své rodiny a přátele. Každý mohl napsat denně jeden dopis, který doručí zvláštní poštovní oddělení v San Francisku.

Speciální letka přijela do Wendoveru v přísně střeženém vlaku, její muži se ubytovali ve zvláštním ohrazeném prostoru letiště hlídaném Uannovým oddílem agentů.

Uanna líčil Tibbetsovi, jak zločince v letce objevil.

„Mezi všemi těmi zdejšími bezpečnostními opatřeními se cítili jako doma. Takhle na člověka zapůsobí jen léta strávená v base. A tak jsme začali zkoumat.“

Tibbets nepřítomně vzhlížel.

„Čili jsme je zde zavřeli stejně spolehlivě, jako kdyby byli

V base?“

Uanna přitakal.

„Rád bych je viděl.“

Šéf bezpečnosti neměl námitky.

Poslali pro uprchlého vraha. Tibbets si jej zkoumavě prohlížel. „Víte, proč jste zde?“

„Nevím, plukovníku.“

Tibbels vzal do rukou desky.Poslyš, mládenče. Znám tvé skutečné jméno, znám tvé vězeňské číslo, vím, kolik let sis odkroutil, a znám den, kdy jsi foukl.“

Potom poklepal na desky.

„To všechno je tady. Víme, koho jsi zavraždil, máme policejní dokumenty, soudní zápisy z tvého procesu, rozsudek a způsob, jak ses dostal až k nám. Všechno.“

Trestanec byl příliš ohromen, než aby mohl cokoli namítnout. Tibbets přisunul složku k němu.

„Podívej se sám. Přesvědč se.“

Tibbets viděl, jak se muž třese. Vzal desky zpět, zavřel je a pozorně se na něho zadíval.

„Toto je jediný záznam o tvé minulosti, který existuje. Tady major a já jsme jediní lidé, kteří vědí, že jsi uprchlý vrah. No a mně se zdá, že svou práci tady děláš opravdu výborně. Skutečné machry, ty my tady potřebujeme. Takže podívej: my ti dáme příležitost. Jdi nazpět a dělej, co děláš. Dělej to přesně tak, jak jsi to dělal doposud. Když my nebudeme mít problémy s tebou, nebudeš ty mít problémy s námi. A až bude po válce, odevzdáme ti tyhle desky a k nim ti podstrčíme sirku na podpálení.“

Trestanec odešel z Tibbetsovy pracovny příliš vystrašen, než aby se zmohl na slovo.

Jeden za druhým pak napochodovali zločinci před Tibbetse, který jim připomínal neslavnou minulost a dušoval se stejnými nabídkami.

Když odešel poslední z nich, obrátil se k Uannovi se slovy:

„Majore, já nepředstavuji policii. Mou věcí není předvádět lidi před spravedlnost. Mě zajímá jak skončit tuhle válku. A od takových lidí chci jedině to, aby odvedli pořádnou práci.“

Příjezd první zbrojní vyvolal značné vzrušení. Nejvýstižněji je vyjádřil Lewis:

„Jestliže si myslíme, že jsme něco extra, tak tihle hoši jsou ještě víc!“

I hodně ledabylá 509. smíšená skupina ještě nikdy neviděla tak neuspořádanou partu. Byli v ní postarší hoši, pár jich hovořilo s výrazně cizím přízvukem. Mnozí z nich byli židé a ještě před pár lety pracovali jako technici v Berlíně a Mnichově.

Letka budila dojem, že je všeho schopná, a udržovala si od ostatních odstup. Přivezli si a zřídili své dílny, instalovali si své vlastní zdroje elektřiny a speciální strojní zařízení. Pozemní technický personál 509. smíšené skupiny, odborníci na všechny

nenadálé a náročné úkoly, si uvědomovali, že nová parta se jim přinejmenším vyrovná.

Příslušníci speciální letky opouštěli ohrazený prostor jen na jídlo. Vždycky je doprovázelo několik svalnatých agentů. V jídelně posedávali ve svém koutku, a když se nablízku objevil někdo cizí, umlkli. Zvědavce nemilosrdně odháněli.

K večeru 7. března vyšlo několik mužů ze zbrojní letky po přistávací dráze vstříc letounu pendlujícímu mezi Wendoverem a Albuquerque, který pilotovala Dora Doughertyová. Ani mrknutím oka nedali najevo, že dopravní letoun vede žena.

V letounu je očekával jediný muž, který je dovedl k B-29.

Osádka dostala nařízeno odpovídat na každou otázku neznámého člověka. Ten se především zajímal o technické parametry bombardérů a delší dobu zkoumal dvířka pumovnice.

Když inspekce skončila, obrátil se k přítomným a pronesl;

„Tyhle letouny se pro takovou práci nehodí. Musí se vyměnit.“

Nato odkráčel kolem osádky zírající s otevřenými ústy k Dořinu dopravnímu letounu a odletěl zpět do Los Alamos.

Do večerky to už všichni věděli. Beser si později vzpomínal, jak jeden z důstojníků o tom vyprávěl:

„Slyšeli jste o tom cvokovi, co řekl, že se naše letouny mají hodit do šrotu, a zase odletěl? Jako kdyby to byl nějaký armádní generál a ne mládenec v uniformě plukovníka námořnictva. Cožpak neví, že je válka? Přeci nikdo nemůže házet takové stroje do šrotu!“

„Dostaneme nové,“ oponoval Beser, který věděl, co všechno dokáže plukovník William Parsons.

Parsons byl původně vybrán pro funkci šéfa projektu Manhattan za Grovese. Přiletěl do Wendoveru zkontrolovat stav letounů, které mají provést první atomový úder. Zjistil, že bombardéry jsou po neustálých cvičných letech téměř k nepotřebě. Bylo třeba je vyměnit za nejnovější typy, které mají motory s kompresorovým vstřikováním paliva, hydraulicky nastavitelné vrtule a jsou všeobecně mnohem lepší než jejich předchůdci. Tibbets měl dostat nejlepší bombardéry, jaké mohla Amerika poskytnout.

27

První z 325 bombardérů B-29 se vznesl z Guamu navečer 9. března. Byl to v LeMayově riskantním podniku letoun určený k průzkumu budoucího místa náletu.

Za ním odstartovalo jedenáct dalších. Jejich úkolem bylo vyznačit severovýchodní obvod Tokia. Operace probíhala pod krycím názvem Meetinghouse.

Bombardéry měly odhodit zápalné pumy do tvaru písmene X, jehož ramena měla zasáhnout několik čtverečních mil jednoho z nejhustěji osídlených měst světa.

Rozložitý LeMay, žvýkající doutník, pak sledoval start hlavní úderné skupiny. Za několik málo hodin bude vědět, zda mu jeho odvážný plán vyšel, či zda upadne v nemilost.

Ani jeden z 325 bombardérů letících do večerního soumraku nebyl ozbrojen. V pumovnicích měly napěchovány dva tisíce tun zápalných pum.

Předletovou přípravu osádek zakončil LeMay slovy;

„Uděláte jim největší ohňostroj, jaký kdy Japonsko vidělo!“

Jeho vtipkování vyvolalo pramálo nadšení. Řada z nich si bezpochyby připomněla první americký nálet na Tokio v roce 1942. Tři ze sestřelených letců generála Jamese Doolittla byli tehdy postaveni před japonský soud pro vraždu, shledáni vinnými a popraveni.

LeMayovy osádky také značně znepokojoval rozkaz útočit z tak malé výšky bez výzbroje. Zprávy výzvědné služby nebyly vůbec optimistické. Kolem Tokia mají Japonci údajně 331 velkorážní protiletadlový kanón, 307 automatických zbraní, 322 jednomotorové a 105 dvoumotorových stíhacích letounů. LeMay troufale předpovídal, že se mu podaří překvapivým úderem přelstít obranný systém. Ted musí čekat, zda mu to generál Tom Power, jeho náčelník štábu letící ve vedoucím bombardéru, potvrdí.

Předsunutá skupina bombardérů dosáhla Tokia o půlnoci. Město leželo ve tmě. Předpověd počasí se vyplnila, bylo jasno. Studený vítr o rychlosti 28 mil za hodinu zahnal většinu lidí časně do postelí.

Letouny s větrem v zádech začaly odhazovat nádrže s hořlavinou a fosforem, které zasáhly souvislé pásy s dřevěnými domky a úzkými uličkami. Cílová oblast byla dostatečně vyznačena.

Půl hodiny po půlnoci přiletěly hlavní síly operace Meetinghouse. Nevzlétl proti nim ani jeden stíhač. Pozemní palba byla minimální. Jak LeMay odhadoval, obrana Tokia byla jeho útokem v malé výšce zcela zaskočena.

Svazy B-29 začaly shazovat svůj náklad podél hořících pásů. Nádrže s hořlavinami padající do již hořících ulic ohnivé peklo umocňovaly.

Powerův letoun kroužil patnáct tisíc stop nad plameny. Náčelník štábu ohlásil na Guam;

„Šíří se to jako stěpní požár… oheň se zřejmě vymkl kontrole… pozemní palba sporadická… stíhači žádní.“

Požáry se šířily a sílily. Vysoko k obloze vyvrhovaly obrovské gejzíry přehřátého vzduchu. Piloti bombardérů měli pocit, jak hlásil jeden z nich, že „letí do Dantova pekla“. Turbulence z této ohnivé bouře vymršťovala těžké bombardéry stovky stop nahoru, aby je vzápětí strhávala prudce dolů. Letcům se z toho zmítání dělalo zle. A zvraceli znovu, když ucítili, co ještě předtím nepoznali. Dýchali odporně nasládlý pach škvařících se těl.

Přesně podle plánu, ve 3.30 hodin, poslední B-29 svrhla svých sedm tun do ohnivého moře a odletěla směrem na jih.

Power naposledy rádiem hlásil:

„Cíl je kompletně v plamenech. Oheň se šíří i za rámec Meetinghousu. V ohnivé záři je vidět celé Tokio. Totální úspěch.“

Tento oheň byl pohřební hranicí pro nějakých sto tisíc lidí. Skoro půl miliónu jich bylo zraněno a popáleno. Na ploše asi šestnácti čtverečních mil bylo zničeno na dvě stě padesát tisíc budov.

Z 325 bombardérů, které tento masakr způsobily, se jich čtrnáct nevrátilo.

LeMaypvi sázka vyšla. Ihned nařídil nálety z malých výšek na Nagoju, Osaku, Kóbe a Okajamu.

Poslední dva měsíce věnoval veškeré úsilí zdokonalení své taktiky. Neměl ani chvilku času, natož aby věnoval pozornost opakujícím se zvěstem o elitní jednotce, která má přijít na Mariany.

Avšak s postupem času, kdy se generál opájel svými úspěchy, se dohady o příletu jednotky začaly konkretizovat. LeMayovi oznámili, že část North Fieldu na Tinianu je na přímý rozkaz z Washingtonu přidělena „speciální bombardovací skupině“.

Pokud nepřiletí brzo, meditoval, pak toho pro ně zbyde k bombardování, s výjimkou trosek a rýžových polí, velmi málo.

 28

V tokijském hlavním stanu vládl zmatek. Po americkém útoku se vrchní velitelství přesunulo do lépe chráněných objektů vojenské akademie na Ičigajském kopci v západní části města.

Cesta napříč Tokiem byla mimořádně krkolomná. LeMayovi hoši způsobili značnou paniku mezi lidmi.Bezprostředně po útoku, kdy teplota v postižených oblastech dosahovala dvou tisíc stupňů, změnil šílený děs prostě lidi ve zvířata. Tisíce jich naskákaly do řeky Sumidy, kde utonuly nebo se, když požáry spálily všechen kyslík, udusily. Policisty a požárníky dav v panice ušlapal. Na ulicích severovýchodního Tokia se vršily vysoké hromady mrtvol.

Za posledních čtyřiadvacet hodin uprchly z Tokia tisíce lidí jen s tím, co měli na sobě. Zůstaly jen upálené rodiny a zuhelnatělá těla přátel. Tento exodus vyvolával vážné problémy. Uprchlíci samozřejmě šířili paniku, vyvolávali zmatky a podlamovali morálku.

Generálmajor Seidzo Arisue byl jedině rád, že tyto záležitosti nemá na starosti. Jeho prvořadý zájem se soustředil na to, jak na nálety bude reagovat výzvědná služba námořnictva, jež svá mírová tykadla vystrčená k Allenu Dullesovi opět stáhla. Arisue brzy vycítil proč. U admirálů, které v ničem nezlomil útok LeMayových bombardérů, se zvýšila vůle k odporu.

Náčelník štábu vojenského námořnictva admirál Soemu Tójóda prohlásil, že jediný způsob, jak může Japonsko „s důstojností“ takový teror přežít, je pokračovat v boji, podnikat rozhodné protiútoky, aby si Amerika uvědomila, že japonský národ se nikdy nevzdá. Dokonce dal najevo, že japonské námořnictvo uvažuje o způsobech jak přenést válku k americkým břehům.

Řeči v hlavním stanu byly ještě radikálnější. Důstojníci štábu, prahnoucí po pomstě, vymysleli plán jak zavalit Mariany vlnami útočících šimpu, avšak doprava kamikaze na vzdálenost vhodnou pro útok se ukázala jako neřešitelný problém.

Když Arisue zvážil sílu těchto bojechtivých nálad, dospěl k závěru, že teď není vhodná doba k navazování mírových jednání s nepřítelem. Proto se vzdal vlastních pokusů dostat se k Dullesovi.

Oficiální zpráva o zpustošení Tokia do Hirošimy nepronikla. Zprávy o náletu pro tisk a rozhlas prozatím cenzoři odmítali uvolnit.

Strašnou zvěst dovezli do Hirošimy jedním z několika málo vlaků, které dosud jezdily, civilisté. Stalo se tak 12. března. Krátce nato se primátor Senkiči Awaja dověděl vše, k čemu v Tokiu došlo. Po několika hodinách netrpělivého čekání dosáhl konečně z titulu své úřední funkce telefonického spojení se svou ženou v Tokiu. Ani jí, ani dětem se nic nestalo. Naléhal, aby co nejrychleji přijela i s dětmi do Hirošimy, kde budou v bezpečí.

Paní Sačijo Awajová váhala. Ona i děti nálet přežily – uprchlíci

patrně přehánějí – každopádně vojenská místa v Tokiu vylučují, že by se americké bombardéry vrátily, a i kdyby se tak stalo, opakovat podobnou zkázu se jim nepodaří.

Awaja se obával, že někdo jejich rozhovor může z ničeho nic přerušit. Operátoři v telefonních ústřednách měli oprávnění skončit jakýkoli hovor, jenž se netýkal vojenských záležitostí. Primátor proto naléhal: „Nepřítel přiletí znovu, taková je už válka. Musíš s dětmi přijet!“

Jeho žena však přesto nechtěla Tokio opustit. Uchýlil se tedy k argumentu, který Sačijo mohla jen stěží odmítnout. „Je možné, že v nadcházejících bojích zahyneme všichni. Kdyby k tomu mělo dojít, chtěl bych, abychom zemřeli jako jedna rodina.“

Zena slíbila, že prozatím tedy přiveze nejstaršího, čtrnáctiletého syna, který bude moci studovat v hirošimské škole.

Týden nato, 19. března, asi mezi půl osmou a osmou ráno, zažila Hirošima svůj první nálet. Čtyři americké stíhací bombardéry startující z letadlových lodí proletěly nad městem a shodily jen dvě pumy. Jedna spadla do řeky, druhá zabila dva lidi a zničila jejich příbytky.

Letouny zmizely dřív, než mohlo zasáhnout protiletadlové dělostřelectvo. Tento incident vyvolal ve městě rozruch a nejrůznější spekulace. Mezi skeptiky a obhájci názoru, zda je Roosevelt ochoten Hirošimu ušetřit, propukly prudké spory. Zastánci této teorie vítězoslavně tvrdili, že se bombardéry podruhé nad městem neobjeví. Ty dvě pumy svrhly omylem, a proto také nezasáhly žádný cíl. Tento návrh zdůvodňovali tím, že vzdor několika poplachům v posledních dvou týdnech po náletu se žádný bombardér k Hirošimě nepřiblížil.

Poslední letecké poplachy ztížily pravidelné týdenní obchůzky primátorova tajemníka Kadzumasy Marujamy na venkov, aby opatřil potraviny pro svou ženu a pro Awaju.

Toho rána vstal v pět hodin a nechal manželku spát v jejich ložničce. Před odchodem si však zapnul rádio. Rozhlas byl důležitým prostředkem, protože vysílal letecké výstrahy. V tu dobu se prvně zmínil o „strategickém ústupu“, což mělo posluchače morálně připravit na ztrátu Iwodžimy.

Hlasatel byl toho rána jako vždycky sebejistý. Zvláštní útočné seskupení kamikaze zasadilo včera před Okinawou nepříteli další smrtelný úder. Mezi zasažené cíle patřila ,,pýcha nepřátelské námořní flotily, válečná lod Indianapolis“. Jméno lodi mu nic neříkalo, ale z chvástavých slov vyciťoval, že rozhlas začínáposluchače připravovat na špatně stravitelný fakt. Nepřítel se dostal k pobřeží Okinawy.

A jestliže padne Okinawa, a o tom v nejmenším nepochyboval, vylodí se Američané v samotném Japonsku.

Bylo strašné jen pomyslet, co by to znamenalo. Tisk a rádio o amerických vojácích hovořily jako o „krvežíznivých ďáblech“. Přeci jen neměl souhlasit s primátorem, aby přivezl rodinu do Hirošimy. Možná, že by na tom byla lépe někde u Tokia, které chrání obrovské soustředění japonských ozbrojených sil.

Přemítaje o těchto věcech vyrazil pěšky z města. Jestliže si chtěl člověk opatřit trochu zeleniny a ovoce pro vylepšení chudých přídělů, musel mít spíš než peníze něco na výměnu. Dneškem se tyto příděly snižovaly ještě více, rýže se dávaly jen tři misky na den a jen dvacet dní v měsíci. Na zbytek dnů nebylo nic. Kvalita přidělované rýže byla tak ubohá, že před válkou by ji nevzal do úst. Pociťovali nedostatek ryb, další základní potravy japonského jídelníčku. Japonskou rybářskou flotilu soustavně ničily americké bombardéry.

Ve venkovském příbytku Marujamu srdečně uvítali. Mezi všemi, kteří přicházeli měnit věci za jídlo, jej pokládali za prominentního zákazníka. Brzy seděl bosý v obývacím pokoji a usrkával čaj.

Výměnnému obchodu pokaždé předcházely dlouhé diskuse. Byl to zpravidla hospodář, který návštěvníka zahrnoval otázkami na život ve městě. Tentokrát to však bylo naopak. Domácí pán byl celý dychtivý podělit se s ním o novinku.

Marujama ho k tomu přiměl zmínkou o náletu, který tak vystrašil mnohé lidi v Hirošimě.

„Město už bombardováno nebude,“ řekl hospodář.

Návštěvník se slabě usmál. Věděl, že ho nesmí urazit. Byl to vznětlivý muž a navíc by tím mohl přijít o potraviny. Připustil, že hostitel má pravdu a že Hirošima bude ušetřena.

„Taky bude. Podívejte se, až bude po válce, Američané si tam budou stavět vily. Je to tak nádherné město!“

„Nemohu vám říci, jak jsem se to dozvěděl,“ pokračoval hospodář, „ale mohu prozradit, že o tom mluvil zákazník, který má skoro tak významné postavení jako vy.“

S vážným pokývnutím Marujama vstal. Byl čas přikročit k věci. Otevřel balík s obnošeným šatstvem. Když každý kus prohlédli, sedlák otevřel pytle a vyložil své plodiny.

Tajemník byl toho názoru, že za přinesené šatstvo dostane dost jídla, aby on sám s manželkou a primátor vydrželi tři dny, a bude-li manželka hodné šetřit, dokonce týden. Poté co si s hospodářem vyměnili několik hlubokých úklon, Marujama pečlivě zabalil plodiny, naposled se uklonil a vyrazil zpět k Hirošimě.

Po necelě míli ho doběhl nějaký vesničan a křičel, že rozhlas právě vyhlásil nový poplach.

Marujama si neodpustil utrousit pár slov k šuškandě:

„Žádné strachy! Hirošima už bombardována nebude. Copak jste to neslyšel? Američané si tam chtějí stavět vily! Možná, že se přistěhuje i Roosevelt!“

A vykročil rázně k městu.

29

Bombometčík 509. smíšené skupiny Tom Ferebee byl jako vždy klidný, když nad výchozím bodem oznamoval, že přímo před nimi z výšky 32 000 stop vidí Calipatrii, malé pouštní městečko v jižní Kalifornii.

Za ním bylo Salton Sea a cvičná bombardovací střelnice 509. smíšené skupiny.

Po třech minutách letu měl zbrusu nový bombardér dosáhnout cílového bodu.

Byl to první z nových strojů, jimiž Parsons nahradil zastaralé. Do Wendoveru jej přesunuli 9. března, kde ho Tibbets, van Kirk a Ferebee důkladně zkoumali.

Nový bombardér byl jiný. I když většina pancéřování a výzbroje chyběla, měl celkově mnohem tužší konstrukci než předchozí typ. Tibbets obdivoval hydraulicky nastavitelné vrtule. Ferebeemu se líbily rychle fungující dvířka pumovnice, které se za pouhé dvě sekundy po shozu pumy zase zavřely. To umožní, aby letoun provedl svou 155stupňovou zatáčku mnohem rychleji. Van Kirk oceňoval pohodlnější sedadla navigátora.

S novým bombardérem přiletěla celá smečka inženýrů a techniků, kteří na něm podle Tibbetsových požadavků provedli řadu drobných úprav. Jednomu z inženýrů se nelíbila funkce mechanismu bombardovacího zaměřovače. Ferebee mu poradil, aby ho upravil po jednom nebo dvou cvičných bombardováních. Inženýr rozčileně vysvětloval, že takhle on věci nedělá. Přinesl si měřicí zařízení a dostal zvláštní povolení k letu, aby mohl sledovat zaměřovač v činnosti.

Podle Tibbetsových pokynů měl Lewis vyzkoušet nový bombardér na trase mezi Wendoverem a Salton Sea, kterou tou dobou všichni znali poslepu. Ferebeemu nařídili letět proto, že se mělo shazovat jedno z cenných zařízení pumy. Byly to modely tvarem odpovídající atomové pumě, jež obsahovaly zážehový a přibližo– vací mechanismus pro spuštění řetězové reakce. Každé z těchto zařízení mělo cenu cadillacu.

Kromě inženýra pečujícího o zaměřovač byla na palubě další nová tvář, poručík Morris R. Jeppson z první zbrojní. Jeppson si v prostorné kabině, kterou sdílel s navigátorem a radistou, namontoval kontrolní panel, pomocí něhož sledoval funkci složité elektroniky uvnitř pumy před jejím vypuštěním z letounu.

Byl to nábožensky založený a zdrženlivý muž, který se v klidu věnoval své práci a různých řečí kolem si nevšímal. Cítil, že letce zajímá jeho přítomnost i to, co vlastně jeho jednotka dělá. Nikdo si však podobné otázky neodvážil klást a to Morrisovi imponovalo.

Jeppson byl fyzikem, během vojenské služby studoval na Yaleově a Harvardově univerzitě a na Massachusettském technologickém institutu. Kdosi si povšiml jeho schopností, a tak se dostal mezi personál první zbrojní.

Tady se mu na první pohled zalíbil Lewis. Pilot se k němu choval přátelsky, ukazoval mu, kam si může složit své přístroje, a poradil mu, s čím může počítat během letu. Letěli zatím bez problémů. Přístroje napojené na pumu ukazovaly, že zbraň se „chová normálně“.

„Dvě minuty k cíli.“

Ferebeeho oznámení potvrdil Lewis. Připravoval se na okamžik, kdy mu bombometčík oznámí shoz pumy, aby okamžitě uzavřel pumovnici.

Inženýr seděl u zdvojeného zaměřovače, u jakého se hrbil Ferebee. Kdyby vypověděl Ferebeeho zaměřovač, puma mohla stejně opustit letoun. Na jeho pokyn by inženýr zatáhl za příslušnou páku. Z těchto důvodů inženýr opakoval každý pohyb podle Ferebeeho řídících úkolů.

„Půldruhé minuty k cíli!“

Náhle bombardér poskočil do výšky.

„Kristeli!“

Za Ferebeeho přidušeným výkřikem následoval Lewisův: „Vypustils to předčasně!“

Ferebee se ohradil: „Já ne. To musel udělat inženýr.“

Lewis řval do palubního telefonu na inženýra: „Dotkl jste se něčeho?“

„Já myslel, že jsme byli nad cílem!“

Další Ferebeeho slova zahltil proud Lewisových nadávek.

„Padá to přímo na město!“

Fascinován pozoroval, jak se puma řítí k zemi. I když měla jen malé množství výbušniny, vážila se zátěží a s elektronikou přes devět tisíc liber. Mohla napáchat značnou škodu.

„Bobbe, drž mašinu v přímém směru.“

Lewis pokračoval v původním kursu.

Jeppson odhadoval, že puma potřebuje k dopadu na zem asi minutu.Uplynulo třicet sekund.Pak Ferebee pronesl; „Spadne vedle.“Puma dopadla půl míle za městem Calipatria.

V několika hodinách agenti projektu Manhattan prostor obklíčili a pátrali po pumě. Zaryla se do hloubk\ deseti stop. Pomocí buldozerů ji vytáhli a zarovnali díru. Nikdo v Calipatrii netušil, čemu městečko uniklo.

Zpáteční let do Wendoveru byl plný napětí. Inženýrovy nešťastné pokusy o omluvu narážely na ledové mlčení. Na základné ho sbalili, posadili do vozu a odvezli do Salt Lake City. Tam ho agenti projektu zavedli do vlaku a poradili mu, aby se v blízkosti základny už nikdy neukazoval.

Tibbets upíral své hněvivé a nevěřícné pohledy na jednoho ze svých nejdůvěryhodnějších důstojníků, na nevysokého a urostlého podplukovníka. Současně s tím Uanna sedící vedle Tibbetse pokračoval ve výslechu.

„Přiznáváte, že jste bez oprávnění vzal bombardér B-29 a odletěl v něm na víkend domů?“

Důstojník zaujal výbojný postoj: „Mám právo používat letoun.“

Uannova odpověď byla mírnější; „Nikdo v celém letectvu nemá oprávnění vzít si náš nejtajnější bombardovací letoun a odletět si s ním na výlet.“

Výslech teď převzal Tibbets: „Vzal jste si lctoun a nechal ho celé dva dny na civilním nestřeženém letišti?

„Ano. Ale letoun byl uzamčený.“

„A potom jste pozval svého otce na podrobnou prohlídku letounu, k němuž tady na základně smí jen málokdo?“

„Mého otce létání zajímá. Nemyslel jsem tím nic špatného.“

Tibbets vybuchl: „O zájmech vašeho otce nechci nic slyšet! Zdá se mně, že zřejmě neumíte vůbec přemýšlet!“

„Plukovníku, jsem ochoten se omluvit…“

„Omluvit! A vy si myslíte, že tím se to vyřídí? Porušil jste všechny bezpečnostní zásady, kolik jich jen existu je..A to si říkáte důstojník! Z vás tady udělám exemplární případ!“ Důstojník se viditelně dostal do rozpaků.

Tibbets se už dávno rozhodl, a proto neváhal s vynesením rozsudku: „Máte přesně šedesát minut, abyste si zabalil své věci. Čeká na vás letoun. Jeho cíl je Aljaška. Tam si můžete povídat s tučňáky až do konce války!“

„Plukovníku…“

„Ještě slovo a půjdete před vojenský soud. A teď ven!“

Zničený důstojník odešel.

Byl to už třetí případ porušení bezpečnostních pravidel v tomto týdnu. Dva dny předtím, 20. března, opustili dva poručíci, obsluhující měřicí stanici na střelnici v Salton Sea, své přísně tajné zařízení pro sledování balistických drah a odjeli přes hranice do Mexika „trochu si užít“. Také oni byli obratem odesláni na Aljašku.

Vnitřně Tibbets se všemi provinilci sympatizoval. Pokud se však preventivní bezpečnostní opatření, která tak pečlivě s Uannou vypracoval, neměla zhroutit jako domeček z karet, nesměl ani na okamžik projevit shovívavost.

Byl si vědom toho, že jeho rozhodnutí mu na popularitě nepřidají. Ale, jak se jednou zmínil van Kirkovi, „já se neusiluji vyhrát nějakou zpropadenou soutěž krásy“.

Poslat jednoho vyššího a dva nižší důstojníky do aljašské ledové divočiny sloužilo jako výstraha. Tím se však napjatá atmosféra nesnížila. Po dlouhých šest měsíců Tibbets své mužstvo proháněl nepolevujícím tempem. A přitom až do nedávná sám nebyl podrobně obeznámen „se samotným smyslem celé té nádeničiny“, ani s oním supertajným nukleárním mechanismem uvnitř pumy. Zakrátko přiletěl do Wendoveru Parsons se schématy atomové pumy, založené na štěpení jádra uranu, a společně s Tibbetsem projednali novou sérii zkoušek s přibližovací náloží ke sražení podkritických množství. Wendoverský velitel již věděl, že puma bude asi deset stop dlouhá, bude mít průměr 28 palců a bude vážit něco přes devět tisíc liber. To, co se dovídal od Parsonse, ho „půvabnou prostotou celé věci okouzlovalo“.

Jádro uranové pumy bude vážit jen něco k dvaadvaceti librám a bude mít dvě nestejné a od sebe oddělené části, uložené od sebe šest stop v kanónové hlavni. Celé zařízení bude opláštěno. Mezi oběma částmi uranu 235 bude pojistka, jakýsi štít vyrobený z vysoce kvalitní slitiny, která bude stínit neutronům. Pojistka zabraňovala, aby obě části uranu na sebe vzájemně reagovaly, a nedovolila, aby došlo k předčasnému dosažení „kritického množství“, které by vyústilo v neplánovanou jadernou explozi.

Menší díl uranu 235 bude vážit pět liber. Představuje uranový projektil, který – až bude v hlavni aktivována přibližovací nálož– bude vstřelen do „terče“, jenž tvoří větší část uranu 235 umístěná na konci ústí hlavně děla. „Terč“ bude vážit sedmnáct liber.

Odpálený uranový projektil zlomí zajišťovací svorky, které jej držely v klidu, probije pojistku a narazí do „terče“, což způsobí jaderný výbuch. Když všechno Parsons Tibbetsovi podrobně vysvětlil, ohromil ho tím, že přes všechny plány a zkoušky si vědci v Los Alamos stále nejsou jisti, zda atomová puma bude doopravdy fungovat. Tibbets později vzpomínal, jak tam „s Parsonsem seděli a jak vykládali, že dokud ji nezasadí, nikdo s určitostí neví, zda zbraň vybuchne. Nemyslel, že by riziko jejího selhání bylo velké. Ale nejistota tu byla.“

Od té doby Tibbets stále přemýšlel, co mu Parsons napovídal. Nejistota spolu s prohřešky tří důstojníků jej činily značně podrážděným. Navíc ho krátce na to odvolali od večeře, aby si šel promluvit s člověkem, jenž se ubytoval ve wendoverském hotelu State Line. Bezpečnostní agenti zjistili, že se tam zapsal pod cizím jménem. Půl hodiny neznámý odmítal dát Tibbetsovi vysvětlení, jednoho agenta to rozehřálo natolik, že vytáhl poslední trumf:

„Tak vás dáme zavřít jako špióna. A špióni se v téhle zemi posílají na elektrické křeslo.“

Muž změkl. Přiznal se, že falešného jména použil proto, že měl v úmyslu na základně vybírat fingované předplatné na časopisy. Hned ho eskortovali do Salt Lake City a varovali, aby se neopovážil vkročit do Utahu.

Tato epizoda Tibbetse znepokojila ještě víc. Na základně bylo veřejným tajemstvím, že 509. smíšená skupina má shodit „velkou pumu“ na Japonsko. Nemohl se zbavit pocitu, že je jen otázkou času, kdy dojde k závažnému úniku tajných informací.

 30

Ani zde, ve Warm Springs ve státě Georgia, se prezident Roosevelt nemohl zbavit starostí, jež přinášela válka. V poledne se objevil v jeho pracovně kurýr s koženým vakem. Došlá pošta z Washingtonu narušila odpočinek, který lékaři hlavě státu naordinovali.

V některých směrech měl důvod k dobré náladě. Spojenci vítězili. Němci byli na pokraji zhroucení. Na Okinawě v Tichém oceánu se vylodilo 183 000 vojáků a příslušníků námořní pěchoty.

Ale počet obětí byl velký. Dnes ráno dostal prezident jakoobvykle zprávu s novými údaji o ztrátách – za uplynulý týden zahynulo v boji 6481 Američanů, což znamenalo dohromady 196 669 zmařených amerických životů v boji proti Ose od vstupu USA do války.

Zatímco studoval tyto údaje, přišla portrétistka paní Elizabeth Shoumatoffová.

Roosevelt měl na sobě podle jejího přání vestu a harvardskou univerzitní vázanku, ačkoli neměl rád ani jedno, ani druhé. Dovolil jí, aby mu ještě přehodila přes ramena plášť, jehož tmavá látka kontrastovala se zvláštní prozářeností jeho rysů. Jeho kůže byla jako pergamen a dnes od rána svítila jasem, přicházejícím odněkud z nitra.

Prezident náhle zvedl levici a přitiskl ji pevně k čelu. Pak mu ruka klesla do klína a prsty sebou začaly škubat. Upustil cigaretu a pravicí si třel zátylek. Zavřel oči a začal tiše naříkat. Nato mu hlava klesla dopředu a bezvládně se sesul do křesla.V      několika okamžicích byl u něho jeho doktor.

V      15.35 hodin 12. dubna 1945 byl Franklin Delano Roosevelt prohlášen za klinicky mrtvého.

Svět ztratil státníka, Amerika vůdce a projekt Manhattan v rozhodujícím stadiu svého příznivce.

Harry S. Truman, čtyřiatřicátý viceprezident Spojených států, jenž toho odpoledne vykonával svou funkci předsedy Senátu, neměl tušení, co se v Georgii přihodilo. Na přítomné senátory dělal dojem člověka, který si horlivě zaznamenává probíhající rozpravu. Mnozí soudili, že je to pro jeho pracovní metody typické, neboť byl znám jako puntičkářský sběratel faktů.

Ve skutečnosti psal Truman dopis své matce plný všelijakých klípků. Končil upozorněním:

„Zítra večer v půl desáté si zapni rádio a poslechni si svého Harryho, jak pronáší k národu řeč k Jeffersonovu dni. Myslím, že to budou přenášet všechny rozhlasové sítě po celé zemi, takže mne chytíš bez potíží. Po mně pak bude mluvit prezident, kterého uvedu.“

V 16.56 hodin Senát přerušil zasedání a Truman zaskočil do pracovny Sama Rayburna, předsedy Sněmovny reprezentantů, na skleničku bourbonské whisky s vodou. Ještě tam seděl, když telefonoval Rooseveltův tiskový tajemník Steve Early a žádal Trumana, aby „sem laskavě přišel a vstoupil do Bílého domu hlavním vchodem z Pennsylvania Avenue“.

Truman se neptal proč. Předpokládal, že se Roosevelt vrátil z Warm Springs a že s ním chce projednat nějakou drobnou záležitost.

V      Bílém domě byl uveden do pracovny Eleanory Rooseveltové ve druhém patře. Vyšla mu vstříc a chopila ho za ruku. Klidným a vyrovnaným hlasem pravila:

„Harry, prezident je mrtev.“

Ohromený Truman se instinktivně podíval na hodinky, aby si zapamatoval okamžik, kdy uslyšel tu neuvěřitelnou zprávu. Bylo 17.25 hodin.

Paní Rooseveltová promluvila znovu:

„Harry, můžeme my pro tebe něco udělat? Stojíš teď před hromadou problémů.“

Nabídla mu, aby si posloužil telefonem v její pracovně a odešla zařizovat záležitosti spojené s pohřbem.

V      19.00 hodin vešel Truman do místnosti vládního kabinetu, aby složil předepsanou přísahu. Členové vlády mlčky sledovali, jak předseda federálního soudu Harlan Stone vysvětluje Trumanovi postup tohoto krátkého ceremoniálu.

Předseda se podíval na kus papíru a žádal Trumana, aby potvrdil, že iniciála „S“ v jeho jménu znamená „Shippe“.

Chmurnou atmosféru proťal Trumanův nosový, protáhlý hlas.

„To ‚S‘ neznamená nic. To je prostě jen iniciála.“

Předseda federálního soudu tedy vymazal „Shippe“ z přísahy. Jakýsi úředník Stoneovi šeptal, že stejně nemohou začít, protože nemají bibli. Zatímco se po Bílém domě horečně sháněla bible, přítomní v napjatém tichu vyčkávali.

V      19.09 hodin podali Trumanovi bibli, a ten po Stoneovi opakoval prezidentskou přísahu:

„Já, Harry S. Truman, slavnostně přísahám, že budu svědomitě plnit povinnosti prezidenta Spojených států a podle svých sil a schopností respektovat, chránit a bránit ústavu Spojených států.“

Truman impulzivně políbil bibli. Potom vyzval členy vlády, aby společně zasedli k dlouhému stolu. A tam jim slíbil, že se „vynasnaží pokračovat v práci tak, jak by ji vykonávalprezident“.

Neboť pro nového prezidenta, stejně jako pro všechny přítomné, byl Franklin D. Roosevelt stále ještě „Prezident“.

Poté požádal členy Rooseveltovy vlády, aby setrvali ve svých funkcích. Krátké jednání uzavřel dalším slibem:

„Přebírám odpovědnost za všechna rozhodnutí, která bude třeba učinit.“

Členové vlády se rozcházeli. U dveří kabinetu se zastavil Stimson. S dávkou nejistoty oslovil Trumana: „Pane prezidente, musím s vámi mluvit o mimořádně naléhavé záležitosti.“

Truman přikývl.

„Chtěl bych vás informovat o rozsáhlém projektu, na němž pracujeme – je to projekt vývoje nové výbušniny téměř neuvěřitelně ničivé síly.“

Stimson se odmlčel.

Truman čekal, ale ministr války už dál nepokračoval.

Své první ráno jako prezident se Truman probudil ve svou obvyklou hodinu, v půl sedmé. Byl pátek třináctého a vypadalo to na horký dusný den. Pak si uvědomil, že prezident Spojených států se o počasí nezajímá, pokud to nesouvisí s něčím důležitým. Ať bude počasí, jaké chce, teď musí řídit zemi.

V Bílém domě se předvedl jako člověk rychlých rozhodnutí. Toho rána bystře a s jistotou vyřídil některé domácké záležitosti a dal se informovat od členů vlády.

Ve 14.30 hodin se dostavil James Byrnes. Pro něho měl prezident připraveny dvě otázky: především, požaduje písemnou zprávu o jaltské konferenci. Byrnes si v Jaltě dělal pro Roosevelta podrobné poznámky a okamžitě souhlasil, že Trumanovi příslušné zápisy dodá.

Druhá otázka byla překvapivější. Truman nejprve Byrnesovi připomněl, že země ted nemá žádného viceprezidenta. A podle ústavy, kdyby on, Truman, zemřel nebo ze závažných důvodů nemohl dál vykonávat prezidentský úřad, musel by do této funkce nastoupit ministr zahraničí.

Zeptal se Byrnese, zda by mu nevyhovovala tato funkce. Vzhledem k jejich chladným vztahům v minulosti to byla překvapivá nabídka. Jako neoficiální „zastupující prezident“ měl Byrnes k Rooseveltovi daleko blíže než oficiální viceprezident Truman, což mu také dal občas pocítit. Tím, že mu nyní Truman nabídl místo prvního muže v prezidentské následnické linii, znovu potvrdil politickou obratnost, kvůli níž se stával obávaným. Chtěl získat Byrnese na svou stranu i za cenu takové oběti.

Byrnes nabídku přijal.

Potom hlasem, který Trumanovi připadal „velice slavnostní“, mu Byrnes oznámil ještě překvapivější a ještě tajuplnější zprávu, než byla včerejší Stimsonova;

„Pane prezidente, právě zdokonalujeme tak silnou výbušninu, že může zničit celý svět. Spolehlivě nám umožní zajistit si takové postavení, abychom na konci války mohli diktovat své vlastní podmínky.“

31

Zprávu o Rooseveltově smrti se Beser a ostatní z 509. smíšené skupiny dozvěděli z rozhlasu. Někteří když právě poslouchali program Front Page Ferell společnosti NBC, jiní Wilderness Road na CBS a většina když sledovala dobrodružství populárního Captaina Midnighta na síti ABC.

První blesková zpráva o Rooseveltově úmrtí přerušila všechny tři programy v 17.49 hodin. Místní stanice v Utahu vysílaly za necelou hodinu telegram, který Eleanor Rooseveltová poslala svým čtyřem synům, z nichž dva se jako námořníci právě plavili v pobřežních vodách u Okinawy:

„Milý synu,“ stálo v telegramu, „tatínek nám odešel dnes odpoledne. Pracoval do poslední chvíle, jak by to jistě chtěl i od tebe. Bůh ti žehnej. Milující matka.“

Beser vypnul rádio. „Tím, že jsem vypnul přijímač, chtěl jsem sám v sobě tuto pravdu vyvrátit. Prezident Roosevelt nás vedl tak dlouho, že jsem se nemohl naráz smířit s pomyšlením, že nežije,“ vysvětloval později příčinu svého nepochopitelného jednání.

Ten večer udělali v důstojnickém klubu a v kasinu mužstva gesto: až do Rooseveltova pohřbu nebudou hrát ani pít. K těm, koho takový slib příliš nepotěšil, patřil především Eatherly.

„Nikdy jsem se s tím chlapíkem nesetkal. Ale mám pocit, že jsem přišel o správného kámoše.“ Slova Boba Lewise vyvolala citlivou odezvu.

Pro mnohé z těchto mladíků, kteří nepamatovali muže před Rooseveltem, znamenala představa bez „FDR“ v Bílém domě něco nepochopitelného. Postupně se však hovory i ve Wendoveru začaly stáčet na jeho nástupce. Všechny v 509. smíšené skupině nejvíce zajímalo, jaké bude stanovisko nového muže v Bílém domě k válce. Rooseveltovo znali ve Wendoveru všichni. Mnozí mohli dokonce citovat z jeho projevů, kde se opětovně objevovalo téma, že nepřítele je nutno pronásledovat až do jeho doupěte. Chybělo jen málo, aby se dožil jeho porážky v berlínském brlohu. Ale bude Truman usilovat, aby také dobyl Tokio?

Výborně sehraný tým, pilot Charles Sweeney a bombometčík Kermit Beahan, navedl B-29 na cíl. Pro tento nácvik používali provizorní bombardovací střelnici vyznačenou na solných pláních několik málo mil za Wendoverem.

Dvaatřicet tisíc stop pod nimi, nedaleko cíle, čekala skupina vědců a techniků, aby viděli, jak se osvědčí úpravy, které udělali na přibližovacím mechanismu, a zda výbuch nastane v očekávané výši dvou tisíc stop.

O účelu tohoto zkušebního letu Tibbets informoval Sweeneyho patnáctou osádku. Upozornil ji na význam a na výši ceny každého mechanismu a zejména na okolnost, že s ním jsou ještě pořád těžkosti.

I když to Tibbets nevyslovil, skládal buclatému Sweeneymu a jeho letcům vzácnou poklonu. Jejich volbou pro tento mimořádný pokus veřejně uznával, co tušili i ostatní. Patnáctá osádka je patrně v celé 509. smíšené skupině nejlepší. S jeho názorem nesouhlasili jedině upovídaný Lewis a jeho chlapci.

Vztahy mezi Sweeneym a Lewisem byly chladné už v dobách, kdy oba působili v zalétávacím programu původních B-29. Lewis podezíral Sweeneyho, Ira z Bostonu, že „políbil blarneyský kámen“. (Podle pověry ten, kdo políbil kámen zámku Blarney v Irsku, stal se výmluvným a lichotivým – pozn. překl.) Měl nepochybně značný šarm, s jehož pomocí dovedl dostat z těch, s nimiž pracoval, to nejlepší, co v nich bylo. Nezabíralo to jedině na Lewise, ale toto selhání bral filozoficky. Jako profesionál usoudil, že Lewis měl prostě „kliku“, že se dostal do 509. smíšené skupiny, a ještě větší kliku, že mohl příležitostně létat jako Tibbetsův druhý pilot.

Napětí mezi nimi dvěma zvyšovalo řevnivost i mezi jejich osádkami.

Tibbets tuto situaci bedlivě sledoval. Domníval se, že nikdy nezvýhodňuje jednu osádku před druhou. Když Sweeneyho pověřil tímto zkušebním letem, Lewise zase požádal, aby provedl sérii startů a přistání s pumou vážící devět tisíc tun a naplněnou brizantní třaskavinou. Tyto nácviky nebyly samoúčelné, jak se osádkám jevilo. Tibbets chtěl, aby se nejdříve Lewis a potom i ostatní „psychologicky připravili“ na možnost, že jednoho dne budou nuceni přistávat se skutečnou atomovou pumou na palubě.

Uvědomoval si, jaký názor převažuje ve vyšších kruzích projektu Manhattan. Na rozdíl od konvenčních pum je atomová daleko dražší než letoun, který ji nese, a cennější než lidé, kteří jej pilotují. Seznámil s tím Lewise a ten předvedl přistávací a startovací manévr s pumou tak precizně a citlivě, jako kdyby po léta pilotoval letouny Červeného kříže.

Když se blížili k cíli, Sweeney se díval, jak Lewis krouží se svým letounem hluboko pod nimi. V té chvíli hlásil Beahan svým texaským přízvukem, že má cíl téměř ve středu zaměřovacího kříže. Měl za sebou službu v zámoří podobně jako Ferebee, byl vysoce kvalifikovaným technikem, známým mezi piloty jako TheGreat Artiste, „Velký artista“. Patnáctá osádka k němu chovala ohromnou úctu a vychloubačně o něm tvrdila, že dokáže „trefit pětník z výšky šesti mil“.

Beahan požádal o nepatrnou úpravu kursu. Druhý pilot Fred Olivi, hřmotný třiadvacetiletý Ital z Chicaga, sledoval, jak tuto korekci Sweeney provádí.

Považoval sehranost Sweeneyho s Beahanem „téměř za čarování“.

Osádka se připravovala na známé trhnutí letounu, poté co puma opustí pumovnici.

„Puma shozena!“

Po Beahanových slovech následovalo očekávané trhnutí letounu, po němž Sweeney ihned nasadil obvyklou 155stupňovou zatáčku. V tom však to bombardérem zalomcovalo.

Seržant „Pappy“ Dehart, zadní střelec a také Texasan, vyjekl:

„Vono to bouchlo!!“

Předčasný výbuch pumy nastal poruchou zážehového mechanismu. A to ve chvíli, kdy puma nebyla ještě ani sto stop pod bombardérem. Kusy pláště padaly volně k zemi.

Sweeney vyrovnal letoun a přistál. Na základně na něho čekal nedočkavý Tibbets. Strach, který pocítili všichni, se snažil zmírnit slovy: „Teď jen doufejme, že se tohle nestane, až povezeme opravdovou pumu!“

O víkendu 21. dubna mládenci z 509. smíšené skupiny vyrazili na svůj obvyklý výlet do Salt Lake City. Krátce potom začaly proudit do dozorčí místnosti na letišti stížnosti.

Začal to všechno Eatherly. Hnal svůj roadster kolo na kolo s vozem svého palubního technika a navzájem si podávali při rychlosti téměř devadesáti mil láhev whisky. Do Salt Lake City ji vyprázdnili.

Několik letců si najalo pokoje v hotelu Utah a vzápětí se rozběhly hlučné pitky. Ti nejvíce opilí pronásledovali v trenýrkách nahou rudovlásku po hotelové chodbě.

V pondělí ráno telefonovalo policejní komisařství ze Salt Lake C? ity do Wendoveru dlouhý seznam napáchaných škod, různých fyzických napadení a porušení dopravních předpisů.

Tibbetsovi se podařilo policii uchlácholit. Příznaky však signalizovaly jedno: 509. smíšená skupina dosáhla bodu, kdy to může ktlykoli prasknout.

Bylo na čase opustit Wendover.

Existoval ještě další důvod. Podle Tibbetse vědci atomovou pumu už jen vypiplávají. Vypadalo to, že „chtějí vyrobit jakousi dokonalou zbraň, místo aby se spokojili s tou, kterou mají a kterou lze použít k ukončení války. Stále hledali konstrukční zdokonalení, trvali na dalších zkouškách a vymýšleli si nekonečné úpravy a změny. Oháněli se tím, že pak dají teprve svolení k jejímu zasazení.“

To Tibbetse trápilo. Představoval si, „jak se v tom fyzikové vrtají“ ještě po válce a „jak ta celá zatracená záležitost nebyla ničím jiným než ztrátou času“.

Skupina měla zajištěnu základnu na Tinianu. Před několika týdny byl vydán rozkaz, aby byla v Seattlu připravena loď, která odveze pozemní personál do Tichého oceánu. Postačovalo, aby Tibbets zavolal do Washingtonu a použil slůvko Silverplate – „a už můžeme být ve válce“.

Myšlenka na bojové zasazení jej opájela. Vůbec se netrápil tím, co se stane, až bez povolení ze shora nařídí mobilizaci skupiny. „Groves mne mohl zbavit velení, poslat na Aljašku a dokonce postavit před válečný soud,“ uvažoval později o možných důsledcích. Nicméně požádal obsluhu telefonní ústředny, aby ho spojila s velitelstvím vojenského letectva ve Washingtonu. Když se dostal na svého styčného důstojníka, řekl mu stručně:

 „Tady je Silverplate. Jsme připraveni vyrazit.“

Přesun byl připraven již dříve. Hlavní část pozemního personálu měla opustit Wendover po nalodění v Seattlu 6. května. Osádky měly do Pacifiku přiletět později.

Krátce nato dostal z Washingtonu naléhavý telefonát, aby obratem přiletěl. Volající připojil ke vzkazu bezplatnou informaci;

„Plukovníku, máte u Dží-Džího obrovský průšvih.“ (Dží-Dží byla jedna z Grovesových přezdívek.)

Do Grovesovy pracovny dorazil v podvečer.

„Jen jsem vstoupil do dveří, vybuchl. Co si u všech čertů myslím, že si dovoluji odkomandovávat svou partu do zámoří? Plných deset minut mne pekl na řeřavém uhlí, nejdřív po jedné straně, pak po druhé a ani jednu nadávku neopakoval. V životě jsem neslízl takovou pérovačku. Nikdy jsem ho neviděl tak vzteklého. A pak najednou přestal, zeširoka se na mne usmál a řekl, ‚Setsakramentsky jste nás ale popohnal! Ted nás už nemůžou zastavit!‘ – A měl pekelnou radost, že jsem to udělal. Bez mých plánů se vědci už nebudou moci do nekonečna piplat se svou hračkou.“

 32

Pro Tacua Jokojamu bylo pozvání k velícímu důstojníkovi plukovníkovi Hirošimu Abemu na večeři příjemným překvapením. Vztah důstojníka protiletadlového dělostřelectva k Abemu byl až dosud zdrženlivý a oficiální.

Avšak před týdnem Abe pozval Jokojamu na sobotu k sobě povečeřet. Bydlel nedaleko Hirošimského hradu. V případě ieteckěho náletu se pozvání automaticky rušilo. V posledních týdnech bylo několik poplachů a jednou dokonce přeletěla vysoko nad městem skupina bombardérů.

Od tě doby, co před měsícem, 19. března, spadly na Hirošimu dvě pumy, k žádnému náletu nedošlo.

Po večerním nácviku palebné služby se Jokojama oblékl do své nejlepší uniformy a oznámil seržantovi, kde bude k zastižení.

Seržant, klepna celé baterie, se zeširoka usmál a utrousil, že večer bude mít klid, „protože Trumanova matka je vězněm v Hirošimě!“

Jokojama užasl.

Seržant trval na svém:

„Když vypukla válka, byla v Hirošimě na návštěvě. Od té doby je tady.“

„Kdo ti to řekl?“

Seržant jmenoval ,,kohosi“ ze štábu generálporučíka Šodžiho Fudžiji. Velitel okruhu Fudžija drží Trumanovu matku v Hirošim– ském hradu jako rukojmí proti leteckým náletům.

Zdravý rozum Jokojamovi napovídal, aby ten nesmysl pustil z hlavy. Ale na druhé straně ty zdánlivě vypadající řečičky se stále více ukazovaly jako pravdivé. Například se povídalo, že se patnáctiletí hoši učí ve zvláštních úderných silách létat jako piloti kamikaze. Nevěřil tomu, ale pak jich několik skutečně uviděl na hirošimském letišti. Nevěřil také pověstem, že se staré ženy učí ostřit bambusové tyče a používat jich jako kopí. Potom ale tyto ženy viděl na východním cvičišti.

Rozhodl se, že se na Trumanovu matku zeptá plukovníka Abeho.

Plukovník bydlel v malém solidním domku. Ovdověl a žil s dcerou. Když Jokojama shledal, že je jediným hostem, dost ho to překvapilo.

Abe byl vlídným hostitelem a měl hojnou zásobu saké. Již v náladě zavedl Jokojama řeč na matku prezidenta Trumana.

Hostitel se hlasitě rozesmál. Svěřil se mu, že by si přál, aby ta liistorka byla pravdivá, alespoň by jim paní Trumanová mohla povědět leccos o svém synovi. Pološeptem vykládal svému hostu jinou povídačku:

„Trumanova matka je přímo z Hirošimy! Proto také Hirošima není bombardována. Přikázala svému synovi, že ze všech japonských měst musí Hirošimu ušetřit.“

„Proč se tedy Hirošima na nálety připravuje? K čemu jsou nutné protipožární průseky?“ vyzvídal Jokojama.

Abe mu odpověděl, že to „vyvolává bojovou náladu. Lidé, kteří přišli o své domovy, budou ještě odhodlaněji bojovat o své životy, za Japonsko a za císaře.“

Znamenalo to, že po všech těch měsících výcviku nebudou mít Jokojamovi lidé možnost zasáhnout do boje? Kdyby tomu tak mělo být, musel by uctivě požádat o přeložení do Tokia nebo do jiného města, kde jsou teď letecké nálety tak časté.

Abe svého hosta uklidnil a vybídl k jídlu. Večeři podávala dcera, asi tak dvacetiletá, s tváří jako měsíček a trochu při těle. Prostřela jim misky rýže s plátky masa a ryb a odešla, aby muži mohli pojíst a pohovořit.

Jokojama znovu nadhodil, zda má požádat o přeložení.

Hostitel se na něho pozorně zadíval:

„Kvůli takovým otázkám jsem vás nepozval. Chci s vámi pohovořit o něčem mnohem důležitějším.“

Jokojama uctivě zmlkl. Hostitel začal zeširoka o tom, že se již dlouho zajímá o osobní vlastnosti mladého muže. Svěřil se mu, že zkoumal jeho rodinné prostředí.

„Je nanejvýš uspokojivé. Máte ctihodné rodiče.“

Jokojama tušil, oč jde, neboť takový průzkum znamenal jen jedno jediné, a vyčkával.

Následující slova byla stručná a mířila k jádru věci; obchodník dělá nabídku.

„Ožeňte se s mou dcerou a vaše budoucnost bude zajištěna. O to se už postarám.“

Jokojama se vážně uklonil a slíbil hostiteli, že se poradí se svými rodiči. Takový pohovor je důležitý, než se navrhovaná svatba může formálně uzavřít.

Znamenalo to cestu domů, do Tokia. Vyhlídku na ni shledával téměř stejně vzrušující jako její důvod.

Když 28. dubna přijel na hirošimské letiště, viděl, že vojenský dopravní letoun, kterým se měl dostat do Tokia, již odletěl. To, že let zmeškal, ho mrzelo. Věděl, co námahy stálo plukovníka, aby mu zajistil místo.

Jokojama se pokoušel zjistit, zda by ho nevzali do příštího dopraváku, který poletí do hlavního města. Řekli, aby čekal. Seděl loď na zemi před operační místností a vyčkával, až vyvolají jeho jméno.

Hirošimské letiště se rozšiřovalo. Nedostačovalo již rostoucím potřebám armády. Bylo doslova přecpáno vojenskými letouny. /, nedalekého baráku pochodovala směrem k letounu skupina mladíků v těsných overalech. Přijal je pohledný důstojník letectva poručík Macuo Jasudzava, jeden z nejzkušenějších leteckých instruktorů. Cvičil piloty kamikaze. Tito mladíci byli jeho nejčerstvější dávka. V průměru jim bylo šestnáct.

Instruktor s nimi letěl na jedno letiště asi sto mil od Hirošimy na ostrov Kjúšú, kde procházeli závěrečným výcvikem. Potom se přesunou na Okinawu, kde první měsíc po americké invazi zahynulo již na tisíc pilotů kamikaze. Tito sebevrazi potopili a poškodili přes sto amerických lodí.

Jasudzava věděl, jak důležité pro Japonsko je Okinawu udržet, ale nebyl spokojen s tím, že ho ponechávali jako leteckého instruktora v týlu. Před nedávném mu jeden vyšší důstojník zakázal, aby se svým cvičným letounem nalétl do americké B-29, která bombardovala jeho letiště. Pokládali ho za příliš drahocenného. Kromě schopnosti řídit zaškolovací výcvik pilotů na novější typy letounů, dokázal v deseti dnech naučit nováčky základům létání. Piloti kamikaze absolvovali zácvik za pouhých deset hodin. Létat se naučili jen tak tak. Aby byla jistota, že na poslední chvíli před startem neztratí nervy, jejich pilotní kabinu zašroubovali. Jakmile byli jednou ve vzduchu, neměli jiné východisko než smrt.

Dnes, když usedl k řízení svého zchátralého dopravního letounu, měl pocit, že celou válku prožije školením mladíčků a opojení z boje sám neokusí.

Sotva se Jasudzavův dopravák odlepil od země, zpozoroval Jokojama stíhací bombardér vojenského námořnictva, jak přistává a pojíždí ke spojovací místnosti. Důstojníci mu vyběhli vstříc. Z kabiny se vyšplhala postava ve sněhobílé nažehlené námořní uniformě. Byl to kapitán Micuo Fučida, který vedl útok na Pearl Harbor a teď byl operačním důstojníkem japonského císařského válečného námořnictva.

Jokojama z uctivých pozdravů vítajících důstojníků poznal, že Fučida přijel do Hirošimy na důležité jednání. Od jednoho z nich se dověděl, že se Fučida účastní pravidelné součinnostní porady mezi pozemním vojskem a námořnictvem. Když si kapitán vykračoval kolem, Jokojama se hluboce uklonil. Letecké eso ho přehlédlo a vůbec si ho nevšimlo.

Krátce potom mu jakýsi důstojník sdělil, že ten den už pro něhonebude v žádném letounu do Tokia místo. Jokojama odcházel z letiště s myslí naplněnou Fučidovým obrazem. Tato vzpomínka bude pro něj povzbuzením na dlouhě cestě vlakem do hlavního města.

Na opačné straně města naslouchal pozorně ve svém hirošimském bytě primátor Awaja vyprávění své manželky a nejstaršího syna o útrapách celonoční cesty z Tokia do Hirošimy. Zatemněný vlak byl nucen několikrát zastavit. Nad tratí přelétávaly americké bombardéry.

I když uplynulo několik týdnů, co paní Awajová souhlasila s převezením syna do Hirošimy, podařilo se ho na zdejší školu, která spadala pod Hirošimskou univerzitu, dostat teprve nedávno. Awajovi se rozhodli, že jejich ostatní tři děti zůstanou v hlavním městě. Nejstarší dcera byla provdána a žila v Kobe.

Primátorův tajemník Marujama paní Awajovou uklidňoval:

„Pokud se děti nebudou zdržovat v centru města, nic se jim nestane. Vy tady budete také v bezpečí. Hirošima není žádné velké město. Nejprve budou bombardovat ostatní města, a než přijde řada na nás, bude po válce.“

Vlak vyjížděl z Hirošimy do Tokia ve čtyři odpoledne. Jokojama tudy naposledy jel před půl rokem. To, co cestou viděl, jím otřáslo: jedno město za druhým neslo stopy po bombardování. Ani tma nemohla zakrýt všechnu tu spoušť, čím víc se blížili k Tokiu.

Vystoupil ve stanici Šimbaši a vydal se pěšky do tokijskěho jižního předměstí, kde bydleli jeho rodiče. Musel projít kolem hotelu Imperial, který projektoval skvělý americký architekt Frank Lloyd Wright. Hotel přežil velké tokijské zemětřesení v roce 1923 a teď z něho zbyly vypálené trosky. Kousek dál Ginza, tokijská obchodní a zábavní čtvrť, byla spálenou pustinou plnou popele a kráterů.

Teprve tady si uvědomil, že ho podvedli. O rozsahu zpustošení Tokia nepřinesly tisk a rozhlas v Hirošimě ani slovo. Poprvé v životě měl pocit, že ho armáda zklamala. Na vlastní oči se přesvědčil, že Japonsko válku vyhrát nemůže.

Konečně se dostal ke svým rodičům. Domek zůstal nedotčený, ale napadlo ho, jak ještě dlouho. Americké bombardéry vytrvale pracovaly na tom, aby Tokio bylo zcela zničeno. Unavený vstoupil do domu. Přemítal, že Japonsko, nechce-li být zcela smeteno, musí uzavřít mír.

 Rodiče na něho čekali. Když si krátce odpočinul, vysvětlil jim, proč přijel a co mu plukovník Abe nabídl. O svém veliteli a o jeho dceři toho věděl velice málo. Rodiče vážně naslouchali. Konečně promluvil otec. Za normálních okolností by manželský svazek mezi dvěma vojenskými rodinami uvítali, ale teď normální časy nejsou. Hodnoty se posouvají. Nikdo nemůže zaručit, jaký postoj lidé zaujmou v budoucnu vůči příslušníkům ozbrojených sil. Být v armádě se může stát nevýhodou. A být manželem dcery vysokého důstojníka navíc přitěžující okolností.

Jokojamovi rodiče nemohou slíbit nic víc, než že budou o nabídce uvažovat, ale musí si zjistit plukovníkovy rodinné poměry.

Dříve než manželka profesora Cusenabura Asady nastoupila společně s rodinami ostatních význačných japonských vědců do vlaku do Nary, aby se ukryly do poměrného bezpečí venkova, půvabně se svému muži uklonila. V uplynulých čtrnácti dnech Osaku třikrát bombardovaly svazy B-29. Dvacet procent města bylo srovnáno se zemí.

Paní Asadová se ještě jednou vyklonila z vlaku a pak se ztratila v hroznu lidí mávajících u okénka svým blízkým na nástupišti.

Asada nečekal, až vlak opustí nádraží. Měl spoustu práce. Dlouhá doba jeho výzkumů začínala přinášet plody. Jeden / posledních a nejmodernějších japonských dálkových bombardérů Ginga, nesoucí jedinou pumu o hmotnosti tisíc sedm set liber, letěl na Saipan a napadl hlavní americkou základnu na tomto ostrově. Puma byla vybavena Asadovým přibližovacím mechanismem podobným tomu, který předčasně explodoval pod Sweeney– ho bombardérem.

Přibližovací nálož přivedla pumu k výbuchu v přesně plánované výši třiceti pěti stop nad saipanským letištěm. Způsobila značné šicody. Desítky B-29 byly na zemi zničeny nebo poškozeny. Pilot dingy hlásil Asadovi, že velká část americké letecké základny se proměnila v „ohnivý oceán“. Snímky průzkumných letounů ukazovaly zničené americké letouny a připomínaly vědcům snímky základny Hickham Field v Pearl Harboru po japonském náletu. Jenže tohle bylo Pyrrhovo vítězství.

Letectvo nemohlo podobný útok opakovat, protože základna Iwodžimě byla již v amerických rukou a let z Japonska na Saipan nemohl bombardér Ginga s doletem 1600 mil absolvovat.

Nicméně Asadův přibližovací mechanismus měl úspěch. Námořnictvo jich objednalo dvacet tisíc, z nichž bylo skutečně vyrobeno dvanáct tisíc. Byly montovány do pum tajně uskladněných na ostrově Kjúšú, kde se očekávala americká invaze. V jejím případě se plánovalo, že pumy vybuchnou přibližně ve výši stožárů válečných lodí a palub vyloďovacích plavidel, aby způsobily co největší škody.

Vysocí námořní důstojníci Asadův vynález velmi oceňovali. Byl tím potěšen, i když v hloubi duše cítil, že přinejmenším část těchto poklon je myšlena tak, aby ho povzbudili. Jeho paprsek smrti totiž zatím zdaleka nemohl být použit. Asada přesto zůstával optimistou a většinu svého času věnoval svým výzkumům.

Námořnictvo se mezitím vybavilo novou zbraní.

Jejím duchovním otcem byl dr. Sakja Adači, Asadův vědecký kolega spolupracující s meteorologickým oddělením japonského válečného námořnictva. Adačiho jen napadlo, co věděl každý japonský středoškolák: i když hlavní obchodní větry vanou od východu na západ, z Ameriky do Japonska, existuje ještě jeden vítr, Japonský proud, který vane opačným směrem.

Adači naplnil plynem balón, k němuž zavěsil kontejnér se silnou třaskavinou. Tuto zkušební pumu sledovala po vypuštění určitou dobu stíhačka Zero. Balón letěl směrem do Japonského proudu a pak zamířil na východ přes Pacifik a pokračoval severně od Havaje k pobřeží Spojených států.

Po něm přišly na řadu další.

Tehdejší radiolokátory ještě nebyly tak dokonalé, aby tyto předměty zjistily a varovaly před nimi.

Japonci samozřejmě nevěděli, zda jejich nová zbraň dosáhla svého cíle. Ale admirál Tójóda, náčelník štábu válečného námořnictva, pamětliv svého slibu přenést válku k břehům Ameriky, nařídil, aby se výroba pum zavěšených pod balóny rozběhla naplno.

Co nevidět se jejich terčem stanou všechna města na západním pobřeží Spojených států. Za příznivých povětrnostních podmínek se mohou dostat i nad Salt Lake City a Chicago.

V příštích týdnech mělo být vypuštěno na šest tisíc takových zbraní. Z těch, které měly dosáhnout Spojených států, měla většina spadnout v kalifornských a nevadských pouštích a do oregonských lesů. Nikdo nikdy oficiálně nepotvrdí, jaké způsobily škody. A nikdo se nikdy nedoví, kolik těchto japonských létajících pum leží podnes nevybuchlých v odlehlých oblastech Severní Ameriky. První blesková agenturní zpráva o Rooseveltově smrti zastihla šéfa výzvědné služby pozemního vojska Arisua v Tokiu dřív, než se ji dozvěděli lidé ve Warm Springs, přinejmenším alespoň většina / nich.

Od toho okamžiku horlivě pracoval na Trumanově psychologickém portrétu. Většina jeho informací pocházela od japonského vojenského atašé v Bernu generálporučíka Seiga Okamoty, který byl článkem v Arisuových nezdařených pokusech o navázání spojení s Allenem Dullesem.

Z Okamotových hlášení, ze zpráv tiskových agentur a z monitorovaného rozhlasového vysílání vyvodil nečekaný závěr; Truman bude ještě tvrdší než Roosevelt.

Podle Arisuova odhadu nový americký prezident „překoná starého pána“, který se stal v posledních deseti dnech japonským premiérem.

Vážná politická krize, která pod povrchem kvasila už po týdny, propukla v Tokiu 5. dubna. Toho dne generál KuniakiKoiso, jenž liyl vybrán po Tódžově vynucené rezignaci kompromisním řešením za premiéra, požádal, aby se mohl spolupodílet na rozhodováni vojenské kliky. Generálové odmítli, a tak Koiso odstoupil.

Byl nahrazen admirálem Kantarem Suzukim, hrdinou rusko– japonské války, na jehož hubeném těle jako památka po atentátu pravicových vojenských extremistů zely stopy tří střel.

Arisue užasl, že Suzuki tuto funkci přijal – smrtelné riziko v tomto případě bylo ještě větší. Avšak mnohem víc by užasl, kdyby tušil, že Suzukiho pověřil samotný císař nalézt způsob jak ukončit válku. To samozřejmě neznamenalo přistoupit na bezpodmínečnou kapitulaci.

.Jakmile zasedl do úřadu, dostal po několika hodinách alarmující zvěst: japonský velvyslanec v Moskvě telegrafoval, že Sovětský svaz nehodlá obnovit pakt o neutralitě. Tím smlouva automaticky vyprší do roka. Najít přijatelný způsob ukončení války se tedy slavalo ještě naléhavějším.

Arisue velice přemýšlel jak dojednat mírovou dohodu. Týž den, kdy byl Roosevelt na opačném konci světa pohřbíván, se dozvěděl, že se námořní zpravodajská služba opět pokouší kontaktovat Allena Dullese ve Švýcarsku.

Chápal motivy úvah svých námořních konkurentů; v ničem se nelišily od jeho vlastních. Truman byl představitelem tvrdé linie, piolo bude lépe dohodnout se s ním okamžitě, dokud ještě l.iponsku zbývá vůbec něco k argumentaci. Americká letecká bitva, námořní blokáda a pozemní boje, to všechno se přiblížilo na 150 mil od Tokia k Okinawě, kde zuří krvavá bitva o poslední z ostrovů ležících mezi nepřítelem a Kjúšú, nejzápadnějším ostrovem vnitřního Japonska. To všechno oslabí zemi natolik, že nezbude nic jiného než ponižující bezpodmínečná kapitulace.

Nicméně Arisue a ostatní umírnění nevěřili, že by se Japonsko muselo bezpodmínečně vzdát. Byli přesvědčeni, že v mírových jednáních je možné pokusit se udržet některá území získaná za války, a pokud by se to ukázalo nemožné, mohlo by dokonce přistoupit na záruky spojenců o císařově bezpečnosti a jeho pokračující všemohoucnosti.

Generál si nebyl jist, zda by se námořnictvu podařilo zákulisními tahy ve Švýcarsku prosadit alespoň tyto nejzákladnější požadavky. Zatelegrafoval tedy vojenskému atašé Okamotovi do Bernu, aby zintenzívnil své úsilí o navázání kontaktu zintenzívnil své úsilí o navázání kontaktu s Dullesem.

 33

Na Trumanově stole ležel dopis od Stimsona. Byl doručen den předtím, 24. dubna, a stálo v něm:

„Vážený pane prezidente,

pokládám za velmi důležité, abych s Vámi co nejdříve projednal jistou přísně tajnou záležitost. Stručně jsem ji naznačil krátce po Vašem nástupu do úřadu, ale na její posouzení jsem nenaléhal, vědom si značného množství Vašich jiných povinností. Nicméně tato záležitost má tak prvořadý význam pro další vývoj našich mezinárodních vztahů a veškeré mé úvahy v této oblasti ovlivňuje natolik, že pokládám za svou povinnost Vás o ní informovat bez dalších větších odkladů.“

Truman tedy souhlasil se setkáním s ministrem války v poledne téhož dne. Bude potěšen, dozví-li se něco, co by mu mohlo pomoci udržet Sověty v patřičných mezích.

Ministr války se dostavil přesně v poledne a oznámil, že ještě někoho očekává. Pět minut poté se objevil Groves, který vklouzl dovnitř zadním vchodem, aby mezi novináři postávajícími před budovou nevyvolal znepokojení.

Stimson začal s tím, že během setkání hodlá projednat podrobnosti týkající se pumy, jejíž síla se rovná všemu, co dělostřelectvo použilo v první a druhé světové válce.

Groves v duchu zasténal. Radil už předem Stimsonovi, aby sílu pumy příliš nezdůrazňoval. Nechtěl, aby se tím nový prezident vyděsil.

Jenže Stimson se rozhodl vyložit všechna fakta. Začal číst z připraveného prohlášení:

„Za několik měsíců dokončíme s největší pravděpodobností
výrobu nejstrašlivější zbraně v dějinách lidstva, pumu schopnou
zničit celé město.

I když se na jejím vývoji podílela Velká Británie, Spojené státy
americké fakticky mají nyní pod kontrolou veškeré zdroje
a prostředky na její výrobu a použití. Žádný jiný stát nemůže ani
za několik let tohoto stavu dosáhnout. Nicméně je prakticky
jisté, že toto postavení nemůžeme držet donekonečna.“
Stimson vysvětlil, že technologie výroby atomové pumy je
všeobecně známa. Pak pokračoval, co všechno by se mohlo stát:
„Můžeme se dočkat toho, že taková zbraň bude tajně vyrobena
a nenadále a účinně použita… S její pomocí může být i mocný
nic netušící národ v několika málo dnech poražen někým
mnohem menším… Svět a jeho dnešní morální stav v porovná-
ní s technickým vývojem by mohl být takové zbrani vydán
napospas. Jinými slovy, moderní civilizace by mohla být totálně
zničena.“

Po chvíli se Truman zeptal, zda uvážil – pokud je tím, co říká,
lak znepokojen – že by puma mohla svou ničivou schopností
skrátit válku?

„Uvážil, pane prezidente.“

V      době, kdy hovořili, otevíralo se v San Francisku jednání
Spojených národů. Stimson předvídal, že prezident tuto otázku
nadhodí. Pokračoval ve čtení svého připraveného memoranda;

„Bylo by nerealistické předstupovat před jakoukoli světovou
mírovou organizaci, aniž by představitelé naší země uvážili sílu
léto zbraně. Žádný kontrolní systém, o němž se až dosud
uvažovalo, nemůže zajistit adekvátní kontrolu této hrozby.

V      kterékoli zemi a mezi různými národy světa by kontrola této
zbraně byla nanejvýš nesnadnou a vyžadovala by taková práva
k inspekci a vnitřní kontrole, o nichž jsme dosud nikdy
neuvažovali.“

Groves nikdy neslyšel Stimsona tak hovořit. Na chvíli zapochy-
boval, zda se ministr války nenakazil stykem s „vlasatci“, kteří mu
v posledních měsících tak ztrpčovali život. S pocitem úlevy však
naslouchal tomu, co Stimson dál říká.

Ministr prohlásil, že vzdor všem těmto okolnostem je pro
použití této pumy proti Japonsku. Jestliže se to povede, zkrátí to
pravděpodobně válku.

Schůzka skončila ujednáním o vytvoření odborné skupiny,
nazvané jako Prozatímní výbor, jež by připravila základní návrhy
pnválečných zákonů a byla poradním orgánem prezidenta v otáz-
kách atomové energie.

Slimson souhlasil a přijal funkci předsedy.

 34

Přesně v 6.55 hodin 30. dubna probudil doktora Kaora Šimu v Hirošimě výbuch pětisetlibrové pumy dvě ulice od jeho nemocnice. Spadla na budovu pojišťovny Nomura. Ve chvíli, kdy doktor vyskočil z postele a běžel k oknu, vytvořilo devět dalších pum šňůru přes celě město. Zabily deset lidí, zranily dalších třicet a zničily čtyřiadvacet domů.

Byl to tak rychlý a nečekaný útok, že ani místní rozhlas nestačil varovat a ani jediný protiletadlový kanón si nevystřelil na osamělý bombardér B-29.

Doktor Šima spěchal uklidnit své pacienty a personál. Potom několikrát volal do Hirošimského hradu. Rozhodl se vyčkat až na pravidelnou ranní poradu s personálem, kde chtěl o celě záležitosti pohovořit. Věděl, jak je důležité nenarušovat obvyklý chod kliniky.

Ted tedy seděl na podlaze, usrkával čaj a rozebíral léčebně postupy jednotlivých pacientů. Jeho klid postupně přecházel na spolupracovníky. Teprve na konci porady se zmínil o bombardování.

Armáda sice zakázala o náletech cokoli zveřejňovat, doktor však zjistil, že podle názoru vojenských odborníků šlo o náhodu.

Svůj názor objasnil svým spolupracovníkům následovně: nepřítel by přece neposílal samotný bombardér přes polovinu Pacifiku jen proto, aby svrhl pár pum na Hirošimu. Zřejmě se nechtěně oddělil od hlavního svazku, minul svůj původní cíl – pravděpodobně Kure – a jednoduše vysypal obsah pumovnice na nejbližší město, což byla naneštěstí pro nás právě Hirošima.

Jeho legenda však personál neuklidnila. Obávali se, že se bombardéry jednou vrátí v plné síle.

Šéf kliniky se doslechl, že sporadické nálety na Hirošimu vyvolávaly v lidech obavy z očekávané kalamity, která jednou musí na město dopadnout. Někteří se mu svěřovali, že věří na pověry. Když prý si budou „představovat to nejhorší“, mohou odvrátit katastrofu.

Sám byl fatalista věřící, že se stane, co se má stát, a v tom nemůže pranic změnit. Své přesvědčení se snažil vnutit svým lidem: „Má-li dojít k náletu dnes nebo později, my mu zabránit nemůžeme. Jediné, co můžeme dělat, je zachovat klid, být dobré mysli a dávat tím příklad svým pacientům.“

Když toho večera ve své pracovně osaměl, rozhodl se k tomu, co dělalo tou dobou stále více Japonců. Naladil krátké vlny svého přijímače na přímé vysílání z Guamu, přinášející v perfektní

 japonštině takové zprávy z fronty, které by oficiální japonský rozhlas nevysílal.

Za poslech nepřátelského rozhlasu byl trest smrti. Ale pro něho a ostatní, kteří stále více nedůvěřovali rozhlasovým zprávám o neustálých vítězstvích, takové riziko stálo za to.

Rádio Guam jako první přineslo zprávu o pádu Iwodžimy. Na druhý den ráno hovořil kultivovaný hlas neznámého Američana japonského původu ze vzdálenosti patnácti set mil o strašlivých ztrátách, které mají Japonci na Okinawě. Pak komentoval poslední nálety na Tokio a další města. Varoval, že pokud se Japonsko definitivně nevzdá, bude srovnáno se zemí.

Vysílání vyvolalo v doktoru Šímovi pocit hluboké beznaděje. Přeladil přijímač na místní stanici, vypnul ho a odešel do svého bytu spát.

Týž den krátce po rozbřesku se v Kure pokoušela paní Hašimotová probudit svého muže, velitele ponorky. Právě vyhlásili letecký poplach a bylo na čase jít s rodinou do krytu.

Se třemi malými synky v náručí volala stále naléhavěji, aby se konečně probudil.

Manžel však spal dál. Nic na světě, snad kromě zemětřesení, by ho nebylo probudilo po cestě, kterou právě prodělal.

Dne 2. dubna, den po vylodění Američanů na Okinawě, dostal Hašimoto rozkaz zaútočit na nepřátelská plavidla v tomto prostoru. Už plavba tam dávala tušit, co bude následovat. Americké bombardéry zaminovaly Japonské moře, takže cesta byla riskantní ještě před vyplutím do Tichého oceánu. A jakmile doplul k Okinawě, okamžitě ho napadly americké letouny. Za sedm dní, kdy operoval v blízkosti ostrova, byl ostřelován přinejmenším padesátkrát. Vynořit se mohl sotva na čtyři hodiny v hloubi noci, což s bídou stačilo na výměnu vzduchu v ponorce a na dobití akumulátorů.

Litoval, že propásl pohled na americký křižník Indianapolis odplouvající z bojiště do San Franciska k opravě po značném poškození, které mu způsobil jeden kamikaze.

Podobně jako Indianapolis i ponorka I 58 dostala u Okinawy co proto. Ale přesto její velitel zuřil, když obdržel rozkaz vrátit se na základnu. Když 29. dubna zakotvili v Kure, dozvěděl se, že je jedinou ponorkou, která se od Okinawy vrátila. Oznámili mu, že I 58 musí zůstat v doku a podrobit se důkladné prohlídce.

K smrti unavený a naprosto netečný k okolí se dopotácel domů, ulehl do postele a vymínil si, že ho nic a nikdo nesmí rušit. Neprobudilo ho teď ani manželčino naléhavé volání. Zjistila, že už je stejně pozdě. Letecké motory burácely přímo nad nimi.

V přístavu Kure byla soustředěna většina zbývajících válečných plavidel. Proto byl vyhledávaným cílem amerických bombardérů, které vzdor úporné obraně neustále útočily na město. I toho rána se střelba protiletadlových kanónů mísila s duněním vybuchujících pum.

Paní Hašimotová s dětmi v náručí ležela vedle svěho tvrdě spícího manžela a naslouchala zvukům války.

35

Přesně v devět hodin ráno 8. května 1945 pronesl prezident Truman rozhlasový projev k národu. Stejnou zprávu jako on podávali v těže chvíli svým národům Churchill v Londýně a Stalin v Moskvě. „Spojenecké armády svými oběťmi, hrdinstvím a…“

Vítězství v Evropě se stalo realitou.

Trumanova slova, jež pronášel právě v den svých jedenašedesátých narozenin, potvrdila, co chtěl slyšet každý Američan: Německo bezpodmínečně kapitulovalo. Poprvé v moderní historii se dostaly všechny ozbrojené síly celého národa do válečného zajetí.

V celonárodních radovánkách z evropského vítězství většina prostých Američanů na chvíli pozapomněla na Japonsko. Truman nikoli. Za čtyřiadvacet dnů své prezidentské funkce se důkladně obeznámil s názory svého předchůdce na japonskou kapitulaci. Truman dospěl k témuž názoru; jedině přijatelné řešení, stejně jako u Německa, je bezpodmínečná kapitulace Japonska. Takový postoj byl zcela nevyhnutelný s ohledem na Pearl Harbor a na japonské ukrutnosti vůči americkým zajatcům.

Nicméně v ministerstvu zahraničních věcí byli takoví, kteří argumentovali, že by americká vláda měla svůj postoj zmírnit a měly by se hledat cesty jak uzavřít s Japonskem mír dříve, než zasáhnou Sověti a rozšíří svůj vliv do Pacifiku. Zastánci opačného názoru soudili, že jakákoli umírněnost by nebyla na místě, protože by umožnila japonským militaristům přežít.

Zatímco mezi oběma stranami pokračovaly spory, zachytila americká odposlechová služba zprávu japonského rozhlasu o posledním prohlášení nového japonského ministerského předsedy Suzukiho. Ačkoli ho císař tajně pověřil ukončením války, Suzuki neočekávaně pronesl v parlamentě válečnickou řeč, v níž prohlásil, Že na.bezpodmínečnou kapitulaci Japonsko absolutně nepřistoupí.

Japonci musí bojovat až do konce. 

Poté se obrátil k národu s vášnivou výzvou:

„Kdyby mé služby měly být vykoupeny smrtí, očekávám, že sto miliónů občanů tohoto slavného císařství vykročí přes mé nehybné tělo a vytvoří štít chránící císaře a jeho zemi před útočníkem.“

Trumanův první veřejný projev od chvíle, kdy nastoupil do prezidentského úřadu, byl odpovědí Suzukimu:

„Japonský lid pocítil sílu našich útoků na zemi, ve vzduchu a na moři. Dokud jeho vůdcové a ozbrojené síly budou pokračovat ve válce, úderná síla a intenzita našich útoků bude neustále vzrůstat a povede k naprostému zničení japonské válečné výroby, japonské námořní dopravy a všeho, co slouží válečné mašinérii Japonska. Čím déle válka potrvá, tím větší budou naprosto zbytečná utrpení a útrapy japonského lidu. Naše údery budou pokračovat, dokud japonské pozemní vojsko, letectvo a námořnictvo nesloží zbraně a nebude bezpodmínečně kapitulovat.

Co může bezpodmínečná kapitulace japonských ozbrojených sil znamenat pro japonský lid? Především konec války. Konec vlivu vojenských vůdců, kteří přivedli Japonsko na pokraj katastrofy. Znamená návrat vojáků a námořníků k rodinám, na svá hospodářství a ke své práci. A znamená konec neustálým průtahům v této agónii Japonců doufajících v marné vítězství, bezpodmínečná kapitulace neznamená vyhubení ani zotročení japonského lidu.“

Bylo to jasné prohlášení o postoji americké vlády; bezpodmínečná kapitulace nebo Armageddon (místo, kde podle bible dojde k poslednímu střetnutí dobra a zla – pozn. překl.). Krátkovlnné stanice projev vysílaly do Japonska.

Tam jej odmítli jako propagandu. Japonský rozhlas opakoval, že národ je odhodlán bojovat dál.

Truman si tak mohl říci – varovali jsme je.

Krátce před svítáním probudil primátora Awaju, jeho rodinu a ostatní obyvatele čtvrti rachot nákladních vozů, hlučné bouchání a výkřiky strachu.

Kempei Tai, obávaná vojenská policie, pokračovala v zatýkání lidi. kteří v soukromí vyjádřili názor, že by vláda měla uzavřít mír. Za posledních čtrnáct dnů bylo v Hirošimě pozatýkáno na čtyři sta prominentních veřejných osobností. Po Trumanově projevu z 8. května začala Kempei Tai zatýkat všechny podezřelé radikály.

Americké rozhlasové vysílání přesvědčovalo ty Japonce, kteří měli odvahu riskovat život a naslouchat mu, že pravda je zcela jiná, než jak ji tlumočí japonský rozhlas.

V mnoha těchto amerických vysíláních hovořil plynnou japonštinou plukovník vojenského námořnictva Ellis Zacharias. Mnoha Japoncům jeho hlas vešel do podvědomí jako hlas Tokijské růže americkým vojákům v Tichém oceánu.

Málokdo z: jeho posluchačů v Japonsku tušil, jak pečlivě zkoumají vládní úředníci v Tokiu jeho slova, zda v nich není náznak, že by (si Spojené státy přece jen nakonec bezpodmínečnou kapitulaci rozmyslely. Pro většinu posluchačů byl Zacharias prostě překvapivě dobře informovaný cizinec se vzácným porozuměním pro způsob japonského myšlení a vyjadřování. Nevyhrožoval ani se nechvástal, předkládal prostě nevyvratitelné skutečnosti.

Hirošimská Kempei Tai pokračovala ve svých obvyklých ranních raziích. Zvláštní jednotka z Hirošimského hradu měla neomezenou pravomoc nad všemi civilisty a vojáky ve městě. Její vyšetřovatelé měli oficiální příručku „Pokyny k vyšetřování válečných zajatců“, obsahující zvláštní návod k použití různých způsobů mučení těla i ducha.

Svoji techniku měla možnost zdokonalovat na zatčených domácích civilistech, avšak její vyšetřovatelé prahli po amerických zajatcích. Všechny jednotky v celé oblasti měly rozkaz, aby každý sestřelený nepřátelský letec byl odeslán k velitelství Kempei Tai na Hirošimský hrad.

36

Večer 8. května Tibbets vypil v důstojnické jídelně ve Wendoveru několik limonád a šel brzy spát. Když jeho manželka s dětmi odjela z jejich domu, odstěhoval se do důstojnické ubytovny za bránou. I ostatní rodinní příslušníci 509. smíšené skupiny opustili v rámci příprav k přesunu skupiny na Tinian základnu. Lucie Tibbetsová s chlapci odcestovala ke svým rodičům. Její manžel teď byl v jednom kole a neustále cestoval mezi Wendoverem, Washingtonem a Albuquerque. Usoudil, že za dané situace je „nejlépe“, je-li jeho rodina pryč. Spoustu času mu zabraly porady a důležité telefonické hovory s Grovesem. Žil v neustálém napětí, které pramenilo ze složitostí řízení celé akce. Byl jediným, kdo doprodrobna znal konečný dl. Kterýkoli problém se nakonec vždy doslal na jeho stůl. Co chvíli musel o něčem rozhodovat. Jednou na základě zpráv o zdravotním stavu létajícího personálu, jindy o technické způsobilosti letounů, o výsledcích bombardování, bez- pečnostních prověrkách a zpráv o nemocnosti. Jeho život se stal nekonečným „řetězem jedné zatracené zprávy za druhou“.

Lucie psala, že ona a děti se mají u maminky „docela dobře“. Potěšilo ho to, ale bez ženy byl život ve Wendoveru ještě prázdnější. Odjezd osmi set mužů pozemního personálu na Tinian před čtrnácti dny způsobil, že základna teď vypadala jako „město duchů“.

Tibbets uvítal s radostí záminku k odletu do Omahy, kde měl, jak tomu říkal, „cosi nakoupit“.

Na jižním okraji Omahy se na osmi stech akrů rozprostíral pečlivě střežený závod Martin vyrábějící bombardovací letouny. Když ho přelětával, zahlědl stráže u hlavní brány a muže hlídkující kolem vysokě ohrady, obklopující celý areál závodu.

Přistál a pojížděl k administrativní budově. Viděl, jak několik B-29 právě vytahovali z montážních hal. Těšilo ho, že alespoň tady |c normální pracovní rytmus a že si osazenstvo nevzalo na dnešek volno, aby se vyspalo z oslav vítězství v Evropě.

V přijímací místnosti předložil řediteli svůj průkaz a prošel dlouhou budovou tvarem mu připomínající doutník. Tam jeho papíry znovu zkoumali. Bez příslušného oprávnění sem nikdo nevkročil.

Kouzelně slovo Silverplate pomohlo, že mu dovolili to, co jen málokterému vojenskému letci – vybrat si pro první atomový úder svůj bombardér.

S šéfem montáže procházeli podél výrobní linky. U každého bombardéru se zastavili a vyšplhali se po lešení, aby si ho mohli prohlédnout. U jednoho z nich se Tibbets obrátil na vedoucího mistra s tím, že právě tenhle letoun se mu líbí.

Šéf zavrtěl hlavou se slovy: „První směna.“

„První směna“ znamenalo, že jej montovali muži, kteří právě nastoupili po svém volnu a kteří ještě nebyli zcela v pořádku po dvou dnech popíjení, flámování anebo jen prostého odpočinku. Nepodávali ještě zdaleka svůj špičkový výkon. V tomto stavu dali někdy dohromady bombardér, jehož „šrouby nebyly vždycky dotaženy“.

Pokračovali tedy dál a zastavili se u jiného letounu. Kolem jeho li lípu se hemžila parta nýtařů a montérů. Tibbetsovi věnovali krátký zvědavý pohled, aniž přerušili práci. Tibbets s mistrem se vyšplhal do pilotní kabiny, která už byla vybavena koženými sedadly. Usedl do nich a prodlouženou přídí letounu pozoroval živý ruch v hale.

Mistr mu gestem ruky naznačil: „Tenhle je přesně pro vás!“

Montáž tohoto bombardéru zahájili v době, kdy jim šla práce nejlépe od ruky a kdy „i šroubky na záchodovém sedátku byly utahovány dvakrát“.

Šéf konstrukce ho označil za nejlepší v celém závodě. Tím byla transakce zpečetěna. Sjednali datum dodání a dohodli se, že letoun převezme Lewis a jeho osádka.

37

U dlouhého konferenčního stolu zůstala onoho 28. května jedna židle vedle Tibbetse prázdná. Vysocí činitelé armády a námořnictva i vědci z projektu Manhattan se na ni dívali významnými pohledy. Tibbets se tvářil nechápavě, ale uvnitř to v něm vřelo. Ze záhadných důvodů se Beser stále neobjevoval na poradě výboru pro výběr cílů.

Na předchozím jednání 12. května byly vyjasněny některé operační detaily: mechanismus pro spuštění řetězové reakce v atomové pumě bude nastaven tak, aby k výbuchu došlo ve výšce asi dvou tisíc stop nad zemí. Pokud počasí nad cílem znemožní vizuální zaměřování, pumu přivezou zpět, přestože to přirozeně představuje jisté riziko pro základnu i ostatní letouny. Pokud bude třeba z jakýchkoli důvodů pumu odhodit, nesmí se tak stát nad mořem poblíž území obsazeného Američany, protože „průnik vody do tohoto dělového typu pumy by mohl přivodit nukleární reakci“.

Porada se také zabývala výběrem specifických cílů pro atomové bombardování. Uvažovalo se o císařském paláci v Tokiu, ale od toho se upustilo. Nicméně si členové výboru vyžádali „informace, z nichž by se dala odhadnout účinnost naší zbraně právě proti tomuto cíli“.

Nakonec byla pro atomový útok vybrána čtyři města. Podle stupně důležitosti to byly Kjóto, Hirošima, Jokohama a Kókura. Všechna čtyři byla „rezervována", od toho okamžiku bylo zakázáno je bombardovat konvenčními zbraněmi. Nyní, na této třetí schůzce výboru, se měly znovu posoudit již vybrané a případné další cíle.

Přesně v devět Groves usedl na své místo na vzdálenějším konci zasedací místnosti. Porada začala tím, že sekretář rozdal složky se soupisem cílů. V každé z nich byly podrobné mapy a letecké snímky s příslušnými údaji. Protože se na poradě měly projednávat také záchranné operace letectva a námořnictva, dostali účastníci mapy pobřežních tichooceánských a zejména japonských vod.

Tibbets chtěl, aby Beser odpověděl na speciální otázky týkající adiolokátoru. Dovolil mu letět do Washingtonu napřed, aby si mohl zaskočit přes víkend k rodičům do Baltimoru. Beser slíbil, že na velitele počká před zasedací místností. Dosud však po něm nebylo ani stopy.

Beser dorazil právě v okamžiku, kdy vojenský policista zavřel dveře konferenční místnosti 4E200 a postavil se před ně.

Důstojnice u prezenčního stolu nedaleko policisty si ho podezíravě měřila.

„Zabloudil jste, poručíku?“

„Nikoli, pokud to tady je Pentagon, madam.“

„Toto je zakázaný prostor, poručíku.“

„Já vím. A kromě toho jdu pozdě.“

Beser zamířil ke střeženým dveřím. Vojenský policista ztuhl. Důstojnice zvýšila hlas;

„Tam nesmíte!“

Beser se otočil.

„Madam, je-li tam porada výboru pro výběr cílů, tak tam na mne čekají!“

„Vy mi chcete namluvit, že tamti hodnostáři čekají na poručíka??“

„Ano, madam.“

„Poručíku, proč si nezajdete raději na kávu a nezapomenete, že jste sem kdy vkročil?“

„Madam, jste na strašlivém omylu…“

„Poručíku, odejděte!“

„Rozkaz, madam.“

Beser odešel a čekal vedle přijímací místnosti. Uplynulo více než půl hodiny, když za sebou zaslechl tichý rozhovor. Otočil se a spatřil nervózního majora stojícího nad důstojnicí. Dveře do zasedací místnosti byly dokořán. Major zpozoroval poručíka.

„Vy jste Beser?“

„Ano, pane.“

„Zatraceně, vy máte být uvnitř!“

„Já to vím. Ale někdo to měl taky říci tady té dámě.“

„Čeká se na vás, abyste zodpověděl nějaké otázky – už ať jste tam!“ Beser vplul do místnosti tak povzneseně, jak jen dovedl.

Právě hovořil nějaký plukovník námořnictva. V půli věty se zastavil a zamračil se na Besera.

Tibbets na něho mávl, aby si přisedl. Ten šeptem začal vysvětlovat Tibbetsovi, že nejdřív měl vlak z Baltimoru zpoždění, pak nemohl sehnat na Union Station taxíka a nakonec ta ženská.

Plukovník ho přerušil:

„Už je poručík schopen odpovědět na otázku?“

Beser se bezmocně rozhlédl.

Před dalšími trapnými rozpaky ho zachránil Tibbets tím, že otázku zopakoval:

„Problém je následující: námořnictvo chce umístit tři míle od japonského pobřeží ponorku, aby pomocí Loranu řídila náš nálet na cíl. V případě nehody nás může Loran navést na ponorku, a tím nás zachránit.“

Loran bylo složité radiolokační zařízení, které začalo zavádět námořnictvo i letectvo.

Plukovník znovu oslovil Besera:

„Otázka zní, poručíku, jaký je váš názor na tento problém?“

„Je to pitomost!“

Plukovník zůstal s otevřenými ústy. Tibbets zasténal. Ostatní zachovali mrazivé ticho.

Od čela stolu je proťal Grovesův hlas:

„Proč tak soudíte?“

„Pane, nevěřím, že se ponorku podaří naprosto ustát. Přílivové proudy ji budou stahovat z místa. Bude muset zápolit s vlnami. Aby mohl Loran pracovat, musí se ponorka vynořit. Jenže když zůstane na hladině tři míle od japonských břehů, neexistuje způsob jak zabránit, aby se nestala terčem útoků.“

Grovesova slova záležitost uzavřela:

„To jsou dostatečně přesvědčivé argumenty. Přikročíme k dalšímu bodu programu, což je poloha letounů záchranné služby…“

Beser se obrátil k Tibbetsovi a úzkostlivě zašeptal: „Bylo to tak správně?“

Tibbets ústy naznačil odpověď:

„Trefa!“

Už dva dny uvažovaly v největší tajnosti nejlepší civilní, vojenské a vědecké mozky Spojených států o budoucnosti atomové pumy.

Prozatímní výbor pod bdělým okem ministra války Stimsona zasedl ke své čtvrté, a jak se ukazovalo, k nejdůležitější poradě v tomto měsíci. 

Na jednání byla přítomna také vědecká komise. Jejími členy byli Robert Oppenheimer, Enrico Fermi, Ernest O. Lawrence a Arthur H. Compton. Tato komise nejenže výboru radila, ale sloužila také jako prostředník k tlumočení názorů jiných vědců.

Diskuse ve výboru pokračovaly až do prvního červnového dne. Jeho členové se zaujetím naslouchali, jak vědecký ředitel projektu Manhattan dopodrobna popisuje oba typy atomových pum, uranovou dělového typu a plutoniovou, která má být do sedmi týdnů vyzkoušena v Alamogordu. Jelikož byly doslova dělány na koleně, byl jejich počet omezený. Proto bylo rozhodnuto uranovou nezkoušet, „jelikož jsou předpoklady, že bude fungovat“.

Její účinek, stejně jako účinek její plutoniové sestry, je při výbuchu především v žáru. Může způsobit následky na více než míli od místa exploze.

Na položenou otázku Oppenheimer prohlásil, že puma je ideální k nasazení proti soustředěním vojsk a vojenským závodům, protože může usmrtit „ke dvaceti tisícům lidí“.

Krátce potom bylo sezení přerušeno na polední přestávku.

Během oběda se žádný zápis nedělal, takže zůstane provždy skryto, co kdo řekl. Fyzik Arthur H. Compton se prý Stimsona otázal, zda by bylo možné předvést účinek atomové pumy takovým způsobem, aby Japonce přesvědčil o marnosti dalšího pokračování ve válce.

Lawrence a Oppenheimer byli údajně k tomuto návrhu skeptičtí. Oppenheimer prý vyslovil pochyby, zda je možno uspořádat natolik „odstrašující ukázku, aby Japonce přesvědčila, že se mají vzdát.“

Po obědě měl Stimson argumentovat tím, že pum není nazbyt a že je životně důležité urychleně dosáhnout příslušného výsledku s tím málem, co je k dispozici.

Konečná odpovědnost za doporučení prezidentu Trumanovi, zda vůbec a jak má být atomová puma použita, spočívala na Stimsonovi. Vnitřně se již rozhodl. Byl přesvědčen, že „k dosažení skutečné kapitulace japonského císaře a jeho vojenských předáků je zapotřebí zasadit jim strašlivý šok, který by prokázal naši schopnost zničit japonské impérium. Takový účinný šok může zachránit několikanásobně větší počet amerických a japonských životů, než kolik obětí si vyžádá.“

Prozatímní výbor dospěl ke stejnému názoru. Na závěr rokováni předložil prezidentovi tři doporučení;puma by měla být nasazena co nejdříve, jak to bude možné;měla by být použita proti vojenským zařízením, v jejichž okolí budou domy a jiné nejsnáze poškoditelné budovy;  měla by být použita bez výslovného předběžného varování o jejích účincích.

Zatímco bylo prezidentovi doporučeno, aby rozhodl, někteří z vědců, již se na konstrukci této nové strašlivé zbraně podíleli, se stále pokoušeli její použití omezit. Řada z nich navrhovala, aby bylo Japonsko předem varováno. Jiní trvali na tom, že veřejné předvedení účinnosti pumy musí dostačovat, aby přimělo japonské militaristy ke kapitulaci.

Dne 12. června předložilo sedm vědců z Chicaga ministru války memorandum požadující předvedení atomové pumy v některé neobydlené oblasti pozorovatelům z mnoha zemí. Tento dokument, známý jako Franckovo memorandum (James Franck byl nositelem Nobelovy ceny za fyziku – pozn. překl.), se stal nej proslulejším, týkajícím se použití atomové pumy. Byl předložen vědecké komisi Prozatímního výboru.

Ta se ke svému jednání sešla v Oppenheimerově kanceláři 16. června. Vědci uznali, že tato zpráva je poctivě míněným a seriózním pokusem osvětlit všechny stránky komplikované záležitosti. Ale nakonec „s těžkým srdcem“ oznámili Prozatímnímu výboru, že „nejsou s to navrhnout žádné technické předvedení takového druhu, aby skýtalo naději na ukončení války. K bezprostřednímu vojenskému použití nevidíme žádnou přijatelnou alternativu.“

Prozatímní výbor souhlasil se závěrem svého vědeckého sboru. Franckovo memorandum tak bylo po čtyřech dnech projednáno a odmítnuto.

Mezitím, dopoledne 12. června, obdržel generál Groves pozvání k Stimsonovi na ministerstvo války. Hned v úvodu se ho ministr dotázal, která japonská města byla označena pro případný atomový útok.

Groves váhal. Týž den ráno dokončil koncept přísně tajné zprávy Marshallovi nadepsané Atomic Fission Bombs a obsahující podrobnou charakteristiku čtyř cílů: Kókury, Hirošimy, Niigaty a Kjóta.

To byla poslední upravená doporučení výboru pro výběr cílů. Brala při tom v úvahu „psychologické faktory“, zejména, aby první použití atomové pumy bylo ,,dostatečně okázalé“ a aby důležitost této zbraně byla mezinárodně uznána, jakmile se o ní veřejnost dozví“.

Z psychologického hlediska se jako nejlepší cíl jevilo Kjóto: má „výhodu ve vysoce inteligentním obyvatelstvu schopném lépe hodnotit význam této zbraně“.

Na druhé straně Hirošima je výhodná svými rozměry a umístě– min uvnitř obklopujících hor, takže se dá počítat se zničením velké části města“.

Groves byl pro Kjóto. Kjótská inteligence dokáže rozšířit informace o hrozné síle atomové pumy. Bude zjevné, že po takovém svědectví bude japonská vláda donucena ke kapitulaci.Byl přesvědčen, že dosáhnout kapitulace je vojenská záležitost.Oznámil  proto Stimsonovi úmysl předložit zítra seznam vybraných cílů generálucrálu Marshallovi ke schválení.

"Chci ho vidět!"

Groves se snažil skrýt své znepokojení."Raději bych vám ho nepředkládal, dokud ho neprojednám s generálem Marshallem, protože jde o vojenskooperační záležitost."

Simson prožil pětatřicet let ve veřejných službách, ponejvíce v blízkosti amerických prezidentů. Nebyl zvyklý, aby se mu oponovalo, i když ho pokročilý věk naučil trpělivosti, kterou teď prokazoval vůči Grovesovi;

"Toto je otázka, kterou řeším já. Rozhodnutí tohoto rázu Marshallovi nepřísluší. Chci tu zprávu vidět!“

Groves kličkoval dál:

„Mám ji v kanceláři.“

„Tak ji dejte přinést!“

,, To by trvalo dlouho.“

Stimsonovi docházela trpělivost. Upřel oči na Grovese a se patřičnou dávkou ironie poznamenal: „Mám čas celé dopoledne. Zavolejte z mého telefonu, ať ji sem okamžitě přinesou.“

Nešťastný Groves pro zprávu poslal.

Siimson se ho znovu vyptával na zamýšlené cíle.

„První přichází v úvahu Kjóto…“

„K tomu nedám souhlas.“

„Pane ministře, myslím, že změníte názor, až si přečtete popis Kjóta a naše důvody, proč je považujeme za nejvhodnější cíl.“

„O tom pochybuji.“

Slimson mu vyložil argumenty, které Grovese nemohly v životě napadnout.

„Kjóto je historické město a má pro Japonce nesmírný luboženský význam. Navštívil jsem je, když jsem byl generálním viivcrnérem na Filipínách, a jeho starobylá kultura na mne učinila íiliiboký dojem.“

Mezitím dorazil kurýr s očekávanou zprávou. Groves dále nhliajoval Kjóto: město je přeplněno rychle rostoucími zbrojními.Mvody a to samo o sobě je ideální volba. Stimson ho přerušil, dal zavolat Marshalla a opakoval před ním námitky proti Grovesovu návrhu.

Později podal Groves jedinou podrobnou zprávu o dalším průběhu rozhovoru:

„Marshall navenek nehoroval pro Kjóto, ale ani nepodporoval stanovisko pana Stimsona. Měl jsem dojem, že mu na volbě zvlášť nezáleží… Osobně jsem se necítil dobře a mrzelo mne to, neboť si mohl myslet, že jsem ho obešel v záležitosti, která rozhodně spadala do jeho kompetence. Po krátkém vysvětlení, v němž se mně stejně nepodařilo generálu Marshallovi naznačit, jak jsem byl do té situace vmanévrován, ministr prohlásil, že na svém rozhodnutí trvá. Během rozmluvy rozvíjel názor, že rozhodnutí je třeba zkoordinovat s historickou úlohou, již Spojené státy zaujmou po válce. Byl nezvratně přesvědčen, že cokoli by mělo toto postavení poškodit, by bylo nanejvýš nešťastné. Na druhé straně jsem chtěl vybrat Kjóto za cíl zejména proto, že zaujímalo dost velkou plochu, takže bychom získali úplnější představu o účincích atomové pumy. Hirošima nebyla v tomto směru zdaleka tak vyhovující.“

Groves se do své pracovny vrátil „velmi stísněn a znechucen“. I přes Stimsonovu kritiku dále prosazoval Kjóto, a to i potom, kdy se dozvěděl, že i samotný prezident je proti atomovému bombardování tohoto města.

Později tvrdil, avšak s logikou obrácenou na ruby, že Kjóto zachránil vlastně on, protože „kdybychom nebyli navrhli Kjóto jako cíl pro atomové bombardování, nebylo by tolik ušetřeno náletů a naopak by bylo před skončením války vážně poškozeno, ne-li zničeno konvenčními pumami“.

38

Už sedm dní čekal Lewis se svými muži v Omaze, aby mohli převzít nový bombardér. Od chvíle, kdy si ho Tibbets vybral, byl letoun zahrnut „nevšední péčí“, a tím se jeho přejímka opožďovala.

Čekání si někteří členové Lewisovy osádky krátili s dívkami na stále divočejších mejdanech v místním hotelu. Jeden z nich se zapletl s místní vdanou ženou, jejíž manžel je přistihl v posteli. Následovala rvačka, přijela policie a Lewis musel použít mnoha diplomatických tahů, aby věci urovnal. Musel také usmiřovat kolemjdoucí rozzuřené automobilisty, které jeden z jeho letců bombardoval pivními lahvemi z okna svého pokoje. Lewisovi se
podařilo uchlácholit i další protesty vedení hotelu na všechny
nepřístojnosti.

V posledních měsících pečoval o svou osádku stále víc. Přehrady
vyplývající z hodností prakticky padly. Mezi důstojníky a muž-
stvem vládly neformální vztahy. Velkou část svého volna Lewis
trávil v klubu mužstva oblékaje místo své důstojnické blůzy jinou,
vypůjčenou od seržanta Joe Stiborika.

Dick Nelson, devatenáctiletý radista, byl doslova u vytržení,
když s ním Lewis jednal jako rovný s rovným. Caron byl
přesvědčen, že se pilot snaží stmelit kolektiv, v němž „by se mohl
jeden na druhého plně spolehnout v boji“.

Při létání vyžadoval, aby všechno běželo „podle předpisů“.
Chyby tentokrát vytýkal vybranými slovy. Nikomu cizímu nedo-
volil, kdyby chtěl kritizovat „jeho osádku“. Své muže nabádal:
„Máš-li problém, přijď ke mně.“

Před odletem do Omahy přišel za Lewisem jinak tichý, ale teď
velice rozezlený seržant Robert Shumard, pomocník palubního
technika, protože jeden vojenský policista ve Wendoveru mu
zastřelil jeho hnědého setra. Lewis se rozzlobil a vojenského
policistu nevídaně sjel. Tato reakce jen zvýšila úctu a oblibu
neortodoxního kapitána u osádky.

Některým jejím členům nebylo po chuti Ferebeeho a van
Kirkovo, také Beserovo a Jeppsonovo, ba i Tibbetsovo vměšování,
když s nimi někdy letěli. Pokud letěl Tibbets, dělal Lewis druhého
pilota. Ale i tehdy dával dostatečně najevo, že letoun řídí „jeho
osádka“.

Caron se obával, že Lewisův přehnaně panovačný postoj může
plodit problémy, zvláště až bude plukovník pilotovat letoun při
hlavnim úkolu. Ani v duchu nepochyboval, že prvnímu atomové-
mu úderu bude velet Tibbets. Jemu naopak vyhovovalo, když
s nimi létal. ,,Je to prostě gentleman, klidný a vážný. To Bob je
dobrý pilot, ale chová se jako kovboj.“

Toho rána přišel Lewis do leteckých závodů Martin s celou
osádkou. Pro všechny to byl slavnostní den. Byli rozveselení
a upovídaní a s nadšením si prohlíželi svůj naleštěný bombardér
B-29. Po důkladné předletové prohlídce oznámil palubní technik
Duzenbury, že je všechno v pořádku. Lewis nařídil osádce
nastoupit, nahodit motory a odstartovat. Zakroužil nad Omahou
a nabral kurs na Wendover.

Ráno v půl desáté se v Trumanově pracovně sešel Sbor náčelníků štábů. S nimi přišel Stimson, jeho náměstek John J. McCloy a další pohlaváři.

Už dva dny, 14. a 15. června, dopracovávali a zdokonalovali vedoucí činitelé ozbrojených sil plány invaze do Japonska, kterým dali krycí názvy Olympic a Coronet.

Olympic předpokládal zahájit útok na jižní část Kjúšú 1. listopadu 1945 za účasti 815 548 vojáků. Coronet plánoval invazi na Honšú o pět měsíců později, a to v prostoru Tokia s dalšími 1 171 464 vojáky.

Truman velice pozorně naslouchal výkladu generála Marshalla k plánům invaze. Jakmile přišla řeč na očekávané ztráty, rozvinula se „široká diskuse“.

Stimson shrnul pravděpodobné vyhlídky:

„Vyloďovací operace bude velmi dlouhá a nákladná a předpokládá úporný boj… terén, jak si ho pamatuji z několika návštěv, skýtá výhodné podmínky k houževnaté obraně.“

McCloy naznačil, že po patřičném varování by nevylučoval možnost politického urovnání. Domníval se, že mnozí Japonci jsou proti válce, a pokud by se tato příležitost využila, mohly by jejich postoje situaci ovlivnit.Takový návrh nikdo z přítomných nečekal.

Stimson souhlasil s tím, že Japonsko není „národ šílených fanatiků a jejich mentalita se tolik neliší od naší“. Byl rovněž pro to, aby před vlastní invazí bylo vydáno nějaké „poslední varování“, z něhož by japonští předáci pochopili, že pokud nesloží zbraně, ponesou za všechno odpovědnost. Nebyl si však tak zcela jist, zda by takové varování mělo být nějak spojováno s atomovou pumou.

Náčelníci štábů naslouchali, ale žádný názor, s výjimkou toho, že puma má být svržena bez předchozího upozornění, v tomto směru nevyslovili. Další diskuse byla bezpředmětná, neboť nikdo z přítomných zatím nemohl vědět, co taková puma doopravdy udělá. A nikdo, podle McCloyových slov, „navzdory ujišťování samotných vědců nemůže zaručit, zda ta věc vůbec spustí“.

Bez příslušných záruk, že zbraň bude fungovat, nebylo možné vypracovat jinou variantu strategických plánů než pro konvenční způsob boje.

Truman si byl vědom, že jeho rozhodnutím může přijít o život milión Američanů, a proto plány invaze schválil až po dlouhém rozmýšlení.

Nepochybně by musel mít obavy ze ztrát daleko větší, kdyby věděl, že japonská špionážní služba s americkými plány počítala a že právě ve chvíli, kdy souhlasil s invazí na Kjúšú, jsou na ostrov urychleně přisunovány posily.

Hlavní štáb vojsk, která měla za úkol odrazit Američany, byl v Hirošimě.

39

Ráno 19. července krátce po úsvitu probudil podporučíka Tacua Jokojamu tlumený rachot. Přicházel z nitra hory Futaby. Stavební jednotky pracující se sbíječkami tam hloubily podzemní spojovací komplex.

Jokojamovo palebné postavení bylo přímo nad bunkrem, což znamenalo, že od úsvitu do tmy všechno pronásledoval nepříjemný zvuk připomínající jim zemětřesení.

Zkáza, kterou viděl za své poslední návštěvy Tokia, a postoj jeho rodičů k nabízenému sňatku s dcerou velitele mu také na náladě nepřidaly. Navíc propásl druhý americký nálet na Hirošimu. Nijak zvlášť proto nebyl nadšený z plukovníkova ujišťování, že možnost bojové akce narůstá každým dnem.

Abe byl vůči Jokojamovi stále pozorný a jednal s ním, jako by již patřil do rodiny. Jokojama si takovou eventualitou příliš jist nebyl. Matka mu poslala dopis, v němž jemně naznačovala, že otec stále neví nic podstatného o dotyčné dívce. Prosila syna, aby omezil styk s plukovníkem do té doby, než o Abeho rodině něco zjistí. Jokojama byl nucen si vymýšlet omluvy, proč nemůže přijmout plukovníkovo pozvání na večeři domů, nebo proč s ním nemůže zajít do důstojnické jídelny na Hirošimském hradě. Pokušení přesto měl silné a dal by cokoli za to, aby unikl úmornému životu v palebném postavení.

Místo toho trávil jeden den za druhým drilováním svých podřízených. Po chvilkách dalekohledem zkoumal Hirošimu, která teď byla jádrem obrany celé západní poloviny japonských ostrovů. Po silnicích, železnicích a po moři proudila do tohoto města navzdory americkým bombardérům a ponorkám vojska a zásoby. Po bojovém stmelení a zkompletování jednotky odcházely do předsunutých pozic na Kjúšú. Na velitelském stanovišti v Hirošimě byl muž, jemuž byly podřízeny všechny útvary západní oblasti, člověk, jehož vybral císař a vrchní velitelství, aby spasil Japonsko před porážkou. Byl to polní maršál Šunroku Hata, který svůj hlavní stan rozbil na úpatí hory Futaby, nedaleko Jokojamových protiletadlových kanónů.

Hata byl jedním z nej úspěšnějších, nejslavnějších a nejuctíva– nějších velitelů v Japonsku. Měl blízko k císaři a jeden čas se o něm uvažovalo jako o ministerském předsedovi. Místo toho dostal pověření patrně stejně důležité: byl jmenován velitelem 2. vševojskové armády, s níž měl zachránit Japonsko před potupnou porážkou.

Jeho příchod do Hirošimského hradu důstojníky znepokojil. Byl to člověk klidného charakteru, avšak svou přísností v nich budil hrůzu. Pětašedesátiletý polní maršál měl více válečných zkušeností než oni všichni dohromady. Nejvíce ze všeho si oddechli, když se rozhodl, že se na hradě se svým štábem neusadí.

K polovině června měl jeho hlavní stan asi čtyři sta osob, mezi nimi celou řadu nejlepších vojenských mozků Japonska. Chystali vyčerpávající totální válku, jakou svět dosud nezažil.

Pod Hatovým velením se ostrov Kjúšú pomalu měnil v nedobytnou pevnost. Od souostroví Gotó na severu k ostrovům Osumi na jihu byl budován neprodyšný obranný systém. Začínal podél pobřeží a pak se členil pásmo za pásmem do hloubky tak, aby působil nepříteli co největší ztráty. Obranný val protínal složitý spojovací systém řízený z Hatova hlavního stanoviště.

Město samo vřelo jako úl válečné výroby. Nebylo takřka rodiny, která by se nepodílela na výrobě součástek pro letouny kamikaze, pro čluny a pumy, na výrobě nábojů, pušek a dalších ručních zbraní.

Na Hatův rozkaz vylepili na všechny zdi nové heslo:

ZAPOMEŇ NA SEBE!

VŠECHNO PRO VLAST!

Jakmile začne invaze, budou podle maršálova záměru každý muž, každá žena a dítě v západním Japonsku ozbrojeni.

Děti se učily vyrábět a házet zápalné láhve. Zásoba láhví a benzínu postačovala na výrobu tří miliónů kusů.

Mobilizováni byli i starci a nemocní. Lidé upoutaní na lůžko nebo na invalidní vozík sestavovali miny, jež měly být položeny na plážích ostrova.

K odražení hlavního útoku – říkalo se tomu teď „velká rozhodující bitva“ – měl Hata dostat téměř čtyři sta tisíc vojáků pod své velení, z nichž mnozí už byli na Kjúšú. Přijel také Minoru Genda, organizátor náletu na Pearl Harbor, aby převzal velení nad nově vytvořeným stíhacím svazkem. Kromě toho bylo v pohotovosti na pět tisíc různých letounů, jichž mělo být použito jako kamikaze. v Hirošimě byla čtyřicetitisícová posádka, U přístavu, v Udžině, dalších pět tisíc vojáků, převážně námořníků, procvičovalo novou taktiku námořních kamikaze. Na stovkách malých sebevražedných člunů, většinou motorových veslicích, ukrytých v zálivuh, byly naloženy výbušniny. Jakmile by se objevila vyloďovací plavidla, měly tyto jednomístné čluny vyrazit obdobně jako kamikaze do útoku.

Hata pevně věřil, že sice Japonsko nedokáže porazit Ameriku, ale že také Amerika nebude s to porazit Japonsko. Doufal, že až Američané pocítí tuhý odpor, budou ochotni zasednout k jednacímu stolu a vzdají se svého požadavku, aby Japonsko bezpodmínečně kapitulovalo.

40

Tibbets si prohlížel Hirošimu. Na leteckých snímcích rozložených na stole jasně rozeznával její řeky, mosty, přístav, hrad a vojenská cvičiště. Stejně tak cesty, železnice, skladiště, kasárna a soukromá obydlí. Tu a tam se do městské zástavby včleňovaly parčí ky a lesíky. Kolem, města byly ze tří stran pahorky. Poskytovaly téměř dokonalou přírodní překážku, která ztlumí atomový výbuch.

Všímal si pozemní obrany, nepravidelného řetězce protiletadlových palebných postavení táhnoucích se od Futaby na severovýchodě až k přístavu na jihu.

Hovořil klidně, ale autoritativně. Využíval svých hojných zkušeností z bombardování a utvrzoval se v tom, proč je Hirošima vhodná jako cíl:

„Řada vodních toků poskytuje ideální podmínky. Zcela vylučuje omyl, záměnu Hirošimy za jiné město. Je možno provést dokonalý nálet z kteréhokoli směru.“

Naslouchající mlčky posuzovali jeho slova.

Tibbets pokračoval v pečlivém rozboru, obraceje nyní pozornost k leteckým snímkům dalších japonských měst. Byly také rozloženy na konferenčním stole v pracovně generála Henryho Arnolda v Pentagonu.

Porada 23. června byla poslední z mnoha, jež se zabývaly zásadní otázkou: jak nejlépe Japonsko srazit na kolena.

Před několika dny přiletěl z Guamu LeMay speciálně proto, aby se porady mohl zúčastnit. Znal už – Tibbets se mu při krátké návštěvě na Guamu počátkem června svěřil – že by bylo pro osádku nebezpečné shazovat atomovou pumu z výšky menší než dvacet pět tisíc stop. Ve Washingtonu mu Groves upřesnil předpokládanou sílu pumy a důvody, proč byly vybrány právě uvedené cíle.

LeMay skoro ztuhl, když mu Groves oznámil, že vlastni operace bude „zcela pod vaší kontrolou, až na jistá omezení daná dodatečnými instrukcemi“. Pouze on věděl, jak budou formulovány, aby skutečné řízení celé operace zůstalo v jeho vlastních rukou.

Generál navrhl provést celou operaci s jediným letounem bez doprovodu. Osamělému letounu ve velké výšce nebudou Japonci věnovat pozornost, protože budou předpokládat, že jde o průzkumný let nebo o shromažďování povětrnostních údajů.

Groves s jeho návrhem souhlasil. Zamlčel ale, že k podobnému závěru dospěl před ním Tibbets a že nácvik v 509. smíšené skupině už v tomto duchu probíhá.

Na Guam se vrátil vědom si toho, že co nevidět ponese odpovědnost za nasazení zbraně, v jejíž účinek však zcela nevěřil. Dokonce pochyboval, zda Tibbets a jeho skupina byla pro tento úkol nejšťastnější volbou. Podle jeho názoru se pro takovou práci hodili jeho vlastní veteráni zakalení v bojích v Tichém oceánu, osádka, která osvědčila své kvality při náletech na Japonsko.

Tibbets o tom všem neměl nejmenší potuchy. Přiletěl z Wendo– veru do Washingtonu, aby se zúčastnil konference v Arnoldově pracovně. Když končil s hodnocením leteckých snímků, byl připraven odpovědět na otázky Grovese a velitele letectva generála Arnolda.

Otázek se nedočkal. Oba muži mlčky hleděli na fotografie, nejdříve na lesknoucí se snímky Hirošimy, potom na snímky Nigaty a Kókury, dvou dalších míst, jež byla vybrána pro atomové bombardování.

Groves se po chvilce přece jen otázal Tibbetse, odkud by nalétal na Hirošimu.

Tibbets na fotografii ukazoval, že by nalétával z východního směru a přibližoval se k Hirošimě kolmo na ramena řek, které jí protínají. Ukázal na fotografii místo, kousek od Hirošimského hradu, kde řeka Óta tvoří deltu.

„Předpokládejme, že toto by byl cíl. Poletím-li kolmo na ramena řeky, poskytne mi každé z nich kontrolní souřadnice, podle nichž může bombometčík upravit definitivně své prvky. Letět podél některého z ramen by znamenalo, že bombometčík bude mít v hledáčku hlavně vodu a obtížně stanoví, jak blízko je k cílovému bodu.“

Groves si dovolil zavtipkovat:

„Plukovníku, já si myslím, že až se bombometčík k tomu cíli doopravdy dostane, dokáže ho najít i se zavázanýma očima.“ Diskutovalo se dál o různých variantách atomového úderu. Groves pokračoval: „… někteří lidé v letectvu… mají pramálo pochopení pro to, oč tady jde. Vycházejí z předpokladu, že s atomovou pumou lze nakládat jako s kteroukoli jinou novou zbraní: až prý bude připravena k bojovému nasazení, předá se spolu se seznamem doporučených cílů k dispozici veliteli bojiště, který bude mít naprostou svobodu rozhodování.“

Šéf projektu Manhattan byl přesvědčen, že věc je „příliš složitá a příliš důležitá, než aby se k ní takhle přistupovalo“. Rozhodování o použití nové zbraně má mít on, i když připouštěl, že také prezident se na tom má podílet, ovšem ani ne tak vlastním rozhodnutím jako spíš schvalováním nebo zamítáním plánů připravovaných ministerstvem války“.

Jak ho Tibbets pozoroval na opačné straně stolu, znovu se ujistil, že se dívá na muže, který „je schopen rozpoutat peklo na zemi, jen aby prosadil svou“. Také odhalil jeho taktiku: „Nerad útočí čelně, raději dává přednost bočnímu obchvatu.“

Naproti tomu Tibbets sám byl v každé situaci pro čelní útok, ať se jednalo o nějaký problém nebo opozici. Byl přesvědčen, že se tráví příliš mnoho času „tlacháním o zbytečnostech. Spousta hodin se promarní v akademických diskusích o malichernostech.“

Diskutovat se mělo podle Tibbetse jen o jedné věci, a to o povětrnostních podmínkách nad cílovou oblastí.

Už od dubna pracovali meteorologové letectva na synoptických mapách, z nichž by se dalo předpovědět, jaké počasí bude nad Japonskem v nadcházejících měsících. Údaje se opíraly o zprávy amerického meteorologického ústředí a o staré povětrnostní mapy námořní observatoře v Kobe z let 1927 až 1936.

Vyhlídky nebyly dobré. Od června do září bylo maximálně šest dní v měsíci, kdy se oblačnost dala čekat třídesetinná nebo menší. Pro období červen až září se spíš dala každý měsíc očekávat osmidesetinná oblačnost nejméně osmnáct dní. Uvažovalo se tedy o bombardováni s využitím radiolokátoru, ale upustilo se od toho. Jistý expert došel po pečlivém studiu k následujícímu závěru: „Existuje velká pravděpodobnost zcela nesprávného výkladu odrazů na obrazovce radiolokátoru. Část japonského venkova může být mylně zaměněna za město. Při bombardování pomocí lokátoru má velmi zdatný operátor asi jedno až dvouprocentní naději, že pumou zasáhne kruh o průměru 1000 stop. Tato kalkulace počítá s možností, že pravděpodobnost minutí cíle se pohybuje mezi sedmdesáti až padesáti procenty.“

Při vizuálním bombardování „za jasného počasí je pravděpodobnost, že dobrý bombometčík svrhne pumu do kruhu o průměru tisíc stop s pravděpodobností od dvaceti do padesáti procent“.

Tibbetsovi bombometčíci zasahovali při každém cvičném bombardování kruh o průměru tří set stop.

Meteorolog letectva pak sdělil účastníkům porady, že mezi dneškem a vánocemi je pro shození atomové pumy patrně nej vhodnější srpen, přičemž „počátek srpna slibuje poměrně lepší povětrnostní podmínky než pozdější část měsíce“.

Tibbetsovi se zamlouval pozdější meteorologův návrh; „Dejme tomu, že operace bude zahájena v určený den, ale nebude k dispozici žádná povětrnostní předpověd. Mohou tedy být napřed vyslány průzkumné letouny, které rádiem předají povětrnostní údaje bombardéru na trase. A ten pak může změnit kurs nad cíl, kde bude oblačnost nejmenší.“

Tibbets byl přesvědčen, že toto by byl nejjednodušší postup s poměrně nejmenšími komplikacemi. Skupina může poskytnout průzkumné povětrnostní letouny a on sám bude mít volné ruce ke konečnému rozhodnutí až za letu, a bude tak ušetřen zasahování a různých nátlaků zvenčí. Volbu japonského města k bombardování bezprostředně ovlivní poslední informace o počasí.

Lewis držel na brzdách svůj pětašedesátitunový bombardér se sedmi tisíci galony paliva v nádržích a sledoval otáčkoměr. Zabrzděný letoun se celý otřásal na konci wendoverskě vzletové dráhy. Druhý pilot vedle Lewise nastavil vztlakové klapky do polohy pro start. Shumard a Stiborik v bočních věžích přes palubní telefon potvrdili, že klapky jsou ve správně poloze. Duzenbury hlásil, že všechny čtyři motory běží bezchybně.

Teprve když se Lewis přesvědčit, že všechny předletové prověrky jsou provedeny, nastavil naplno plynové páky a uvolnil brzdy.

Bombardér B-29 s devíti muži, jejich výstrojí a osobními zavazadly odstartoval rychlostí 260 stop za sekundu na nejnapínavější cestu, jakou který z nich někdy zažil.

V pumovnici byly zbývající kartóny whisky, kterou Beser nakoupil na Kubě, a všelijaké potřebné věci z armádní prodejny ve Wendoveru. Vždy předvídavý Lewis, pečující o svou osádku, jí doporučil, aby se zásobila věcmi, jichž v Pacifiku nikdy není nazbyt.

Nelson si nakoupil hromadu laciných krváků a dobrodružných románů. Zamýšlel přečíst jednu knihu při každém náletu na

Japonsko. Caron si opatřil kvalitní dopisní papíry, aby mohl psát manželce. Shumard si koupil fotoaparát. Chtěl mít snímky na památku.

Osádka si také vezla různé „trofeje“, například pár dámských kalhotek od dívek z baru v Salt Lake City, kartón prezervativů, k němuž se nikdo nehlásil, a podvazkový pás připevněný k záchodovému sedátku.

Lewis jako obvykle vysvětlil „domácí pravidla“ použití záchodu. Kdo bude první, musí po návratu vylít a vyčistit nádržku chemickým dezinfekčním roztokem.

Znal hochy, kteří by si „raději udělali uzel na střevech, než aby šli na toaletu první“. Byl to pro něho vždycky zdroj zábavy. Sám se vycvičil tak, že ani při desetihodinovém letu se nemusel ani jednou plazit středním tunelem dozadu k toaletě.

Pilot vyrovnal bombardér a začal kroužit nad základnou. Zapnul palubní telefon; „Hoši, držte se! Budeme nalítávat na věž!“

Caron v zadní věži se zapřel.

B-29 se plnou rychlostí řítila na přistání. Osádka, ječící jako derviši, popichovala Lewise, aby to vzal ještě níž. Lewis naklonil letoun na levé křídlo, které bylo při takovém bláznivém letu napříč letištěm pár palců nad zemí. Caron si pomyslil, že „kdo nás vidí takhle nalétávat jako stíhače, musí mít v kalhotách“.

Hromovitý hlas řídícího létání z věže nařizoval Lewisovi, aby se okamžité s letounem zvedl.

Bombardér letěl dál těsně při zemi nakloněný tak, že konec křídla byl stále kousíček od katastrofy. Byla to, podle Nelsona, „perfektní ukázka skvělé pilotáže“.

Lewis vyrovnal bombardér, navedl ho na cestovní výšku a zamířil na jih. Na Tinianu už čekalo dvanáct set mužů z 509. smíšené skupiny a dvanáct z jejích nových B-29.

Vzrušení na palubě Lewisova letounu nepolevovalo. Nikdo z osádky nebyl nikdy předtím v zámoří a v oblasti bojů. Většina z nich znala válku z filmů a z článků v Saturday Evening Post, které si Caron vystřihoval.

Pro ně byla válka „příležitostí udělat něco pro svou zemi“, „dát světu mír“ nebo, čemuž dával přednost Lewis, „napráskat šikmoočkám tak, jak chtěli napráskat oni nám v Pearl Harboru a jinde“.

Lewis nebyl krvežíznivý pomstychtivý mladík; takový nebyl vskutku žádný z jeho osádky letící s ním teď na jih. Podle Carona to byli „jen normální průměrní hoši, kteří chtěli odvést svou práci“.

Ted letěli někam, kde doufali, že je čeká tropický ráj. Když opouštěli Wendover, Lewis zvolal:

„Tiniane, už letíme!“

     ZRYCHLENÍ

28. června 1945 - 2. srpna 1945

1

Důstojnický čekatel a nyní i velitel skupiny Kidzo Imai,
příslušník japonského válečného námořnictva, se po vyčerpávají-
cím lezení na horu Lasso v severní části Tinianu zhroutil.
S roztřepenou čapkou staženou do čela dopadl tváří k zemi na
vlhkou půdu džungle, pokrytou hnijícím plesnivým listím.

Hlad, ale především smysl pro povinnost donucovaly tohoto
třicetiletého vojáka každodenně lézt na pozorovací stanoviště,
které svou výškou 584 stop bylo nejvyšším pahorkem na ostrově.

Odtud mohl Imai pozorovat oblasti, kde se nacházelo dvacet
tisíc Američanů na Tinianu. A co bylo důležitější, odtud mohl
sledovat, kam odhazují nebo vyvážejí odpadky. Pohříchu to bylo
pokaždé jinam. Imai z toho usuzoval, že to dělají proto, aby
znesnadnili jemu i dalším pěti stům japonských vojáků ukrývají-
cích se na ostrově slídění po potravě.

Hlad v nich vyvolával zoufalou odvahu. Když Američané
vyhodili odpadky do moře, v noci se pro ně potápěli, i když kolem
ostrova hrozily zrádné proudy.

Imaiho domovem na Tinianu byla jeskyně, „pekelná díra“, kde
vši, krysy a další neřádstvo ztrpčovalo už tak mizerný život.
Neholený a nemytý žil společně s ostatními jako trilobit odvažující
se jen zřídkakdy rozdělat oheň, který by je mohl odhalit. Nechal
v jeskyni všech osmnáct vojáků, těch, co zbyli z osmačtyřiceti
mužů, které odvedl do úkrytu, když před jedenácti měsíci
ahmeričané dobyli ostrov.

Imai přijel na Tinian stavět letiště. V červnu 1944, když
Američané udeřili, byly tři vzletové dráhy hotovy a čtvrtá se
dokončovala.

Šest týdnů zpracovávali Američané leteckými údery a střelbou
z moře Mariany. Jakmile dobyli Saipan, začalo těžké dělostřelec-
tvo ze Šaipanu systematicky bušit do severního cípu Tinianu.
Nízko nad Tinianem se rojily americké stíhačky a shazovaly -
poprvé v Pacifiku - na ostrov napalmové pumy. Japonská posádka na Tinianu se začala zakopávat. Bylapřesvědčena, že se Američané pokusí vylodit v prostoru Tinian Townu. Proto tuto oblast opevnili. Mnohá z jejich děl bylyšestipalcovky ukořistěné v Singapuru. Po celém ostrově, kolem

třtinových polí a v hustém listoví džungle, se budovala kulometná
hnízda a hloubily okopy, v nichž se mohl ukrýt jeden voják s náručí
výbušnin. Kdyby americký tank na něho zamířil, vyhodil by
nepřítele i sebe samého do povětří.24. července americké obléhání trvalo již čtyřicátý den.

Imai za slabého světla svítání zpozoroval, jak americká flotila
pomalu krouží kolem ostrova a tisíci granátů ničí již tak
zpustošenou krajinu.Americké válečné lodě zakotvily proti Tinian Townu a spustily

na vodu vyloďovací čluny. Japonci na ně zahájili ze svých těžkých
děl palbu. Nepřítel rychle ustoupil a vrátil se na paluby. Japonců se
zmocnila nesmírná radost.Až příliš pozdě si uvědomili, že předstíraný útok na Tinian

Town byla lest. Hlavní síly se vylodily v severní části ostrova,
v rozeklané skalnaté krajině, kterou Japonci považovali zanaprosto neschůdnou.

Americká námořní pěchota si tam vytvořila předmostí a pak
zaútočila do nitra ostrova. Dosáhnout Townu a dobýt celý
ostrov jí trvalo osm dní. O život přišlo čtyři sta Američanů.
Japonců zahynulo přes osm tisíc.Důstojnický čekatel Imai musel společně se sedmi sty Japonci,

kteří to přežili, uprchnout do džungle. Jejich počet se v následují-
cích měsících zmenšil na necelých pět set štvanců.

Kromě čekání na americká nákladní auta s odpadky plnil Imai
na hoře Lasso další úkol; měl zaznamenávat umístění amerických
jednotek. Očekával událost, která měla nastat „každou chvíli“.
Mělo totiž dojít k vylodění japonského císařského vojska, které
mělo dobýt ostrov zpět. Až se ten okamžik přiblíží, také Imai se
svými muži se s křikem „banzai” vyřítí proti Američanům.

Zatím dalekohledem pozoroval téměř celý ostrov. Od severu
k jihu měřil Tinian asi dvanáct mil, na šířku neměl víc než pět.
Ostrov byl mírně zvlněnou plošinou vystupující z Pacifiku. Její
břehy tvořily převážně příkré útesy z rezavě hnědé lávy. Tinian leží
v jižní části Marian, které vytvářejí v Tichém oceánu oblouk
v délce přes 425 mil plný chomáčů korálů, o jejichž existenci před
druhou světovou válkou jen málokdo věděl.Tinian leží

v jižní části Marian, které vytvářejí v Tichém oceánu oblouk
v délce přes 425 mil plný chomáčů korálů, o jejichž existenci před
druhou světovou válkou jen málokdo věděl.

Na obzoru severně viděl břehy ostrova Saipanu vzdálené necelé
čtyři míle. Moře mezi Saipanem a Tinianem se jako obvykle
hemžilo americkými plavidly všech typů a všech rozměrů. Některámířila do přístavu u Tinian Townu, tři míle jihozápadně od Imaiho

stanoviště.Původně představoval Tinian Town jen několik chatrčí, dnes to

byl rušný vojenský přístav. Američané tam dokončili dílo započaté
Japonci. Vymýtili džungli, aby uvolnili místo pro vzletové a přistá-
vací dráhy, pro stojánky a pojížděcí dráhy. K dílnám, ke skladištím
a palivovým nádržím vybudovali přístupové cesty. Jako z vody
vyrůstaly budovy polních nemocnic. Imai z toho vyvozoval, že
čekají velký počet raněných z bezprostředně nadcházející bitvy.
Utvrzoval se v přesvědčení, že japonský útok na Mariany je přede
dveřmi. Ve skutečnosti však tyto polní lazarety chystali pro raněné
z invaze na Kjúšú.Jak zkoumal krajinu, jeho pozornost upoutalo cosi neobvyklé-

ho. Asi půl míle na severozápad budovaly vojenské pracovní čety
ohradu kolem jakéhosi areálu. Měla obdélníkový půdorys, čtvrt
míle široký a půl míle dlouhý, zastrčený v nížině nedaleko pobřeží.

Nový plot kolem tohoto prostoru byl dostatečně vysoký. Za
ostnatým drátem byly baráky z prefabrikovaných dílců typu
Quonset (nazvané podle města Quonset ve státě Rhode Island,
kde byly poprvé vyráběny - pozn. překl.), půlkruhového tvaru
a různých velikostí, propojené cestami a pěšinami. Až do dnešního
rána tam pracovaly stavební jednotky pozemního vojska, které
dokončovaly práce na obrovském letišti za areálem. Ted své
příbytky vyklizovaly.Uprostřed areálu byl vyznačován menší uzavřený prostor.

Několik baráků bez oken ohrazovaly husté svitky ostnatého drátu.
Do prostoru ústila jedna jediná brána hlídaná ozbrojenou stráží.
Hlavní vchod do celého areálu střežilo několik hlídek.

Imai pociťoval znepokojení. Areál vypadal jako zajatecký tábor
a prostor uvnitř byl zřejmě trestanecký blok. To podle jeho
odhadu mohlo znamenat jediné: Američané chystají nový zátah
iia Japonce ukryté na ostrově.Nervózně ohmatával své zbraně, dlouhý ceremoniální meč

a pistoli. Nevěděl, zda vlhkost neznehodnotila náboje. Byl si ale
list, že ostří meče je stejně bezvadné jako v den, kdy ho krátce před
příjezdem na ostrov dostal. Vyrobili jej stejným tajným způsobem,
jakým byly vyráběny dávné samurajské meče.Když sledoval nový podivný areál, utvrdil se v tom, že radějizemře, než aby se vzdal a byl tam uvězněn. Ruch kolem hlavního

vjezdu do tohoto areálu ho fascinoval. Do brány proudil řetěz
nákladních vozidel. Každé zastavilo a hlídky zkoumaly jeho
náklad.Krátce na to přijelo nákladní auto, z něhož seskočili dva muži

a složili velikou tabuli.Imai tam zaostřil dalekohled. Uviděl dva opálené, zdravé, ale

otrávené vojenské policisty v bílých přílbách a s karabinami
v rukou. Zamířil dalekohled na tabuli. Trochu anglicky znal. I když
nerozuměl všemu, přece jen v duchu četl;

ZAKÁZANÝ PROSTOR.
509. SMÍŠENÁ SKUPINA.PRŮKAZKY PŘEDLOŽTE PŘI KAŽDÉM VSTUPU.

Zaplavil jej pocit úlevy. Nebyl to zajatecký tábor. Nicméně se
tento objekt výrazně odlišoval ode všech ostatních, které denně
pozoroval. Usoudil, že musí být „mimořádně významný”.

Pozorování všech těch věcí ho upoutalo natolik, že propásl, kam
Američané vysypali odpadky. Ted bude muset se svými muži
z jeskyně podniknout noční průzkumnou cestu k nádobám na
odpadky, což byl s ohledem na strážní zajištění riskantní podnik.

Ale i tak byl jeho čas strávený na pozorovatelně úspěšný.
Spěchal do jeskyně a dbal o to, aby po sobě nezanechal žádné
stopy.Jeskyně byla zaneřáděna obaly od konzerv a jiných pozůstatků,

které našli za nočních výpadů po ostrově. V rohu byly nastavěny
pušky a střelivo. Vedle stála rádiová stanice.Poslední zpráva, kterou přijali ten večer, kdy Tinian padl, bylaod nejvyššího velitele japonské císařské armády v Tokiu. Stálo

v ní, že pomoc je na cestě. Zatím přístroj mlčel. Velitel velmi
litoval, že mezi nimi není nikdo, kdo by dokázal opravit vysílač,
aby mohl informovat hlavní stan v Tokiu o novém tajemném
objektu na Tinianu.Možná, že by od nich zařídili jeho bombardování.

2

Tibbets zkoumal, zda je nový prostor vhodný pro umístění
509. smíšené skupiny. Na obhlídku přiletěl až z Wendoveru. Byl
by to učinil dříve, ale oddálil odlet ze Spojených států, aby se jeho
navigátor van Kirk dočkal zprávy o narození syna. Bylo to gesto
v duchu Tibbetsových zásad. Pokud se někdo nepokusí toho
zneužívat, bude ke svým lidem za všech okolností ohleduplný.
Kdyby ano, zatočí s nimi, jak sám řekl, ostřeji než nějaký „štábní
profous ve vojenském vězení”.Velitel si dal s inspekcí na čas. Chtěl, aby jeho skupina „měla to

nejlepší” a v tom se nenechal ukonejšit ani Grovesovým osobním
představitelem na Tinianu plukovníkem E. E. Kirkpatrickem,
který ho při inspekci provázel. Tibbets, poklidný jako vždy, se omezoval jen na občasnou
otázku a vedl Kirkpatricka s veliteli letek od baráku k baráku.
Kirkpatrick doufal, že „pokud jde o ubytování, nebude přespříliš
vybíravý“. Na přeplněném Tinianu platilo, že v jednom panelo-
vém baráku typu Quonset bydlí dvanáct důstojníků nebo dvacet
mužů. Jeden takový „panelák“ byl 29 stop široký a 50 stop dlouhý,
jako velitel skupiny měl Tibbets bydlet společně se třemi nebo
čtyřmi vyššími štábními důstojníky.Na tento návrh reagoval typicky:

„Než se bude řešit, jak mám bydlet já, chci mít jistotu, že budou
mít pohodlí hoši. Ti už se stěhují počtvrté od doby, co sem přijeli,
já počkám na konec.“Kirkpatrick považoval Tibbetse za „trochu nafoukaného a se

sklonem prosazovat vždycky svou; nicméně ale za dostatečně
chytrého, aby věděl, kam až může jít. Umí to hrát dobře.” To

o něm napsal Grovesovi v tajné zprávě.Tibbets považoval za nezbytné stanovit základní pravidla, podle nichž bude skupina žít a pracovat. Už za jedné své předchozí

návštěvy Marian dal najevo své představy. Nešlo mu, jak tvrdil
později, o „prosazování nějakých výhod”, ale o to, aby se jeho
skupina měla tak slušně, jak to odpovídá daným možnostem
ii potřebám chystané složité letecké operace.Za své druhé návštěvy pocítil za okázalým „vycházením vstříc”opozici. Opozici potlačenou, ale přece jen rozeznatelnou.

Do jisté míry vycházela od Seabees, „mořských včel”, které
vystěhovali z nejpohodlnějších ubytoven na ostrově, aby se v nich
mohl ubytovat personál 509. smíšené skupiny. Tibbets s nimi
sympatizoval. Byli to tichooceánští veteráni, z nichž mnozí ještě
budou povoláni, aby prolévali další pot a krev při invazi do
.laponska. Věděl, že taková operace přijde velmi draho. Dlouhé
mzhořčené boje o Okinawu právě skončily. Více než půlmiliónové
armádě trvalo přes tři měsíce, než zdolala japonskou armádu se

10 000 mužů, kteří bojovali s fanatickou zběsilostí a padli téměř
do posledního. Pokud se daly americké ztráty na Okinawě použít
jako měřítko - 49 151 mrtvý, 34 válečná plavidla potopená a 368
lěžce poškozených - pak to, co Američany čeká na japonských
mateřských ostrovech, bude strašlivé.Podle posledních zpráv americké výzvědné služby se obranné

sily na ostrovech posilovaly asi o dva milióny elitních japonských
vojáků přisunovaných z Číny. Ve vnitřním Japonsku už byly dva
milióny vojáků, kteří sice dosud do bojů nezasáhli, ale zato měli
vysokou bojovou morálku. Převážná část císařských jednotek
dosud poražena nebyla.Tibbets v jednání s LeMayem naznačil, že je atomová puma

„přivede k rozumu” a zabrání zbytečnému krveprolití. Tehdy,
27. června, rozmlouvali v LeMayově velitelském stanovišti na
Guamu docela srdečně, i když generál stále pochyboval o možnosti
strefit se do cíle z výšky třiceti tisíc stop. Řekl Tibbetsovi, že by
piloti jeho skupiny měli nabýt nějakých zkušeností, a navrhl, že
pro začátek by mohli shazovat cvičné pumy na nedaleký ostrov
Rota, který stále ještě drželi Japonci.Na závěr učinil LeMay nečekanou poznámku:

„Paule, rád bych, aby ti bylo v jednom jasno. Pro tebe létání nad
japonském císařství neexistuje.”

Tibbets ztuhl.Generál, dýmaje ze svého doutníku, vysvětloval důvody:

„Nechceme riskovat, že bychom o tebe přišli. Pokud je mi známo,
víš toho o téhle pumě víc než kterýkoli pilot v celém letectvu. Máš
příliš velkou cenu. Zůstaň raději na zemi.”Tibbets mlčel. LeMayův rozkaz měl logiku. Jestliže by se dostalJaponcům do rukou, byl ohrožen celý projekt. Ovšem v jednom

byl pevně rozhodnut: první atomový úder bude pilotovat on,
„i kdyby se proti němu spiklo nebe a peklo”.Když dokončil inspekci nových ubytoven, kuchyní a jídelen naTinianu, prohlédl i „vnitřní svatyni”, dílny technické oblasti. Tady,

půjde-li vše dobře, dostane puma konečnou podobu. Dvě dílny
budou postaveny v několika dnech a další dvě k 1. srpnu.

Tibbets pociťoval, že se časový plán zhušťuje. Byl by rád zůstal
na Tinianu, aby na všechno dohlédl. Ale musel se jako pozorovatel
účastnit pokusného odpálení plutoniové pumy v Alamogordu.

Dokončil inspekční prohlídku a byl docela spokojen. Jeho
skupina se může nastěhovat do nových ubytoven 8. července.

V daném okamžiku už nemohl na Tinianu udělat víc. Důstojní-
kům vydal pokyny týkající se běžných záležitostí a nastoupil
dlouhou únavnou cestu zpět přes Tichý oceán.

3

Beser a ostatní hráči dřepěli kolem bedny postavené dnem
vzhůru a pokoušeli se soustředit se na hru. I teď, kdy padla náhlá
tropická noc, bylo zahlcující a vyčerpávající dusno. Jediný kus
oděvu, který měl každý na sobě, kalhoty khaki s ustřiženýminohavicemi, byl promočený potem.

S postupujícím večerem museli muži kolem provizorního hracího stolku přidávat na hlase, aby bylo slyšet jejich sázky. Kousek od nich startovala jedna B-29 za druhou s nákladem zápalných pum.Také tentokrát důstojníci před barákem počítali podle charakteristického zvuku motorů roztáčených na plný plyn startující letouny. Zatím napočítali, že se jich odlepilo 249.

Nad ostrovem zavládlo opět ticho. Beser se však vsadil, že další bombardér vzlétne do půl hodiny, aby jich bylo rovných dvě stě padesát. Na bednu dopadaly deseticenty a čtvrtdolary.      ^

Krátce potom se ozvalo neomylně známé burácení čtyř motoru Wright Cyclone o síle 2200 koňských sil a Beser posbíral svou výhru.

Už se jim nechtělo hrát, a tak poslouchali, jak bombardér před startem provádí motorovou zkoušku. Navigátor Russell Gackenbach – mladý poručík, jenž vyklouzl z oné bezpečnostní nástrahy první den ve Wendoveru – vyšel z baráku, aby se podíval na start.

Byla smolně černá, tinianská noc, bez měsíce, s horkou brízou, která vála z moře.

Gackenbach onen letoun spíš cítil, než viděl. Naslouchal, jak opouští pojížděcí dráhu a jak se přibližuje k vzletové. Zahlédl krátké zášlehy plamenů z výfuků. Motory se rozběhly na plný plyn, oheň se stal jasnějším, ale jak se bombardér s burácením rozjel po vzletové dráze, zvuk mizel.

Najednou Gackenbach naklonil hlavu; zvuk jednoho motoru se mu nelíbil. Zakřičel do baráku. Ostatní to postřehli také. Připojili se ke Gackenbachovi a sledovali, jak se letoun řítí po dráze.

„Už se odlepil!“

Gackenbachův výkřik úievy vystřídalo Beserovo varování;

„Nevyjde mu to!“

Vzápětí po jeho slovech uviděli nad dráhou rudě oranžový záblesk.

Zlomek sekundy nato vyděsila pozorovatele exploze vysokook– tanového benzínu a zápalných pum. Záblesk osvětlil velký prostor noční oblohy a země.Syčení ohně přehlušilo kvílení požárních vozidel.Důstojníci z 509. smíšené skupiny se otočili a zašli do baráků. Všichni věděli, že záchranné vozy najdou nanejvýš pár spálených zbytků. Lewis zapojil palubní telefon a nařídil připravit všechno k přistání. Až dosud probíhal letnormálně. Ze vzdálenosti patnácti mil se Tinian jevil jako nezřetelná skvrna v oparu ranního slunce.Ve svém pracovním pelíšku bez oken, hned před pumovnicí,

nařídil radista Dick Nelson rádiový kompas na signál z Tinianu. Tři
dny ve vzduchu jen s krátkým mezipřistáním, s mizerným jídlem
a ubytováním nahlodaly Nelsonovo nadšení. Byl unavený, špina-
vý, a aniž by to někdy přiznal svým kolegům, i trochu nedůvěřivý
k tomu, co je čeká.Zkontroloval rozpoznávací zařízení, které vydávalo tichý signál

identifikující jejich B-29 jako vlastní letoun.Bezvýrazný hlas pozemní kontroly na Tinianu oznamoval sílua směr větru na North Fieldu.

Lewis plný nadšení popisoval osádce ostrov. „Je to báječné!Džungle vypadá přesně jako ve filmu! A ty pláže – jako dělané proEsther Williamsovou! A ta voda je modřejší, než jakou jsem kdy
viděl! Mládenci, před námi jsou skvělé časy!“

Pak začal vydávat rozkazy pro přistání. Měli za sebou tři dny
letu a šest tisíc mil.Když spustil podvozek, Stiborik a pomocník palubního technika

Shumard z bočních věží potvrdili, že přistávací zařízení jev pořádku.

„Kontrola klapek. Pět stupňů.“

Stiborik a Shumard opět oznámili správnost funkce.

„Kontrola klapek. Dvacet pět stupňů.“

Muži v bočních věžích potvrdili úpravu.Za okamžik Lewis přistál na letišti North Field a pojížděl

k vyhrazenému prostoru 509. smíšené skupiny.

Caronův bezprostřední – a přiléhavý – dojem, když se vyškrábal
ze zadní věže, vyjádřil slovy: „Přistáli jsme na největší latríně na
světě.“

Bombardér zaparkoval po větru od jedné z obřích jímek, které vyhloubily jednotky Seabees.

Kapitán odsekl, že na ten zápach, pokud je to jediná záporná věc na Tinianu, si brzo zvykne. Ostrov byl skutečným rájem, kde půlkruhovité quonsety zastiňovaly větve palem a cestičky posypa-
né korálovým pískem udržovali usměvaví domorodci.Pocit daleko objeveného domova v něm utvrzoval tvar ostrova podobajícího se Manhattanu s pojmenováním a označenímhlavních tepen tabulkami jako v New Yorku.Broadway byla nejdelší a vedla od North Fieldu kolem úpatíhory Lasso do Tinian Townu. Byla to nádherná dálnice dlouhá přes šest mil, protínající obytné a obchodní obvody.Souběžně s Broadwayí vedla po západním okraji ostrova OsmáAvenue, spojující předmostí vybojované svého času námořní pěchotou při invazi na Tinian s přístavem, a pokračovala kolem West Fieldu, druhého největšího letiště na ostrově.Západní pobřeží lemovala Pobřežní třída vroubená plážemi a mořskými zálivy.Dvaačtyřicátá ulice byla na živé křižovatce v jižní části Tinianu

poblíž Wall Streetu, Grand Avenue, Park Row, Canal Streetu a Druhé Avenue, ostatních z New Yorku důvěrně známých ulic,jako Padesáté deváté, Šedesáté čtvrté, Sedmdesáté druhé a Osm-
desáté šesté.Ubytovny 509. smíšené skupiny byly východně od Broadwaye,

kousek od Osmdesáté šesté.Když Lewis a jeho chlapci dorazili na místo, jejich baráky zely

prázdnotou. Devět osádek skupiny bylo na cvičném letu, při němž
shazovaly trhavé pumy na ostrov Rota.Lewise napadlo, že na Tinian přiletěli právě včas.

4

Po dvoutýdenním zkoumání se situace začínala rýsovat. Byly tu
ještě sice nějaké nejasnosti, ale i tak mohl generálmajor Arisue
dospět k realistickému zhodnocení vnitřní politické situace Ja-
ponska. Byla zoufalá.Spory mezi militaristy a umírněnými, omezující se až dosud na

slovní potyčky, začínaly pomalu otřásat samotným císařským
trůnem. Arisua nejvíce znepokojovala vyhlídka na krveprolití,
jakmile obě strany vyčerpají slovní argumenty. V hloubi duše byl
přesvědčen, že krajní extremisté by dokázali zabít i císaře, jestliže
by se postavil proti jejich záměru vést Japonsko k vítězství, anebo
alespoň bojovat, dokud zbývá na ostrovech jediný živáček.

Proti těmto zběsilcům stáli umírnění v čele s markýzem Koičim
Kidem, strážcem císařské pečeti, mužem, jemuž císař věřil víc než
komukoli jinému. Byl to právě on, kdo dosáhl usmíření, když se
obě skupiny do sebe pustily na císařské konferenci 8. června. Ale
nemohl zabránit, aby se konference neusnesla pokračovat ve válce
až do definitivního konce. V císařově přítomnosti, aniž on sám
k tomu řekl jediné slovo, vyloučili kapitulaci.Po čtyřech dnech jeden umírněný admirál, jemuž Kido umožnil přístup k císařovu trůnu, otevřeně potvrdil, co již císař věděl od

Kida. Admirálova zpráva poskytovala císaři podrobný přehled o vážných otázkách v surovinách. Ve válečném průmyslu chybějí dělníci. V továrnách pracuje mnoho školáků bez zkušeností a zruč-

nosti. Výroba pokulhává za plánem. Japonský průmysl pomalu
zkomírá. Až na morálku je situace po všech stránkách beznadějná.Dne 18. června svolal premiér Suzuki schůzi japonskéhovnitřního kabinetu. I když Arisue nedokázal získat přesné

informace o tématu jednání (bylo to tentýž den, kdy Truman
schválil invazi do Japonska), přece jen zjistil, že ministr války
s představiteli armády a námořnictva setrvali na svých pozicích.
Rozhodl, že veškeré další plánování se musí podřídit tomu, aby
v den D byla odražena napřátelská vyloďovací operace.

Nicméně tři ze zástupců tvrdé linie souhlasili s jedním význam-
ným ústupkem. Přestože byli nadále proti jakémukoli vyjednávání
o ukončení války, nenamítali, aby rozhovory byly navázány až
poté, co armáda polního maršála Haty zasadí invazním jednotkám
zdrcující úder.Arisue to hodnotil jako „velké vítězství smyslu pro realitu“, že

alespoň tito tři poněkud ustoupili ze svých zatvrzelých stanovisek.
Sám navenek zachovával vyvážený postoj mezi militaristy a umír-
něnými. Vnitřně byl pro mír téměř za jakoukoli cenu, s výjimkou
lu-zpodmínečné kapitulace, jež podle jeho mínění mohla vést
k odstranění císaře. A to bylo pro něj nemyslitelné.

Dne 22. června, tedy deset dnů poté, kdy admirál podal
Hirohitovi onu zprávu o surovinách a o morálce, požádal císař
vnitřní kabinet, aby zahájil jednání o míru s použitím, bude-li to
možné, dobrých služeb Ruska.Proto 24. června navštívil bývalý premiér Koki Hirota sovětské-

ho velvyslance v Tokiu Jakoba Malika.Malik si správně vyložil tento krok jako snahu udržet Sověty mimo válku. Hirotova snaha k ničemu nevedla.

Na tomto bodě diplomatické manévry uvízly. Arisue měl stále
víc důkazů, že se Sověti chystají do války proti Japonsku. Jeho
lidé zaznamenávali pohyby sovětských jednotek podél čínských
hranic. Byla jich tam již obrovská síla a chystaly se očividně
zaútočit na japonská vojska v Mandžusku.Arisue byl přesvědčen, že cílem útoku nebude ani tak pomocispojencům ve válce jako zavést sovětský vliv do tichooceánské

sféry. Při představě, že by Japonsko ovládli Sověti, ho mrazilo.

Šéf výzvědné služby nyní cítil naléhavěji než kdykoli předtím, že
je nutné se dohodnout se Spojenými státy. Rozhodl se, že zkusí
pi omluvit s Američany prostřednictvím Úřadu strategických
služeb v Bernu. Jeho agent v tomto švýcarském městě generál po ručík Seigo Okamoto byl už po týdny v pohotovosti, aby předal příslušné poselství k dalšímu doručení do Washingtonu.

Arisue odeslal depeši Okamotovi, aby zjistil, jaké jsou minimální americké podmínky pro přijetí japonské kapitulace.V místnosti, kde běžel alespoň tucet přijímačů naladěných narůzné stanice, bylo až na jemné víření ventilátorů u stropu téměřúplné ticho. Před každým přístrojem seděla obsluha se sluchátky na uších. Tito muži byli příslušníky odposlouchávací služby na

ranní směně. Plných čtyřiadvacet hodin sledovali vysílání v celém
Pacifiku a za jeho hranicemi. Patřili k spojovacímu uzlu hlavního
stanu 2. vševojskové armády polního maršála Haty.Tento uzel představující nervové centrum Hatova velitelství byl v dřívější škole, dlouhé dvoupodlažní budově při úpatí hory

Futaby, vedle východního cvičiště. Zvláštními kabely byl napojen
na vrchní velitelství pozemního vojska v Tokiu. Další linky odtud
běžely do vojenských středisek na Kjúšú – do Fukuoky, Saseba,
Nagasaki a Kagošimy. Úřad měl dále spojení s vojenskou námořní
základnou v Kure, s velitelstvím námořnictva v Udžiné a s velitel-
stvím okruhu na Hirošimském hradě.Odposlechová místnost byla výstavním kouskem spojovacího

uzlu. Mohlo jí konkurovat jedině velké spojovací a odposlechové
středisko nedaleko Tokia. A nutno říci, že hirošimské centrum
nebylo nikdy tak přetíženo jako těch posledních několik týdnů, co
byl do Hirošimy k Hatovu štábu přeložen podplukovník Kakudzo
Ója, Arisuův specialista na americké záležitosti, a to do funkce
náčelníka zpravodajského oddělení.Právě tato místnost mohla poskytnout první známky o tom, že

vylodění nepřítele na Kjúšú je přede dveřmi. Kromě toho se předpokládalo, že před invazí budou Američané po týdny bombardovat vyhlédnutou oblast ze vzduchu i z moře.

Hata kalkuloval s tím, že bude dostatečně včas varován před
bezprostřední invazí a že bude schopen zmobilizovat letouny
kamikaze a sebevražedné motorové čluny k útoku proti invaznímu
loďstvu. Zda tento záměr vyjde, to záleželo do značné míry na
mužích u odposlechu. Každý z nich se nehodil pro vojenskou
službu, z věkových nebo jiných důvodů, ale všichni znamenitě
ovládali angličtinu.Dennodenně seděli v osmihodinových směnách s psacím

blokem po ruce a naslouchali nekonečnému proudu slov a hudby
až z hlavního města Spojených států.Nejvíc napilno měli od oběda do půlnoci. V této době byla

polovina přijímačů naladěna na vysílání z Okinawy, Iwodžimy
a z Marian. Mnohá z nich byla kódovaná, ale v otevřeném jazyce
jich bylo dost, aby z nich získali informace potřebné k rychlé
akci. Odposlouchával se nejen běžný provoz mezi vojenskými
stanicemi, ale i krátké technické spojovací prověrky radistů na
bombardérech B-29 před startem. Mezi Japonskem a Marianami
byl hodinový časový rozdíl – Hirošima byla o hodinu pozadu za
Tiniamem. Jestliže tedy tyto rozhovory mezi radisty proběhly mezi
třetí a čtvrtou odpolední hirošimského času, v odposlechu poznali,
co se té noci dá očekávat nálet.Odposlechové záznamy se předávaly dozorčím, kteří je postou-

pili ústřední spojovací službě. Ta dále informovala celý pohotovostní vzdušný výstražný systém v západním Japonsku. Celáoperace trvala pár minut.Když bombardéry dosáhly japonského vzdušného prostoru,obsluhy u přijímačů zachycovaly útržky rozhovorů mezi osádkami.

Z nich se vyhodnocovalo, do které oblasti Japonska nálet směřuje,
ze zachycených rozhovorů mezi letouny i mezi loděmi se pořizoval
strojový zápis pro pozdější analýzy. To vše pomáhalo Hatovi Ójovi odhadovat sílu a záměry nepřítele s pozoruhodnoupřesností.Od příjezdu do Hirošimy docházel Ója pravidelně do odposle-

chové místnosti v přesvědčení, že svou přítomností dává najevo
důležitost jejich práce.Ovšem jeho skutečnou zálibou byl výslech. Od prvních dnů, kdy

začal pracovat pro Arisua, prokazoval pozoruhodnou schopnost
vyslýchat lidi. Jeho šéf se chlubíval, že člověka, jehož
nedokázal přimět k mluvení Ója, nedokáže přimět už nikdo.

Dodnes litoval, že přijel do Hirošimy tak pozdě a že mu nebylo
dopřáno jako prvnímu vyslechnout americké letce sestřelené nad
Okinawou v době, než tento ostrov padl do amerických rukou.

Tito muži byli prozatím jedinými americkými zajatci v Hiroši-
mě. Byli drženi na velitelství Kempei Tai v Hirošimském hradě.

5

Zářivá sluneční koule se ještě zcela nevyhoupla nad obzor, když
Charles Perry, proviantní důstojník skupiny, vyskočil 12. července

z kavalce. Našlapoval opatrně – noc předtím nastražili s ostatními
důstojníky v baráku pasti na krysy, jimiž se to tu hemžilo.
j smíšená skupina se nastěhovala do nových prostorů na

Tinianu před čtyřmi dny a vzdor zmíněným hlodavcům vládl všeobecný souhlas, že „starý pán nám to tu zařídil přepychově“. Proč tu Tibbets nebyl, na to se nikdo nevyptával – doma ve Wendoveru si zvykli, že jejich velitel tu a tam zmizel.

Perry doufal, že Tibbets přiveze ze Spojených států nějaký ten „dáreček“, lihoviny a cigarety. V jeho obratných rukou se toto zboží stávalo cennou směnnou hodnotou. Jinak uhlazený a kultivovaný proviantní důstojník si tady počínal jako „arabský kupec“.

Jeho zásluhou i úsilím si 509. smíšená skupina pochutnávala na jídlech nedostupných pro oněch dvacet tisíc Američanů na Tinianu. Perry mohl hrdě hlásat, že v „pětsetdevítce jí vojín líp než jinde pětihvězdičkový generál“.

I tohoto rána pozoroval Perry vracející se B-29 ,,jako korálky na šňůrce. Přistávaly jedna za druhou. Pořád byl v dohledu dostatečný počet letounů. Napínavá podívaná.“

Když přistával poslední bombardér, bylo už jasné denní světlo. Unavené osádky, které strávily třináct hodin ve vzduchu, většinu dne prospaly. Některé se chystaly, že dnes zase poletí na cvičné bombardování Japonců nad nedaleký ostrov Rota. Nikomu ze skupiny nebylo dosud dovoleno letět nad Japonsko.

Letouny skupiny parkovaly ve vyhražených prostorech na North Fieldu a byly hlídány nepřetržitě celých čtyřiadvacet hodin. Stráže měly rozkaz střílet na kohokoli, kdo by se bez oprávnění přiblížil k letounům a neuposlechl okamžitě výzvy k zastavení.

Přísná bezpečnostní opatření už vyvolávala zvědavost u příslušníků ostatních letek, ale na jejich otázky nikdo neodpovídal. Když teď letouny skupiny startovaly k náletům na Rotu, parta veteránů na druhé straně North Fieldu je provázela posměšným pokřikem. Propukla skrytá nevraživost, již postřehl i Tibbets. Skupina se stala terčem posměchu. Jeden úředník na velitelství ostrovní základny dokonce toto špičkování zveršoval.

Nikdo neví…

Tajemnými se všem tu zdají, když do neznáma odlétají. 

Nazítří se však zpět navrací, aniž řeknou, kde byli za „prací‘. 

Spolkněte proto svoje dotazy, nechcete-li spadnout do basy. 

Na beton přesto je má zpráva, že pětsetdevítka válku vyhrává.

Jsou-li jiné skupiny připraveny k nasazení, známe celý program prokletého představení.

A když Halseyho pětka bombarduje japonský břeh, hlásí to vrabci den předtím ze všech střech a Mac Arthur s Doolittlem nevydají ani vzdech.

V případě této letky však vskutku máme pech. Zasloužíme si doma měsíční zahálku, neb pětsetdevítka vyhrává válku.

Tento veršotepecký výplod rozmnožili a rozšířili po celém Pacifiku. Od Havaje po Filipíny každý voják četl o podivné partě na Tinianu, která se čas od času nanejvýš zmůže na nálet proti krotkým Japoncům na ostrově Rota.

Navenek se hoši ze skupiny té rýmovačce vysmívali, ale u mnohých ťala do živého. Bylo to už šest týdnů, co pozemní personál přijel na Tinian. Jeho příslušníkům především přicházelo zatěžko snášet únavné čekání, neustále dotěrné otázky ostatních a dělení času mezi pláž, jídelnu a biograf. To vše začínalo nahlodávat jejich pýchu. Mnozí z nich začali dokonce přemítat, zda vyhrazená oblast s ostrými hlídkami potřebuje vůbec bezpečnostní opatření, když si připadají jako mateřská školka.

Beser se probudil pozdě, protože byl skoro do rána v dílně technické oblasti, v níž měla být sestavena atomová puma do konečné podoby. Jeppson s ostatními z 1. zbrojní letky tam chystali všechno pro příjem jednotlivých částí pumy. Byl spolu s dalšími pěti specialisty na přibližovací mechanismus a jeho funkci mezi prvními, kteří dorazili na ostrov. Ve volném čase si u svého stanu, který měli k přebývání, vyrobili přístřešek z beden od pum na způsob zápraží. Byl důmyslně umístěn na vysokém útesu, takže nejlépe zachycoval vítr z moře, což jim záviděla skoro celá skupina.

Beser bydlel v baráku u hřbitova, kde byli pohřbeni Američaně padlí při dobývání Tinianu. Tam také byly uloženy ostatky osádky, jejíž nezdařený start viděl. Dozvěděl se, že takově pády B-29 naložených po okraj zápalnými pumami byly běžným a znepokojivým faktem života na Tinianu.

Beser si při oblěkání všiml, že jeho quonset je prázdný. Usoudil, že ostatní důstojníci šli na pláž. Zapnul přijímač. Zazněla melodie Sentimental Journey a po ní sladký hlas, který jej fascinoval, ačkoli ho nenáviděl.Bylo to jedno z obvyklých propagandistických vysílání Tokijské Istanice pro americké jednotky v Tichém oceánu. Už dvakrát vyplašila příslušníky 509. smíšené skupiny tím, že se o ní výslovně zmínila. Poprvé to bylo 30. května krátce potom, co její pozemní personál přistál na Tinianu. Tokijská růže zaznamenala jejich příjezd a naléhala na ně, aby se rychle vrátili, než padnou za oběť vítězným japonským silám.Někteří ze skupiny se tomu vysmívali. Jiní však netajili své obavy. Bylo jim záhadou, jak se mohla dozvědět o nejtajnější jednotce v celěm americkém letectvu. Za čtrnáct dní k nim Tokijská růže promluvila znovu. Upozorňovala je, že japonští protiletadloví dělostřelci velice dobře rozpoznají bombardéry patřící k této skupině, protože mají výrazné písmeno „R“ na zádi. Tentokrát se nevysmíval nikdo. Takový znak tam právě přimalovali.

Přestože Besera vševědoucnost Tokijské růže znepokojovala, naslouchal dál jejímu mámivému hlasu.Dnes ráno hlásila jako obvykle poslední baseballové výsledky ze Států a zprávy o tom, jaké novinky se hrají v divadlech na Broadwayi a mimo ni. Také hovořila podrobně o posledních knižních bestsellerech a „trhácích“. To vše bylo prokládáno melodiemi z hitparády.

Tentokrát se o 509. smíšené skupině nezmínila. Beser vypnul přijímač ponechávaje Tokijskou růži k zábavě jiným osamělým mužům, přemítajícím o domově.

              g

 6

Švédský bankéř Per Jacobsson u snídaně 15. července vysvětloval svému starému příteli Allenu Dullesovi, že se dá jednat o všech podmínkách – s výjimkou bodu, který se týká císaře. Ted čekal, co Dulles odpoví.

Před dvanácti dny dostal generálporučík Seigo Okamoto Arisuovy pokyny, aby zjistil minimální americké podmínky kapitulace, s výjimkou kapitulace bezpodmínečné.

Okamoto celou věc projednal s japonským velvyslancem ve Švýcarsku. Přizvali také dva přední činitele Banky pro mezinárodní transakce, jejímž finančním poradcem byl právě Jacobsson.

Toto konsorcium několik dní rozvažovalo, jaké podmínky kapitulace by byly asi pro Japonsko přijatelné, aniž k tomu dostali z Tokia jakékoli instrukce nebo pokyn. Skupina dospěla k tak odvážnému řešení, že i konzervativní Jacobsson nevylučoval jeho možný úspěch. Navrhla, že pokud americká vláda bude souhlasits podmínkami kapitulace tak, jak je sami koncipovali, pak nechť je zveřejní jako podmínky navrhované Washingtonem. Tím by se Japonsku naskytla možnost kapitulovat, aniž by ztratilo tvář.

Jacobsson přivezl tyto podmínky Dullesovi do jeho současného hlavního stanu ve Wiesbadenu. Zněly následovně: bezpodmínečná kapitulace bude formulována tak, aby obsahovala záruky naprosté suverenity japonského císaře; v japonské ústavě nebudou prováděny žádné změny; území Mandžuska bude zmezinárodněno a Japonsko si podrží vládu nad Tchaj-wanem a Koreou.

Dulles si byl vědom, jak slabá je jeho nynější pozice. Roosevelt mu dával zcela volnou ruku, ale Truman nejevil chuť poskytovat takovou volnost jednání. Neměl oprávnění hovořit ani za nového prezidenta, ani za americkou vládu. Navíc se obával toho, jakou odezvu by v Americe mohly mít jakékoli náznaky smiřování s Japonskem. Přesto ho však zajímal Jacobssonův názor, zejména že Japonci budou pravděpodobně kapitulovat, pokud jim zůstane zachován císař.

Sověti byli přichystáni zaútočit proti japonskému severnímu křídlu v srpnu, což nebylo ani za měsíc. Dulles však byl přesvědčen, že tam se Sovětský svaz nezastaví. Jakmile bude jednou na Dálném východě, bude chtít rozšířit svůj vliv na celou oblast.

Rozhodl se.

Předložil Jacobssonovi protinávrh. Byl pečlivě právnicky formulován a zcela zřetelně rozlišoval mezi pevným příslibem a porozuměním“. Jedno v Dullesově textu bylo jasné: existovala velká naděje, že Amerika ponechá japonskěho císaře na trůnu za předpokladu, že Hirohito hned ted veřejně zaujme takové stanovisko, které napomůže ukončit válku.

Jacobsson si ulevil. Přestože Dullesův návrh nebyl to, co si bankéř přál, o něčem svědčil. Proto spěchal zpět do Bernu.

Dulles si nechal objednat letenku z nedalekého frankfurtského letiště do Berlína, kam měl přiletět Stimson na chystanou schůzku Velké trojky v Postupimi. Chtěl mu podat osobní hlášení.

7

Z Oppenheimerovy kanceláře v Los Alamos telefonovali dolů do strážnice. Nařizovali, aby hlídky nechaly vyjíždějící konvoj projed bránou bez zadržování.

Černý nákladní vůz doprovázelo sedm osobních automobilů.

v každém seděli čtyři muži s pistolemi v pouzdrech pod pažemi. Na podlaze měli v každém voze karabiny a krabice nábojů. A měli rozkaz zastřelit každého, kdo by se pokusil konvoj zastavit.

V osobním voze jedoucím hned za nákladním jeli dva důstojníci pozemního vojska. Odznaky polního dělostřelectva na límcích jejich uniforem měli přišity vzhůru nohama – doklad kvapu, v němž major Robert Furman a kapitán James Nolan upravovali své rozlišovací znaky.

Ve skutečnosti Furman promoval na Princetonském technickém institutu, který byl přiřazen k projektu Manhattan. Jeho pravým úkolem bylo zajišťovat strategický materiál a opatřovat vědecký personál. Nolan byl radiolog z nemocnice v Los Alamos.

Dnes oba nastoupili cestu, která měla skončit na Tinianu. Dokud se tam nedostanou, měli striktní rozkaz nespouštět z očí patnáct stop dlouhou bednu, v níž byla uložena vnitřní hlaveň atomové pumy a olověný naváděcí válec dvě stopy vysoký

průměru osmnácti palců, v němž byl uranový projektil. Bedna

válec se nyní nacházely na nákladním voze.

Oppenheimer upozornil oba muže, že náklad, který doprovázejí, je nenahraditelný.

Pouhou míli dolů po horské cestě z Los Alamos došlo málem ke katastrofě. U vozu, v němž seděli, praskla pneumatika. Vůz se stal neovladatelným a hrozilo, že se zřítí do nedaleké rokle.

Se skřípěním brzd se však přece zastavil. Bezpečnostní agenti instinktivně natáhli závěry u svých zbraní.

Nicméně automobil se podařilo zvládnout. Pneumatiku vyměnili a pokračovali v cestě. V oblacích prachu projel konvoj Santa Fe a zastavil na letišti v Albuquerque.

Zde je čekaly tři letouny typu DC-3. Furman a Nolan dostali padáky a nastoupili do prostředního. Tam také naložili bednu a válec, k nimž byly upevněny padáky.

Osádka měla příkaz: v případě nutnosti se má bedna s válcem odhodit napřed a doprovod seskočit za nimi.

Letouny se dostaly na Hamiltonovo letiště v San Francisku bez nehody. Odtud nová skupina agentů doprovázela bednu, válec, Furmana a Nolana na jejich další dopravní prostředek. Byl to Indianapolis, těžký křižník, jehož čerstvé jizvy utržené v bitvě u Okinawy zakrýval nový nátěr.

V době, kdy měl Dulles odletět do Postupimi, sledoval Tibbets ve Wendoveru přistávající dopravní letoun. Snášel se nad solnými pláněmi, obletěl město, dosedl na plochu a roloval kolem tří zbylých B-29 na základně. Na zprávách, které dopravák přivážel, záleželo, jak dlouho tam ještě zůstanou. Na palubě byl Wýr projektu Manhattan, který létal mezi Washingtonem, Wendoverem a Los Alamos s natolik tajnými instrukcemi, že je nešlo doručovat jiným způsobem.

Kurýr přivezl zprávu, že část atomové pumy byla naložena na Indianapolis. Druhou část – terč zhotovený z uranu 235, který bude umístěn na konci ústí kanónu v pumě – mají odvézt na Tinian osádky, které jsou ještě ve Wendoveru.

Tato operace dostala krycí název Bronx Shipments. Tibbets často přemítal, kdo vymýšlí nekonečný počet krycích jmen pro všechny a pro všechno, co je v jakémkoli spojení s projektem Manhattan. Pokaždé byl překvapen, když se mu Groves hlásil do telefonu slovy „tady je Relief“, nebo když se Ashworth představil jako „Scathe“ a tlumočil mu vzkaz od „Coordinator of Rapid Rupture“, což byl pseudonym přidělený jednomu z vědců pracujících na výrobě plutoniové pumy.

Dnešní zpráva potvrzovala informaci od „Judge“ – plukovníka Parsonse – s podrobnými údaji o tom, jak terč pro Little boy má být dopraven na „místo určení“ – na Tinian. „Chlapeček“, Little Boy, byl jeden z mnoha názvů pro pumu. Byla také známa jako „The gadget“, „The device“, „The gimmick“ (Tibbetsův oblíbený výraz), dále jako ,,The beast“ (výraz často užívaný vědci dnes kritickými vůči projektu), „S-l“ (jemuž dával přednost Stimson) a ,,It“ (používaný v 509. smíšené skupině, pro níž bylo stále záhadou, o jakou zbraň vlastně jde).

Groves původně nazval uranovou pumu Thin Pam po Rooseveltovi. Když potom bylo třeba zkrátit dělovou hlaveň v pumě, změnil název na Little Boy. Plutoniová puma byla pojmenována Fat Man po Churchillovi.

Práce na této pumě se ve Velké Británii maskovaly pod vývěsku firmy The Directorate of Tube Alloys.Pamatovat si, kdo je kdo a co je co ve změti kódů projektu Manhattan, nebylo jednoduché ani pro Tibbetsovu znamenitou paměť.Instrukce, které teď dostal, byly naprosto jasné. Jeden z bombardérů B-29 odveze z Wendoveru na Tinian některé zbývající části pumy. Ostatní pocestují v dopravních letounech C-54 patřících 509. smíšené skupině.

Tibbets určil příslušné osádky pro let na Tinian a sám se chystal na cestu do Alamogorda na pokusné odpálení Fat Manu.Už měl sbaleno a hodlal právě vyrazit do Nového Mexika, když dostal z Tinianu nečekaný a naléhavý vzkaz. Byl od Ferebeeho, muže, jehož úsudku nejvíc ze všech lidí ve skupině důvěřoval.Tento bezstarostný bombometdčík, který právě dorazil na Tinian, nebyl z těch, kdo hned mačkají poplašný knoflík. Nicméně Tibbets nebyl na pochybách, že Ferebee to míní zcela vážně, když naléhá, aby okamžitě přiletěl na Tinian vyřešit rodící se krizi. Vypadalo to, že ze záležitosti s atomovou pumou má být skupina zcela vyřazena.

Tibbets poslal kódovaný vzkaz Grovesovi, že v Alamogordu nebude, a vyrazil na pět a půl tisíce mil vzdálený ostrov. Přece nedřel posledních deset měsíců do úpadu, neobětoval svůj rodinný život, své chvíle volna a svá přátelství, aby mu ted na poslední chvíli vyfoukl atomový úkol někdo jiný.

8

Ve světle klikatých blesků, které protínaly hustou tmu před svítáním za studeného rána 16. července, si mnozí ze 425 vědců a techniků shromážděných na pokusné střelnici v Alamogordu ve státě Nové Mexiko pečlivě natírali tváře a ruce opalovacím krémem. I když byli někteří vzdáleni od místa očekávaného výbuchu až dvacet mil, obávali se, že jeho záblesk může přivodit okamžitý úžeh. Ovšem ten může být ze všech jeho možných účinků nejneškodnější. Všichni věděli, že zabít může radioaktivní ozáření a spad. Jestliže je zasáhnou, žádný krém ani olej je nespasí před zuhelnatěním.

A protože nikdo nevěděl najisto, kam až dpsáhne nekontrolovatelná jaderná řetězová reakce, je docela možné, že se rozšíří i za tuto oblast polopouště, kterou Groves a vědci nazývali Site S a jíž domorodci říkali Jornada del Muerto, „Cestamrtvého‘*. Dokonce i ti vědci, kteří sdíleli Grovesův názor, že první atomový výbuch na světě příliš velkou oblast nezasáhne, pociťovali, že je před nimi velký skok do neznáma.

Plutoniová puma byla v poušti umístěna na ocelové věži vysoké sto stop v bodu Ground Zero. Devět mil odtud byl tábor této základny, v němž Groves a Oppenheimer trávili předjitřní hodiny.

V polovině května, když byla zmíněná věž ještě ve výstavbě, ji letectvo omylem bombardovalo v domnění, že tento objekt patří ke cvičným cílům na střelnici. Byly zasaženy dvě budovy, rozšířil se požár, avšak jako zázrakem nikdo nepřišel k úhoně. Právě před několika dny při nácviku za použití konvenční pumy udeřil do konstrukce blesk a výbušnina explodovala. Ale ani tentokrát nebyl nikdo zraněn.Zkouška se měla uskutečnit ve dvě hodiny ráno. Každý doufal,že k žádné další nehodě nedojde. Jenže počasí se tále zhoršovalo. Blýskalo se a pršelo, jen se lilo. Hustý déšť miže být vážným nebezpečím, protože může způsobit krátké spojeií v elektrických obvodech vedoucích k pumě, liják může překazit ) okusný výbuch úplně.

Grovesovi, už tak znepokojenému, že Tibbetí není v Alamohordu, to jen přidělávalo starosti. Rovněž bombadér B-29, který měl být na Tibbetsův rozkaz v době exploze ve vzduchu, kvůli počasí nevzlétl. Takže se nedá zjistit, jaké účinly bude mít pro letoun atomová puma shozená na Japonsko.

Groves byl navíc rozezlen tím, že se někteří ‚ěuci pokoušejí vyvíjet nátlak na Oppenheimera, aby zkoušku odložil. Tento skvělý fyzik byl „napjat jako pero ve velmi drahýh hodinkách“.

Rozhodl se chopit se zcela nezvyklé role. Mtil se do pózy člověka rozptylujícího napětí. Se svým vědeckým ředitelem se procházel, drže jeho ruku, sem a tam a ujišťovallo, že se počasí umoudří.

Podle Grovesova názoru, „všichni se dostali do takového stupně napětí, že by odložení pokusu vedlo k rozčarování a k poklesu jejichvýkonnosti… Nebyli jsme prostě s to patřičně chránit ani svívlastní lidi, ani okolní sídliště, kdyby došlo k opožděnému odpálení. Další neblahý účinek mohlo mít odložení pokusu na láš plán shození pumy na Japonsko. I když naše první atomová |uma přichystaná k bojovému nasazení je z uranu 235, íspěšný pokus s plutoniovou pumou přispěje jak k úspěchu uraiové pumy, tak bude velkým povzbuzením. Navíc dodá váhu lašim argumentům předkládaným prezidentovi o její uvažované účinnosti. Nezdařený pokus by naopak posílil argum<nty některých jiných, například admirála Leahyho, že jsne příliš velcí optimisté a že máme čekat, až se pokus povede.Koneckonců je to od trojského koně v historii poprvé, kdy ná být nasazena zbraň bez předchozího ověření.“

Zatímco pokus bylo stále třeba odkládat kvůli počasí, uštvaní meteorologové se snažili předpovídat, jak bude za několik hodin.

Nakonec bylo odpálení stanoveno orientačně na 5.30 hodin horského válečného času.

V 5 hodin 25 minut zaujali pozorovatelé na volním prostranství stanovenou pozici. Lehli si na břicho tvářemi k: emi s nohama směrem k místu výbuchu.

Přesně v 5.29 hodin se zapojil poslední z řady automatických časových spínačů. Zbývalo 45 sekund.Oppenheimer a jeho štáb napjatě čekali v betonovém bunkru. Groves byl v úzkém zákopu nedaleko ředitele projektu, „protože kdyby k něčemu došlo, chtěl jsem, abychom byli každý jinde“. Bylo 5:29:35.Z jiného úkrytu promluvil do mikrofonu, napojeného linkami na čtyři pozorovací stanoviště na základně, muž: „Nula minus deset sekund.“

Od země vyšlehl zelený záblesk a zahořel proti nízkým mračnům. Vzápětí přízračně prosvítil temnotu,

5:29:40.

„Nula minus pět sekund.“

Vytryskl druhý záblesk.

5:29:43.

Ticho a tma opět zavládly nad pouští.

5:29:44.

A pak v 5 hodin 29 minul 45 sekund se přihodilo všechno naráz. Odehrálo se to příliš rychle, než aby to mohli pozorovatelé postřehnout. Žádné lidské oko nezaznamená milióntinu sekundy, žádný lidský mozek nedokáže pojmout tak krátký zlomek času. Proto nikdo nespatřil vlastní první záblesk kosmického ohně. Co viděli, byl jeho oslňující odraz na okolních pahorcích. Podle slov pozorovatele z New York Times to ,,nebylo světlo z tohoto světa, bylo to světlo mnoha sluncí v jednom. Byl to východ slunce, jaký svět ještě neviděl, zeleného superslunce, které se ve zlomku sekundy vyhouplo do výše osmi tisíc stop a stále stoupalo, až se dotklo oblak, osvětlujíc zemi a oblohu kolem oslepující září. Velká ohnivá koule o průměru asi jedné míle stoupala výš, měnila při tom barvu z hlubokého nachu na oranžovou, rozšiřovala se, narůstala a zvedala se. Ze svých pout, v nichž dřímala spoutána po miliardy let, se uvolnila síla ukrytá v jádře. Na prchavý okamžik se barva změnila na nezemsky zelenou, jakou vídáme ve sluneční koroně při úplném zatmění slunce. Bylo to, jako když se země otvírá a nebesa praskají. Člověk se cítil být privilegovaným svědkem zrození Světa – být svědkem Stvoření, kdy Pán řekl: Budiž světlo!“

Mnozí pozorovatelé byli u vytržení, přibiti k zemi směsí hrůzy a děsu nad úžasností tohoto divadla. Oppenheimer si vzpomněl na verš z posvátného eposu Hindů Bhagavadgíta: „Stávám se Smrtí, hubitelem světů.“

Chmurný mrak se vznášel stále výš, jeho vnitřní tlak vytvářel jeden houbovitý útvar za druhým, až do výšky hodně přes čtyřicet tisíc stop do nebe, na němž začínalo svítání. V epicentru byla ve

 chvíli výbuchu teplota 100 miliónů stupňů Fahrenheita, třikrát vyšší než v nitru Slunce a desettisíckrát vyšší než žár na povrchu Slunce.

V okruhu jedné míle kolem epicentra všechen život, rostlinný i živočišný, zmizel. Kolem místa, kde stávala věž, byla v pouštním písku vyryta do běla rozžhavená mísa v průměru pěti set yardů. Když vychladla, písek se přeměnil ve sklovitou, vědě neznámou hmotu nefritově nazelenalé barvy.

Ocelová konstrukce věže, odolná proti jakémukoli žáru předa– tomového věku, se vypařila.

Groves byl mezi prvními, kdo se opět vzchopili. Obrátil se ke svému zástupci brigádnímu generálu Thomasovi F. Farrellovi s prorockými slovy;

„A je po válce. Jedna dvě takovéto věcičky a s Japonskem je konec.“

 9

Furman a Nolan, dva mladí specialisté z projektu Manhattan, doprovázející některé životně důležité části atomové pumy na I inian, sledovali na Indianapolisu závěrečné přípravy k vyplutí.

Nevěděli nic o lodích ani o dělech. S obdivem hleděli na mohutné nástavby Indianapolisu a na baterie jeho osmipalcových dél. Indianapolis byl vlajkovou lodí admirála Raymonda Spruanceho, velitele 5. námořní flotily. On sám byl toho času na Gaumu, kde se podílel na plánování invaze do Japonska. Furman. Nolanem žili v blahé nevědomosti o tom, co admirál věděl o své l< mIi. Že má příliš vysoké těžiště a že po přímém zásahu torpéda se mn/e v mžiku položit na bok a potopit se.

Problémem Indianapolisu bylo dále její stáří. Loď byla postavenu v loce 1932,dávno před vynálezem radiolokátoru. Aby mohla zůstat v bojovém použití, musela být po Pearl Harboru vybavena pozorovacími a výstražnými prostředky. Od můstku po záď se její nástavby ježily radiolokačními anténami, které byly sice účinné, ale těžké. Těm, kdo ji dobře znali, připadalo, že ctihodná stará I loď je neustále v nebezpečí, že se převrhne. Byla to prapodivná volba dopravního prostředku pro hlavní díly „exkluzivní a nejmodernější zbraně na světě.

Pro Furmena a Nolana měla nést cesta naTinian všechny znaky luxusního výletu po moři. Nebudou mít co na práci kromě toho, že musejí jedcn nebo druhý vysedávat v prostorné kabině a hlídat

olověný kbelík s uranovým projektilem. Zmíněný válec byl přivařen k podlaze. Patnáct stop dlouhá bedna s kanónem byla přimontována k palubě a nepřetržitě hlídána námořníky. Se stráží u každěho rohu vypadala jako katafalk.

Po celé lodi se rozběhla šeptanda. V jídelnách a společenských místnostech se uzavíraly sázky, co je to za tajemný náklad: sázelo se na vše možné: na novou raketu až po zlato, jímž mají být uplaceni Japonci, „aby toho nechali“.

Ba i růžolící Charles Butler McVay III., šestačtyřicetiletý kapitán lodi, nevěděl nic víc než řadový námořník o tom, co jeho křižník veze a proč s tím musí až na Mariany.

Včera přiletěl z Los Alamos Parsons s instrukcemi pro McVaye. Sešli se v kanceláři admirála Williama Purnella na Embarcaderu v San FrancisTcu. Parsons charakterizoval McVayovo poslání slovy, které si jednou provždy zapamatoval:

„Poplujete nejvyšší rychlostí na Tinian, kde váš náklad převezmou jiní. Co vezete, se nedozvíte, ale musíte to hlídat jako oko v hlavě. Kdyby se lod potápěla, musíte tento náklad zachránit stůj co stůj, třeba v záchranném člunu. A každý den, o který zkrátíte cestu na Tinian, zkracujete dobu války.“McVay byl zmatený, ale příliš rozumný na to, aby kladl nějaké otázky. Vrátil se na lod a přemítal dál, o jaký náklad jde a proč k jeho dopravě byl vybrán právě jeho křižník.

O volbě Indianapolisu rozhodla naprostá náhoda. Loď byla právě volná a vyhovovala z hlediska prostoru a rychlosti. Nikdo ovšem nemohl s jistotou vědět, jak se křižník zotavil z ran, jež utržil u Okinawy, kde útok kamikaze zabil devět členů osádky a vyrazil dvě ohromné díry do jeho trupu. Zruční řemeslníci v Maře Islandu, největší loděnici na západním pobřeží, mu udělali nové obytné prostory na levoboku, namontovali nové rádiové a radiolokační přístroje a hasicí mechanismy. Dostal také nové mužstvo. Kapitán McVay a někteří z důstojníků tam sice zůstali, ale přes třicet důstojníků, což byla téměř polovina z plného stavu, a 250 mužů se nalodilo jako náhrada za veterány od Okinawy. Noví důstojníci byli převážně vyložení mladíčci: dvacet z nich přišlo přímo ze školy pro nižší důstojníky a z Námořní akademie a mnoho dalších mužů sotva absolvovalo základní výcvik.

McVay zamýšlel si je vycepovat v sérii cvičných plaveb podél kalifornského pobřeží, ale touto plavbou jeho záměr padl. Měl vyrazit na moře s nepřipravenými důstojníky a nevycvičenou osádkou, s lodí, která po podstatných opravách prošla jen zcela letmými plavebními prověrkami.

Nechal poslat pro Nolana, jenž mu podle Parsonsova pokynusdělil, že není žádný důstojník dělostřelectva, ale „zdravotník“, a jako takový může prohlásit, že „náklad neobsahuje nic, co by mohlo být nebezpečně lodi nebo osádce“.

McVay se podíval na Nolana se slovy;

„To bych si nikdy nepomyslel, že v těto válce použijeme bakteriologické zbraně.“

Nolan mlčel. Vrátil se k Furmanovi do společné kabiny, kde hlídali kbelík, a McVay zůstal ještě užaslejší než kdy jindy.Přesně v 8.00 hodin ráno zvedl Indianapolis kotvy. Za šestatřicet minut potom podjel pod mostem klenoucím se přes Golden Gate a zamířil na širé moře.

 10

Krátce po příjezdu do Postupimi v pondělí ráno 16. července vykonal Churchill krátkou návštěvu u Trumana. Bylo to jejich první setkání vůbec. Trumanovi se Churchill „okamžitě zalíbil“ a stejně tak Churchill k němu „pojal přátelství“.

Oba předáci probrali zprávu, že Stalinovi není dobře a že se o den na konferenci opozdí, a pak se rozešli. Usoudili správně. Sovětský představitel prodělal malý infarkt.

Truman využil tohoto odkladu, aby si prohlédl trosky Berlína. Co spatřil, bylo pro něho fascinující. Poznamenal, že taková zkáza „je důkazem, co všechno se může stát, když se někdo (Hitler) tak přecení“.

Po návratu do Babelsbergu mu Stimson podal telegram, který právě došel z Washingtonu. Oznamoval, že se prezident stal nejmocnějším ze tří vůdců, kteří zasednou k jednacímu stolu.

Zněl;

„OPERACE PROVEDENA DNES RÁNO, DIAGNÓZA

JESTE NEÚPLNÁ ALE VÝSLEDKY VYPADAJÍ USPOKOJIVÉ A JIŽ TEĎ PŘESAHUJI OČEKÁVÁNI. ZPRÁVA

PRO TISK NUTNÁ. ZÁJEM SE ROZRŮSTÁ DR

GROVES POTEŠEN. VRACÍ SE ZÍTRA. BUDU PRŮBĚŽNĚ INFORMOVAT. KONEC.“

Z textu se Truman dověděl, že zkouška v Alamogordu dopadla úspěšně, a to do té míry, že je nutné nakrmit tisk dávno přichystaným výmyslem o výbuchu muničního skladiště, který způsobil „obrovskou explozi s jasným zábleskem pozorovatelným přes dvě stě mil daleko“.

Prezident si při čtení telegramu uvědomil, že „Spojené státy se

stávají vlastníkem výbušné síly, jež nemá obdoby“. Dal pokyn Stimsonovi, aby odpověděl. Z Postupimi odešel tento telegram: „ZASÍLÁM NEJVRELEJSI BLAHOPŘÁNI DOKTOROVI A JEHO PORADCI.“

Toho úterního poledne, v době, kdy Stimson sděloval Churchil– lovi dobrou zprávu z Alamogorda, navštívil Trumana Stalin.

Sovětský státník udělal na Trumana tak dobrý dojem, že měl pocit, že hned na této první schůzce „s ním může hovořit zcela otevřené. Když se mnou mluvil, díval se mi do očí, a já nabyl pocit, že my dva můžeme dosáhnout dohody, která bude uspokojivá pro svět i pro nás.“ Nicméně si nebyl tak jistý, aby mu svěřil, co se právě dozvěděl o atomové pumě. Neučinil to ani později, když se sešli na zahajovací schůzce postupimské konference.

Toho večera projednával Truman výsledky z Alamogorda se Stimsonem, s ministrem zahraničí Byrnesem a s admirálem Leahym, který zatím zatvrzele odmítal uvěřit, že puma může fungovat. U večeře se pak k jednání připojili členové Sboru náčelníků štábů generál Marshall, generál Arnold a admirál King.

Truman úmyslně nežádal Leahyho, aby revidoval své názory, a místo toho, podle jeho vlastních pozdějších slov:

„Jsme začali přezkoumávat naši vojenskou strategii ve světle tohoto revolučního vývoje… ještě jsme nevěděli, jaký účinek fyzický či psychologický bude nová zbraň mít při přímém použití proti nepříteli. Proto vojáci doporučovali, abychom pokračovali v plánech invaze na mateřské japonské ostrovy.“

Kostky byly vrženy. Puma byla připravena. Žádné další zkoušky, které by ukázaly, co udělá ve válce, nebudou. Jestliže Japonci nezareagují pozitivně na poslední výzvu ke kapitulaci, kterou Truman připravoval, pak odpovědnost, zda nové zbraně použít, připadne jemu.

 11

Když Tibbets po třídenním letu z Wendoveru přistál na Tinianu, čekal ho Ferebee. Jeho první slova byla;

„Vypadá to mizerně, Paule, opravdu mizerně.“

Když Ferebeeho vyslechl, věděl, jak dobře udělal, že okamžitě a bez váhání letěl na Tinian. Budoucnost 509. smíšené skupiny byla ohrožena. Podle Ferebeeho vyjádření se oni „snaží naši partu roztrhat na cucky“.

Byla tu cílevědomá snaha rozbít kompaktní skupinu a přidělit její osádky i pozemní personál ostatním skupinám na ostrově.

Pro tento ohromující krok se snášely nejrůznější argumenty: pro letce ze skupiny bude užitečné, budou-li pracovat po boku zkušených válečných veteránů; je jich zapotřebí k doplnění ztrát v letkách, které přišly o své lidi nad Japonskem; pozemní personál je nutný, aby pomohl uštvaným mechanikům udržovat nekonečný proud bombardérů v dobrém technickém stavu.

Tibbets měl podezření, že to jsou jen záminky. Společně s Ferebeem byl přesvědčen, že tyto potíže jsou dílem těch, kdo závidí.Š09. smíšené skupině její privilegované postavení.

Situaci nikterak neprospělo střetnutí, jež měl právě Ferebee s LeMayem na Guamu. Oba muži se znali z Evropy a jeden druhého si vážili. Vzájemná úcta pramenila zčásti z toho, že spolu vždycky hovořili zcela otevřeně, i přes hodnostní rozdíl mezi majorem a generálem.

LeMayovi se podařilo dopálit Ferebeeho tím, že zpochybňoval ribbetsovu schopnost pilotovat první atomový let. Ferebee vybuchl:

„Podívejte, generále, není-li k tomu kvalifikován plukovník, |) ak není kvalifikován nikdo z nás, pak nemáte nikoho kvalifikovaného vy ani námořnictvo!“

LeMay navrhl Ferebeemu, aby se uklidnil.

Jeho doporučeni však nevzal v úvahu. Bombometčík byl dopálen, a to nejen předešlými LeMayovými poznámkami, ale i současnými „snahami námořnictva prosadit, aby atomový úkol pilotoval jejich člověk“.

Tibbets dotyčného pilota z námořnictva znal a neměl ho v lásce. Jevil se mu jako ,,primadona“, jako osobnost pro takovou práci zcela nevhodná“. Slíbil Ferebeemu, že zítra zajde za LeMayem „a vyříká si to s ním jednou provždycky“.

Velitelův návrat na Tinian působil na 509. smíšenou skupinu jako uklidňující lék, jehož už bylo třeba. Úštěpky a narážky ostatních jednotek se množily. V noci, když šli kolem na North Field k dalšímu startu na Japonsko, házeli někteří letci kamení na střechy baráků skupiny.

Situaci se pokoušel uklidnit Tibbetsův populární zástupce podplukovník Tom Classen, který však už těžko snášel vypětí svého druhého zámořského pobytu.

Zpravodajský důstojník přidělený ke skupině, buclatý podplu– kovník FJazen Payette, Tibbetse zklamal. Byl to školený právník a zajímal se vždy především o fakta, nikoli o emoce, chtěl znát výsledky a nikoli slyšet omluvy. Na Tinianu přeháněl tyto vlastnosti do krajnosti a mnoha lidem svým chováním ublížil. Podařilo se mu popudit i plukovníka E. E. Kirkpatricka, Groveso– va energického technického důstojníka na Tinianu, muže, jenž dělal zázraky, aby se 509. smíšená skupina na ostrově cítila dobře.

Tibbets ale nevěděl, že Kirkpatrick podává Grovesovi pravidelné zprávy o skupině. Byl to klasický příklad, jakými metodami Groves pracoval. V jeho dokonalém světě každý hlídal každého.

Lidé ze skupiny pokládali Kirkpatricka jen za dalšího z vrchu přiděleného člověka. Přilétali vědci z Los Alamos, lidé, které většina příslušníků skupiny dosud nikdy neviděla, a usídlovali se v jejích prostorách.

Pro Charlese Perryho představovali nečekané papírování. Proviantní důstojník dostal písemný rozkaz z ubytovací správy letectva, že musí vybírat 35 centů za každé jídlo podané civilistům a příslušné potvrzenky posílat zvláštní poštou letecky do Washingtonu.

Perry to považoval za „vyloženou stupiditu“. Netušil, že za tím vším jsou problémy, které má projekt Manhattan s tím, že vedle vojáků používá při výrobě, udržování a zamýšleném nasazení zbraně také civilní vědce. Někteří z nich v Los Alamos odmítali nosit uniformy. Zde na Tinianu nosili sice khaki, ale bez hodností a odznaků.

Placením za stravu si udržovali od vojáků „odstup“.

Beser neměl pro takové malichernosti pochopení. Podle ného šlo o snahu „hrát to na všechny strany. Fakt je, že oni jsou součástí amerického válečného úsilí jako každý jiný.“

Za sedm týdnů, co byl na Tinianu, podnikl jen několik krátkých letů, aby přezkoušel své přístroje. K bojové akci se dostal nejblíže, když osamělá protiletadlová baterie na ostrově Rota vystřelila na B-29 letící s Beserem ve velké výšce.

Před několika dny pozval kamarád z 504. skupiny Besera, aby s ním letěl se zápalnými pumami na Japonsko.Classen a Sweeney, nyní velící důstojníci 393. těžké bombardo– vací letky, mu k tomu odmítli dát svolení.Beser se proto radoval z Tibbetsova příletu. Nálet měl být právě dnes v noci. Vyhledal Tibbetse v jeho quonsetu a opakoval mu svoji žádost.

„Lituji, Jakeu, nemůžeš letět.“

Beser se tvářil rozladěně.

„Plukovníku, jen ten jeden nálet…“

„Ne.“

Tibbets se natáhl zpátky na kavalec, aby tím dal najevo, že rozhovor skončil.

Beser jeho gesto nepochopil. Domníval se, že Tibbets je unaven po cestě z Wendoveru a že když bude ještě trochu škemrat, bude souhlasit.

„Paule, já bych rád jen na tenhle jeden nálet, abych poznal, jaké to je.“

Tibbets vyletěl:

„Krucinál, poručíku Besere, když jsem řekl ne, tak to znamená, že ne! A ted vypadněte a jděte si po svých, a rychle! A příště, až přijdete s nějakou žádostí, tak jsem pro vás plukovník Tibbets. Jasné?“

Zpražený Beser vycouval z baráku. Říkal pak, že „starej běsní“.

Tibbetsova dlouhá nepřítomnost Lewisovi napovídala, že až dojde na vlastní úkol s atomovou pumou, jeho velitel na palubě nebude. Podle něho to bude on, Lewis, kdo bude tento let pilotovat. Měl pro to hned několik důvodů.

Především se domníval, že svým pilotním uměním se on a jeho osádka pro toto poslání hodí nejlépe. Za druhé považoval Tibbetse za velitele, „který velí od stolu, plánuje operace, ale jejich provádění přenechává těm, kdo s B-29 létají pravidelně“.

Stejně věděl, že Tibbets „vlastně nemá žádný letoun“. V podstatě to byla pravda. Velitel 509. smíšené skupiny si žádný nepřidělil. Místo toho raději s někým létal, a to většinou s Lewisem. Podle Tibbetsova názoru každý, kdo „má za šesták rozumu, jasně chápe, že Lewis a jeho hoši jsou ve skutečnosti jeho osádka. Když nastoupím na palubu, Lewis je druhý pilot a letoun pilotuji já.“

Lewis si to vykládal ,,poněkud odlišně“. Především a hlavně Tibbets nebyl v mé mašině od chvíle, kdy jsem si ji vyzvedl v továrně, za druhé na Tinian neletěl s námi a za třetí tu prácičku umím stejně dobře jako on.“

O Lewisových pilotních schopnostech nikdo nepochyboval. Ovšem první atomový úder vyžadoval něco víc než jen pilotní profesionalitu, a to schopnost rozhodování nejvyššího stupně. Bylo přímou Tibbetsovou povinností tento úkol řídit. Lewis byl přesto přesvědčen, že tuto práci má dělat on.

Co do dychtivosti pilotovat hlavní úkol se Lewisovi vyrovnal jedině Eatherly. Pojmenoval dokonce svoji B-29 Straight Flush, jednak pro vlastní posedlost kartami, jednak věřil, že jeho osádka je nejlepší v celé skupině.

Ať dosáhla v pilotáži jakkoli vysokého standardu, nikdo se nemohl osádce Straight Flushe vyrovnat v přepychu života na zemi. Eatherlyho zásluhou podědila na Tinianu skupinu pěti ošetřovatelek. Na ostrově naplněném muži prahnoucími po ženské společnosti to byl nejvítanější dar, jaký mohl Eatherly svým lidem poskytnout. Jeho důstojníci, vybavení z Ameriky parfémy a hedvábnými punčochami, podle slov palubního technika Eugena Grennana „přišli, uviděli a zvítězili‘’.

Od té doby žili hýčkáni „v náručí bohyň, které objímaly naše ruce a nohy“.

Pro ostatní důstojníky byly na Tinianu dlouhé večery. Někteří, jako navigátor Russell Gackenbach, rozptylovali svou nudu vymýšlením nesčetných kanadských žertíků. Jeho specialitou bylo připlížit se hlubokou tmou a házet do táboráků, které se na noc rozhořely po celém táboře, poplašné světlice. Jejich výbuchy vyvolávaly paniku, z čehož měl Gackenbach velkou legraei.

Caron trávil své noci jinak. Pokud nebyl v biografu, rozebíral důstojnický klub prkno po prknu a budoval si z nich přístřešek u zadní části svého quonsetu. Šlo mu to od ruky a doufal, že bude hotov dřív, než se poletí na očekávaný úkol. Pokud poletí i on, byl rozhodnut, že si na cestu vezme novou baseballovou čapku, kterou mu právě poslal tým Brooklyn Dodgers.

Potenciálně nejnebezpečnější způsob jak trávit volný čas si vynašel palubní teehnik Duzenbury. Přestože slyšel, že Japonci skrývající se na Tinianu zabili dva americké vojáky, vycházel v noci spolu s několika kamarády vyzbrojenými karabinami do džungle „hledat suvenýry, japonské zbraně a bajonety“. Prozatím našel při prolézání tinianských jeskyní jen tři láhve saké. Moc mu nechutnala.

Pozdě večer 18. července dostal Tibbets kódovanou zprávu. Byla od Grovese a stálo v ní, že zkouška v Alamogordu skončila naprostým úspěchem. Šel spát s vědomím, že „příští atomové prásknutí už bude opravdické“.

 12

Výměna názorů mezi Tibbetsem a LeMayem 19. července byla krátká a otevřená. Tibbets vysvětlil, proč je nezbytné, aby nechali 509. smíšenou skupinu na pokoji a pohromadě. Vyslovil naději, že

veškeré „šťourání“ přestane, a poznamenal, že první atomovou misi hodlá pilotovat on sám.

O to, kdo bude disponovat atomovou pumou připravenou k bojovému zasazení, se LeMay pošavloval už před měsícem s Grovesem. Generál byl přesvědčen, že ,,jak jednou přišla na mé bojiště, tak je to moje děťátko“. Groves byl však jiného názoru.

LeMay stále nemohl pochopit, proč Groves a ostatní ve Washingtonu chtějí pumu svěřit jednotce, jež neměla odpovídající zkušenosti z bojů nad Japonskem. Ovšem připouštěl, že „předávat to teď někomu jinému by bylo větší sousto, než jsou oni schopni spolknout“.

Rozhodl se, že Tibbetsovým požadavkům vyhoví s jednou podmínkou. Svého operačního důstojníka plukovníka Williama „Butche“ Blancharda vyšle ještě ten den na cvičný let s Tibbetsem a jeho osádkou, „aby se přesvědčil, zda vy mládenci víte, co děláte“.

Tibbets si dal na předletové přípravě záležet. Přímo za ním usazen na hromadě podušek seděl Blanchard a bedlivě poslouchal každý pokyn a každou reakci osádky.

Lewis byl v sedačce druhého pilota, van Kirk u navigátorského stolu, Ferebee na stanovišti bombometčíka, Duzenbury u přístrojové desky, Nelson u rádia, Shumard a Stiborik v bočních a Caron v zadní věži.

V pumovnici byla jediná obří puma naplněná silnou výbušninou. V nádržích bylo dost paliva pro let z Tinianu na Rotu a zpět.

Tibbets naroloval na konec vzletové dráhy, a když dostal povolení ke startu, rozehnal hřmící B-29 po hlavní rozjezdové dráze North Fieldu. V okamžiku, kdy se měl podvozek odlepit od země, vypnul jeden z motorů.

K mnoha katastrofám při startu došlo na Tinianu právě proto, že v této kritické chvíli vysadil motor. Tibbets perfektně zvládl letoun, navedl ho zpět do správného směru a lehce vytáhl do vzduchu. A tam nařídil vypnout další motor na téže straně.

„Rozkaz!“ odpověděl Duzenbury.

Obrovský letoun s pumou, tažený pouze dvěma motory na jednom křídle, začal pomalu stoupat.

Tibbets naklonil B-29 křídlem se ztichlými motory k Tinianu, aby nabídl Blanchardovi překrásnou vyhlídku na největší a moderní operační letiště světa.

Blancharda však vyhlídka nezajímala. Měl oči jen pro dvě vrtule, jimiž vzdušný proud otáčel jako lopatkami větrného mlýna.

Tibbets mrkl na Lewise a zvětšil náklon bombardéru tak, že téměř stál na křídle.

Blanchard zahřměl do palubního telefonu na Tibbetse:

„Okay, motory jsou v pořádku. Leťme na Rotu.“

Velitel vyrovnal a na plný plyn hnal bombardér k ostrovu. Výchozího bodu dosáhli na sekundu tak, jak van Kirk vypočítal. Tibbets volal Blancharda:

„Myslím, že navigační omyl byl nulový. Souhlasíte?“

„Souhlas.“

„Teď, Ferebee, teď.“

Bombometčík byl v přídi letounu s hlavou přilepenou k zaměřovači.

Obří puma z výše třiceti tisíc stop zafičela k zemi. Blanchard sledoval její let a dopad.

„Dopadla tak těsně k cíli, že bylo vůbec zbytečné o tom mluvit,“ komentoval to později Tibbets.

Bez jakéhokoli varování pak strhl B-29 do obvyklé 155 stupňové zatáčky.

Blanchard přidušeně vykřikl:

„Co – co se děje?“

„Zasekla se mi směrovka.“

„Cože??“

Blanchard, přišpendlený odstředivou silou do podušek cítil, že se letoun otřásá, jako kdyby se měl rozpadnout na kusy.

Tibbets na něho křičel:

„Jedině takhle můžu provést ostrou zatáčku. Nechám směrovku zaseknutou a vím, že je to tak správně. Nebo chcete, abych to dělal jinak?“

„Dobře, stačí, v pořádku!“

„Ale kde, ještě není konec!“

Když vyrovnal zatáčku, prudce přitáhl řídící páku, takže se bombardér děsivě vzepjal. Stál chvíli na zádi, pak sklouzl zpět, překlopil se a vývrtkou začal padat k zemi.

Blanchard zsinal.

„Prokrista – zabijete nás!“

V přesně vypočítaný okamžik Tibbets bombardér vyrovnal a zamířil zpět k Tinianu.

Přistál s rozdílem patnácti sekund od času odhadnutého van Kirkem.

Blanchard, dokud nestál oběma nohama na pevné zemi, nepromluvil.

„Okay. Prokázali jste, co jste chtěli.“

Tibbets se usmál. Měl jistotu, že Blanchard už jeho autoritu neohrozí.

Tibbets určil deset osádek, které poletí na první úkol 509. smíšené skupiny nad Japonsko 20. července. Každý poletí zvlášť na předem určený cíl. Záměrem bylo, aby si letci zvykli na bojové lety a Japonci na osamělý letoun letící ve velké výšce a shazující jen jedinou pumu.

Osádky měly rozkaz, že nesmějí „za žádných okolností“ shazovat své obří pumy na Hirošimu, Kjóto, Kókuru ani na Niigatu, pokud by povětrnostní podmínky znemožnily bombardovat určený cíl. V takovém případě si mohou zvolit jakýkoli náhradní.

První B-29 odstartovala z Tinianu ve dvě hodiny ráno. Za letu do Japonska měla poruchu motoru a musela odhodit pumu do moře. Pěti dalším se podařilo shodit náklad do nebo poblíž cílové oblasti. Čtyři letouny včetně Eatherlyho zastihly nad cílem natolik špatné podmínky, že musely vyhledat záložní cíle.

Eatherly zvolil císařský palác v Tokiu. Vůbec nehleděl na skutečnost, že tento záměr je nejen v rozporu s oficiální politikou Spojených států a že může třeba i narušit postupimskou konferenci. Ale co mohlo být nejzávažnější, že posílí vůli k odporu každého japonského občana.

Eatherlyho zajímalo jediné: jestliže se mu to podaří, vstoupí do historie. Byl přesvědčen, že tím může ukončit válku.Kroužil ve výši třiceti tisíc stop jižně od Tokia a mezitím navigátor vypočítával prvky, aby Straight Flush mohl shodit pumu s náplní deseti tisíc liber silné třaskaviny přímo na císařský palác.Jenže navigátor Francis Thornhill měl problém. Stejně jako jejich původní cíl i Tokio bylo v mracích.Bombometčík Ken Wey hlásil hustou oblačnost.

„Tak ji shod podle radiolokátoru!“ nařizoval Eatherly.

„Rozkaz,“ odpověděl bombometčík.

Wey srovnal Straight Flush podle přístroje a pumu odhodil.

Eatherly, opojený vzrušením, stočil bombardér do 155stupňové zatáčky.

Odletěli z prostoru nad Tokiem, aniž viděli, kam jejich puma dopadla.

 13

Kidzo Imai, japonský námořní důstojnický čekatel skrývající se na Tinianu, vyčkal, až začnou blikat obrázky na plátně přírodního kina. Pak vyšel z džungle a začal se prodírat k vysokému drátěnému plotu. Pohyboval se svižně a jistě. Jeho prsty sledovaly ostnatý drát. Otvor tam zatím byl. Imai se jím protáhl. Teď se pohyboval volněji a dával pozor, aby si nenatrhl oděv. Nerad by tam zanechal stopu pro stráže hlídající prostory 509. smíšené skupiny.

Po břiše se připlížil k nejbližšímu quonsetu. Začal pozorně přezkoumávat sebe i okolí. Na obličeji a na krku, na knoflících a přezce na řemeni dosud zelo bláto, které použil jako maskovací prostředek. Také hadry, jimiž si obalil boty, aby tlumily zvuk, byly v pořádku. Imai si byl jist, že v té temnotě ho může někdo zpozorovat jen z bezprostřední blízkosti. V takovém případě by ho s trochou štěstí zabil dřív, než by přepadený stačil vyhlásit poplach. K takovému účelu s sebou nosil za pasem malou dýku.

Přikrčený běžel od quonsetu, co chvíli sc zastavoval, aby se orientoval, kde je. Zezadu slyšel zřetelně zvuk filmu, zatímco záři z promítacího plátna zastiňovaly blízké budovy.

Jako pes větřící kost zamířil k Perryho kuchyni. Našel ji otevřenou a rychle se vplížil dovnitř.

Na stole ležela vyrovnaná pečená kuřata. Chytil dvě a nacpal si je pod blůzu. Když sahal pro další, zaslechl nějaký zvuk. Vyběhl ven v okamžiku, kdy kdosi vstupoval jinými dveřmi.

Imai se kradl nazpět. Nedaleko své díry v plotě se ve stínu jednoho baráku zastavil a začal prohrabávat nádobu na odpadky. Vyneslo mu to kus tvrdého salámu, polovinu sklenice džemu a nějaké burské oříšky. Pečlivě zabalil nález do starých novin a balíček zastrčil ke kuřatům.

Vykročil směrem k plotu – a nějaký hlas ho zastavil. Mluvil anglicky, ale podle přízvuku patřil japonské ženě.

Byl to hlas Tokijské růže zaznívající z nedalekého baráku. Imai pocítil náhlé vzrušeni.

Vystrašený prchl zpět do džungle. Dychtil dostat se co nejdříve do své jeskyně, aby mohl v ukradených amerických novinách pátrat po zprávách, jak Japonci postupují na Finian.

 Kolem přijímače seděli Eatherly a jeho posádka a netrpělivě naslouchali jízlivým tirádám Tokijské růže. Až konečně přišla sc zprávou, kterou od ní chtěli slyšet:

Taktika nepřátelských útočících letounu.se zkomplikovala natolik, že už se nedá odhadnout ani podle zkušeností, ani podle zdravého rozumu. Osamělý bombardér B-29, který přeletěl naše hlavní město dnes ráno, používal zřejmě úskočné taktiky se záměrem zmást lidi.“

To byla jediná zmínka o jejich náletu. Puma zřejmě císařský palác nezasáhla. Eatherly se zklamaně odvrátil od rádia. Jeho naděje na světovou slávu se na čas rozplynuly.

.

 14

Jako každodenně i 21. července vstal polní maršál Šunroku Hata přesně v šest ráno, vykoupal se, oblékl kimono a posnídal se svou manželkou.

Kolem sedmé se odšoural v pantoflích k domácímu šintoistické– mu oltáříku. Když odříkal své modlitby, převlékl se do uniformy a byl připraven k další části svého každodenního rituálu; jít ošetřovat zeleninu v zahrádce za domem. Manuální práce na vzduchu mu přidávala na síle. Byl štíhlý a na svých pětašedesát let nevypadal.

K osmé hodině se vracel domů, kde ho čekala situační zpráva sestavená za noc podplukovníkem Kakudzem Ójou, náčelníkem zpravodajského oddělení Hatova štábu. Dnešní ranní souhrn v ničem nedával odpověď, kde, kdy a zda vůbec Američané chystají invazi do Japonska. Ať tak či onak, polní maršál byl na ni připraven. Jeho pobřežní obranné linie se táhly do hloubky dvou set mil až k Hirošimě na ostrově Honšú. Obranný systém využíval maximálně přírodní terénní podmínky a byl koncipován tak, aby umožňoval spořádaný odchod na připravené pozice. Na každém úseku byly na Američany připraveny různé pasti, tankové překážky a vražedná křížová palba.

Hata dopil svůj čaj. Potom, kolem čtvrt na devět, tento nejdůležitější voják mimo Tokio odjel štábním vozem na své hirošimské velitelství.

Většina důstojníků v Hirošimě jezdila do služby na koni. Jejich hrdé držení těla bylo vždycky středem obdivu davů mířících bud do hirošimských válečných továren, nebo vracejících se ze směny. Jezdci byli vždy upravení, a tím se výrazně odlišovali od civilistů. Zvláštnímu obdivu se těšil korejský princ podplukovník RiGu, který patřil k Hatovu štábu. Měl nejnádhernějšího koně v Hirošimě, obrovského sněhobílého hřebce s černými kotníky.

když krásný mladý princ RiGu seděl vzpřímeně na svém koni a měl po boku ceremoniální meč, připomínal dny zašlé slávy, kdy císařská japonská kavalérie neměla protivníka.

Primátor Awaja se svým tajemníkem Kadzumasou Marujamou chodili ráno do práce pěšky. Také dnes se jejich konverzace točila kolem stále palčivého námětu. Co je možné udělat pro děti, které jsou ještě v Hirošimě? Mnohé z nich pracují v továrnách a prakticky se neučí. Učitelé putují od jednoho válečného závodu k druhému a dětem předčítají učivo na dílenské podlaze.

Awaja považoval situaci za ostudnou a chtěl rozšířit průmyslové školy, zatímco Marujama byl pro evakuaci všech dětí z města.

Když oba muži vešli do radnice, okamžité je zaplavil dav stížností na potravinové příděly, potíže s topivem, předražování v obchodech, na brutalitu Kempei Tai i na nedostatek velkých protileteckých krytů. Problém péče o děti se v přívalu ostatTiích požadavků rozplynul.

Podporučík Tacuo Jokojama dostal toho rána pečlivě formulovaný dopis od svého otce z Tokia. Hlava rodiny v něm, zřejmě po dlouhém rozvážení, odmítala návrh plukovníka Abeho na sňatek jeho dcery s Jokojamou.

Šetřením Jokojamovi rodiče zjistili, že Abeho dcera „má neodpovídající povahu. Její učitelé udávali, že není poslušná a že dobře nepracuje. Přes vysoké postavení otce naše velmi zevrubná zkoumání neprokázala, že by rodinné poměry tvého plukovníka byly takové, jaké by si člověk pro spojení našich dvou rodin přál.“

Jakožto poslušný syn a důstojník dělostřelectva věděl, že rozhodnutí svých rodičů musí přijmout. Ale jak je sdělit plukovníkovi Abemu, který už týdny naléhá na odpověď? Věděl, že odmítnutí bude jeho velitel považovat za neodpustitelnou urážku. Mohl by ho dokonce přemístit na nějaké nevýznamné kancelářské místo.

Z meditací ho vytrhly vzrušené výkřiky jeho dělostřelců. Bylo poledne a americké bombardéry tu byly zas, aby ostřelovaly a bombardovaly přístav v Kure. Přilétaly teď pravidelně v poledne a o půlnoci. Ze své pozorovatelny vzdálené odtamtud sedm mil zřetelně viděl záblesky palby pozemních baterií.

Pocit beznaděje, jenž si přivezl z Tokia, byl ten tam. Tokio může být v troskách. Ale tady, na západě Japonska, armáda na ránu odpovídá tvrdou ranou. Zoufale se mu chtělo podílet se na tomto boji.

Najednou ho napadlo jak naložit s dopisem. Bude předstírat, že ho nikdy nedostal. Abemu řekne, že rodiče celou věc stále promýšlejí a že může trvat městce, než dospěji k. nějakému rozhodnutí. Jejich život je teď zřejmě narušen bombardováním.

 15

20. července ráno ministr války právě posnídal, když do jeho postupimského apartmá uvedli Allena Dullese. Návštěvník informoval Stimsona o japonské nabídce, kterou mu odevzdal před pěti dny ve Wiesbadenu Jacobsson, a o svém protinávrhu: že by Amerika mohla dovolit císaři Hirohitovi setrvat na trůně, jestliže se veřejně vysloví pro ukončení války.

Stimson Dullesův názor akceptoval. Ale považoval za nepravděpodobné, že by druhořadá mírová tykadla odněkud ze Švýcarska mohla představovat oficiální názor vlády. Navíc, i když sám přijel do Postupimi s úvahou, že v poslední výzvě ke kapitulaci by se Japoncům mohlo dát nějaké ujištění o zachování císařství, věděl, že takový názor by doma v Americe byl krajně nepopulární. Pro mnoho Američanů je samo pomyšlení na nějakou vládnoucí dynastii odporné. V očích mnoha Američanů se Hirohito příliš neliší od Hitlera.

Stimson poděkoval Dullesovi za návštěvu, ale dal mu najevo, že nemá v Jacobssonovo spojení důvěru.V neděli ráno 22. července se Stimson nechal ohlásit u prezidenta Trumana v Postupimi. Washington telegrafoval, že uranová puma je připravena k použití „při první vhodné příležitosti v srpnu“. Pokud se má celá akce spustit, musely by se značně komplikované přípravy rozběhnout nejpozději do 25. července.Tato zpráva dohromady s Grovesovou podrobnou informací o úspěchu v Alamogordu, která došla včera, Trumana nesmírně potěšila.

V 10.40 hodin navštívil Stimson Churchilla, který si přečetl Grovesovu zprávu od A do Z s komentářem: „Stimsone, co byl střelný prach? Banalita. Co je elektřina? Nicotnůstka. Atomová puma – to je druhé vtělení Kristovo!“

Stimson mu oznámil, že prezident má v úmyslu říci Stalinovi o pumě, „i když bez jakýchkoli podrobností“, jen s uvedením „prostého faktu, že Spojené státy a Velká Británie vlastní pumu“. Otázka, kolik toho vůbec říci, je zatím sporná.

Britský premiér souhlasil. Byl přesvědčen, že by se nynější situace mělo využít „jako argumentu při současných postupimnských jednáních“.

Po návratu do svého sídla si dal Stimson zavolat velitele letectva generála Arnolda a poskytl mu nejčerstvější informace.

Generál navrhl, aby se místo Kjóta jako možného cíle proatomové bombardování uvažovalo o Nagasaki. Bylo to poprvé, kdy se jméno tohoto města objevilo jako cíl pro atomovou pumu.

Arnold řekl Stimsonovi, že by generál Carl A. Spaatz, jmenovaný velitelem strategického letectva a chystající se k cestě na Mariany, mohl po poradě s LeMayem učinit konečné rozhodnutí.

Mezitím co Stimson hovořil s Arnoldem, sešel se Truman s Churchillem.

Pro ministerského předsedu představovala atomová zbraň „zázrak osvobození“. Tím by mohla odpadnout invaze. Takřka nadpřirozená moc pumy může Japoncům poskytnout právě ten důvod, který potřebují, aby zachránili svou čest, a jenž je vysvobodí ze samurajského závazku bojovat až do vyhubení. Také už nebude zapotřebí spoléhat na Stalina a žádat ho o pomoc, s níž by Japonce srazili na kolena.

Churchill konstatoval, že mezi oběma nejsou rozdílná stanoviska v názorech, „i když konečné rozhodnutí leží v Trumanových rukách“. Jak napsal později:

„Zůstává historickou skutečností, kterou nechť soudí budoucnost, že rozhodnutí, zda použít nebo nepoužít atomové zbraně, aby bylo Japonsko přinuceno ke kapitulaci, nepředstavovalo nikdy problém. U stolu panovala jednomyslná, samozřejmá a nesporná shoda.“

Ale než Spojenci sáhnou k atomové zbrani, musí dát Japonsku poslední příležitost ke kapitulaci.

 16

Jakob Beser, obklopen ze všech stran hutně černou tmou, se na úpatí hory Lasso účastnil podniku, který patřil poslední dobou na Tinianu k oblíbeným rozptýlením.

Mladý hubený důstojník svíral v ruce karabinu, za niž dal láhev whisky. Umluvil totiž námořnickou hlídku, aby ho vzala s sebou do džungle slídit po Japoncích.

Pravidla hry mu vysvětlil námořní důstojník: „Nejdřív obklíčíme místo, kde se podle našeho názoru šikmoočko schovává. Pak se stahujem směrem ke středu, zaženem ho na posledních pár čtverečních yardů, který prosvítíme baterkama. No a pak se snažíme ho přemluvit, aby se vzdal.“

„A když se nevzdá?"

„Však počkej a uvidíš.“

Když se setmělo, námořníci s Beserem uprostřed šli do džungle. Dvakrát obklíčili podezřelé místo, ale pokaždé vyšli naprázdno. Ted vystoupili o něco výše.

Náhle strnuli.Beser nic neslyšel.

Námořník v čele se otočil a poklepal si na nos.

Beser začichal – a ucítil zápach člověka, slabý, ale nesporný.

Důstojník rychle rozvinul své mužstvo a Beserovi nařídil, aby zůstal na místě. Muži se zatím rozptýlili ve tmě.Beser skrčený se svou karabinou přemítal, co by udělal, kdyby se náhle před ním objevil japonský voják. Nikdy předtím člověka nezabil a modlil se, aby nemusel ani teď. Namlouval si, že měl raději zůstat na světnici a hrát poker.Dlouhé minuty se nic nedělo. Pak uslyšel, jak zašuměly větve. Kužele světla začaly prohmatávat tmu a americký hlas volal japonsky: „Vzdej se! Jsi obklíčen! Vylez s rukama vzhůru!“Beser začal vstávat. Jiný hlas ho zarazil:

„Ty nevylejzej, nebo slízneš kulku!“Z džungle zaznělo zachrochtání a pak se cosi pohybovalo listím.Světlo baterek sledovalo zvuk.

„Vylejzá!“

Z podrostu přímo před Beserem se vynořila postava. Všechna světla se soustředila na Japonce, který oslepen zavřel oči.

Beser se připojil k námořníkům, shlukujícím se kolem zajatce. Světla se trochu sklonila, zajatec otevřel oči a řekl ucházející angličtinou:

„Prosím, cigaretu.“

Jednu mu podali. Hluboce vdechoval kouř a stál klidně. Námořníci ho prohledávali, našli jen stříbrné pouzdro na cigarety. Japonec jim lámanou angličtinou vysvětloval, že je vzal mrtvému australskému vojákovi na Nové Guineji.

Námořní důstojník se podíval na zajatce, zavrtěl znechuceně hlavou a odvrátil se. Dva chlapi přiskočili a přivázali mu ruce k tělu. Pak se mlčky vrátili na základnu.

 17

V tokijské kanceláři velitelství pozemního vojska pozorně naslouchal generálmajor Arisue informaci podplukovníka Óji o obranném systému rozbíhajícím se na všechny strany od Hirošimy.

Projel vlakem 550 mil, aby Arisuovi podal osobní zprávu o připravených plánech polního maršála Haty na odražení vetřelců.

Arisue zatoužil, aby i oblast kolem Tokia byla v takovém stavu připravenosti. K 27. červenci bylo Tokio a jeho okolí zpustošeno, průmysl po bombardování zničen anebo ochromen nedostatkem lidí a surovin. Nálety vyhnaly milióny dělníků z města, jehož obyvatelstvo se ztenčilo ze sedmi na necelé čtyři milióny.

Arisuův rozhovor s Ójou přerušil příchod spojky z rádiové odposlechové služby pozemní armády, která přinášela prohlášení o podmínkách japonské kapitulace, vyslané západními spojenci Japonsku v době jednání postupimské konference. Arisue převzal svazek papírů a vzápětí si uvědomil, že obsahují dlouho očekávané komuniké. Vzrušeně studoval nakvap připravený japonský text, přepsaný a přeložený podle záznamu krátkovlnného vysílání z Washingtonu.

Postupimské prohlášení bylo patrně nejdůležitější ze všech poselství, jaká Japonci dostali od západníh spojenců za celou válku. Připomínalo jim „marný a nesmyslný odpor Němců proti síle povstavšího lidu celého světa“ a obsahovalo podmínky pro skončení války. Japonsko se musí zbavit svých militaristických vůdců, musí se podrobit spojenecké okupaci, respektovat základní demokratická práva a nastolit „mírově orientovanou‘* vládu. S výjimkou válečných zločinců se všichni japonští vojáci budou moci vrátit domů. Japonský průmysl bude zachován a země se nakonec může opět zapojit do světového obchodu.

Prohlášení končilo slovy:

„Vyzýváme japonskou vládu, aby ihned vyhlásila bezpodmínečnou kapitulaci všech japonských ozbrojených sil a aby poskytla náležité a odpovídající záruky upřímného provedení této akce. Druhou možností je pro Japonsko okamžitá a úplná zkáza.“

Stimson souhlasil s tím, aby se zmínka o císaři vynechala. Dohodl se s Trumanem. Kdyby Japonci ve své odpovědi tuto otázku vznesli, bude k ní přihlédnuto pozitivně, i když zpočátku nikoli veřejně.

Avšak pro Arisua, stejně jako pro ostatní Japonce, bylo postupimské prohlášení „varováním, že budeme zcela zničeni, nezřekneme-li se všeho toho, co je nám svaté“.

Ministr zahraničí Šigenori Tógó přinesl dohodu císaři Hirohito– vi do audienční síně Gobunko čili „Knihovní budovy“ japonského císařského paláce.

Gobunko, chráněná stromy u severní brány, byla jako jedna z mála budov palácového komplexu zatím nepoznamenaná válkou. Dne 25. května musel být císař v bolestné agónii svědkem, jak četné budovy a pavilóny uvnitř císařského paláce shořely do základů. Noc předtím na město dopadly zápalné pumy. LeMayovy bombardéry se soustředily na dva obvody přiléhající k paláci. Přestože Američané zápalné pumy na samotný palác záměrně ne.shazovali, žár z hořících okolních čtvrtí byl takový, že se vzdor příkopu vzňal suchý porost i v paláci. V několika minutách plameny přeskočily i na starou císařskou dřevěnou rezidenci, již postavil Hirohitův dědeček, ctihodný a uctívaný císař Mejdži, a ta vzplála jako pochodeň.

Za úsvitu Hirohito a císařovna vyšli ze svého krytu, aby pohlédli na dílo zkázy. Císař se obrátil k jednomu z palácových hodnostářů se slovy

„Tedí si lid uvědomí, že i já s ním sdílím jeho krutý osud a že se netěším žádné zvláštní ochraně bohů.“

Když Hirohito studoval prohlášeni, jeho ministr zahraničí seděl upjatě na tvrdé pohovce. Pro Tógóa, navyklého diplomatickému chování, bylo skličující pomyšlení, jakou cestou byl tento dokument do Japonska poslán. Vyslali jej jako hlavní zprávu v krátkovlnném vysílání z Washingtonu. Doručovat tak významný dokument veřejným rozhlasovým prostředkem „není vhodnou normou jednání mezi vládami“.

Nyní při císařových dotazech Tógó připouštěl, že spojenecká výzva dává podrobné záruky humánního zacházení, svobody slova, vyznání a myšlení. Jakmile se obnoví stabilita, okupace strategických bodů na japonských mateřských ostrovech skončí. A japonský lid se bude moci rozhodnout, jakou formu vlády si bude po kapitulaci přát.

Císař rozebíral deklaraci bod po bodu. Neustále se dotazoval a komentoval ji. Nakonec se svého ministra zahraničí otázal, zda jsou podle jeho názoru nabízené podmínky „nejrozumnější, jaké je možno za daných okolností očekávat“.

Tógó připustil, že tomu tak je.

„Souhlasím. V podstatě jsou přijatelné.“

Audienční síní zavládlo ticho.

Potom Tógó náhle povstal tváři k císaři. U císařského dvora to bvlo tradiční gesto znamenající, že návštěvník nemá víc, co bv dodal.

Císař vstal rovněž, otočil se a odešel, což bylo také součástí rituálního aktu.

Tógó se uklonil po pás za odcházejícím císařem.

Ministr zahraničí však císaři zamlčel neústupný postoj japonské vlády a japonských vojenských vůdců.

Premiér Suzuki a jeho kabinet byli pro to nebrat spojenecké prohlášení na vědomí, mimo jiné i proto, že ji vlastně vůbec nedostali. Vláda dále upínala naději k tomu, že Sovětský svaz jí vyjedná nějakou „rozumnou kapitulaci“. Panoval názor, že „přijmout tuto Postupim by znamenalo urazit Rusko“.

Suzuki nechal svolat tiskovou konferenci s tím, že se ho určený novinář zeptá na stanovisko vlády.

S třesoucíma se rukama premiér četl připravené prohlášení. Postupimské podmínky odmítl s tím, že vláda ,,jim nepřikládá valné ceny. Rozhodli jsme se, že je budeme mokusacu“.

Za několik minut vysílala Suzukiho slova do světa japonská oficiální tisková kancelář Domei. Výraz „mokusacu“ přeložila jako „ignorovat“.

18

Koncem července si Beser všiml, že ho lékař 509. smíšené skupiny pozoruje, zda se u něho neprojevují příznaky psychického vypětí. Byl touto pozorností potěšen, neboť „signalizovala, že čas akce nadchází“.

Na Tibbetsův rozkaz sledoval doktor Don Young u všech osádek skupiny projevy takových symptomů. Činil tak velice diskrétně, takže si málokterý letec uvědomil, že je předmětem pozorování.

Young sám pořádně nevěděl, oč při té akci půjde. Bylo mu prostě přikázáno hlásit, kdyby se u některého letce ukázalo „neobvyklé chování“.

Sledoval každou osádku před nástupem na let. Pečlivě si všímal, jak který muž jde a jak nese svou výstroj. Tajně naslouchal, co si povídají, všímal si stížností na nedostatek spánku nebo na ztrátu chutě k jídlu.

Očekával je, když se letouny vracely. Byl to jemný, nevtíravý muž s pronikavou klinickou myslí. Pozoroval, jak kdo pije svůj příděl bourbonské whisky, jenž dostávali po splnění bojového úkolu. Slídil, který z členů osádky hltá svou whisky příliš rychle nebo kdo se dožaduje ještě jedné.

Vysedával při tom, když podávali hlášení o svém letu, hodnotil, jaký mají slovník a pátral po příznacích jejich duševního stavu.

Mezi jednotlivými lety brousil po barácích a pátral po mužích,

kteří se příliš hlasitě smějí, kteří příliš rychle vzplanou a při hře se nadmíru chvástají. V kasinech mužstva a v důstojnických klubech chodil od stolu ke stolu a u přítomných vyhlížel náznaky napětí.

Na hřištích se díval, jak letci hrají, pátral po projevech „nadměrné agresivity“ nebo nesportovního chování.

Navíc proti veškerým předpisům četl jejich dopisy, když prošly cenzorskou kanceláří.

Potom pozdě do noci neúnavný lékař shrnoval své nálezy do důvěrné zprávy pro Tibbetse.

Besera označil za jednoho z nejnormálnějších mužů ve skupině: „Vyrovnaný, zdravě agresivní, ve stresových situacích zachovávající klid.“

Young řekl Tibbetsovi, že jeho osádky jsou „pravděpodobně jedny z nejvyváženějších v celém letectvu“.

U Clauda Eatherlyho žádné příznaky nestability nezaznamenal. A Tibbets, který o Eatherlyho výstřelcích dobře věděl, byl stále přesvědčen, že jeho pilotní umění převažuje nad vším ostatním.

V přísně střežené technické oblasti, kde Beser pracoval, citelně vzrostlo napětí, když tam z Los Alamos přiletěl plukovník Parsons.

V Los Alamos Beser poznal Parsonse jen zběžně. Jeho puntičkářství, zdrženlivost a náročnost naháněly strach mnoha jeho vědeckým kolegům. Ale zde na Tinianu se tento námořní důstojník středního věku jevil jako člověk uvolněný i jako rozhodný vůdce. Čím více narůstalo tempo, tím byl klidnější. Na Besera udělal dojem „povýšeného důstojníka a vybraného gentlemana“.

Parsons přiletěl na Tinian dohlížet na přísun atomové pumy a její konečnou montáž.

Na Tinianu byli také dva Angličané: plukovník Leonard Cheshire, hrdina Britského královského letectva, a plavovlasý vědec William Penney, jehož skvělé matematické výpočty sehrály značnou roli při vývoji atomové zbraně.

Válečný kabinet v Londýně trval na tom, aby při svržení atomové pumy byli i britští představitelé. S tím prezident v Postupimi „v zásadě“ souhlasil. V důsledku toho Cheshire a Penney pevně věřili, že poletí letounem, který svrhne atomovou pumu, a že pak budou svá pozorování hlásit do Londýna.

Bylo zajímavé, že zatím, co kdekdo v 509. smíšené skupině jim vycházel vstříc a choval se k nim „báječně“, generál LeMay,– jakmile se Angličané zmínili o své účasti na atomovém letu, uhýbal.

Před nedávném propukly u skupiny záhadné průjmy. Dr. Young označil za jejich příčinu „notnou dávku mýdla“, jež někdo vpašoval do kotlů s jídlem. Šéf bezpečnostní skupiny Uanna pojal podezření, že to provedl „zlomyslný Japončík, který vnikl do tábora“. Měl pravdu, stalo se to přesně tak. Proto se bezpečnostní opatření kolem kuchyní zostřila.

Nevraživost projevovaná vůči personálu skupiny i mimo její tábor Tibbetse stále více znepokojovala. Zatímco všechny ostatní letecké útvary na ostrově měly nalétáno maximum bojových hodin, jeho skupina se většinou věnovala cvičným letům kolem Marian. Nad Japonskem byla pouze třikrát a pokaždé letělo jen deset bombardérů z patnácti. Rozzuření letci z jiných skupin zasypávali tábor pětsetdevítky dál kamením. Pro sebevědomé hochy to bylo ponižující.

Tibbets se snažil rozptylovat jejich zklamání povzbudivými řečmi. Ponoukal Perryho, aby se překonával ve vyvařování. A byl potěšen, když viděl, že kaplan Downey si počíná „jako sportovní fanoušek ochotný kdykoli podat pomocnou ruku“.

Velitel se dokonce podujal vtipkování o životě v táboře. Zdůvodňoval to tím, že mohou-li se lidé svým útrapám posmívat, nebudou se jim zdát tak velké. K nejúspěšnějším vtipům patřil kuplet „Rum a Coca-Cola“:

Už jsi byl někdy v Tinian?

Tam bene má každičký kmán.

Whisky je tam, holky v plné zbroji,

„Nedotýkat se“ však na všem stojí.

Je to parádní ostrovní tropikána, blátivé cesty a nebesa uplakaná.

Latríny na vzduchu a plíseň na nohách a k jídlu denně skopové a hrách.

Prezenčáci jsou tady jen podřadná spodina, ač důstojníci tvrdí, „jsme jedna velká rodina“, v níž možno rum a koku spolu pít.

Cha, cha, cha – jaký to velkolepý vtip.

Jako obvykle si dával záležet na tom, aby na něm nebylo znát pociťované rostoucí napětí. Jeho pracovní den trval od sedmi ráno do půlnoci. Spánek často přerušovaly tajné zprávy od Morose, což byl

nový krycí název pro Grovesův hlavní stan ve Washingtonu,

nebo od Misplaye, který Groves přidělil laboratořím v Los Alamos. Zprávy od Morose vždycky nevyhnutelně končily požadavkem o poskytnutí nejnovějších zpráv o stavu připravenosti na Centerboard, což byl krycí název pro vlastní atomový úder.

19

Dne 28. července v 12.50 hodin zazvonil na stanovišti protile– tadlových kanónů podporučíka Tacua Jokojamy na hoře Futabě polní telefon. Jeden z operátorů v Hirošimském hradě ho varoval, že nepřátelské bombardéry mohou přiletět z jihu od Kure. Jokojama již do tohoto směru měl své zbraně zamířené pro případ, že by americké letouny po bombardování přístavu zahnala protiletadlová palba směrem na Hirošimu.

Hirošimský rozhlas přerušil program a vyhlásil poplach. Po celém městě lidé běželi do krytů.

Když sestřička ohlásila nebezpečí náletu, doktor Kaoru Šima právě operoval slepé střevo. Zatímco nemocniční personál spěšně odváděl pacienty připoutané na lůžko do krytu, doktor pokračoval v operaci.

Primátor Senkiči Awaja a Kadzumasa Marujama uslyšeli zvuk poplašných sirén v primátorově pracovně. Marujama běžel k oknu a 

pozoroval oblohu. Neviděl nic. Vrátil se a oba pokračovali v započatém rozhovoru.

Polní maršál Hata pozval důstojníky, aby se s ním dívali z oken konferenční místnosti, co se bude dít.

Jokojama viděl dalekohledem, jak směrem k němu letí nejméně dva bombardéry typu B-24. Stoupaly po náletu na loděnice v Kure, zahalené nyní obrovským závojem dýmu.

Důstojník protiletadlového vojska s rostoucím vzrušením kalkuloval, že pokud přilétající bombardéry zachovají dosavadní kurs, dostanou se, jakmile přeletí nad Hirošimou, do optimálního dostřelu jeho kanónů.

Letouny blížící se k Hirošimě náležely k 866. bombardovací letce ze složení 494. bombardovací skupiny 7. bombardovacího velitelství na Okinawě.

Patřily ke skupině třiceti bombardérů B-24, které brzy toho rána odstartovaly k útoku na Harunu, jednu z posledních japonských válečných lodí dosud schopných plavby. Každýbombardér nesl dva tisíce sedm set galonů paliva, tři pumy po dvou tisících librách a propagační letáky s postupimskými podmínkami kapitulace Japonska.

Bombardéry přiletěly nad Kure přesně ve 12.40 hodin. Ale i z náletové výšky deseti tisíc stop byla pro ně Haruna nesnadným cílem. Byla dobře maskována a chráněna pobřežním dělostřelectvem a svými vlastními zbraněmi.

Když B-24 866. bombardovací letky dokončovaly nálet, osádky zjistily, že pumy explodovaly dvě stě až šest set yardů od Haruny. Některé spadly do loděnic, které začaly hořet, takže původní cíl zahalil hustý dým.

První bombardér 866. letky s volacím znakem Taloa odhodil po průniku hustou protiletadlovou palbou své tři pumy do tohoto dýmu a stočil se doleva směrem na Hirošimu.

Jedenáct mužů na palubě Taloy znervóznělo při pomyšlení, že by mohli být sestřeleni. Bylo všeobecně známo, že Japonci zajaté Američany často popravují. Právě před měsícem bylo veřejně popraveno osm letem Byli donuceni k rituálnímu pokleku a hlavy jim byly sťaty ceremoniálním mečem.

Pilot Taloy nadporučík Joseph Bubinsky však na takové ukrutnosti nemyslel. Byl příliš zaneprázdněn, aby letoun dostal do výšky a nabral kurs domů.

Bombometčík Robert Johnston, rovněž nadporučík, byl ještě v přídi letounu a přes plexisklo obhlížel krajinu dole. Značně se mu ulevilo, když se bombardér dostal z dosahu soustředěné palby protiletadlových baterií, které z Kure učinily jedno z nejurputněji hájených měst v Japonsku. Před nimi se rychle objevoval hirošimský přístav a hned kousek dál vítaný pohled na zalesněný venkov.

Taloa měla na palubě devět dalších vyděšených mužů: druhého pilota nadporučíka Rudolpha Flanagina, navigátora nadporučíka Lawrence Fallse, palubního technika seržanta technické služby Waltera Piskora, radistu seržanta technické služby Davida Bushfielda, střelce v horní věži seržanta Charlese Allisona, střelce v otáčecí věži seržanta Charlese Baumgartnera, střelce v příďové věži seržanta Camillouse Kirkpatricka, střelce v zadní věži seržantaJuliuse Molnara a „cestujícího“, kapitána Donalda Marvina, který byl na palubě, aby získal bojové zkušenosti.

Nedaleko za Taloou letěla Lonesome Lady se svou devítičlen– nou osádkou, již tvořili: pilot podporučík Thomas Cartwright, druhý pilot podporučík Durden Looper, navigátor podporučík Roy Pedersen, bombometčík podporučík James Mike Ryan, radista seržant Hugh Atkinson, střelec v zadní věži seržant William Abel, střelec v otáčecí věži seržant Ralph Neal, střelec v přídové věži desátník John Long a palubní technik seržant Buford Ellison.

Muži v obou bombardérech B-24 znali trvale platný rozkaz, jímž se zakazovalo bombardovat Hirošimu, ale pokud věděli, nikomu se nezakazoval prostý přelet nad městem.

Žádný z letců neměl ani tušení, jakou má Hirošima pozemní obranu. Když bylo město „vyhrazeno“ pro atomový útok, žádné údaje o jeho obraně nebyly zveřejňovány.

Když dosáhli jižního okraje Hirošimy, zahájily baterie protile– tadlových kanónů nedaleko gaisenkanu, „Síně triumfálního návratu“, a baterie v parku Eba chránící závody Micubiši soustředěnou palbu.

Bombardéry nalétávaly dál přes Hirošimu k hoře Futabě.

A pak, asi kolem jedné po poledni, když prolétly dvě třetiny města a před sebou měly spásný venkov, se úděl dvaceti mužů ve dvou bombardérech nerozlučně spojil s osudem města Hirošimy. O tom však americká vláda nikdy žádnou zprávu neuveřejnila.

Jakmile se oba bombardéry B-24 dostaly na dostřel, Jokojama vydal rozkaz k palbě.

První salvou se baterie zastřelovala na Talou. Obláčky dýmu vybuchovaly nad ní a pod ní. Jokojama nařídil korekci palby.

Další salva zasáhla naplno příď Taloy. Dělostřelci vítězně řvali. Jokojama rozkazoval pálit dál.

Oblohu kolem zasaženého bombardéru posely exploze šrapnelů. Letoun se stočil doleva směrem od Futaby, zanechávaje za sebou dýmovou stopu.

Lonesome Lady byla rovněž zasažena.

Polní maršál Hata a jeho štáb sledovali z oken konferenční místnosti let malých postaviček ze zasažených letounů. Chvilku potom, právě když Taloa padala k západní Hirošimě, se otevíraly jejich padáky.

Pak bombardér mezi vesnicemi Icukaiči a Inokuči narazil na pahorek. Objevil se obrovský plamen s olejovým dýmem. Lidé z nedalekých usedlostí a vesniček utíkali směrem k požáru a někteří z nich zaměstnaní v místním rybářském obchodě mávali noži a sekerkami.

K zemi se snášeli tři muži z Taloy. Byli to pilot Joseph Bubinsky, bombometčík Robert Johnston a zadní střelec Julius Molnar.

Všichni utrpěli šok a měli povrchová zranění, ale instinktivně tahali za padákové šňůry tak, aby letěli pryč od skupinek sbíhajících se civilistů.

Také Lonesome Lady, nechávající za sebou pruh dýmu, se dostala do palby baterie umístěné vedle Hirošimského hradu. Bombardér se stočil prudce doprava a vracel se zpět směrem na Kure. Jokojamovi střelci byli přesvědčeni, že to byli oni, kdo zasadili už poškozenému bombardéru ránu z milosti.

Lonesome Lady ztrácela výšku, přeletěla továrnu Toy o a mířila k hustému lesu jihovýchodně od Hirošimy. Ve chvíli, kdy narazila na zem, byl na její palubě pouze navigátor Roy Pedersen.

Vzrušení dělostřelců u hory Futaby neznalo hranic. Pro Tacua Jokojamu to byl „nejpohnutější den celé války“. Slíbil svým podřízeným nejvelkolepější oslavu, jakou si dovedli představit. Pak zamířil dalekohled na západ, kde se snášeli k zemi ti, kdo vyskočili z Taloy.

Z Hirošimy vyrazily čety vojenských policistů Kempei Tai pochytat americké letce.

Jedna z nich, jíž ^velel důstojnický čekatel Hiroši Janagita, zastavila desátníka císařské armády Kanai Hirota, rovněž uhánějícího na kole ke spadlému letounu, a vyptávala se ho na cestu.

Hiroto znal anglicky a Janagitovi se nabídl jako tlumočník. Naskočil na stupátko policejního vozu a společně vyrazili k Inokuči.

Hiroto navštěvoval střední školu v Pasadeně nedaleko Los Angeles. V roce 1934 se vrátil do Japonska a zakrátko na to byl povolán do armády. Po třech letech válčení v Mandžusku byl přeložen zpátky a od té doby probíhala jeho služba bez vzrušujících událostí.

Janagita byl jedním z nejvyšších velitelů Kempei Tai v Hirošimě. Opravdový řízný voják z povolání.

Když dojeli k pahorku, na který Taloa dopadla, důstojník se svými muži běžel směrem k padákům zachyceným ve stromech.

Hiroto se zastavil u doutnajícího trupu bombardéru, který se rozlomil na dva kusy, ležící od sebe nějakých dvě stě yardů. Zrovna když se chtěl podívat do vraku, objevil se Janagita a křikl na něho, že jednoho Američana chytili kousek odtud na pahorku.

Byl to zadní střelec seržant Julius Molnar z města Kalamazoo ve státě Michiganu.

Ještě než k němu Hiroto došel, viděl, že Molnar je ve vážném nebezpečí. Droboučkého seržanta obklopili civilisté a chtěli „ho ubít k smrti. Prodral jsem se k němu a snažil se ho ochránit od lynčování**.

K hloučku přiběhl i Janagita s napřaženou pistolí. Pohrozil, že prvního civilistu, který se pohne, zastřelí.

Lidé s hučením odstoupili.

Molnara chráněného z jedné strany Hirotem a z druhé Janagitou, dopravili do poměrného bezpečí nedalekého selského stavení. Tam se ho chopili vojenští policisté Kempei Tai.

Hiroto viděl, jak se Molnar snaží ovládnout svůj otřes. Anglicky zajatce oslovil a řekl mu, že sám svého času žil ve Spojených státech. Vyděšený Molnar se začínal uklidňovat.

Na Janagitův pokyn začal klást Molnarovi otázky. Střelec řekl ochotně své jméno, své vojenské evidenční číslo 36453945 a svou hodnost. Sdělil, že je mu jednadvacet let, že prodělal výcvik v Texasu a jeho letoun vzlétl z Okinawy k náletu na Kure. Tvrdil, že jména ostatních členů osádky Taloy nezná.

Hirota pak zavolali k zajatému bombometčíkovi Robertu Johnstonovi. Také u něho byl dav vesničanů, vyhrožujícíeh americkému důstojníkovi. Uklidnila je vojenská policie.

Johnston se ovládal lépe než Molnar, ale Hiroto „poznal na očích, že je velice vystrašen“. Johnston rovněž uvedl své jméno, své evidenční číslo 0698565 a svou hodnost.

Když odmítl cokoli dalšího vypovědět, velitel Kempei Tai poděkoval Hirotovi za jeho tlumočnické služby. Desátník se vrátil k troskám letounu, v němž začal pátrat po potravinách a po rádiových součástkách.

Janagita a jeho policisté pochytali další tři muže z Taloy včetně jejího pilota Josepha Bubinského a zavezli je na velitelství Kempei Tai na Hirošimském hradě. Tam je zvlášť vyškolení vyšetřovatelé budou moci vyslechnout důkladněji.

Tou dobou bylo na cestě do Hirošimského hradu také osm členů osádky z Lonesome Lady.

Z dvaceti letců v obou bombardérech přežilo sestřelení a zajetí třináct. Jejich příletem do Hirošimy vzrostl počet amerických zajatců v tomto městě na dvacet tři.

To nejstrašlivější je však teprve čekalo.

 20

V časných ranních hodinách 29. července se na Tinianu shromáždilo jednaosmdesát letců k předletové přípravě. Ke čtvrtému – a jak se ukázalo poslednímu – cvičnému náletu 509. smíšené skupiny na Japonsko. Podplukovník Házen Payette, zpravodajský důstojník skupiny, už před ní potvrdil každé osádce cíle pro bombardování.Lewis měl bombardovat tovární komplex v Korijamě, kapitán Frederick Bock měl shodit svou obří pumu o hmotnosti deset tisíc liber na Ósaku, Eatherly měl bombardovat železniční uzel v Maizuru, ostatní měli provést nálety na cíle v Kobe, Šimodě, UBe, Nagoji, Wakajamě a v Hitači. Ferebee stejně jako Tibbets před atomovým bombardováním nad Japonsko nesměl.

Lewis dnes pilotoval Sweeneyho letoun, pokřtěný Great Artiste. Jeho vlastní procházel důkladnou prohlídkou a speciálním servisem celé skupiny techniků. Van Kirk zaujal místo Lewisova vlastního navigátora. Kvůli všem těmto změnám se Lewis cítil nesvůj.

Instruktáž proběhla normálně. Protiletadlová palba bude pravděpodobně „mírná, až lehká“. Van Kirk probíral s navigátory příletové trasy k cílům, nad něž mají přiletět jako obvykle kolem deváté ranní. Po poradě automobily rozvezly osádky k jejich letounům.

První šel na start Straight Flush. Eatherly se chtěl vrátit z Japonska v rekordním čase, aby mohl dokončit rozehranou pokerovou partii. Několik minut po něm se rozjel po dráze Bock’s Car, jemuž velel kapitán Frederick Bock. Pak byl na řadě major James Hopkins ve Strange Cargo. Lewis pozoroval, jak čtyři motory Strange Cargo naskakují a letoun pojíždí ze své stojánky.

Náhle zazněl skřípavý zvuk – kov se třel o kov. Dvířka pumovnice Strange Cargo něco pomalu zevnitř vytlačovalo. Pod silným tlakem skřípěly zesílené ocelové závěsy.

Hopkins zabrzdil letoun a pojednou se strašným žuchnutím vypadla na asfalt obří puma.

Lewis vyvaloval na obrovskou pumu vzdálenou od něho jen několik stop oči. Pokud vybuchne, zničí všechno v okruhu několika stovek yardů.

Klidným hlasem informoval osádku, co se stalo. V sluchátkách uslyšel, jak Hopkins volá věž o pomoc. V několika okamžicích bylo slyšet pohotovostní vozy, ambulance a džípy vojenské policie.

Důstojník ve věži dal Lewisovi a Hopkinsovi pokyn, aby jejich osádky zůstaly na svých místech. Sebemenší náraz může přivést desetitisícilibrovou pumu k výbuchu.

Letištní plochu osvítily přenosné reflektory. Požárníci a zbrojíři dalekohledy studovali světle oranžovou pumu, jejíž stabilizátory se pádem ohnuly.

První zasáhli požárníci. Pokryli pumu pěnou a doufali, že utlumí explozi.

Pak skupina dobrovolníků přisunula plochý vozík a jeřáb pod otevřený trup letounu. Opatrně, bez jediného slova pumu zavěsili

a pomaloučku ji nadzvedli, aby pod ní mohli podsunout vozík. K vozíku připojili malý traktor, který ji odvezl pryč.

Hlas plný úlevy z věže oběma osádkám oznámil, že ted mají pohov.

Lewis na to reagoval typicky.

„Čerta starýho pohov,“ hřměl, „ted se poletí!“

V několika minutách zaburácely motory Great Artiste. Lewis, aniž věnoval Strange Cargo jediný pohled, odstartoval se svou osádkou na noční let do Korijamy.

 21

Šest dní před touto událostí přiletěl do Washingtonu generál Carl Spaatz, který byl na cestě z Evropy do Pacifiku, aby se ujal velení nad strategickým letectvem, jež bylo vytvořeno pro nadcházející invazi do Japonska. Když ho Groves informoval o atomové pumě, Spaatz, tento prošedivělý Holandan z Pensylvánie s hubenou tváří, řekl zastupujícímu náčelníkovi generálního štábu generálu Thomasů T. Handymu, neboť Marshall byl v té době v Postupimi, že „když mám zabít sto tisíc lidí, neudělám to jen na ústní pokyn. Chci to mít na papíře.“

Groves tedy načrtl 23. července příslušný rozkaz. Poslal ho ke schválení do „malého Bílého domu“ v Postupimi a obratem dostal souhlas. Generál Handy poté 25. července vyhotovil vlastní dokument a předal ho generálu Spaatzovi.

Když Spaatz dorazil na Guam, LeMay, jeho nový náčelník štábu, navrhl, aby se bez prodlení sešli se všemi klíčovými osobami, jež mají na starosti atomový úkol. Spaatz souhlasil. Ted, 29. července, se ve štábní pracovně shromáždili LeMay, Tibbets, Parsons, Blanchard a LeMayův náčelník povětrnostní služby. 1’řesné datum prvního atomového bombardování bude určeno, až meteorologové oznámí „příznivý bombardovací den“, to jest takový, kdy oblačnost bude nanejvýš třídesetinná a kdy nad.Japonskem povanou příznivé větry.

Spaatz přečetl nahlas rozkaz:

„Generálu Carlu Spaatzovi, velícímu generálu strategického

letectva Spojených států:

509. smíšená skupina 20. letecké armády svrhne, jakmile povětrnostní podmínky dovolí vizuální bombardování, první speciální pumu okamžitě po 3. srpnu 1945 na některý z těchto cílů: Hirošimu, Kókuru, Niigatu a Nagasaki. Letoun s pumou bude provázet vojenský a civilní personál ministerstva války, který bude mít za úkol pozorovat a zaznamenávat účinky exploze pumy. Pozorovací letoun bude vzdálen několik mil od místa dopadu.

2.      Další pumy, jakmile bude dokončena jejich výroba, budou rovněž svrženy na shora uvedeně cíle. Pro ostatní než výše uvedené cíle budou vydány další směrnice.

3.      Podávání jakýchkoli informací týkajících se zasazení zbraně proti Japonsku náleží ministru války a prezidentu Spojených států. Velitelé v příslušných oblastech mají zakázáno o této záležitosti vydávat bez zvláštního předchozího oprávnění informace. Všechny materiály pro tisk musí být zvlášť schváleny ministerstvem války.

Uvedené direktivy dostáváte z příkazu a se souhlasem

ministra války a Sboru náčelníků štábů USA. Je žádoucí, abyste osobně odevzdal jednu kopii tohoto rozkazu generálu MacArthurovi a jednu kopii admirálu Nimitzovi pro jejich informaci.      /

Podepsán: Generál Thos. T. Handy,

zastupující náčelník generálního štábu.“

Konečně se měl také nejvyšší americký velitel v Pacifiku MacArthur dozvědět o existenci revoluční zbraně.

Spaatz svinul dokument a založil ho zpět do aktovky. „Pánové,“ otázal se, „běží vaše přípravy podle plánovaného rozvrhu?“

Muži kolem stolu přikývli. Parsons potom přečetl memorandum, které právě dostal od Oppenheimera z Los Alamos.

Podle zkoušky v Alamogordu Oppenheimer vypočítal, že uvolněná energie pumy, jež má být svržena na Japonsko, bude něco mezi dvanácti až dvaceti tisíci tun TNT a účinek žáru bude ekvivalentní osmi až patnácti tisícům tun TNT.

K dosažení toho účinku by bylo zapotřebí skoro dvou tisíc letounů B-29 plně naložených konvenční vysoce explozivní výbušninou. Tibbets, který už téměř rok pracoval na projektu Manhattan, považoval i teď toto pomyšlení za takové, které „budí úctu“.

Snad totéž pociťoval Oppenheimer, když psal svou zprávu Parsonsovi. Uvádělo se v ní, že puma bude přivedena k výbuchu ve výši 1850 stop nad cílovým městem, a zpráva pokračovala:

Neočekává se, že by radioaktivní spad dosáhl země. Jas ohnivé koule bude delší a intenzivnější než v Alamogordu, neboť nebude smísen s prachem. Viditelná zář po výbuchu bude ještě pozoruhodnější. Smrtelná dávka radiace z pumy samotné ovšem povrch zasáhne.“

Oppenheimer uzavíral memorandum slovy: „Mnoho štěstí!“ Na poradě v LeMayově pracovně se účastníci dohodli na zavedení dvou dalších krycích názvů. LeMay měl být napříště znám jako Cannon. Generál Farrell přijíždějící na Guam jako nejvyšší představitel projektu Manhattan na Marianách bude Si ale. Když se Tibbets vracel na Tinian s Parsonsem, jehož krycí linéno bylo Judge, uvažoval, že kdyby si on sám měl zvolit pseudonym, chtěl by být Justice.

Krátce po návratu na Tinian se Tibbets znovu objevil na ploše, aby přivítal své osádky vracející se ze samostatných letů nad Japonsko.

Protiletadlová palba nikoho nezasáhla. Počasí nad cílovými objekty bylo slušné, takže všichni mohli bombardovat vizuálně.

Po přistání Lewise gratuloval Tibbets celé osádce, že těsně před startem se nenechali připravit o nervy zážitkem se zbloudilou pumou. Pro Lewise to byla příležitost, aby svému veliteli připomněl, že „moje osádka je nejlepší, jakou máš“.

Pak mezi nimi došlo ke krátkému rozhovoru, který si oba později vykládali zcela protichůdně.

Lewis předpokládal, že to bude on, kdo svrhne první novou pumu se „svou osádkou“ ze „svého letounu“, ale Tibbets mu dal najevo, že poletí také van Kirk a Ferebee. Lewisovi se to nezdálo, nicméně se s tím smířil. Ostatně vzhledem k dnešnímu společnému letu s van Kirkem si svůj předpoklad mohl potvrdit.

Podle Lewise měl Tibbets říct, že on, Lewis, „na tento úkol poletí“. Lewis to pochopil tak, že poletí jako kapitán letounu.

Tibbets nepopíral, že něco takového vypustil z úst, ale interpretací se od Lewise zásadně lišil: „Lewis poletí, ale jako druhý pilot. Van Kirk a Ferebee nahradí jeho navigátora a jeho bombometčíka. Každému přece muselo být jasné, že tenhle úkol budu řídit já.“

22

Na palubě ponorky I 58 probudil před půlnocí důstojník ve službě korvetního kapitána Močicura Hašimota z dřímoty a ohlásil mu, že je vše v pořádku. FJašimoto zamumlal, že ,,tahle noc by mohla být dobrá pro lov“ Den předtím ve dvě odpoledne zahlédl tankovou loď provázenou torpédoborcem, zhodnotil, že by nebylo moudré přiblížit se k nim na dostřel konvenčních torpéd, a proto se rozhodl nasadit dva ze svých kaitenů. Po spěšném rozloučení s kapitánem každý ze sebevražedných pilotů prolezl do svého torpéda připevněného k palubě mateřské ponorky. Když je v telefonu uslyšel, jak volají „třikrát sláva císaři!“, věděl, že jsou připraveni ke startu. Za špatné viditelnosti zamířili k tankeru. Velitel ponorky je sledoval periskopem, dokud mu nezmizeli v dešti. Čekal. Potom slabě, ale zřetelně zaslechl zvuk dvou explozí. Poznal, že tanková loď byla zasažena, ale protože neměl stoprocentní jistotu, poznamenal si do palubního deníku „pravděpodobný zásah“.

Když se pak společně s osádkou pomodlili za mrtvé kaiteny, nabral kurs na „křižovatku“, místo, kde se protínaly americké námořní cesty spojující Guam s Leyte na Filipínách a Okinawu s Pelelieou na Palauských ostrovech.

Křižovatka byla přesně šest set mil od Guamu. Ponorka 158 tam dorazila v neděli. Moře bylo klidné, a proto zůstali většinu dne na hladině. K večeru se viditelnost začala zhoršovat a objevila se mlha. Hašimoto nařídil, aby se ponorka ponořila až do východu měsíce, který měl nastat kolem jedenácté večer.

Když se pomodlil u lodního oltáře, nařídil zaujmout stanoviště pro noční boj. Hlavní inženýr zvýšil rychlost na tři uzly a osádka byla uvedena do stavu bojové pohotovosti.

Podle Hašimotova rozkazu plula v hloubce šedesáti stop a měla vysunutý periskop pro noční vidění nad hladinu Tichého oceánu. Velitel si upravil očnice a začal se systematickou obhlídkou okolí. Na východě nějakých dvacet stupňů nad obzorem stoupal měsíc a na obloze bylo několik řídkých mračen.

Nařídil, aby ponorka stoupla na deset stop pod hladinu.

„Připravte třináctku!“

Nad hladinu vysunuli anténu radiolokátoru k dálkovému zjišťování letounů. Jeho operátor hlásil, že na obrazovce nevidí žádné stíny.

„Připravte dvaadvacítku!“

Nad hladinu zvedli další anténu přehledového radiolokátoru zjišťujícího přítomnost plavidel v okruhu tří mil. Ze zkušeností věděl, že toto zařízení může omylem považovat za loď i plující kusy dřeva, hejna ryb nebo výběžky skalisek.

Teprve když se operátor bezpečně přesvědčil, že kolem dokola žádná loď není, dal kapitán rozkaz „připravit k vynoření“. Stáhl držadla periskopu.

„Vypustit hlavní komory!“

Pod vysokým tlakem proudil do komor vzduch, rychle vytlačoval vodu a nadnášel ponorku na hladinu.

Jakmile se paluba dostala nad vodu, Hašimoto nařídil otevřít poklop na velitelské věži. Na můstek se vyšplhali signalista, navigátor a dozorčí důstojník a všichni zahájili pozorování silnými dalekohledy pro noční vidění.

Dosavadní klidnou plavbu narušil navigátorův výkřik.

„Směr vlevo devět nula stupňů. Pravděpodobně nepřátelská loď!“

„Zaujmout bojová postavení!“

Zněly poplašné zvonky, osádka běžela na bojová stanoviště a Hašimoto byl skokem na můstku. Svým dalekohledem uviděl v měsíčním světle na obzoru zřetelnou černou skvrnu. Sjel po žebříku dolů a zařval; „Ponořit!“

Hlídka z můstku sjela za ním. Příklop pevně uzavřeli. Okamžitě se otevřely hlavní záklopky a I 58 začala prudce klesat. Hašimoto zůstal očima přilepen k nočnímu periskopu, aby neztratil cíl / dohledu.

Tím cílem byl Indianapolis.

Stařičký křižník vyplul od Tinianu ve čtvrtek 26. července, když lam bezpečně složil svůj záhadný náklad. Po zastávce na Guamu led mířil na Leyte na Filipínách. Bylo pravděpodobné, že tam dostane rozkaz plout zpět do San Franciska pro další jaderný materiál.

Také tato neděle na moři probíhala podle navyklého režimu: ráno bohoslužby na zádi, zákaz kouření po dobu bohoslužeb a pak odpočinek až do nedělního oběda.

K večeru přecházelo malé vlnění ve velké vlny, ne však tak velké, aby narušily pravidelně se měnící kurs křižníku. Jeho stroje byly nastaveny tak, aby čtyři lodní šrouby měly nepravidelné otáčky, což mělo zmást zvukoměrné průzkumníky nepřátelských ponorek.

Za soumraku vydal kapitán McVay důstojníkovi ve službě |pokyn, že po setmění už loď může plout přímým kursem.

Večer o půl jedenácté za velmi špatné viditelnosti podepsal McVay noční rozkazy. Příkaz, aby se křižník po rozednění vrátil na předcházející měnící se kurs, mezi nimi nebyl. Potom ve služební kabině vedle můstku ulehl ke spánku.

Rychlostí šestnácti uzlů mířil Indianapolis přímo na ponorku 58. Oddělovalo je nyní méně než deset mil hladiny.

Třicet stop pod hladinou se ponorka začala otáčet přídí k blížící se lodi. Hašimoto byl skrčený u periskopu a měl oči nalepené ke gumovým obrubám jeho okulárů tak, že mu začaly slzet. Mrkáním zahnal slzy a pozoroval dál. S přibližujícím se cílem se černá skvrna měnila ve výrazný obrys trojúhelníkovitého profilu. Hašimoto pociťoval vzrušení: to nebyla obyčejná obchodní lod, to bylo velké válečné plavidlo.

„Připravit všechny vrhače torpéd! Kaitenové do pohotovosti!‘*

Mezi ponorkou a Indianapolisem zbývalo pět mil.

Podle siluety v periskopu odhadoval, že výška stěžňů přibližujícího se plavidla je nejméně devadesát stop. Na torpédoborec byla příliš velká. Podle něho se jednalo bud o bitevní lod, nebo velký křižník – obojí vskutku prvotřídní cíl.

Obsluha u zvukoměrů hlásila, že zachytila hluk lodních šroubů. Ve vzdálenosti tří mil si Hašimoto nasadil sluchátka. V měsíčním světle byl zřetelně viditelný cíl, který měl kurs přímo na ponorku.

Napadlo ho, že může padnout do léčky, blížící se lod může být návnada, která má přilákat ponorky, zatímco v záloze čekají torpédoborce, aby se na ně vrhly. Nervózně zkoumal v zorném poli. Nic však nebylo v dohledu.

Ve vzdálenosti dvou mil si uvědomil, že má stále šanci. Otočil se k mužům seskupeným kolem sebe a vzrušeně pronesl:

„Máme ji!“

V ponorce zavládlo ticho. Osádka s napětím čekala na rozkaz k palbě.

Pojednou se kaitenové začali hlasitě dožadovat, aby směli do akce oni. Hašimoto je odbyl tím, že budou zasazeni v případě, kdyby torpédový útok selhal.

Ve vzdálenosti tří tisíc yardů začal Hašimoto se svými konečnými výpočty.

Na můstek Indianapolisu nastoupila hlídka ke službě od 24.00 do 4.00 hodin. Bylo tam celkem třináct mužů, důstojníků a námořníků, kteří dohlíželi na kurs a rychlost plavby.

Na I 58 upřesnil Hašimoto původní odhad rychlosti lodi. Domníval se, že Indianapolis pluje rychlostí dvaceti uzlů. Na základě pozorování a poznatků zvukoměrného průzkumu došel k závěru, že skutečná rychlost lodi je dvanáct uzlů. Rozhodl se s vypuštěním torpéd vyčkat, až bude cíl méně než na jednu míli.

Torpéda měla v hloubce dvanácti stop pod vodou rychlost 48 uzlů. Nezanechávala stopu a nebyla viditelná ani pro nejbdělejšího pozorovatele na Indianapolisu Když dělilo křižník od ponorky asi patnáct set yardů, konečně vykřikl;

„Připravit! Pal!“

V dvousekundových intervalech klapaly mechanismy k odpálení torpéd. Po dvanácti sekundách hlásil důstojník řídící odpálení:

„Všechna torpéda v pořádku odpálena.“

Šest torpéd vypuštěných s rozptylem tří stupňů letělo vějířovitě těsně pod vodou k Indianapolisu.

Byly dvě minuty po půlnoci.

Na palubě Indianapolisu jeden z důstojníků na můstku poznamenal, že se viditelnost s vycházejícím měsícem před lodí zlepšuje.

Pod můstkem spalo několik set mužů na matracích a přikrývkách rozestřených na palubě, aby unikli dusnému horku uvnitř lodi.

Večírek v jedné z kabin daleko na přídi se chýlil ke konci. A ve své služební pohotovostní kabině pod můstkem spal v kóji zcela nahý kapitán McVay.

Hašimoto odpočítával sekundy. Plavidlo zaujalo postavení, aby plulo rovnoběžně s křižníkem.

„Padesát jedna – padesát dva – padesát tři…“

Pojednou vytryskl proud vody tak vysoko, že zakryl přední věž Indianapolisu. Další vyletěl nedaleko zadní věže. Potom z různých míst lodní nástavby vyšlehly jasně červené plameny. Po každém zásahu torpéda Hašimoto jásavě vykřikoval: „Trefa! Trefa!“

Osádka I 58 tančila radostí, ječela a dupala, že to v ponorce vypadalo jako v nějakěm podmořském blázinci.

Na palubě Indianapolisu nedošlo k žádné panice. Nikdo nevěřil, že by lod mohla být zasažena. Osádka okamžitě přikročila k záchranným pracím. Křižník sténal a praskal a nakláněl se k přídi.

Kapitán McVay vystal rádiem volání o pomoc. Chvilku potom, kdy kouř a plameny zachvátily přední palubu, kdy loď byla bez světla a elektrických zdrojů – což byly příznaky smrtelného poškození lodi – vydal rozkaz k jejímu opuštění.

Křižník se položil na pravý bok. Rychle se začal naplňovat vodou, záď se zvedala stále výš, až jeho trup čněl nějakých sto stop ve vzduchu nad stovkami mužů plujících v moři – živých, umírajících a mrtvých.

Na několik okamžiků lesknoucí se trup lodi znehybněl. Nocí zněly výkřiky hrůzy. Potom snadno a lehce, skoro bez rozčeření Pacifiku sjel Indianapolis do hlubin. Byla to poslední válečná lod ztracená ve druhé světové válce, oběť největšího námořního neštěstí v historii amerického vojenského námořnictva.

Právě bylo čtrnáct minut po půlnoci, 30. července 1945.

Hašimoto nechal znovu nabít svých šest torpédových komor a dal rozkaz k vynoření. Ve tmě nic neviděli. Uplynulo něco přes hodinu, co akce začala. Když nic nespatřili, nabrali kurs na severovýchod.

Plných devadesát šest hodin trvalo, než první záchranné lodě začaly vytahovat z vody těch pár mužů, kteří přežili pohromu Indianapolisu. Když došla na Tinian zpráva, že čtyři pětiny osádky zahynuly, vyvolalo to šok a děs, provázený v případě Jakea Besera pocitem osobního zármutku. Před vyplutím Indianapolisu z Tinia– nu večeřel na palubě se svým spolužákem, který patřil k osádce. Teď byl jeho přítel jako jedna z téměř devíti set obětí Hašimoto– vých torpéd mrtev.

Když se Groves ve Washingtonu dozvěděl o potopeném Indianapolisu, oddechl si, že loď stačila předtím vyložit svůj cenný náklad uranu. V den japonského útoku na Indianapolis psal Groves náčelníkovi generálního štábu memorandum, v němž předkládal plán výroby atomových pum po srpnu:

„V září bychom měli mít tři nebo čtyři pumy… čtyři nebo tři v říjnu… V listopadu přinejmenším pět a počítáme, že v prosinci jich bude sedm a výroba značně vzroste počátkem roku 1946.“

Šéf projektu Manhattan teď bude zajisté mnohem pečlivěji uvažovat, zda námořní přeprava jako v případě Indianapolisu je tou nejlepší variantou.      „

 23

Všech třináct letců z obou bombardérů B-24, kteří sestřelení přežili, bylo uvězněno v Hirošimském hradě. Někteří na velitelství Kempei Tai, jiní v podzemních kobkách samotného hradu a dva na velitelství 2. pěší divize. Noví zajatci neměli tušení o ostatních, kteří už trávili řadu týdnů na samotkách uvnitř hradu.

Pro všech třiadvacet Američanů, kteří ted byli v Hirošimě, byl život směsí zoufalství a strachu. Jejich cely byly, až na umyvadlo a jednu pokrývku, zcela holé. Na sebe neměli nic než to, v čem byli zajati. Dlouhé hodiny osamění se střídaly s obdobími tuhých výslechů. Miska kukuřičné kaše, nebo rýže podávaná třikrát denně sotva stačila, aby člověka udržela při životě.

K jejich celám pravidelně přicházely nahlížet skupinky zvědavých japonských vojáků. Okukovali je přes mříže a zahrnovali vězně urážkami, když se snažili dřepnout si nad smrdutou záchodovou díru v podlaze.

Občas zajatce odvedli do zvláštní výslechové místnosti Kempei Tai. Někteří z uvězněných si vymýšleli různé historky, protože se domnívali, že budou-li říkat, co si jejich vyslýchající přejí slyšet, přežijí.

Zajatce držené na velitelství 2. pěší divize hlídal vojín druhé třídy Masaru Macuoka, který nepatřil ke Kempei Tai. Střežil je vyzbrojen puškou s nasazeným bodákem v tříhodinových směnách, po nichž následovala stejná doba odpočinku.

Macuoka se zajatými letci nikdy nemluvil, ale shodně s ostatními strážnými se při pohledu na zubožené Američany domníval, že „Amerika na tom musí být dost špatně a že můžeme válku pořád ještě vyhrát“.

Zajatce litoval. Nemohl pochopit, proč raději před zajetím nespáchali sebevraždu, „jako bychom to udělali my“. Sám za dostatečný důvod k smrti považoval sestřelení.

Opasky a tkaničky do bot byly vězňům odňaty, a pokud žádali o břitvu, aby se mohli oholit, byli odmítnuti. Japonci se obávali, že by se Američané ještě sami sprovodili ze světa.

 24

Ve Washingtonu studoval Groves naléhavý telegram od Spaat– ze na Guamu;

„OPERACE CENTERBOARD PLÁNOVÁN A PO TŘETÍM SRPNU PROTI NAGASAKI. ZPRÁVY FOTOGRAFICKY NEOVERENE UVADEJI UMÍSTĚNI ZAJATECKÉHO TABORA SPOJENECKÝCH VOJÁKU JEDNU milí SEVERNE od centra NAGASAKI. MA TO VLIV NA VOLBU TOHOTO CÍLE PRO ZAHÁJENI OPERACE

CENTERBOARD? ZADAME OKAMŽITOU ODPOVED.

KONEC.“

Groves věděl, že zajatci v Nagasaki mohou být atomovým výbuchem přinejmenším oslepeni. Pravděpodobnější však je, že zahynou.

Pro tentokrát neměl chuť brát na sebe odpovědnost za všechno, co se týká projektu Manhattan, a proto se radil s generálem Handym. Generál se domníval, že by se na tento dotaz měl upozornit Stimson, který se právě vrátil z konference Velké trojky.

Před návštěvou u Stimsona připravil Groves odpověd, v níž se Spaatzovi dávalo na vědomí, že změna cíle kvůli válečným zajatcům není pravděpodobná. Spaatz by měl nicméně stanovit cílový bod tak, „aby se zmenšila pravděpodobnost zásahu některého zajateckého tábora“.

Groves, který měl stále na mysli konflikt se Stimsonem kolem návrhu bombardovat Kjóto, předložil ministrovi Spaatzův telegram současně s navrhovanou odpovědí. Později vzpomínal, že Stimsonovou „jedinou reakcí bylo poděkování, že jsem mu telegram ukázal před odesláním“.

Mezitím odeslal Spaatz jiný přísně tajný telegram Handymu.

Zněl:

„PODLE ZPRAV O VALECNYCH ZAJATCÍCH JE HIROŠIMA JEDINE ZE CTYR CÍLOVÝCH MEST PRO CENTERBOARD KDE NEJSOU ZADNĚ ZAJATECKÉ TÁBORY SPOJENECKÝCH VOJÁKU. ZADAME VYJÁDŘENI.“

Před odesláním odpovědi Handy telefonicky mluvil s Grove– sem. Potom telegrafoval Spaatzovi:

„POVAZUJETE-LI INFORMACI ZA SPOLEHLIVOU

PAK MA HIROŠIMA PRIORITU.“

Tím se toto město dostalo do čela seznamu cílů.

25

Vůbec největší letecký svaz, jaký kdy bombardoval Japonsko, měl z Marian vzlétnout k náletu 31. července. Téměř tisíc bombardérů mělo odstartovat v poledne k útoku na tucet vybraných japonských měst.

Krátce po dvanácté se rozběhl první motor Wright Cyclone. Pak startovaly další a další, až se zvuk několika set motorů odrážel od džungle.

Po opuštění stojánek a nezbytném manévru odlétaly bombardéry vždy po čtyřech, každý z jedné ze čtyř rovnoběžných vzletových drah North Fieldu. Trvalo čtyři hodiny, než se všechny dostaly do vzduchu. Když se zvedaly poslední z letiště, vedoucí letoun byl už skoro pět set mil daleko.

Desítky lidí z pozemního personálu se vzdaly oběda, aby se mohly dívat na start celé letecké armády. Beser patřil k těm několika z 509. smíšené skupiny, jenž usoudil, že stojí za to vyměnit lahůdky od Perryho za požitek z takové podívané. Poručík neustále prahl po akci. Jeho dychtivost nebyla ukojena i přesto, že už byl několikrát nad Japonskem. Také dnes si jako obvykle přál, aby byl mohl letět s nimi.

A přece věděl, že konvenční náklad všech těchto letounů dohromady vydá méně než jediná atomová puma.

Radiolokační důstojník byl jedním z mála mužů na Tinianu, který znal, že atomová zbraň je definitivně sestavena. Ležela na podstavci v dílně technické oblasti připravena k zasazení. Jevila se mu „jako protáhlá nádoba na odpadky s ploutvemi“.

Tibbets, Ferebee a van Kirk strávili ráno na Iwodžimě tím, že prověřovali plány použití tohoto ostrova jako místa pro nouzové přistání za atomového náletu. Už měsíce předtím bylo rozhodnuto, že kdyby letoun s atomovou pumou na palubě měl na trase k cíli nějakou závažnou poruchu, přistane na Iwodžimě. Bylo lepší riskovat životy několika málo tisíců amerických vojáků na tomto ostrově než ohrozit dvacet tisíc vojáků na Tinianu, nemluvě již oriziku pro další zbraň nepředstavitelné ceny, plutoniovou pumu, která byla na Tinianu.

Uprostřed ohrazeného prostoru na Iwodžimě byla obrovská otevřená prohlubeň, jejíž rozměry byly na chlup stejné jako v obraženém prostoru North Fieldu na Tinianu. Atomová puma bude nejdříve spuštěna do této jámy. Pak nad ní najede bombardér B-29 tak, aby se mohla vyzvednout do pumovnice. Prohlubeň na Iwodžimě měla umožnit rychlé přemístění z letounu, pokud by pro poruchu museli nouzově přistát, do náhradního, který tam bude připraven. Na ostrově bylo dále zřízeno zvláštní spojovací středisko, které bude sloužit jako retranslační stanice mezi Tinianem a letounem s atomovou pumou ve vzduchu.

Tibbets a jeho společníci byli spokojeni a zmizeli z Iwodžimy stejně tajuplně, jako se tam objevili. Na zpáteční cestě viděli, že vzdušný prostor byl celých těch šest set mil na Tinian „přecpán bombardéry**. Tibbets si pomyslel, že „tohle všechno, bude-li atomová puma fungovat, odpadne.

Dne 1. srpna po jedné ze znamenitých Perryho snídaní se Tibbets uklidil do své pracovny na velitelství skupiny, zavřel dveře, usedl k psacímu stolu a začal rychle psát. Trvalo mu jen několik minut, než sestavil supertajný rozkaz k prvnímu atomovému úderu v dějinách.

Rozkaz zalepil do obálky a poslal ho speciálním kurýrem na Guam do LeMayova vrchního velitelství.

Stálo v něm, že pro historický úkol bude použito celkem sedmi bombardérů. Jeden bude v záloze na Iwodžimě jako pohotovostní. Tři poletí před nosičem pumy, každý nad jedno z plánovaných cílových měst, aby zjistil povětrnostní podmínky a oznámil je letounu-nosiči. Ten bude provázen dvěma pozorovacími letouny.

Tibbetsovi teď zbývalo rozhodnout, kterě osádky s ním poletí na atomový úkol a jaké poslání která z nich bude mít.

Začal tím, že určil Eatherlyho jako pilota povětrnostního letounu, který poletí nad Hirošimu.

V poledne poslal Tibbets pro zpravodajské důstojníky podplu– kovníka Házená Payetta a kapitána Josepha Buschera. Byl to právě Buscher, který první den ve Wendoveru, téměř před rokem, naléhal, aby se „letcům dala příležitost“.

Tibbets je informoval o bezprostředně nadcházejícím úkolu a přikázal jim, aby připravili pro vybrané osádky informace o cílových městech z výšky třiceti tisíc stop.

Brigádní generál Thomas Farrell, Grovesův zástupce, který právě přiletěl z Guamu na Mariany, aby tu působil jako „oči a uši projektu Manhattan“, dostal první telegram z Grovesowa shingtonskěho velitelství. Zněl;

„MÁ SE NĚCO VYŘEŠIT TADY NEBO U VÁS CO JEŠTĚ ZDRŽUJE ZAHÁJENI OPERACE LITTLE BOY?“ Farrell, člověk chvályhodně málomluvný, telegrafoval:

„NE.“

Po obědě poslal Tibbets rychle za sebou pro proviantního důstojníka Perryho, velitele 393. letky Sweeneyho a svého zástupce Classena.

Dal jim řadu pokynů. Jeden z nich přikazoval Perrymu, aby zajistil „hojnou zásobu ananasových lívanečků počínaje dnem 3. srpna“. Ty byly Tibbetsovým oblíbeným jídlem. Před letem jich spořádal několik porcí.

Po opuštění stojánek a nezbytném manévru odlétaly bombardéry vždy po čtyřech, každý z jedné ze čtyř rovnoběžných vzletových drah North Fieldu. Trvalo čtyři hodiny, než se všechny dostaly do vzduchu. Když se zvedaly poslední z letiště, vedoucí letoun byl už skoro pět set mil daleko.

Desítky lidí z pozemního personálu se vzdaly oběda, aby se mohly dívat na start celé letecké armády. Beser patřil k těm několika z 509. smíšené skupiny, jenž usoudil, že stojí za to vyměnit lahůdky od Perryho za požitek z takové podívané. Poručík neustále prahl po akci. Jeho dychtivost nebyla ukojena i přesto, že už byl několikrát nad Japonskem. Také dnes si jako obvykle přál, aby byl mohl letět s nimi.

A přece věděl, že konvenční náklad všech těchto letounů dohromady vydá méně než jediná atomová puma.

Radiolokační důstojník byl jedním z mála mužů na Tinianu, který znal, že atomová zbraň je definitivně sestavena. Ležela na podstavci v dílně technické oblasti připravena k zasazení. Jevila se mu „jako protáhlá nádoba na odpadky s ploutvemi“.

Tibbets, Ferebee a van Kirk strávili ráno na Iwodžimě tím, že prověřovali plány použití tohoto ostrova jako místa pro nouzové přistání za atomového náletu. Už měsíce předtím bylo rozhodnuto, že kdyby letoun s atomovou pumou na palubě měl na trase k cíli nějakou závažnou poruchu, přistane na Iwodžimě. Bylo lepší riskovat životy několika málo tisíců amerických vojáků na tomto ostrově než ohrozit dvacet tisíc vojáků na Tinianu, nemluvě již oriziku pro další zbraň nepředstavitelné ceny, plutoniovou pumu, která byla na Tinianu.

Uprostřed ohrazeného prostoru na Iwodžimě byla obrovská otevřená prohlubeň, jejíž rozměry byly na chlup stejné jako v obraženém prostoru North Fieldu na Tinianu. Atomová puma bude nejdříve spuštěna do této jámy. Pak nad ní najede bombardér B-29 tak, aby se mohla vyzvednout do pumovnice. Prohlubeň na Iwodžimě měla umožnit rychlé přemístění z letounu, pokud by pro poruchu museli nouzově přistát, do náhradního, který tam bude připraven. Na ostrově bylo dále zřízeno zvláštní spojovací středisko, které bude sloužit jako retranslační stanice mezi Tinianem a letounem s atomovou pumou ve vzduchu.

Tibbets a jeho společníci byli spokojeni a zmizeli z Iwodžimy stejně tajuplně, jako se tam objevili. Na zpáteční cestě viděli, že vzdušný prostor byl celých těch šest set mil na Tinian „přecpán bombardéry**. Tibbets si pomyslel, že „tohle všechno, bude-li atomová puma fungovat, odpadne.

Dne 1. srpna po jedné ze znamenitých Perryho snídaní se Tibbets uklidil do své pracovny na velitelství skupiny, zavřel dveře, usedl k psacímu stolu a začal rychle psát. Trvalo mu jen několik minut, než sestavil supertajný rozkaz k prvnímu atomovému úderu v dějinách.

Rozkaz zalepil do obálky a poslal ho speciálním kurýrem na Guam do LeMayova vrchního velitelství.

Stálo v něm, že pro historický úkol bude použito celkem sedmi bombardérů. Jeden bude v záloze na Iwodžimě jako pohotovostní. Tři poletí před nosičem pumy, každý nad jedno z plánovaných cílových měst, aby zjistil povětrnostní podmínky a oznámil je letounu-nosiči. Ten bude provázen dvěma pozorovacími letouny.

Tibbetsovi teď zbývalo rozhodnout, kterě osádky s ním poletí na atomový úkol a jaké poslání která z nich bude mít.

Začal tím, že určil Eatherlyho jako pilota povětrnostního letounu, který poletí nad Hirošimu.

V poledne poslal Tibbets pro zpravodajské důstojníky podplu– kovníka Házená Payetta a kapitána Josepha Buschera. Byl to právě Buscher, který první den ve Wendoveru, téměř před rokem, naléhal, aby se „letcům dala příležitost“.

Tibbets je informoval o bezprostředně nadcházejícím úkolu a přikázal jim, aby připravili pro vybrané osádky informace o cílových městech z výšky třiceti tisíc stop.

Brigádní generál Thomas Farrell, Grovesův zástupce, který právě přiletěl z Guamu na Mariany, aby tu působil jako „oči a uši projektu Manhattan“, dostal první telegram z Grovesowa shingtonskěho velitelství. Zněl;

„MÁ SE NĚCO VYŘEŠIT TADY NEBO U VÁS CO JEŠTĚ ZDRŽUJE ZAHÁJENI OPERACE LITTLE BOY?“ Farrell, člověk chvályhodně málomluvný, telegrafoval:

„NE.“

Po obědě poslal Tibbets rychle za sebou pro proviantního důstojníka Perryho, velitele 393. letky Sweeneyho a svého zástupce Classena.

Dal jim řadu pokynů. Jeden z nich přikazoval Perrymu, aby zajistil „hojnou zásobu ananasových lívanečků počínaje dnem 3. srpna“. Ty byly Tibbetsovým oblíbeným jídlem. Před letem jich spořádal několik porcí.

 26

2. srpna brzy odpoledne se Tibbets s Ferebeem dostavili na LeMayovo velitelství na Guamu, aby dokončili podrobnosti operačního rozkazu, jehož návrh Tibbets včera poslal.

LeMay byl právě jmenován náčelníkem štábu strategického letectva a byl přístupný.

Za prvé se oba letci potřebovali dozvědět, jaké cílové město by osobně LeMay zvolil. Když Groves původně doporučoval Kjóto, nesouhlasil s ním. Podle generálova názoru „Kjóto není žádný pořádný vojenský cíl – jen spousta svatyní a podobných věcí a každopádně bombardovat lidi k ničemu nevede, prostě se to nevyplácí“. Ale Hirošima mu seděla. Věděl, že je tam spousta vojáků a mnoho válečných továren. Otočil se k Tibbetsovi a prohodil téměř mimochodem: „Paule, nejlepší bude Hirošima.“

Tibbets odpověděl okamžitě:

„Já ji taky dlouho považuju za nejlepší.“

LeMay zavedl návštěvníky ke stolu pokrytému nejčerstvějšími průzkumnými snímky Hirošimy. Zatímco je Tibbets s Ferebeem jirohlíželi, LeMay zavolal operačního důstojníka Blancharda.

Mezi řečí namítl, že „při bombardování z výšky, jakou zamýšlíte, může boční vítr dělat pěknou neplechu“.

Ferebee souhlasil, ale hned upozornil, že jeho zaměřovač „zvládne pětadvacetistupňový až třicetistupňový boční vítr, ale tam nahoře dostane člověk někdy čtyřiceti až padesátistupňový“.

Blanchard nabídl řešení:

„Leťte přímo po větru. Bude to mít dvojí výhodu. Jednak vám to zvýší rychlost, takže nebudete nad cílem tak dlouho zranitelní, jednak nebudete mít starosti s bočním větrem.“

S tím Tibbets nesouhlasil. Myslel, že je lépe letět přímo proti větru, což vyloučí účinek bočního větru a umožní Ferebeemu přesně bombardovat.

LeMay zdůraznil, že letět proti větru zpomalí rychlost letounu, takže cesta nad cíl bude riskantnější.Ferebee se podíval na Tibbetse a pak řekl za oba:

„Náš prvotní úkol je trefit cíl. Letíme tam bombardovat a ne se schovávat.“

„Okay, tak se poletí proti větru.“

LeMay pak vybídl Ferebeeho, aby si zvolil zaměřovači bod.Bombometčík bez váhání položil ukazovák na most Aioi, objekt ve tvaru písmene T v centru Flirošimy.

LeMay přikývl. Tibbets souhlasil.

„To je nejperfektnější cílový bod, jaký jsem kdy v celé téhle zatracené válce viděl.“

ŠTEPENÍ

3. srpna 1945 – 8.16 hodin 6. srpna 1945

1

Před celou v hirošimském hradu, necelou půlmíli od mostu Aloi, stál bez hnutí se zavázanýma očima jediný Američan. Jeho strážce, vojín Macuoka, vzal letce za paže, jimiž začal pohybovat nahoru a dolů. Když potom vězeň prováděl pohyby sám, chopil ho za kolena a tlačil mu je do podřepu.

Takovéto rozcvičky se dostalo každé ráno všem třiadvaceti americkým zajatcům.

I když nebylo ještě ani osm hodin, do vězeňské chodby pražilo srpnové slunce tak, že letcova zašpiněná kombinéza brzy prosákla potem. Později, stále se zavázanýma očima, musel chodit dokola po vězeňském dvoře.

Nějakých padesát yardů odtud naslouchal primátor Awaja ve své úřadovně na radnici, jak Marujama předčítá poslední statistické údaje. Ráno dne 3. srpna bylo nasazeno v pracovních praporech vytvářejících protipožární průseky na 30 000 dospělých osob all 000 žáků ve věku od jedenácti do sedmnácti let. Bylo již demolováno přes 70 000 obydlí. Ze 340 000 obyvatel, jež měla Hirošima na počátku války, bylo na 60 000 evakuováno. Další, v pořadí šestý odchod se čekal v nejbližších dnech, neboť mnoho jiných lidí přišlo o příbytky po demoličních pracích. Podle Marujamových odhadů zbylo v Hirošimě dnešního rána si 280 000 civilistů.

Oba muži věděli, že rychle klesající počet obchodů nestačí zásobovat tolik lidí. Před válkou bylo v Hirošimě skoro 2000 potravinářských obchodů. Dnes jich nebylo ani 150. Mnohé z větších směly zásobovat výhradně armádu. A Awaja také věděl, že to byl požadavek právě armády, aby tolik lidí ještě zůstalo ve městě. Například závody Toyo potřebovaly k týdenní výrobě 6000 pušek 10 000 zaměstnanců. Obrovskou masu pracovní síly stejně jako Japonské ocelárny na okraji Hirošimy požadoval také koncern Micubiši. Všude se pracovalo sedm dnů v týdnu a čtyřiadvacet hodin denně.

Awaja se tajemníkovi zmínil, že chce požádat o okamžitý rozhovor s polním maršálem Hatou, u něhož chtěl dosáhnout toho,aby se něco udělalo s takovou situací a "aby se přestalo s blázněním“.

Marujama věděl, že Hata je v řešení formálních záležitostí odměřený a neústupný. Proto navrhoval vyčíhat si polního maršála v mnohem vhodnější situaci. Právě za dva dny, 5. srpna, k tomu bude příležitost, protože primátora zvou na koktejl pořádaný v důstojnickém klubu.

Awajovi se nabídka líbila a slíbil, že si ji promyslí.

Doktor Kaoru Šima se usmíval na svého vážného návštěvníka, který zavítal na chirurgii. Byl to rolník, který ušel mnoho mil, aby doktora požádal o vyšetření své ženy. Z popisu příznaků lékař poznal, že rolníkova manželka je těhotná. Slíbil, že navštíví jeho hospodářství přnejbližší příležitosti, až tím směrem bude mít cestu.

2

Dne 2. srpna oznámil Tibbets van Kirkovi, že poletí svrhnout atomovou pumu.

Rozebral s navigátorem skupiny celý plán, přičemž zdůraznil, jak velký význam bude mít při svržení pumy přesnost. Van Kirkovými zkušenostmi si byl jist. Znepokojovalo ho ale, že z Tinianu nikdy neletěl s Ferebeem a teď že už k tomu nebude příležitost. A navíc některé z osádky, s níž poletí, zná docela málo.

Van Kirk Tibbetsovy obavy nesdílel. Avšak krátce poté, co opustil Tibbetsovu pracovnu, mu na různých částech těla vyskočila bolestivá vyrážka. Oznámil to doktoru Youngovi, jenž ho uložil na ošetřovnu a hlásil případ Tibbetsovi, který ho raději poslal na vyšetření do nemocnice.

Byl podivnou nemocí ještě vyděšenější než samotný navigátor. V Tibbetsových představách „prostě neexistoval nikdo, pokud jde o přesnost navigace, kdo by dosahoval van Kirkovy třídy“. Proto poslal do vojenské nemocnice Ferebeeho, aby zjistil, jak na tom van Kirk vlastně je.

Byl to dobrý nápad. Ferebee si dělal z van Kirkovy smůly legraci a obviňoval ho, podle pacientových slov, „že se válím v posteli jen proto, abych upoutal pozornost několika pěkných sestřiček, které se tak hned nevidí“.

Když Ferebee odešel, navštívil navigátora doktor Young. Lékař soudil na „možnosti emocionálního původu“ nemoci. Zeptal se ho jiřímo: „Máte obavy z nastávajícího poslání?“

„Nemám.“

„Chcete opravdu letět? Máte přece ženu a ted i syna.“

„Chci letět.“

„Tak tedy leťte.“

V několika hodinách van Kirkova vyrážka úplně zmizela, takže

srpna byl propuštěn z nemocnice.

Týž den přiletěl na Tinian LeMay s rozkazem pro zvláštní liombardovací úkol číslo 13. Byl to v podstatě tentýž dokument, který Tibbets načrtl ráno 1. srpna, jen doplněný o další podrobnosti. Doba atomového úderu byla stanovena na 6. srpna. Cíle byly následující:

1.Hirošima, městská průmyslová oblast;

2.Kókura, vojenské sklady a město;

3.Nagasaki, městská oblast.

V rozkaze stálo, že žádné vlastní letouny „kromě těch, které jsou zde uvedeny, se nebudou čtyři hodiny před a šest hodin po shození pumy nacházet v okruhu padesáti mil od každého z uvedených cílů“.

Dvaatřicet kopií tohoto rozkazu bylo rozesláno velitelstvím na (Giuamu, Iwodžimě a Tinianu). Tibbets uzamkl svou kopii do sejfu a šel s LeMayem na prohlídku Little Boye, ležícího na podstavci v přísně střežené technické oblasti.

Krátce po druhé odpolední 4. srpna byl konferenční barák 509. skupiny zcela izolován vojenskou policií vyzbrojenou karabinami. Vojenští policisté neprodyšně uzavřeli vchod a obklíčili podlouhlou úzkou stavbu. Uvnitř připevňovali na dvě tabule zpravodajští důstojníci Házen Payette a Joseph Buscher letecké snímky Hirošimy a záložních cílů, které pak zakryli závěsy. Po stěnách místnosti visely mapy Japonska s upozorněním, že „za lehkomyslné mluvení se platí životy“.

V půl třetí dorazil Parsons se skupinou vědců. Mezi nimi byl podporučík Morris Jeppson, jenž před několika dny vyhrál sázku, když se s jedním důstojníkem přes elektroniku dohadovali, kdo z nich bude při náletu doprovázet Parsonse. Parsons vyňal z aktovky

kulatý plechový obal, z něhož technici vyjmuli film a založili do promítačky.

Ve tři čtvrti na tři se objevila britská skupinka. Jak Cheshire, tak Penney byli zachmuření, protože jim LeMay právě sdělil, že nikdoz nich na atomový úkol nepoletí. Usadili se za vědce a doufali, že se toto rozhodnutí ještě na poslední chvíli změní.

Caron, Duzenbury, Shumard, Stiborik a Nelson přišli v leteckých kombinězách. Právě se vrátili z cvičného letu na Rotu, který navigoval již zcela zdravý van Kirk. Tibbets po čtyřminutovém bombardovacím manévru nasadil po odhození slepé pumy k ostré zatáčce. Celé bombardovací zařízení fungovalo bezvadně.

Lewis, jenž za tohoto cvičného letu seděl v sedadle druhého pilota, téměř nepromluvil. Těsně před startem splnil trapnou povinnost sdělit svému bombometčíkovi a navigátorovi, že byli „vypíchnuti vyššími šaržemi“ a že na atomový nálet nepoletí. Tibbets konečně Lewisovi objasnil, že on poletí jako druhý pilot a Tibbets bude velitelem. Lewise však ani tentokrát nepřesvědčil

O tom, že to bude „v podstatě moje osádka“, která ten nálet uskuteční.

Caron přišel na poradu s čapkou od Brooklyn Dodgers na hlavě a byl odhodlán nechat si ji naraženou, pokud nedostane výslovný rozkaz ji sundat. Noc předtím totiž podlehl pod vlivem alkoholu Shumardovu naléhání, aby se dal ostříhat. Namazaný vojenský holič společně s Duzenburym opižlali Caronovi hlavu tak, že vypadal jako něco mezi „rašící prérií a Indiánem“.

Lewis přišel s hochy z Eatherlyho osádky, kteří byli ještě v rozjařené náladě po nočním flámu. Posadili se společně k Sweeneyho osádce, která se na pokyn svého velitele měla důstojně tvářit. Před poradou totiž Sweeneyho odvolali se třemi vědci do dílen. Ti instalovali na palubu Great Artiste celou sérii rádiových přijímačů a dalších zařízení pro automatický záznam na filmový pás. Vědci Sweeneymu vysvětlili, že tři zařízení tvarem a

hmotností podobná ručním hasicím přístrojům budou shozena na padácích z letounu nedaleko cíle. Miniaturní vysílače uložené ve válcovitých obalech budou získané údaje předávat na palubu letounu. Sweeney si naráz uvědomil, že mají-li přístroje dopadnout do určené oblasti, musí být jeho let perfektně synchronizován s Tibbetsovým.

Beser se objevil s Torném Classenem a oba se usadili dozadu k promítačce. Beser poradu pokládal za vítaný oddech „od vražedného tempa, které panuje v technické oblasti“. Po dokončení práce na uranové pumě ted sekundoval při konečné montáži pumy plutoniové. Těsně před tím, než odešel na poradu, mu vědec Ed Doll oznámil, aby byl připraven, že poletí také na druhý atomový úkol. Když se zeptal, kolik takových expedicí je v plánu, Doll odpověděl, že „právě tolik, kolik bude zapotřebí, aby toho nechali“.

Krátce potom vstoupili Ferebee a van Kirk a sedli si dopředu nedaleko generála Farrella.

Úderem třetí se objevil Tibbets v čerstvě vyžehlené tropické uniformě. S Payettem z jedné a s Buscherem z druhé strany vystoupil na stupínek. Oba zpravodajští důstojníci přikročili k tabulím. Parsons se připojil k Tibbetsovi na katedře. Seržant Spitzer se usilovně soustřeďoval, aby si zapamatoval dojmy pro svůj deník. Viděl, že Parsons byl „zpocený, držel se, aby nepokašlával a nešustil svými dokumenty“.

Přede dvěma měsíci navrhl kdosi z Parsonsova štábu, aby se puma „aktivovala“ až za letu. Groves a Oppenheimer byli proti, protože měli za to, že by se operace nemusela povést. Nicméně když Parsons viděl tolik havárií při vzletech na Tinianu, rozhodl, že vloží konvenční výbušninu s detonátorem do zadní části pumy, teprve až bude letoun ve vzduchu. Tím se poněkud sníží celkové riziko. Kdyby se letoun zřítil, uranový projektil by přesto mohl prolétnout hlavní, zasáhnout „terč“ a přivodit jadernou explozi.

O svém plánu Parsons ještě nikomu neřekl. Obával se, že kdyby se o tom Groves dozvěděl, byl by schopen na vzdálenost sedmi tisíc mil zasáhnout a záměr zmařit.

Když Tibbets promluvil, v místnosti ustal tlumený hovor:

„Naše chvíle nadešla. Před nedávném byla ve Spojených státech úspěšně vyzkoušena zbraň, kterou teď máme svrhnout na nepřítele. Dostali jsme rozkaz, abychom tak učinili.“

Pokývl Payettovi a Buscherovi, kteří sňali závěsy ze stěn.

Potom velitel oznámil cíle podle pořadí důležitosti: Hirošima, Kókura, Nagasaki. Nato určil tři bombardéry B-29, které budou plnit úkoly povětrnostního průzkumu. Eatherlyho Straight Flush poletí k Hirošimě, Jabbit III pod velením majora Johna Wilsona ke Kókuře a Full House pilotovaný majorem Ralphem Taylorem dostal přiděleno Nagasaki.

Sweeneyho Great Artiste a letoun No. 91 řízený majorem Georgem Marquardtem s fotografickými přístroji budou doprovázet Tibbetse ke skutečnému cíli, jehož definitivní volba bude závislá na údajích povětrnostního průzkumu. Kdyby bylo nutno pro špatné počasí vyloučit všechna tři města, Tibbetsův letoun se vrátí, přistane

na Iwodžimě a ještě za letu Parsons atomovou pumu zase „deaktivuje“.

Sedmá B-29 Top Secret pod velením kapitána Charlese McKnighta dostala za úkol letět na Iwodžimu a zaparkovat na hlídané stojánce vedle zvlášť vyhloubené jámy.

Tibbets pak představil Parsonse, který přistoupil přímo k věci:

„Puma, kterou co nevidět svrhnete, je v historii vojenství něco

zcela nového. Je to nejničivější zbraň, jaká kdy byla vůbec vyrobena. Domníváme se, že zničí všechno do vzdálenosti tří mil.“

Ozval se užaslý vzdech.

Parsons načrtl, jak vznikl a probíhal projekt Manhattan. Spitzer si později zaznamenal svoji reakci na to, co právě uslyšel: „Připadalo mi to jako nějaký bláznivý sen člověka s přehnanou fantazií.“

Pak dal pokyn technikovi, aby zapnul promítací přístroj. Dlouho se nic nedělo. Technik se stále hrabal v mechanismu a v tom se celuloidový pásek zamotal a přístroj začal trhat film.

Parsons nařídil operátorovi skoncovat s hledáním závady, vrátil se na stupínek, aby pokračoval:

„Film, který teď neuvidíte,“ udělal malou přestávku a smích uvolnil napětí v místnosti, „ukazuje jedinou zkoušku, kterou jsme provedli. Co se při ní stalo: Záblesk z exploze bylo vidět na deset mil. Vojáka stojícího deset tisíc yardů od výbuchu to srazilo na zem. Jiný voják vzdálený přes pět mil byl oslepen. Děvče v městečku vzdáleněm mnoho mil, od narození nevidomé, uvidělo záblesk světla. Exploze byla slyšet padesát mil daleko.“

Každý z přítomných byl jako očarován. I na Tibbetse, který věděl, oč jde, „to zapůsobilo“.

Parsons pokračoval:

„Nikdo přesně neví, co se stane, až bude puma shozena z letounu. To se nikdy nezkoušelo. Očekáváme, že se vytvoří mrak asi tohoto tvaru,“ namaloval na tabuli hřibovitý obrys, „který vystoupí do výšky třiceti a možná až šedesáti tisíc stop. Bude mu předcházet záblesk mnohem jasnější, než je sluneční svit.“

Buscher přisunul velkou krabici, z níž vytáhl ochranné tmavé brýle podobné těm, jaké nosí svářeči. Parsons vysvětlil, že tyto brýle bude mít každý člen osádky letounů, které budou v době výbuchu nedaleko cíle. Natáhl si jedny na oči a ukázal jim knoflík uprostřed. Jeho natáčením se dá zvyšovat a snižovat intenzita světla. Nad cílovou oblastí, pravil, musí být brýle ztmaveny naplno.

Zatímco Payette a Buscher rozdělovali brýle, Tibbets varovně poznamenal:

„Od této chvíle jste nejostřeji sledovaní a nejcennější hoši v celém letectvu. Žádné řeči – ani mezi sebou. Žádné dopisy domů. Žádná, ani nejmenší zmínka o možnosti nějakého úkolu.“

Potom uvedl podrobnosti trasy do Japonska, výšku letu v jednotlivých úsecích, výšku, z níž se bude bombardovat a pravděpodobný čas startu: časně ráno v pondělí 6. srpna.

Nato se ujal slova důstojník námořní letecké záchranné služby

a sdělil jim, že dosud nikdy nebyl žádný úkol tak důkladně zajištěn. Kolem japonskěho pobřeží budou hlídkovat bombardéry B-29 Superjumbo, zvlášť vybaveně ke koordinaci záchranných operací a k potlačení jakéhokoli nepřátelského odporu.

Námořní letouny a strážní čluny typu Dumbo budou rozmístěny po celé trase z Tinianu po Japonsko při letu tam i zpět. Budou připraveny snést se a zachránit každou osádku, která by byla nucena seskočit do moře. Letouny budou podporovány křižníky, torpédoborci a speciálními ponorkami „záchranářů“, přichystaných „vyplout třeba až na nepřátelský břeh, aby vás zachránily“.

Ještě než začala porada, Ed Doll radil Jeppsonovi, co má dělat, když padne do rukou nepříteli. V takovém případě „řekni.japončíkům všechno, co víš. My budeme vědět, žes jim to řekl. Oni se to nakonec stejně dovědí.“

Doll byl ovšem civilista. Buscher byl voják a ted jim kladl na srdce, jak se má chovat letec: zajatí členové osádky letounů mají uvést jen své jméno, hodnost a evidenční číslo. Připomněl, aby ze svých zavazadel odstranili všechny osobní věci a předměty, které by mohly nějak posloužit nepříteli.

Tibbets uzavřel formální část porady malým kázáním. Později si nevzpomněl, co tehdy říkal, a tak jediný záznam existuje od Spitzera:

„Plukovník začal tím, že cokoliv jsme všichni tady včetně jeho samotného dokázali, byly v porovnání s tím, co uděláme ted, jen hračičky. Pak říkal všechny obvyklé věci, ale pronášel je tak dobře, jako když je myslí doopravdy. Jak je hrdý, že může pracovat s námi, jak je naše morálka vysoká a jak to muselo být pro nás těžké nevědět, co vlastně děláme, myslet si třeba, že jen marníme čas, a že tenhle vergl je jen něčí potřeštěný výmysl. Že on osobně se cítí poctěn a je si jist, že i my se cítíme poctěni volbou pro toto poslání, jímž se – a tady všichni přítomní hlavouni pokyvovali – válka zkrátí přinejmenším o šest měsíců. A člověk měl pocit, že si myslí doopravdy, že ta puma skončí válku, a tečka.“

5. srpna rozmnožovací stroj vychrlil kopie jednostránkového operačního rozkazu číslo 35, jenž shrnoval všechny konečné přípravy pro atomový úder. Obsahoval především časový rozvrh počínaje údaji, kdy se jednotlivým osádkám bude podávat jídlo, až do posledního okamžiku, kdy si mohou před startem jít na chvíli odpočinout do svých quonsetů. Pozemnímu personálu rozkaz dopodrobna ukládal, které letouny a kdy budou startovat, kolik mají mít paliva a střeliva. O jediné pumě, která se měla naložit, se hovořilo pouze jako o „speciální“.

Klíčové údaje o očekávaném počasí nad západním Japonskem v nejbližších čtyřiadvaceti hodinách přicházely rádiem ze severní Číny na Mao Ce-tungův pokyn.

Po ranní mši měl Sweeney provést poslední předatomový let skupiny. Dostal od Tibbetse rozkaz, aby nad oceánem z výšky třiceti tisíc stop shodil ze svého letounu Great Artiste slepou pumu naplněnou betonem, aby vědci na Tinianu mohli sledovat její pád. Šlo o zkoušku zážehového mechanismu, podobnou, jakou Swe– eneyho osádka provedla už jednou ve Wendoveru, kdy roznětka vybuchla předčasně.

Po dosažení předepsané výšky hlásil Sweeney rádiem, že je připraven.

V hloučku vědců, kteří měli sledovat padající pumu, byl i Luis Alvarez, syn proslulěho chirurga z kliniky Mayo. Ještě na Massachusettském technologickém institutu vynalezl pozemní naváděcí systém, který se měl jednoho dne stát nepostradatelným zařízením téměř na všech letištích světa. Později v Los Alamos vedl tým, jenž zkonstruoval složitý zážehový mechanismus atomové pumy. Na Tinianu vyvinul přístroj, který měl být shozen ze Sweeneyho letounu nad cílové město a měřit tlakovou vlnu atomové pumy.

Ted čekal se sluchátky na uších na přerušení stálého tónu, který bude signalizovat, že pokusná puma opustila Sweeneyho letoun. Věděl přesně, jak půjdou jednotlivé úkony za sebou, pokud ovšem bude všechno náležitě fungovat. Má to být přesně tak jako zítra, až bude svržena skutečná puma.

Po opuštění letounu se přetrhnou vodiče, které na pumu byly napojeny. Tím se přeruší zvukový signál a současně se zapojí první spínač v pumě. Ten z řady postupně aktivuje další, až elektrický proud dodávaný z baterií uvnitř pumy projde k poslednímu obvodu, kde je elektrický detonátor. Jakmile jej proud dosáhne, uvede v činnost trhavinu. Půjde-li zítra všechno bez problémů, výbuch prožene uranový projektil hlavní a nastane atomová exploze.

Alvarez slyšel, že signál zmlkl. To znamenalo, že puma byla odhozena. Měl se zapojit první spínač. Sweeney nasadil k nařízené 155stupňové zatáčce. V pumě se ted na nastavený počet sekund zapojilo časovači zařízení a pak sepnulo další spínač v obvodu. Tím elektrický proud „došel“ až ke spínači, který ovládal zařízení k měření výšky spojené s barometrem. Bylo nastaveno tak, aby se spínač aktivoval ve výšce pěti tisíc stop nad zemí. Nakonec vstoupil do hry nejcitlivější prvek celého řetězu. Byl to miniaturní radiolokační přístroj, rovněž zabudovaný uvnitř pumy. Radiolo- kátor vysílal vlny, které se odrážely od zemského povrchu a byly zachycovány anténami vyčnívajícími z pumy jako podivná tykadla. Radiolokátor byl seřízen tak, aby zapojil poslední spínač celého obvodu ve chvíli, kdy puma bude 1850 stop nad povrchem.

Při tomto pokusu se měl ve výši 1850 stop ukázat obláček dýmu na znamení, že celý zážehový okruh pracoval bez závad. Alvarez s ostatními vědci pečlivě pozorovali dalekohledy, kdy se objeví dým.Čekali marně.Pokusná puma proletěla plánovanou výškou stanovenou k výbuchu a dým nikde. Pak zmizela v oceánu.

Alvarez se obrátil ke kolegům:

„Báječné, přímo báječné,“ ironizoval. „Zítra to máme shodit na Japonsko a pořád to neumíme seřídit.“

Sweeney nebyl nikterak překvapen. Zatímco japonské pumy zpravidla explodovaly předčasně, konvenční pumy vyrobené ve Spojených státech často nevybuchovaly, jak mu bylo známo, vůbec. U tak složité nové pumy je naděje na úspěch dost malá.

Předpovídal, že puma, kterou zítra shodí Tibbets, bude „sle– pejš“, že nevybuchne.

Skupina mužů vedená vědcem Bernardem Waldmanem, profesorem fyziky vypůjčeným z univerzity Notre Dame, dokončovala ve žhnoucím slunci na dílenské letištní ploše vybavování bombardéru No. 91 pro jeho nastávající úkol. Nordenův zaměřovač zaměnili kamerou pro rychlé snímkování. Kameramanem bude Waldman osobně.

Ve 14.15 hodin vyklepal dálnopis v operační místnosti 509. smíšené skupiny od LeMaye na Guamu schvalovací rozkaz, že letoun s atomovou pumou odstartuje za dvanáct hodin, takže cíle dosáhne druhý den ráno mezi osmou a devátou hodinou.

Ve 14.30 hodin odeslal Ed Doll do Los Alamos šifrovaný telegram. Hlásil, že ani důkladným pátráním, o němž mu podal zprávu Beser, „nebylo zjištěno, že by Japonci používali frekvence, na nichž pracuje radiolokátor atomové pumy“.

K 15.00 hodin Morris Jeppson a tři důstojníci z 1. zbrojní letky dokončili zabudování kontrolního panelu mezi pumovnicí, navigačním prostorem a pilotní kabinou v letounu, jenž bude řídit Tibbets. Deska měla třicet palců na výšku a byla asi dvacet palců široká. Byly na ní spínače, měřicí přístroje a signální světelné indikátory. Z její zadní části vedly čtyři silné kabely, každý o čtyřiadvaceti žilách, připomínající pupeční šňůru, do pumovnice.

kde budou napojeny na atomovou zbraň. V okamžiku, kdy bude puma shozena, se automaticky vypojí.

Na panelu se měl kontrolovat stav bateriových napájecích zdrojů v pumě, zjišťovat, zda nedošlo k nějakému zkratu v zážehovém okruhu, registrovat, zda se předčasně nezapojil některý ze spínačů, a ověřovat řádnou funkci přístroje měřícího barometrický tlak a radiolokátoru.

Zatímco se Jeppson a jeho tým pachtili uvnitř bombardéru, přistavil lakýrnický mistr žebřík k přídi letounu a celý nevrlý lezl nahoru s plechovkou barvy a štětcem.

Tibbets ho vytáhl od softballu, strčil mu do ruky kus papíru a přikázal, aby to namaloval na letoun určený k úderu „hezky pěkně velké“.

Na papíru byla dvě slova: ENOLA GAY.

V 15.30 hodin se kolem atomové pumy, již uložené na vozíku, shromáždila skupina vědců, vojenských policistů a bezpečnostních agentů. Na znamení majora Uanny, jenž pumu napřed pečlivě přikryl plachtou, vozík připojili k traktoru a náklad pomalu za doprovodu odvezli z technické oblasti.

Jak vozík se strážemi pojížděl půl míle po asfaltu k Enole Gay, tak to některým pozorovatelům připadalo jako vojenský pohřeb. Zbraň byla vyzdvižena do pumovnice a zavěšena na speciální hák. Pak se patnáct stop dlouhá dvířka pumovnice zabouchla.

Do startu zbývalo málo přes deset hodin.

V 16.15 hodin oficiální fotograf skupiny vyfotografoval Tibbet– se, Ferebeeho a van Kirka společně s Lewisem a celou kmenovou osádkou Enoly Gay před velitelstvím 509. smíšené skupiny. Nálada byla dobrá, šprýmovalo se na téma, že Caron odmítá sejmout baseballovou čapku. Po fotografování se Lewis a zbytek osádky rozhodli, že si zajedou prohlédnout svůj bombardér.

U Enoly Gay je zastavili vojenští policisté. Zklamaný, ale stále ještě žoviální Lewis, obcházel 

B-29.Znenadání, jak vzpomíná Caron, zařval:

„Co, u všech čertů, dělá tohle na mé mašině??“

Pilot a členové osádky zírali na nápis ENOLA GAY.

Lewis, jak připustil později, byl „velmi vzteklý. Tak jsem zavolal důstojníka, který měl na starosti údržbu, a ptám se ho, kdo to tam napsal? Odmítl odpovědět. Tak jsem mu řekl: Dobrá, chci ale, aby to zmizelo. Zavolejte své chlapy a odstraňte ten nápis z letounu! Namítl, že nemůže. Já povídám, co to u čerta kecáte? Kdo vám dovolil to tam dát? On řekl, že plukovník Tibbets.“

Lewis jel zpět na velitelství skupiny a vřítil se do Tibbetsovy kanceláře.

O tom, co se dělo dál, se zprávy rozcházejí. Podle Lewisovy verze „Tibbets tušil, proč tam jdu. Povídám, plukovníku, vy jste nařídil, aby namalovali na můj letoun nějaké jméno? A on řekl, já myslel, Bobe, že nebudeš nic namítat. Měl jsem dojem, že byl v rozpacích.“

Tibbets tvrdil, že byl všechno, jen ne v rozpacích. Než pojmenoval bombardér po své matce, radil se s Ferebcem, s van Kirkem a s Duzenburym. Nikdo z nich nic nenamítal. S Lewisem o tom Tibbets nemluvil, „protože mi bylo lhostejné, zda to Bobovi vadí či nikoli“.

Toho rána v technické oblasti a potom v podvečer v letounu nacvičoval Parsons vkládání výbušniny a detonátoru do atomové pumy. Byla to delikátní práce znesnadňovaná stísněným prostorem, nedostatečným světlem a horkem k udušení, které v pumovnici Enoly Gay vládlo.

Když konečně z bombardéru vylezl, čekal na něj generál Farrell. Podíval se na Parsonsovy odřené ruce a nabídl mu pár vepřovicových rukavic.

Parsons zavrtěl hlavou:

„To bych se neodvážil navléct. Neměl bych ten cit.“

V 19.17 hodin Farrell zaslal Grovesovi telegram, v němž mu dával na vědomí, že Parsons hodlá aktivovat pumu po startu. Až Groves tento telegram dostane, bude příliš pozdě, než aby s tím mohl něco dělat.

V 19.30 hodin zástupce velitele 509. smíšené skupiny Classen na Tibbetsův pokyn instruoval tucet pozemních důstojníků, co všechno musí splnit od této chvíle do startu.

Především musí odvést vědce a nejvyšší vojenské osobnosti do „bezpečných“ prostorů daleko od North Fieldu. Nebylo možné dávat v sázku ztrátu nenahraditelných nukleárních vědců v případě nečekané jaderné exploze. Ovšem v okamžiku, kdy k tomu mělo dojít, mnoho z nich odmítlo odejít. Argumentovali tím, že v případě takové nehody by se nezachránil na Tinianu téměř nikdo.

Každých padesát stop po obou stranách vzletové dráhy byly rozestaveny požární vozy vyčleněné pro start Enoly Gay.

Doktor Young dostal pokyn, že v případě havárie se jeho záchranné čety nesmějí ničeho dotknout, dokud vybraná skupina z první zbrojní neprozkoumá trosky a jejich stupeň radioaktivního

zamoření. To byl první a jediný náznak, z něhož Young pochopil, že nová zbraň je atomová.

Kolem 20.00 hodin začali Perryho kuchaři vyvařovat jídla, která se budou od půlnoci osádkám před odletem do boje servírovat. Ze třiceti různých pokrmů si mohli vybrat kompletní snídani, oběd nebo večeři. S sebou si mohli vzít balíčky s obloženými chlebíčky na posílení, až budou nad Japonskem. Když se Perry přesvědčil, že je o letce postaráno, začal osobně připravovat ananasové lívance, o něž požádal Tibbets.

Perrymu všeho všudy řekli, že jde o ,,nejdůležitější nálet celé války“. To mu stačilo. Začal plánovat „oslavnou hostinu“ po návratu letců.

 3

Toho dne v šest večer se začali scházet hosté do důstojnického klubu ke koktejlu na počest nového Hatova náčelníka štábu. Mezi civilisty byli místní guvernér, vysocí úředníci a primátor Awaja.

Hata a jeho nový náčelník štábu přecházeli od jedné skupiny ke druhé, usrkávali saké a navazovali zdvořilostní rozhovory. Awaja čas od času proklouzl do salónu, kde čekal Marujama s nádobou na saké, jež však byla naplněna studeným čajem. Primátor byl abstinent a Marujamovou povinností bylo dolévat jeho kalíšek tak, aby nedošlo k trapné situaci, že by musel odmítnout přípitek.

Jakmile se mezi hosty objevil podplukovník Ója, Hata, dychtící po novinkách z první ruky o situaci v Tokiu, ho vzal stranou. Ója se právě vrátil z hlavního města a hlásil, že morálka je stále vysoká. Oba krátce projednali poslední Ójovu zprávu o vojenské situaci. Měla se posoudit na informační poradě, již Hata svolával na zítřek na devátou ranní.

Za necelých dvanáct hodin se měli sjet do Hirošimy četní vysocí důstojníci, kteří v obraně západního Japonska zastávali klíčová postavení.

Když se konečně primátoru Awajovi podařilo Hatu dostihnout, polní maršál mu jen neurčitě přislíbil, že si o civilních otázkách promluví v nejbližších dnech. Zklamaný primátor se rozhodl jít domů. Jeho manželka se právě vrátila do Hirošimy a přivezla jejich tříleté vnouče.

Marujama doprovodil primátora domů a oba se rozloučili s tím, že se uvidí jako obvykle ráno po osmé.

Ve 21.22 hodin, krátce poté, kdy se oba rozešli, ohlásil hirošimský rozhlas přípravu na letecký poplach. Osm minut nato jej odvolal. Pro doktora Šimu, který vyjížděl za město, předběžné varování signalizovalo další probdělou noc. Kdykoli byl pryč, měl starosti o své pacienty. Jenže bylo nemyslitelné, aby odmítl návštěvy svých nemocných na venkově. Čekala ho perná celonoční práce a cestování z jednoho hospodářství na druhé. Odhadoval, že se do Hirošimy nedostane dřív než před osmou ráno.

Spojovací středisko na velitelství 2. vševojskové armády pokračovalo v odposlechu rozhovorů mezi americkými letouny a pozemními řídícími stanovišti. Ze zpráv bylo jasné, že Japonsko může očekávat další sérii krutých náletů. Skutečně, na trase do Japonska s úkolem klást miny v Japonském moři mezi japonskými mateřskými ostrovy bylo 30 bombardérů, 65 se jich připravovalo k bombardování Ságy a 102 bombardéry měly shazovat zápalné pumy na Maebaši, 261 bombardér letěl do oblasti Nišinomija– Mikage, 111 mělo namířeno na Ube a 66 na Imabari.

Ve 24.25 hodin vyzvala hirošimská rozhlasová stanice civilní obyvatele, aby se odebrali do „bezpečných prostorů“. Trvalo dvě hodiny, než mohli lidé opět opustit kryty. Tento poplach ani trochu nepřidával na náladě unavenému obyvatelstvu tak často vyháněnému z domovů falešnými poplachy.

 4

V noci z 5. na 6. srpna někteří letci na Tinianu zabrousili do jídelny ochutnat lahůdky, které jim Perryho kuchaři uchystali. Tibbets, Ferebee a van Kirk snědli několik podnosů ananasových lívanečků. Nicméně bylo dost takových, které jídlo nelákalo. Leželi na kavalcích, vzpomínali na své drahé, upadali do sentimentality a utápěli stesk po domově kradmým douškem whisky. Několik málo jich spalo.

Ve 22.30 hodin zavolali osádky tří povětrnostních letounů k předletové přípravě. Ferebee hrál tou dobou o stošest poker. Přitom vykládal oblíbený tinianský příběh, jak si jeden důstojník z 509. smíšené skupiny s ošetřovatelkou šli zaplavat do moře v rouše Adamově a Evině. Mezitím jim někdo ukradl na pláži šaty a oni potom museli mašírovat nazí skoro dvě míle domů do baráků. Van Kirk trávil čas kontrolou své výbavy, znovu se probíral tím, zda má s sebou všechny navigační přístroje a zda má všechny tužky do špičata ořezány. Caron seděl tiše a vzpomínal na manželku. Nelson si četl v posledním čísle Reader’s Digestu. Shumard se pokoušel spát. Stiborik šel do katolického kostela, aby se vyzpovídal. Parsons s Jeppsonem probírali znovu seznam úkolů, jež je čekají, jakmile se letoun dostane do vzduchu. Lewis se potuloval kolem haly pro osádky, kde měla být o půlnoci poslední porada.

Beser měl napilno s plněním úkolu, který ideálně vyhovoval jeho temperamentu. Tibbets ho pověřil, aby podal příslušné informace Billovi Laurencovi z listu New York Times, akreditovanému při projektu Manhattan. Beserova barvitá líčení později pomohla Laurencovi shrábnout za své reportáže Pulitzerovu cenu.

Beser stále ještě vykládal, když ho krátce před půlnocí zavolali na poradu.

Před halou pro osádky mu vědec Ed Doll podal kousek rýžového papíru s uvedením rádiových frekvencí radiolokátoru, jimiž si puma „odměří“ vzdálenost od povrchu země. Rýžový papír použil proto, aby ho Beser mohl spolknout, kdyby mu hrozilo zajetí.

O půlnoci vešel Tibbets do haly, aby promluvil k šestadvaceti letcům, kteří s ním poletí nad Japonsko.

Ani jednou za ten rok, co velel 509. smíšené skupině, nevyslovil před nikým slovo „atomový“ a „jaderný“. I na závěrečné předletové poradě hovořil o nové zbrani jen jako o „velice mocné“, která může „učinit konec válce“.

Kladl osádkám na srdce, aby ve chvíli exploze měly na očích své brýle. Potom do několika strohých vět zformuloval pravidla pro úspěšné splnění úkolu: „Dělejte svou práci. Plňte rozkazy. Žádné švindlování ani riskování.“

Poté předstoupil meteorologický důstojník s následující situační zprávou: cesta do Japonska je prakticky bezoblačná; oblačnost nad cílovými městy se pravděpodobně k ránu rozpustí. Spojovací důstojník oznámil kmitočty, jichž se bude používat v jednotlivých etapách plnění úkolu, a seznámil osádky s rozmístěním záchranných lodí a letounů.

Nakonec sdělil pár pokynů pro každého specialistu Tibbets: navigátorům připomněl místo nad Iwodžimou, kde se mají setkat tři

letouny, zadním střelcům, aby zkontrolovali, zda má každý svých tisíc nábojů; palubním technikům, aby zjistili, zda má každý 7400 galonů paliva – s výjimkou Enoly Gay, která bude mít prosnadnější start o 400 galonů méně – a radistům připomněl nový volací znak Dimples.

Patnáct minut po půlnoci dal znamení kaplanovi Downeymu a ten vyzval přítomné, aby sklonili hlavy. Potom začal číst zvučným hlasem ze zadní strany nějaké obálky modlitbu, kterou složil pro tuto příležitost;

„Všemocný otče, vyslechniž modlitbu těch, kdo tě milují. Prosíme tě, abys stál při těch, kdo statečně brázdí výšiny tvých nebes, jdouce potírat naše nepřátele. Střež a ochraňuj je, prosíme tě, když spěchají splnit své úkoly. Nechť oni i my poznáme tvou sílu a moc a nechť vyzbrojeni touto mocí přivedou válku k rychlému konci. Prosíme tě, aby konec války nastal brzy, abychom opět poznali mír na zemi. Nechť mužové, kteří poletí této noci, jsou v tvé péči bezpečni a nechť se nám v bezpečí vrátí. Vždy budeme v tebe věřit vědouce, že tvá péče nás provází nyní a navěky. Ve jménu Ježíše Krista amen.“

V      1.12 hodin posbíraly automobily osádky dvou B-29 určených k doprovodu Enoly Gay: osádku bombardéru Great Artiste, který bude pilotovat Sweeney, a osádku bombardéru No. 91 s velitelem Marquardtem.

V      1.15 hodin vůz naložil osádku Enoly Gay. Tibbets a Parsons seděli vpředu u řidiče. Vzadu se tísnili van Kirk, Ferebee, Lewis, Beser, Jeppson, Caron, Shumard, Stiborik a Nelson. Všichni měli světle zelené bojové overaly. Jediným označením byly identifikační štítky na krku. Beserův měl označení písmenem „H“, Hebrew, žid.

V      1.37 hodin odstartovaly současně tři povětrnostní průzkumné letouny z rovnoběžných drah na North Fieldu.

V      1.51 hodin vzlétl Top Secret na Iwodžimu, kde bude vyčkávat v pohotovosti.

Každou minutu, kterou měl Duzenbury k dispozici po závěrečné poradě, věnoval Enole Gay. Vždycky strávil nejméně dvě hodiny „předletovou prověrkou^’, protože ať si mysleli Tibbets nebo Lewis co chtěli, palubní technik „věděl, že toto je jeho letoun“.

Duzenbury nejprve zvolna obešel celý bombardér a zkoumal ho vizuálně, „aby tam nebyla nejmenší maličkost vybočující z normálu“, prověřil, zda každý nýt je na svém místě. Potom asi kolem jedné po půlnoci vstoupil na palubu Enoly Gay se seznamem v ruce.

Především se šel podívat na své vlastní stanoviště za Lewisovýmkřeslem. Kontrola přístrojové desky trvala krátce, pyšnil se tím, že je vždycky v perfektním stavu. Pak vlezl do kabiny a kontroloval regulátory, spínače a číselníky. Když si ověřil, že je všechno v pořádku i tam, vrátil se do prostoru, který sdílel s navigátorem van Kirkem a radistou Nelsonem. Ted tam byl ještě Jeppsonův kontrolní panel zaznamenávající funkce pumy.

Duzenbury otevřel malý kruhovitý vzduchotěsný příklop umístěný pod vstupním otvorem do dlouhého tunelu vedoucího do zadní části trupu letounu. Nohama se spustil napřed dolů a ocitl se u zadní části atomové pumy.

Pomocí baterky lezl podél její pravé strany a pak vystoupil na rampu probíhající podél celé pumovnice. Odtud poprvé uviděl nejnákladnější pumu na světě. Před válkou byl lesníkem, a proto mu připadala jako těžký dlouhý kmen stromu. Kabely vedoucí do ní z Jeppsonova kontrolního panelu a antény působily, že se ani v nejmenším nepodobala žádné pumě, jakou kdy předtím viděl.

Pokračoval po rampě a všechno kontroloval, obešel čelo pumy a druhou stranou se vracel. Když byl znovu u jejích zadních stabilizátorů, všiml si dvou neobvyklých nádob, které tam podle jeho názoru neměly co dělat. Téměř nevědomky do nich kopt.

Palubnímu technikovi totiž nikdo neřekl, že v nich je jednak výbušnina, jednak nástroje, jimiž bude později Parsons pumu aktivovat.

Už chtěl obě nádoby vyhodit, když vtom otevřený poklop pumovnice ozářilo pronikavé světlo. Celý vyplašený vylezl průlezem do van Kirkovy kabiny. Světlo bylo všude. Šel dál do pilotní kabiny a tam zůstal s otevřenými ústy stát.

Enola Gay byla ze všech stran obklopena světly.

Mezi Kliegovými uhlíkovými světlomety a pojízdnými generátory se tlačilo na sto lidí, fotografů, filmařů, důstojníků, vědců, bezpečnostních agentů a vojenských policistů. Ohromený a poněkud otrávený se vrátil ke svému seznamu.

Světla a filmaře objednal generál Groves, jenž chtěl mít dokumentární záznam odletu Enoly Gay. Jedině pro nedostatek místa neletěli filmaři na bombardovací misi s sebou.

Když Tibbets vystoupil z vozu, byl okamžitě obklopen kameramany. Groves ho telegraficky varoval, že ho čeká „drobet dělání reklamy“, ovšem toto byla podle jeho soudu „kompletní hollywoodská sláva s celou parádou. Čekal jsem, že na letiště vypochoduje lev MGM (Metro Goldwyn Meyer – pozn. překl.) nebo že se na nebi rozsvítí Warnerova značka. Celě to bylo trapné.“

Velitel poslušně plnil, co na něho křičeli. Otáčel se nejprve semhle a potom tamhle, usmíval se, tvářil se vážně nebo ,,vypadal zaměstnaně“.

Parsons mystifikovaný celou tou karnevalovou atmosférou se obracel od jednoho ke druhému s dotazem, co se děje. Jeden vlezlý fotoreportér, který plukovníka neznal, ho přistrčil k podvozku Enoly Gay a pravil „budeš slavnej – směj se!“

Parsons se na fotografa zaškaredil, ten pokrčil rameny a připojil se k novinářům tísnícím se kolem Besera, který stále ještě poskytoval informace Billu Laurencovi z New York Times.

Poručík měl s sebou přenosný magnetofon, na nějž zamýšlel zaznamenat reakci osádky na atomový výbuch. Měl sdílnou povídavou náladu a vybízel fotografy, aby si vyfotografovali také ostatní členy osádky, protože „ti hoši budou stejně tak důležití jako my“.

Shumard a Stiborik se úslužně ukláněli. Radistu Nelsona, jenž vyrostl na zápraží Hollywoodu, napadlo, že „někteří lidé se chovají jako při natáčení druhořadého filmu“.

Reportér Laurence požádal Lewise, aby si za letu Enoly Gay vedl zápisky, které otiskne ve svých novinách. O penězích se nemluvilo, ale Lewis věděl, že „pár dolárků“ to může hodit.

Pak promluvil k osádce. Jak později vzpomínal Nelson, „Lewis se na nás dlouze a upřeně podíval a řekl, hele, mládenci, tahle puma stojí víc než letadlová loď. Dokázali jsme ji udělat, dokážeme vyhrát válku, jen to nezbodejte. Tohle musíme perfektně zvládnout! Dával na srozuměnou, že co se jeho týče, jsme pořád jeho osádka a že to děláme hlavně pro něho.“

Caron v oslnivém světle mžoural kolem dokola a zatvrzele odmítal sejmout svou baseballovou čapku. Společně s mnoha jinými u letounu pokládal celou scénu „za poněkud bizarní. Musel jsem si připásat pistoli, přičemž mne pořád zastavovali a fotografovali.“

Chtěl si s sebou vzít svůj fotoaparát, ale ve všem tom rozčilení ho zapomněl na kavalci. Nicméně to byl on, kdo měl přivézt nejpamátnější snímky ze všech. Jakýsi kapitán od pozemní armády mu hodil svůj aparát a řekl: „Fotografuj nad cílem všechno, co stihneš!“

Velitel poslušně plnil, co na něho křičeli. Otáčel se nejprve semhle a potom tamhle, usmíval se, tvářil se vážně nebo ,,vypadal zaměstnaně“.

Parsons mystifikovaný celou tou karnevalovou atmosférou se obracel od jednoho ke druhému s dotazem, co se děje. Jeden vlezlý fotoreportér, který plukovníka neznal, ho přistrčil k podvozku Enoly Gay a pravil „budeš slavnej – směj se!“

Parsons se na fotografa zaškaredil, ten pokrčil rameny a připojil se k novinářům tísnícím se kolem Besera, který stále ještě poskytoval informace Billu Laurencovi z New York Times.

Poručík měl s sebou přenosný magnetofon, na nějž zamýšlel zaznamenat reakci osádky na atomový výbuch. Měl sdílnou povídavou náladu a vybízel fotografy, aby si vyfotografovali také ostatní členy osádky, protože „ti hoši budou stejně tak důležití jako my“.

Ve 2.20 hodin byl pořízen poslední skupinový snímek. Tibbets se obrátil k osádce a řekl, „okay, jdem na to.“

Nějaký fotoreportér chytil Besera a chtěl „ještě jeden poslední pohled na rozloučenou“.

Beser se na něho naježeně osopil, „Čerta rozloučenou! My se vrátíme!“ A vyšplhal se, náhle celou tou reklamou unavený, po žebříku do Enoly Gay

Za Beserem následovali Ferebee a van Kirk, kteří měli na hlavě baseballové čapky jako Caron. Shumard a Nelson měli polní vojenské čepice, Stiborik čepici lyžařskou. Nakonec zůstali na zemi jen Parsons a Tibbets rozmlouvající s Farrellem. Náhle generál ukázal na Parsonsovu kombinézu a udiveně pronesl:

„Kde máte svou pistoli?“

Parsons si zapomněl vyzvednout osobní zbraň ze skladu. Kývl na nejbližšího vojenského policistu, který si odepnul opasek s pistolí a podal mu ho. Ten si ho připjal kolem pasu, rychle poděkoval a neohrabaně šplhal do kabiny. Parsons jako všichni ostatní měl pod kombinézou záchrannou vestu s udicemi, pitnou vodou, balíček první pomoci a nouzovou zásobu potravin. Přes ní měli popruhy na padák a jednomístný záchranný člun. A úplně navrch byla jako brnění neprůstřelná vesta proti střepinám granátů.

Aniž to ostatní věděli, Paul Tibbets měl v kapse kombinézy ještě malou kovovou krabičku. V ní bylo dvanáct kapslí obsahujících smrtelnou dávku kyanidu draselného. Při prvním náznaku nebezpečí nad Japonskem je měl rozdat ostatním. Kdyby jim hrozilo zajetí, měl je vyzvat, že si mohou bud vystřelit mozek nebo spáchat sebevraždu otrávením. Tibbetsovi bylo známo, že tento postup byl speciálně připraven pro atomový úkol, protože „kdybyste tam byli sestřeleni, dovedete si představit, co všechno by Japonci podnikli, aby z vás dostali, co jste tam dělali? Takže chcete-li se vyhnout mučení, nejlepším východiskem bude pistole nebo jed.“

Když se loučil s Farrellem, měl však jiné, bezprostřednější starosti – týkaly se možnosti havárie při startu, jaké na Tinianu postihly v uplynulých týdnech tolik letounů.

Enola Gay byla pravděpodobně nejvíce kontrolovaným letounem na světě. Ale dosud nebyla vynalezena taková kontrola, která by zaručila, že v poslední chvíli neselže nějaká klíčově důležitá součástka.

Usměvavý Tibbets rovněž vyšplhal do Enoly Gay. Když dosedl do svého sedadla, sáhl si podvědomě do náprsní kapsy, aby se ujistil, že tam má svou otlučenou aluminiovou cigártašku. Považoval toto pouzdro za svůj šťastný talisman a nikdy bez něj nelétal.

Fotoreportér se vyšplhal po žebříku a fotografoval Ferebeeho zaměřovači stanoviště v přídi letounu. Bombometčík byl rád, že dal předtím rozkaz pozemnímu personálu, aby důkladně prohledal celý letoun a odstranil „všechny zbytečné předměty“. Mezi nimi bylo šest balíčků prezervativů a tři páry dámských hedvábných kalhotek, které podle něho „do bombardéru nepatřily“.

Caron se připásal u svého kulometného dvojčete vzadu.

Utěšoval se, že v případě havárie při startu má v zádi „o chloupek lepší naději na přežití“. Jako talisman měl s sebou fotografii manželky a dcery. Shumard dřepící v boční věži měl malou panenku. Naproti u druhé věže Beser a Stiborik na talismany nevěřili – Stiborik si myslel, že lyžařská čepice vykoná stejnou službu.

Nelson na svém stanovišti u průlezu do pumovnice vylovil zpola rozečtenou knížku a položil ji na stolek vedle sebe. Pár stop odtud van Kirk rozkládal své nádobíčko – tužky a mapy.

Před navigátorem seděli na polštářích na podlaze Parsons a Jeppson a trpělivě poslouchali, jak okolo nich probíhá předleto– vá příprava. Nakonec Tibbets zavolal Duzenburyho:

„Všechno v pořádku, Dúz?“

„Všechno v pořádku, plukovníku.“

Tibbets odsunul postranní okénko pilotní kabiny a vyklonil se.

Smečka fotografů se vrhla fotografovat nad lesknoucím se novým nápisem Enola Gay jeho hlavu.

„Okay, kamarádi, zhasněte ta světla. Už musíme letět.“

Tibbets přikázal Duzenburymu, aby nastartoval třetí motor. Když se hladce rozběhl, nařídil start čtvrtého, pak prvního a nakonec druhého motoru.

Lewis si zapsal do svého bloku pro New York Times:

„Motory nastartovány ve 2.27 hodin.“

Druhý pilot se podíval na Tibbetse, který kývl. Lewis stiskl tlačítko palubního telefonu.

„Tady Dimples osm dva pro věž severní Tinian. Žádám povolení k pojíždění a startu.“

„Věž pro Dimples osm dva. Pojíždění povoleno. Start z dráhy A jako Adam.“

Ve 2.35 hodin dosáhla Enola Gay začátku vzletové dráhy.

Džíp, který vedl bombardér, se vracel po ploše a jeho reflektory vždy nakrátko osvítily požární vozy a ambulance parkující každých padesát stop po obou stranách dráhy.

Ve 2.42 hodin zasvítil ze vzdáleného konce plochy a potom odjel stranou.

Tibbets řekl Lewisovi, aby zavolal věž.

Její odpověd přišla okamžitě:

„Věž pro Dimples osm dva. Start povolen.“

Tibbets naposledy pečlivě zkontroloval přístrojovou desku. Vzletová hmotnost byla 150 000 liber. Pětašedesátitunová Enola Gay se 7000 galony paliva, s pětitunovou pumou a s dvanácti muži na palubě musí vyvinout takovou sílu, aby zvedla do vzduchu 15 000 liber nadváhy. Tibbets se rozhodl: podrží bombardér na zemi do posledního okamžiku a urychlí ho na nejvyšší možnou startovací rychlost před zvednutím do vzduchu.

Lewisovi o svém záměru neřekl.

Druhý pilot měl však divné pocity. Věděl, že Enola Gay má naloženo značně přes váhu a domyslel si, že příští sekundy mohou být „kritické“.

Ferebee na druhé straně byl zcela klidný a přesvědčený o tom, že Tibbets „to všechno vykoumal“.

Van Kirk se díval, jak se sekundová ručička jeho hodinek blíží k 2.44 hodinám. Dokud nebude bombardér ve vzduchu, nemá co na práci.

O minutu později pokynul Tibbets Lewisovi „jedeme!“ a otevřel naplno plyn. Enola Gay se začala rozjíždět. Velitel upíral oči na otáčkoměr a na manometr plnicího tlaku. Dvě třetiny dráhy měli za sebou a ručička byla stále pod 2500 otáčkami za minutu, tedy pod hodnotou, jíž bylo podle Tibbetsových výpočtů zapotřebí ke startu. Manometr ukazoval pouze 40 palců, což bylo nedostatečné.

V bočních věžích si vyměňovali Shumard se Stiborikem nervózní pohledy. Beser se na ně klidně usmíval. Věděl, že se nic nemůže stát. Daleko vpředu se Duzenbury nervózně vrtěl u své přístrojové desky. Chápal, co Tibbets chce, ale nemohl nemyslet na to, zda „mašinu vůbec někdy zvedne!“

Lewis pohlížel znepokojeně na přístrojovou desku před sebou, která byla jako Tibbetsova. Venku se kolem míhaly ambulance a požární vozy.

„Je moc těžká!“ zařval Lewis. „Už ji zvedni!“

Tibbets si ho nevšímal a držel bombardér dál na rozjezdové dráze. Lewis instinktivně sáhl po řídicí páce před sebou.

„Ne! Nech to!“ zakřičel Tibbets.

Lewisova ruka strnula.

Beser náhle pocítil strach, jaký už dávno měli Stiborik se Shumardem. Ze zoufalství poznamenal: „Hergot – nedojde nám už brzo ta dráha?“

Lewis mrkl na Tibbetse, který zíral dopředu do tmy na zlom, kde na okraji srázu dráha končila.

Lewis už nervově nevydržel. Ale v okamžiku, kdy jeho ruka sevřela řídicí páku, Tibbets přitáhl páku k sobě. Enola Gay zvedlapříď a letoun se odlepil od země. Pod ním bylo už jen černočerné moře.

Z úkrytu poblíž vrcholku hory Lasso sledoval start důstojnický čekatel Kidzo Imai. Půldruhé hodiny pozoroval světla, záblesky fotoblesků, vrčení kamer a hřmot lidí. Nemohl přijít na to, co to všechno znamená.

Bombardér, který byl středem této pozornosti, startoval přesně z téže dráhy, kterou pomáhal stavět.

Dvě minuty po Enole Gay odstartoval Great Artiste a za ním ve 2.49 hodin bombardér No. 91. Teď byly tři průzkumné povětrnostní letouny a další tři letouny určené k plnění zvláštního bombardovacího úkolu číslo 13 ve vzduchu a podle časového plánu mířily k Japonsku.

Deset minut po vzletu, ve 2.55:30 hodin, učinil van Kirk do palubního deníku první zápis;

Poloha; severní výběžek Saipanu. Letová rychlost; 213. Kurs:

336. Teplota; plus 22 °C. Vzdálenost od radiomajáku Iwodži :

 622 mil. Výška: 4700.

Tyto výpočty zpracovával po dobu celého letu za úzké spolupráce s operátorem radiolokátoru Stiborikem. Oba si neustále porovnáván údaje o poloze.

Enola Gay letěla severoseverozápadním kursem, který ji za tři hodiny dovede k Iwodžimě. Jak se tak bombardér plahočil pacifickou nocí, mělo deset ze dvanácti mužů na palubě napilno.

Jedině Ferebee poklidně odpočíval v sedadle. Jeho mimořádné umění v bombardování se uplatní až za dalších šest hodin. Unavovat se teď nějakou nicotnou činností by mohlo být na škodu toho, co se od něho bude očekávat později.

Beser vyčerpaný čtyřiceti probdělými hodinami ležel schoulený na zemi v zadní části trupu a tlumeně chrápal. K obsluze elektronického zařízení ho bude zapotřebí, až Enola Gay přeletí Iwodžimu.

S výjimkou provozních příkazů si Tibbets s Lewisem nevyměnili ani slovo. Oba si byli vědomi, že to byl druhý pilot, který se chtěl v rozhodujícím okamžiku startu chopit řízení letounu. Lewis si počínal instinktivně. ^Rozhodně jeho jednání nebylo výhradou k Tibbetsovým pilotním schopnostem. Ale nedokázal se přimět, aby to veliteli řekl. Na druhé straně Tibbets zase uznával, že reakce jeho kolegy byla naprosto pochopitelná. „Byla to reakce člověka, který je zvyklý letoun řídit.“ Ale také on se nedonutil k tomu, aby tyto pocity dal najevo. A tak seděli v tísnivém tichu, Tibbets pilotoval, Lewis sledoval přístroje a občas připisoval do záznamu pár řádků, jako „start proběhl normálně, nic mimořádného se nestalo“.

Caron zavolal telefonem Tibbetse a požádal o svolení, aby směl přezkoušet své kulomety. K obraně Enoly Gay proti útočníkovi měl tisíc nábojů a ke zkoušce jich potřeboval nejméně padesát. Trupem letounu zarachotila střelba. Zadní věž zahltil zápach po střelném prachu a spáleném oleji. Caron pozoroval, jak vzadu dopadají svítící střely do moře.

Spokojený prolezl do zadního prostoru bombardéru, kde Stiborik studoval fotografie Hirošimy, která se mu zakrátko objeví na obrazovce radiolokátoru. Podivné obrázky zadnímu střelci téměř nic neříkaly.

Těsně před třetí hodinou ráno poklepal Parsons Tibbetsovi na rameno se slovy ,,tak začínáme“.

Tibbets přikývl, zapjal v kabině palubní vysílač a zavolal věž na Tinianu:

„Judge začíná pracovat.“

Tinian podle dohody přijetí zprávy nepotvrzoval. Současně v kontrolní věži na North Fieldu skupina vědců studovala kopii seznamu operací, který v té chvíli plukovník vyňal z kapsy kombinézy.

Stálo na něm:

Kontrolní seznam pro přípravu nálože v letounu se speciálním

nákladem (po dokončení všech 0-3 operací):

1.      Prověř, zda jsou zapojeny zelené kontakty.

2.      Sejmi ochranný kryt.

3.      Sejmi pancéřovou desku.

4.      Zasuň nástrčkový klíč do spodní zásuvky.

,3. Otoč zásuvkou a umísti ji na gumovou podložku.

6.      Vlož čtyři části červených konců do zásuvky.

7.      Zasuň zásuvku a přitáhni.

8.      Připoj zápalnou šňůru.

9.      Přiklop pancéřovou desku.

10.      Přiklop ochranný štít.

1 1. Odstraň a zajisti nářadí.

Tento holý výčet nenapovídal nic o delikátní povaze úkolu, jehož se plukovník ujímal.

Průlezem se spustil do pumovnice. Za ním se sesunul Jeppson s baterkou v ruce.

Oba muži dřepěli v pumovnici před zadní částí pumy. Parsons vybíral své nástroje z plechovky, kterou Duzenbury nakopl při předletové kontrole.

Ferebee se zvedl ze svého sedadla a šel se dívat, jak probíhá tento kritický úsek jejich letové trasy.

Dva muži krčící se v pumovnici mu připadali jako automechanici. Parsons si říkal o nástroje a Jeppson mu je podával.

Splnění každého bodu v seznamu hlásil Parsons telefonem Tibbetsovi, který je předával rádiem na Tinian.

Jenže u šesté operace – u vlastního vložení střelného prachu a roznětky – byl už Tinian mimo dosah Tibbetsova palubního vysílače. Z bezpečnostních důvodů se proto rozhodl nepoužívat Nelsonova výkonnějšího vysílače. Bál se, aby jeho informace nezachytila japonská odposlechová služba.

Ve 3.10 hodin začal Parsons ukládat střelný prach a roznětku. Pracoval zvolna a klidně, oči i ruce plně soustředěné na tento úkon. S citem uložil střelný prach slisovaný do čtyř dílů a pak připojil roznětku. Šestnáctkrát otočil šrouby, aby dotáhl zátku, potom pancéřovou desku a ochranný štít.

Teď byla puma, kromě poslední rozhodující operace, zcela připravena. Její úplnou aktivaci provede Jeppson, až se po určité době spustí znovu do pumovnice a vymění tři zelené „bezpečnostní“ závlačky za červené. Do té doby se puma nedá k výbuchu přivést elektricky, „pokud ovšem letoun nevlétne do magnetické bouře“.

Ve 3.2 hodin se oba muži vyšplhali z pumovnice.

Parsons šel dopředu oznámit Tibbetsovi skončení úkolu. Pak si sedl na podlahu vedle Jeppsona, který na kontrolním panelu přezkušoval elektrické obvody pumy.

  6

Pět minut poté, kdy Parsons s Jeppsonem dokončili aktivaci atomové pumy, odhoukávaly v Hirošimě – kde bylo 2.25 hodin místního času – sirény konec poplachu. Lidé začínali vycházet z protileteckých krytů.

Na hoře Futabě došel ospalý podporučík Tacuo Jokojama zpět na ubytovnu. Byla to mizerná noc: tři poplachy a po bombardérech ani stopy. Dal protiletadlovcům rozchod a požádal svého příkazníka, aby mu přinesl kotlík čaje.

7

Tibbets zíral do noci. Na inkoustové obloze zářily hvězdy a pod nimi se intenzívně bělala oblaka. Uvnitř Enoly Gay bylo příjemně teplo.

Konečně v pilotní kabině prolomil ticho a zeptal se Lewise, co to stále píše. Ten jen procedil, že ,,pořizuje záznamy“. Po této „přátelské rozmluvě“ oba seděli dál mlčky, zírajíce ven do temnoty.

Nelson dokončil prověrku Loranu. Loran bylo zařízení pro dálkovou navigaci, které umožňovalo určit polohu letounu podle průsečíku rádiových signálů ze dvou vysílačů, jejichž umístění bylo známo. Nelson naladil Loran na Iwodžimu a na Okinawu.

Duzenbury a Shumard si hleděli motorů, aby měly správnou synchronizaci.

Ve 4.01 hodin Tibbets navázal spojení nejdříve se Sweeneym a potom s Marquardtem, kteří letěli tři míle za nimi. Jak Great Artiste, tak No. 91 hlásili „situace normální“.

Ve 4.20 hodin van Kirk zavolal palubním telefonem Lewise, aby mu oznámil, že přílet nad Iwodžimu odhaduje na 5.52 hodin.

Lewis si to zaznamenal do svého „palubního deníku“ a neodpustil si poznámku, zda bude jeho výpočet správný.

Nyní již rozšiřoval své zápisky z původních strohých údajů o takové poznámky jako:,,Plukovník, lépe známý jako ‚starý býk‘, jeví známky, že den, který má za sebou, byl perný; za tu hromadu věcí, jež musel vyřídit, aby pomohl rozjet celou tuhle akci, by zasloužil, aby si mohl dát pár veršíků.“

Ve skutečnosti se Tibbets nikdy necítil lépe a unavený nebyl už vůbec. Celý let byl až dosud pouhou „procházkou“.

Ve 4.25 hodin předal řízení Lewisovi. Vyvlékl se z bezpečnostních pásů a vyhrabal ze svého sedadla, aby se šel trochu pobavit s osádkou.

Parsons a Jeppson mu potvrdili, že poslední práci na pumě provedou hodinu před příletem nad cíl.

Když docházel vstříc Duzenburymu, pocítil, že Lewis přepíná Enolu Gay na ,,George“, automatického pilota. Když „George“ zabral, výšková kormidla sebou charakteristickým způsobem trhla.

Pár minut si Tibbets povídal s Duzenburym a pak popošel k Nelsonovi. Mladý radista spěšně schovával rozečtenou knížku a hlásil „všechno v pořádku, plukovníku“. Tibbets se usmál a řekl, „já vím, že na tebe je spoleh, Dicku.“ Až dosud tento chlapík nepocítil takovou hrdost.

Potom pozoroval van Kirka při práci. Připojil se k nim Ferebee

a všichni tři uvažovali, zda jim počasí dovolí bombardovat „cíl jedna“. Tibbets pronesl, že ať bude Eatherly hlásil z Hirošimy cokoli, poletí tam stejně, „aby se přesvědčil na vlastní oči.“

Potom prolezl třicet stop dlouhým čalouněným průlezem, který vedl nad oběma pumovnicemi a spojoval přední a zadní prostory Enoly Gay.

V zadní části byli Caron, Stiborik a Shumard. Beser pořád ještě spal.

Tibbets se otočil na zadního střelce Carona s otázkou:

„Už sis domyslil, Bobe, co budeme podnikat dnes ráno?“

„Plukovníku, nechci být postaven ke zdi a zastřelen.“

Tibbets se při vzpomínce na onen zářijový den ve Wendoveru, kdy se Bob zapřísahal, že bude mlčet jako hrob, jenom usmíval. Od tě doby byl Caron pro všechny zářným vzorem co do ostražitosti.

„Už jsme na cestě. Bobe, teď můžeš mluvit.“

Caron odhadoval, že Enola Gay má nějakou supervýbušninu. „Vezeme nějakou chemickou příšernost?“ zeptal se.

„Ne, ne tak docela.“

„Tak nějaké ďábelství fyzikovo?“

„Uhodl jsi.“

Tibbets lezl průlezem nazpět. Caron ho ale zatahal za nohu. Tibbets se ohlédl: „O co jde?“

„Žádný problém, plukovníku, jen dotaz. Budeme štěpit atomy?“

Velitel se užasle podíval na střelce a lezl dál.

Caron si vybavil větu o štěpení atomů, která mu uvízla v hlavě z nějakého populárně vědeckého časopisu. Ale co to znamená, o tom neměl ani potuchy.

Krátce nato se Tibbets vrátil do kabiny, vypojil „George“ a začal stoupat do výše devíti tisíc stop ke shromaždišti nad Iwodžimou. Jeppson zašel k navigátorovi. Na východě viděl srpek ubývajícího měsíce, který se objevoval tu a tam mezi kupami mraků. Nebe před nimi bylo až na vysoký načechraný mrak blankytně modré. Velkolepost oné noci, jež začínala ustupovat úsvitu, si zapamatoval na celý život. Když Enola Gay přiletěla nad Iwodžimu, celá obloha byla už bledě růžová.

Na shromaždiště dorazila Enola Gay na chlup přesně. Tibbets začal kroužit nad Iwodžimou a vyčkával, až doletí zbývající dva bombardéry.

Ve 4.55 hodin japonského času dorazily Sweeneyho Great Artiste a Marquardtův No. 91 a zapojily se do okruhu ve výši devíti tisíc stop.

v 5.05:30 hodin, již za úplného rozbřesku, společně vytvořily bojovou sestavu ve tvaru písmene „ V“. S Tibbetsem v čele vyrazily k Šikoku, což byl velký japonský ostrov mezi nejjižnějším ostrovem Kjúšú a hlavním ostrovem Honšú.

Když naposled přelétali nad Iwodžimou, Tibbets zavolal rádiem majora Buda Uannu ve spojovacím středisku speciálně zřízeném na ostrově, aby mu oznámil:

„Bude, jedeme podle plánu.“

Šuměním v přijímači pronikla Uannova stručná odpověď: „Mnoho štěstí!“

 8

McKnight a osádka hotovostního bombardéru Top Secret parkujícího na Iwodžimě si oddychli. Nebylo pravděpodobné, že by jich ted ještě bylo zapotřebí.

Énola Gay, Great Artiste a No. 91 pohodlným tempem 250 mil za hodinu letěly na sever. Na palubě všech tří bombardérů probíhalo neustálé pravidelné měření rychlosti větru a propočítávání odchylky.

Lewis, který neměl nic na práci kromě psaní do svého palubního deníku, dělal zápisky čím dál tajuplnější. Když letoun dosáhl výšky 9200 stop, zapsal: „A tady zůstaneme až do jednohodinové vzdálenosti od císařství.“

Beser se probudil, když ho ťukl do hlavy pomeranč kutálející se trupem z přídi letounu. Otevřel oči a viděl, jak se na něj zubí Shumard se Stiborikem. Caron mu vrazil do ruky šálek s kávou. Za popíjení kontroloval své přístroje. Všechny „budíky“ si uspořádal tak, aby je měl ve výši očí, když seděl na podlaze. Registrační přístroje měl uložené ve stojanech sahajících až ke stropu letounu. Několik panelů s přijímači, se zaměřovači, spektrálními analyzátory a dekodéry mu umožňovalo sledovat provozní frekvence nepřátelských stíhačů a nepřátelské protiletadlové obrany a zjišťovat signály radiolokátorů, které by mohly způsobit předčasný výbuch atomové pumy. Měl speciální sluchátka umožňující každým uchem sledovat různé frekvence.

Ted se hrabal v přístrojích, točil knoflíky a tiskl tlačítka spínačů. V jednom uchu slyšel řídící věž na Okinawě, jak vede bombardovací svaz vracející se z bojového úkolu, v druhém zaslechl úryvky hovorů mezi letouny Superdumbo, hlídkujícími podél japonského pobřeží. Ulevilo se mu, že záchranné letouny budou ve chvíli atomového úderu v pohotovosti.

Náhle ale zachytil signál japonské včasné výstrahy. „Přejel nás jednou, pak podruhé a pak si nás podržel. Slyšel jsem jeho pravidelný puls, jak nás sledoval,“ svěřil se s tím později.

Moment překvapení, na nějž se spoléhalo jako na nejbezpečnější ochranu Enoly Gay, byl ten tam.

Radiolokační důstojník se rozhodl, že si toto zjištění nechá pro

„V této etapě to Tibbetse mohlo znepokojit. A zbytek osádky bv to pěkně vyvedlo z míry, kdyby někdo řekl, hele, oni nás sledují! „Tak jsem se rozhodl mlčet.“

Kolem 6.30 hodin japonského času slezl Jeppson se třemi upravenými závlačkami do pumovnice a sunul se po rampě k prostředku pumy. V pumovnici nebyla aklimatizace a teplota tu byla stejná, jako venkovní, 18 stupňů Celsia. Pečlivě vyšrouboval zelené závlačky a na jejich místo zasunul červené. Tím puma ,,oživla“. Když Jeppson zatlačil poslední a udělal konečnou prověrku, i on, ledově klidný, si rázem uvědomil, že toto je rozhodující moment.

Vylezl z pumovnice a ohlásil Parsonsovi, co učinil. Parsons šel dopředu informovat Tibbetse. Ten zapnul palubní telefon a oznámil osádce:

,, Vezeme první atomovou pumu na světě.“

Bylo slyšet, jak několik naslouchajících zalapalo po vzduchu. Lewis dlouze tiše hvízdl. Teď to všechno dávalo smysl.

Tibbets pokračoval:

„Až pumu odhodíme, poručík Beser bude natáčet naše reakce na to to, co uvidíme. Je to záznam pro dějiny. Dávejte si pozor na jazyk a nemluvte všichni najednou.“

Poslední slovo bylo pro Carona:

„Bobe, měl jsi pravdu. My skutečně budeme štěpit atomy. A teď jdi zpátky do své věže, začínáme stoupat.“

 9

Podplukovník Kakuzo Ója přijel v sedm ráno na hirošimské wlitelství 2. vševojskové armády, aby si ještě pročetl zpravodajkou informaci, již zamýšlel přednést na Hatově informační luiradé, začínající za dvě hodiny. Zatímco se zmíněnou zprávou zabýval, dorazili plukovník Kumao Imoto a další vyšší důstojníci. Poté, co se k nim připojil podplukovník RiGu a plukovník Katajama, odešli společně do důstojnického klubu, kde se poradaměla konat. Polní maršál Hata byl ještě doma a modlil se u domácího oltáře.

Posledních deset dní trávil v Hirošimě kapitán Micuo Fučida, hrdina od Pearl Harboru a nyní letecký operační důstojník u japonského císařského válečného loďstva, kde projednával obranné plány proti očekávané americké invazi. Fučida však bohužel nestihl ranní poradu hodnostářů, protože ho předtím odpoledne odvolali na velitelství námořnictva v Naře nedaleko Kjóta, kde měl pornoci vyřešit nějaké technické problémy. Zhruba v téže době, kdy Ója pročítal svou zprávu, Fučida se stále ještě potýkal s potížemi spojovacího systému v Naře.

Doktoru Kaoru Šimovi zabraly návštěvy pacientů na venkově západně od Hirošimy více času, než předpokládal. Musel znovu upravit svůj časový plán a doufat, že se mu podaří vrátit se na svou hirošimskou kliniku kolem poledne.

Na základně stíhacích letounů Šimonoseki nacházející se nějakých sto mil jihozápadně od Hirošimy nahodil podporučík Macuo Jasudzawa svůj dvoumístný cvičný letoun.

Letecký instruktor Jasudzawa, jehož Jokojama zahlédl s jeho žáky, budoucími kamikaze na hirošimském letišti, se neustále dožadoval, aby mu svěřili bojové poslání. Pokaždé jej odmítli. Jako‘ učitele si jej cenili více, než aby se vystavoval rizikům vzdušných soubojů.

Teprve nedávno mu jeho velitel, jenž na Jasudzawovi pozoroval vzrůstající vzdor, přislíbil, že už brzy společně usednou do cvičného letounu a zaútočí na bombardér B-29. Bude to pro Jasudzawu „rippa no saigo“, „nádherná smrt“, o níž mu tolikrát vyprávěli piloti kamikaze.

Dnes však letěl s nějakým majorem na Hatovu informační poradu do Hirošimy. Předpokládal, že tam dorazí před osmou ráno.

Naposledy se otočil, aby přezkoumal, zda je pasažér řádně připoután, popojel na dráhu, kde dostal povolení ke startu a nabral kurs na Hirošimu. Jasudzawova letová dráha byla zhruba kolmá na kurs Enoly Gay, jež se tou dobou blížila k japonskému vzdušnému prostoru.

V 7.09 hodin přerušil hirošimský rozhlas vysílání pro další poplach a téměř současně zakvílely nad městem sirény. Všichni s napětím čekali na sérii přerušovaného houkání znamenajícího bezprostřední nebezpečí náletu.

Aniž to Japonci tušili, Eatherlyho Straight Flush za tento poplach nestál.

Když zazněly hirošimské sirény, dosáhl letoun určeného výchozího bodu šestnáct mil od mostu Aioi. Rychlostí 235 mil za hodinu ve výšce 30 200 stop letěl přímo k cílovému bodu přesně tou trasou, kterou zvolili Tibbets s Ferebeem pro Enolu Gay.

Eatherly vyhlížel mezeru v mracích. Zprvu neviděl žádnou, ale pak zahlédl přímo vpředu velkou průrvu. Šest mil pod nimi leželo město viditelné tak dobře, že osádka Straight Flushe rozeznávala i kousky zeleně.

Eatherly zajásal radostí, přeletěl Hirošimu, nad předměstím otočil a nalétal nad ni znovu. Průrva v mracích tam byla stále a dosahovala dobrých deseti mil. Mezerou dopadalo dolů světlo, jako kdyby reflektor ozařoval cíl pro letce.

Přibližně v téže době hlásily průzkumné letouny z Nagasaki a z Kókury rovněž dobré počasí. Takže Enola Gay, nacházející se nyní ve výšce 26 000 stop a šplhající neustále výš stálou rychlostí 194 míle za hodinu, měla k dispozici všechna tři města.

V 7.24 hodin Nelson vypnul rozpoznávací zařízení. Minutu potom přijal na kmitočtu 7310 kHz kódovanou zprávu ze Straight Flushe;

Oblaka menší než jedna třetina ve všech výškách.

Doporučení; bombardovat první cíl.

Když si Tibbets přečetl tuto zprávu, zapnul palubní mikrofon a oznámil; „Je to Hirošima.“

Několik minut potom se ohlásily bombardéry Full House a Jabbit III. Nelson předal jejich přepsaná hlášení Tibbetsovi, který je zastrčil do kapsy v kombinéze. Řekl Nelsonovi, aby odeslal Uannovi na Iwodžimě stručný vzkaz;

„První.“

Na palubě Straight Flushe propukl v okamžiku, kdy měl opustit japonský vzdušný prostor, živý hovor.

Eatherly stejně jako ostatní dva průzkumné povětrnostní letouny měl přísný rozkaz vrátit se přímo na Tinian.

Místo toho – podle jeho palubního technika Eugena Grennana – zapnul telefon a navrhl, aby kroužili na místě, až poletí kolem Tibbets, „a letěli za ním zpět, aby viděli, jak to vypadá, když puma spadne.“

Grennan se vyjádřil, že „by to nebylo příliš chytré“. Kdosi argumentoval, že „kdyby Tibbetse a ostatní smetla tlaková vlna, měli bychom tam být, abychom mohli hlásit, co se stalo“. Vznikly dohady, jedni radili zůstat, druzí odletět. Všechno vyřešil Eather– ly: „Podívejte, mládenci, když se nedostaneme na Tinian do dvou odpoledne, tak nestihneme odpolední poker.“

Nakonec se všichni shodli, že zůstávat kvůli shození jediné pumy vlastně nestojí za to.

„Co bychom taky viděli?“ zeptal se Eatherly.

Osádka Straight Flushe se rozhodla, že atomovou pumu vynechá.

 11

V 7.31 hodin odhoukali v Hirošimě konec poplachu. Lidé si oddechli, zapalovali kuchyňská kamínka, vařili snídani a četli Čugoku Simbun.

Důstojnický čekatel Hiroši Janagita, šéf Kempei Tai, který pochytal několik amerických válečných zajatců dnes vězněných v Hirošimském hradě, neslyšel ani jeden z nočních poplachů. Ležel na posteli a vyspával těžkou opici. Saké, které pil včera večer na koktejlu u polního maršála Haty, mu dalo co proto.

Na hoře Futabě podporučík Tacuo Jokojama držel své muže dál v palebném postavení protiletadlového dělostřelectva. Bylo mu divné, proč osamělý letoun otáčí a znovu nalétává ve velké výšce nad město.

Nařídil, aby obsluhám děl zanesli snídani do postavení, rýži, polévku, nakládanou a vařenou zeleninu a obdobné jídlo jemu na světnici. Jeho příkazník nesl podnos se snídaní vysoko nad hlavou jako projev úcty a záruku toho, že se jeho dech nedotkne pokrmu.

V      Hirošimském hradě právě pokládali na podlahy cel amerických zajatců misky s kaší.

Na Šimově klinice se střídaly směny. Pacienti snídali. Podle zvyků v japonských nemocnicích jídlo připravovali a podávali pacientům jejich příbuzní. Po půl osmé již spěchali z kliniky k dalšímu celodennímu válečnému úsilí.

V      7.40 hodin přistál na hirošimském letišti dvoumístný letoun podporučíka Macua Jasudzawy. Let ze Šimonoseki trval krátce a probíhal bez potíží. Jasudzawa dostal uloženo zjistit, kde se koná Hatova porada. V téhle úloze si připadal jako poslíček.

Korejský princ podplukovník RiGu počkal, až Jasudzawův cvičný letoun dosedne, a teprve potom osedlal svého bílého oře.

Rachot motoru koně zneklidňoval. Princ nespěchal. Informační porada má začít až za hodinu. RiGuův kůň nesl svého pána mírným klusem směrem k mostu Aioi a odtud dál k velitelství 2. vševojskové armády.

V centru Hirošimy začalo v osm hodin několik set mladých lidí budovat protipožární průsek vedoucí k mostu.

Malý kousek odtud na cvičištích Hirošimského hradu měli četní vojáci ze čtyřicetitisícové hirošimské posádky ranní rozcvičku. Nedaleko od nich cvičil navyklými pohyby osamělý Američan se zavázanýma očima.

12

Padesát mil od mostu Aioi letěla ve výši 30 800 stop Enola Gay sledována z malého odstupu oběma průzkumnými letouny. Van Kirk požádal Tibbetse o drobnou opravu kursu.

V 8.05 hodin van Kirk oznámil „k cílovému bodu deset minut“.

Ve své těsné zadní věži se Bob Caron snažil navléknout neprůstřelnou vestu. Překážely mu jeho kulomety a nemotorná kamera, kterou dostal před odletem. Tak toho nechal a vestu odhodil na podlahu.

Beser sledoval provozní frekvence nepřátelských stíhačů. Nezaznamenal však žádný hovor. Stiborik byl přilepen ke svému radiolokátoru. Shumard vyhlížel ze své boční věže nepřátelské letouny.

Ferebee se usadil pohodlně v sedadle a hlavu opíral o speciální opěrku bombometčíkova hledáčku, kterou s Tibbetsem zkonstruovali před mnoha měsíci ve Wendoveru.

Parsons s Jeppsonem klečeli u panelu ověřujícího funkci přístrojů v těle pumy. Všechna signální světla svítila zeleně. Parsons vstal a přešel strnule ke kabině.

Osamocený Jeppson rovněž vstal a připínal si padák. Zpozoroval, že Nelson s van Kirkem na něho udiveně hledí. Jejich padáky zůstaly v koutě.

Van Kirk požádal o další úpravu kursu, takže Enola Gay letěla kursem 264 stupně, nepatrně jižně od čistého západu. Letoun burácel rychlostí 200 mil za hodinu ve výši 31 060 stop.

Zakrátko van Kirk oznámil Tibbetsovi telefonem: „Výchozí bod.“

Van Kirk navedl Enolu Gay na výchozí bod přesně v určený čas, v určené výši a stanovenou rychlostí.

Bylo 8.12 hodin.

 ÚDER

8.16 hodin 6. srpna 1945 – půlnoc 6. srpna 1945

1

V první tisícině sekundy po 8.16 hodinách nabyla nepatrná tečka purpurově rudého světla do tvaru žhnoucí ohnivé koule o.průměru několika set stop. V jejím nitru byla teplota padesáti miliónů stupňů Celsia. Na Šimově klinice, přímo pod výbuchem, dosáhla několika tisíc stupňů Celsia.

Ohnivý žár působil požáry do vzdálenosti jedné míle a sežeho– val kůži na vzdálenost dvou mil.

Ze 320 000 civilistů a vojáků, kteří byli podle odhadu v tu chvíli ve městě, jich bylo 80 000 okamžitě zabito nebo těžce zraněno. Asi třetina obětí byli vojáci. Nejhustší žeň smrti byla na čtyřech čtverečních mílích kolem mostu Aioi, kde byly hlavní obytné, obchodní a vojenské objekty.

Kamenné sloupy po stranách vchodu do Simovy kliniky byly vraženy přímo do země. Celá budova se zhroutila. Její obyvatelé se vypařili.

Z celkového počtu 90 000 budov bylo 62 000 zničeno. Veškerá doprava a všechna užitková zařízení byla v troskách. Vodovodní potrubí bylo na 70 000 míst porušeno. Zbylo jen šestnáct fungujících požárních stříkaček.

Z celkového počtu 200 lékařů a 1780 zdravotních sester bylo 180 lékařů a 1654 sester mrtvo nebo zraněno. Z 55 nemocnic a stanic první pomoci byly k potřebě jen tři.

Nejvíc obětí bylo kolem Hirošimského hradu vzdáleného asi devět set yardů od epicentra. Několik tisíc japonských vojáků a jeden americký zajatec byli zasaženi výbuchem na otevřeném prostoru. Byli spáleni a jejich zuhelnatělá těla se vpekla do povrchu cvičiště. Podobný osud postihl tisíce těch, kdo pracovali na protipožárních průsecích.

Hirošimský hrad byl totálně zničen. Devadesát procent jeho obyvatel bylo mrtvo. Mezi oběťmi byly školačky sloužící ve spojovací ústředně a většina, i když zřejmě nikoli všichni, amerických zajatců.

Úžasný žár zapálil hirošimský rozhlas, vypálil trolejbusy, nákladní vozy a železniční vagóny. Kamenné stěny, ocelová vrataa dlažba byly rozpáleny do ruda. Žár vypálil černá písmena z knih a novin a připekl oděv k tělu. Ještě ve vzdálenosti více než jedné míle od epicentra měli muži čepice připečeny na skalpy, dětem shořely na nohách punčochy a ženy měly vzory svých kimon vytištěný do kůže.

Výbuch vyřadil všech šest hirošimských čerpacích stanic z provozu a narušil hladinu spodní vody. Celým zpustošeným územím prohnal smršť skla.

To všechno se stalo v okamžiku, kdy Bob Caron musel i za brýlemi zavřít oči – to byla první bezděčná reakce na atomový záblesk.

Světlo uzřeli na palubě Enoly Gay všichni a do jednoho byli ohromeni jeho silou.

Nikdo nemluvil.Pro Tibbetse měla záře „příchuť olova“.

Přízračný jas ozařoval přístroje v kabině, na Duzenburyho panelu, na Nelsonově rádiu a na stojanech před Beserem.Když Caron otevřel oči, záblesk zmizel.

Místo něho tu bylo cosi stejně ohromujícího. Nazval to „pohledem do pekel“.

V Hirošimě řádila ohnivá bouře. Z prostoru širokého přes míli začala stoupat k nebesům obludná kypící rudá a purpurovitá hmota. Sloup nasával svým spodním koncem přehřátý vzduch, který zažehoval všechno, co mohlo shořet.

Když se podplukovník Ója probral, shledal, že leží tváří k podlaze zpustošeného velitelství 2. vševojskové armády. Pršel na něho písek z potrhaných pytlů, jimiž byl pokryt popraskaný strop. Výbuch ho odhodil deset stop od okna a žár mu těžce popálil temeno hlavy a krk. Z kůže mu crčela krev po ranách způsobených střepinami skla. Ostatní důstojníci v místnosti byli v podobném stavu.

Podporučík Jokojama na hoře Futabě o kus dále si na první záblesk ani na první tlakovou vlnu nepamatoval. Jeho první vzpomínka byla na to, jak stojí skoro nahý před svým barákem, jak mává obřadním mečem a ječí na své podřízené, aby stříleli. Jenže nebylo čím a po čem. Podíval se dolů na Hirošimu a uviděl, že „město je zahaleno do divné husté mlhy“.

Uvnitř této smrště byl jeho velitel plukovník Abe mrtev i se svou dcerou. Jokojama si již nebude muset vymýšlet nové výmluvy, aby si ji nemusel brát. Asi míli od epicentra byl Kadzumasa Marujama sražen kamenným sloupkem. Když se probral k vědomí, viděl, jak obrovský oblak houbovitého tvaru zakrývá denní světlo. Na Hirošimu padla temnota. Marujama se potácivě zvedl a klopýtal domů. Na tuto cestu se později nedokázal rozpomenout.

Kousek od místa, kde klesl, ležel primátor Awaja, muž, jemuž tak věrně sloužil. Primátorův dům byl zničen a v plamenech. Primátor Awaja, jeho čtrnáctiletý syn a tříletá vnučka byli zabiti okamžitě. Jeho manželka a dcera zemřely o něco později. Den potom šel Marujama k troskám primátorova domu, jež ještě doutnaly, aby vyhrabal, co zbylo z Awaji.

 2

Jako první uviděl ten děsivý jev ze zadní věže Enoly Gay Caron. Obrovská kruhovitá vzduchová hmota stoupala rychlostí zvuku vzhůru k letounu. Omráčený zadní střelec se snažil ostatní varovat, ale jeho slovům nikdo nerozuměl.

Byl prvním člověkem na světě, který uviděl tlakovou vlnu po výbuchu atomové pumy tvořenou tak stlačeným vzduchem, jako by měl téměř pevné skupenství. Caronovi to připadalo, jako „když se oddělí prstenec od nějaké vzdálené planety a ted stoupá směrem k nám.“

Střelec vykřikl znovu. V téže chvíli obrovský vzdušný kruh narazil na Enolu Gay a odhodil ji do výšky. Tibbets chytil řídící páku. Nicméně nejvíce ze všeho ho znepokojil zvláštní zvuk, který tlakovou vlnu doprovázel. Vzpomněl si na své lety nad Evropou a hned ho napadlo, že „osmaosmdesátka práskla vedle nás“ a vykřikl: „Flak!!“

Ferebee reagoval stejně:

„Ti hajzlové do nás perou!“

Oba zkušení veteráni, kteří prošli mnoha leteckými bitvami, se horečně rozhlíželi po obláčcích dýmu na obloze. V bombardéru propukl zmatek.

Necelé čtyři sekundy potom prorazil změť hlasů v telefonu Caronův pronikavý hlas:

„A tady je druhý!“

Se zvukem drtící se páteře narazila zdola druhá tlaková vlna do Enoly Gay. Bombardér to znovu odhodilo do výšky. Nelson málem spadl ze sedačky a Beser se zapotácel.

Vzdušný náraz zmizel stejně rychle, jako přišel. Vzduch kolem Enoly Gay opět zklidněl.

Tibbets oslovil osádku:

„Všechno je v pořádku. To byla tlaková vlna, která se odrazila od povrchu k nám. Žádná další nepřijde. To nebyl flak. Budte klidní. Tak a teď začneme s těmi záznamy. Besere, máš to připraveno?“

„Ano, plukovníku.“

„Tak obejdi všechny v osádce a natoč jejich dojmy. Mluvte stručně a jasně. Bobe, začni.“

„Jé, plukovníku, to bylo ohromně.“

„Prostě popisuj, co vidíš. Představ si, že děláš reportáž pro rádio.“

Enola Gay začala opisovat kruh jedenáct mil kolem Hirošimy ve výšce 29 200 stop a zadní střelec zahájil barvité líčení očitého svědka:

„Sloup dýmu rychle stoupá. Má ohnivé rudé jádro. Je obklopeno vroucí bublající masou purpurově šedé barvy. Všechno to víří. Ohně vyšlehují všude jako plameny z obrovité kupy uhlí. Začínám počítat plameny: jeden, dva, tři, čtyři, pět, šest… čtrnáct, patnáct… ne, je to nemožné, je jich příliš mnoho, než aby se daly vypočíst. A tady ho máme, ten hřibovitý útvar, o němž hovořil plukovník Parsons… vypadá jako hromada bublající melasy. Hřib roste. Je asi míli nebo dvě široký a půl míle vysoký. Je asi stejně vysoko jako my a stoupá dál. Je velmi černý, ale oblak má narudlý nádech. Dolní část houby má podobu hustých mračen, jimiž probleskují ohně. Pod tím musí být město. Plameny a dým vytryskují a valí se k pahorkům. Rozeznávám jen přístavní doky a něco, co vypadá jako letiště. Jsou tam nějaké letouny.“

Tibbets držel stroj v širokém kruhu kolem oblaku, který stoupal do výše šedesáti tisíc stop.

Lewis vyčkávaje, až bude moci promluvit do Beserova magnetofonu, uvažoval, co by zapsal do svého palubního deníku. Ti, kdo s ním byli nahoře, pak tvrdili, že jeho první reakce na hřibovitý oblak zněla: „Pane jo, koukněte na tu kurvárnu!“ Později se však Lewis rozhodl napsat: „Můj bože, co jsme to udělali?“

Beser se omezil na několik slov pro potomstvo: „Je to úžasné. Je to velké vysvobození.“

Nelson, Shumard a Duzenbury použili takových výrazů jako „prostě hrůza“, „neuvěřitelné“, „ohromující“, „otřásající“, aby tím charakterizovali, co viděli. Stiborik myslel, že „toto je konec války“. Ferebee a Parsons měli příliš mnoho práce se zprávou o vykonaném bojovém poslání, než aby mohli sdělit své dojmy.V zadní části letounu pořizoval Caron fotografie, které pak měly obletět celý svět.Enola Gay dokončila první oblet zničené oblasti.

3

Když se nadporučík Macuo Jasudzawa vynořil ze spojovací ústředny na letišti, uviděl na zakouřené obloze tři bombardéry jako skvrnky. Cítil „ponížení a zuřivost“, že na ně neútočí ani stíhačky, ani nestřílí protiletadlové dělostřelectvo, a rozhodl se, že po nich půjde sám.

Proplétaje se mezi hořícími tahači cisteren a letouny, běžel ke svému 99 Superior Trainer, s nímž přistál v Hirošimě ani ne před hodinou. Každý z letounů, jež míjel, byl těžce poškozen.

Letiště bylo od epicentra přes dvě míle daleko a účinky tlakové vlny značně zeslábly, než sem dorazily. Ale i tak zde nezůstalo snad jediné okno celé a mnohé budovy byly poškozeny.

Takřka bez dechu doběhl ke svému stroji a v údivu vrtěl hlavou:

Letoun byl prohnutý jako banán.

Stál podélnou stranou k tlakové vlně, která vyrazila z jedné strany všechna skla v kabině a ohnula trup do protáhlého tvaru písmene „C“. Zadní část byla vyhnuta deset stupňů od přímého směru a příd vypadala podobně.

Jasudzawa se vyšplhal do kabiny a stiskl startér. Bylo to neuvěřitelné, ale stroj škytl a rozběhl se.

Co však uviděl bezprostředně poté, jím doslova otřáslo. Na letiště přicházel předvoj procesí „živých mrtvol“. První z těch, kdo přežili, hledali útočiště. Byli zkrvácení, začernění, kůže na nich visela v cárech, vlasy měli sežehnuty až ke kořínkům. Mnozí byli úplně nazí a jiným na těle doutnaly šaty. Některé ženy nesly děti.

Jasudzawa se zděšeně odvrátil. Jeho myslí probleskla nová myšlenka: musí se odtud dostat a podat hlášení, k čemu v Hirošimě došlo.

Pojížděl zvolna k vzletové dráze, vyhnal motor do obrátek a uvolnil brzdy. Když pak přitáhl řízení, ohnutý cvičný letoun se nejistě zvedl do vzduchu. Na chvilku ho podržel ve výšce asi tří stop a opět dosedl.

Přesvědčen, že letoun je schopný letu, přejel až na druhý konec dráhy a odtud se připravil ke startu.

Kuchyně 509. smíšené skupiny se rázem změnila v mraveniště. Perry vymyslel na počest vracejících se vítězů velkolepou oslavu, leho personál napekl stovky koláčů, dal vychladit bedny piva a limonád, vyrobil tisíce „hot dogs“, párků v rohlíku, nakrájel rostbíf a salám na obložené chlebíčky a připravoval bramborové i ovocné saláty.

Když se přesvědčil, že přípravy na „největší mejdan“, jaký kdy Tinian zažil, probíhají uspokojivě, zasedl k psacímu stroji, aby sestavil program. Stálo tam:

509. SKUPINA

PIVNÍ PARTY DNES V 14.00 HODIN
DNES – DNES – DNES – DNES – DNES – DNES
MÍSTO: HŘIŠTĚ 509. SKUPINY
PRO VŠECHNY PŘÍSLUŠNÍKY 509. SMÍŠENÉ SKUPINY
ČTYŘI LÁHVE PIVA NA MUŽE –
BEZ PŘÍDĚLOVÝCH POUKÁZEK,
LIMONÁDA PRO TY, KDO NESTOJÍ O PIVO
VRCHOLNÁ SOUTĚŽ V SOFTBALLU VE 14.00 HODIN
SOUTĚŽ V JITTER BUGU
HOT MUSIC

SOUTĚŽ PŘEKVAPENÍ – UVIDÍTE!

EXTRA ATRAKCE- BLOND, ŽHAVÁ,

PLNÉ TVAROVANÁ, HVĚZDA PŘÍMO Z
HOJNOST BEZPŘIDĚLOVÉHO PIVA A JÍDLA
Z RESTAURACÍ A JÍDELEN PERRY & SPOL.
ZVLÁŠTNÍ PŘEDSTAVENÍ V TECHNICOLORU
SE SONJOU HENIE A MICHAELEM O’SHEOU
„JE MI POTĚŠENÍM“

OBLEK NESPOLEČENSKÝ
6. SRPNA 1945

NA UVÍTANOU „ENOLY GAY“

PŘI NÁVRATU Z ÚKOLU NAD HIROŠIMOU

 7

Kapitán Micuo Fučida, jeden z vůdců útoku na Pearl Harbor, přilétal ted ve svém námořním letounu do Hirošimy. Překvapilo ho, kde se vzal onen podivný mrak nad městem.

Zavolal kontrolní věž. Ta neodpovídala.

Když se dostal blíže, uviděl, že Hirošima, odkud odletěl teprvevčera odpoledne, „tam už prostě není. Ve všech čtvrtích zuří ohromné požáry. Zdá se, že už nehoří domy, ale trosky.“

Později se nemohl rozpomenout, jak mohl přistát na téže dráze, z níž Jasudzawa uskutečnil svůj epochální start. Vzpomínal si jen, jak šel v sněhobílém stejnokroji, v bílých polobotkách a rukavičkách k letištnímu východu a jak se srazil „s průvodem lidí přicházejících podle všeho přímo z pekla“.

Ohromený tím, co viděl, se dal pěšky do města. Mrtví a umírající ucpávali příkopy, plavali v řekách a hromadili se na ulicích. Některé čtvrti poblíž městského centra prostě zmizely. Nejméně na jedné čtvereční míli „nezbylo zcela nic“. Naprosto skleslý a vyčerpaný vším, co viděl, bezcílně bloudil pustinou.

 8

Enola Gay byla 363 míle od Hirošimy, když Caron hlásil, že houbovitý oblak se mu ztratil z dohledu. Teprve tehdy Tibbets předal řízení Lewisovi a zdříml si.

Ve 14.20 hodin tinianského času ho probudil Farrell volající z věže na North Fieldu, aby mu blahopřál. Velitel se osvěžil plechovkou ovocné šťávy a převzal řízení bombardéru. Ve 14.58 hodin Enola Gay přistála. Byla ve vzduchu 12 hodin a 13 minut.

Na přistávací ploše se tísnilo dvě stě vojáků, kteří je chtěli uvítat. Několik tisíc jich lemovalo pojezdové dráhy.

Když Tibbets a osádka vystupovali z letounu, ozval se jásot. Hned je obklopili fotografové a ostatní, kdo přišli blahopřát. Nějaký brigádní generál rozkázal, aby dav ustoupil. Do takto uvolněné uličky vkročil generál Spaatz. Došel k Tibbetso a na prsa kombinézy mu zavěsil Záslužný válečný kříž. Poté oba beze slova odstoupili a pozdravili se. Generál se obrátil a se svým doprovodem vysokých důstojníků odkráčel. Kolemstojící se opět sesypali na letce a chrlili na ně jednu otázku za druhou.

Nějaký důstojník odebral Caronovi fotoaparát. Vyvolané snímky spěšně zaslali do Washingtonu k rozeslání do celého světa.

Jiný důstojník vzal Beserův drátový magnetofon. Záznamy zmizely.

Hlášení o splnění úkolu se změnilo v neformální ceremoniál, hojnými přípitky bourbonskou whisky a volnými mimořádně přídělovými cigaretami. Když Tibbets skončil, byla Perryho pivní party v plném proudu.

Jenže Paul Tibbets a ostatní muži z Enoly Gay měli zcela jiné myšlenky. Ze všeho nejvíc se jim chtělo strašně spát.

 DŮSLEDKY 7. srpna 1945 - půlnoc 15. srpna 1945

 1

Zpráva o zasažení Hirošimy novým druhem pumy pronikla k japonským vůdcům k ránu 7. srpna. Dověděli se, že způsobené škody jsou mimořádně rozsáhlé, a v již tak zničeném Tokiu jí přijali se značným znepokojením.

Ohromený svět a vzrušená Amerika se prostřednictvím prohlášení prezidenta Trumana seznámila s některými podrobnostmi nové zbraně. Projev byl vysílán i do Japonska. Mnozí japonští politikové ho považovali za pouhou propagandu. Japonské veřejnosti neřekli její vůdcové vůbec nic.

Světový ohlas nebyl jednoznačný.

Vatikán odsoudil novou pumu jako „katastrofální vrchol apokalyptických překvapení, která přináší válka“. Vatikánský mluvčí přirovnával vynález pumy k vynálezu principu ponorky Leonarda da Vinci a vyslovil politování, proč atomoví vědci svůj výtvor podobně jako da Vinci nezničili „v zájmu lidstva".

Ve Velké Británii pumu uvítali jako prostředek rychlého skončení války. H. G. Wells, který objev atomové pumy předpověděl dvanáct let předtím v knize „O věcech, jež přijdou“, poznamenal, že „toto může zničit všechno špatné, nebo dobré na tomto světě. Je na lidech, aby rozhodli, co.“

V      lucemburském vězeňském táboře se přední nacističtí váleční zločinci - mezi nimi Goring, von Ribbentrop a polní maršál Keitel - shodli, že ve válce nastal obrat. Von Ribbentrop, bývalý ministr zahraničních věcí, prohlásil, že „od nynějška se nenajde nikdo tak stupidní, aby začínal válku. Je to příležitost pro lidstvo, aby skoncovalo s válkami pro vždy. “

V      Sovětském svazu se sdělovací prostředky ke zprávě o použití atomové pumy postavily střízlivě. Rozhlasové a novinové zprávy sice vyjádřily „zájem o novou zbraň“, ale současně zdůraznily, že sovětští vědci rovněž „značně pokročili v atomovém výzkumu“.

Ve Washingtonu se senátoři obrátili k nově ustaveným Spojeným národům s výzvou, aby se „prospěch z objevu vedoucího k vynálezu pumy stal majetkem mírumilovných národů“.

Téměř všichni se shodovali v jednom: svět už nebude nikdy takovým, jakým byl předtím.

Když došly japonské vládě podrobnosti o hirošimské tragédii, byl vybrán generálmajor Arisue, aby v čele skupiny vysokých důstojníků a vědců provedl na místě příslušná šetření. Mezi vědci byl profesor Asada, fyzik, který pracoval na japonské atomové pumě a který se stále ještě nevzdal myšlenky na zdokonalení svých paprsků smrti.

V Hirošimě se po primátorově smrti ujal civilní správy města polní maršál Hata. On sám byl jen lehce zraněn, ale jeho manželka utrpěla těžké popáleniny. Hata přenesl svůj hlavní stan do pozemního bunkru vyhloubeného v úbočí hory Futaby.

Mnozí z jeho důstojníků byli mrtvi. Byl pryč princ RiGu a jeho bílý kůň. Právě tak plukovník Katajama, jehož kůň byl vtlačen do úzké průrvy v zemi. Hata vydával své rozkazy prostřednictvím plukovníka Imota, jenž byl sice vážně zraněn, ale byl to jediný žijící maršálův vyšší důstojník.

Do Hirošimy přicházela pomoc jen pozvolna. První poskytli vojáci ze základny v Udžině. Přístav byl přes dvě míle od epicentra a nebyl příliš poškozen. Námořníci soustředili ze zátočin kolem Hirošimy sebevražedné čluny naplněné výbušninami a připravené pro americkou invazi. Tato malá plavidla vyprázdnili, navzájem je mezi sebou posvazovali na způsob vorů a pokryli prkny. Pak na nich pluli proti proudu řek k hirošimskému centru. Cestou sbírali raněné a dopravovali je do vojenské nemocnice v Udžině. Průjezd ztěžovali mrtví v řekách; po celé dny mrtvá těla s přílivem a odlivem připlouvala a odplouvala.

O osudu amerických zajatců nejsou žádné věrohodné zprávy. Dva zranění, ale přesunu schopní byli prý eskortováni do Udžiny, Jeden byl údajně spatřen pod mostem, jak umírá. Měl na sobě pouze červenobílé spodky. O dvou se tvrdilo, že byli utlučeni k smrti svými dozorci v podzemí Hirošimského hradu.

Když puma vybuchla, byl důstojnický čekatel Hiroši Janagita, velitel Kempei Tai, stále silně opilý. Od epicentra se nacházel asi půl míle. Náraz jej nahého vyhodil z postele ložnice ve druhém podlaží. Dům hořel. Vyskočil z okna a viděl, že dům se sesul a jeho ložnice je teď na úrovni s ulicí. Omotal si kolem sebe prostěradlo a utíkal do Udžiny, aby si opatřil nějaké oblečení. Pak se s deseti vojáky vydal na planinu, kde dříve stával Hirošimský hrad. Žádné americké zajatce neviděl. Ale když se dostal na oddělení Kempei Tai, sdělil mu jeden z jeho mužů, že se snažil dva ze zajatců přivést na velitelství. Když se mu to nepodařilo, nechal je u mostu Aioi. Kdosi pak oznámil, že tam viděl, jak byli s rukama svázanýma za zády ukamenováni.

Podle prozatím známých amerických pramenů přežili válku

přinejmenším pilot Thomas Cartwright a zadní střelec William Abel. Oba dostali Řád rudého srdce. Cartwright odešel z armády v roce 1953 a Abel v roce 1968. Je vskutku možné, že oni a snad i jiní američtí zajatci byli odvedeni z Hirošimy dřív, než puma explodovala.

Den po svržení atomové pumy na Hirošimu vzlétlo z Tinianu několik osádek skupiny k dalším náletům na Japonsko s konvenčními pumami. Byla mezi nimi Enola Gay pod Lewisovým velením. Tibbets mezitím odletěl na Guam, kde měl 8. srpna krátkou tiskovou konferenci, na níž se omezil na bezprostřední vylíčení faktů během svého poslání.

Prezident Truman varoval japonské vůdce, že „pokud nepřijmou naše podmínky, mohou očekávat z nebe takový déšť zkázy, jaký nikdy tato zem nezažila^.

Japonci podmínky nepřijali.

Americké politické i vojenské vedení v obavách, že hirošimská puma by mohla naopak přispět k posílení japonské vůle k odporu nebo být výjimečnou a neopakovatelnou, se rozhodli zasadit druhý atomový úder. V té době to ostatně byla jediná dohotovená puma. Věřili, že tak japonskou vládu přesvědčí o značných amerických jaderných schopnostech, než jaké tehdy ve skutečnosti byly.

LeMay se dotazoval Tibbetse, zda myslí, že by měl uskutečnit i druhý jaderný útok.

Tibbets odpověděl:

„Nikoli. Už tak mám dostatek popularity. I ostatní mládenci pracovali dlouho a tvrdě a odvedou stejně dobrou práci jako já.“

Za velitele druhého jaderného úderu byl vybrán Sweeney. Oznámil, že chce úkol „splnit stejně tak, jak by ho provedl Paul“. V jeho osádce byl také Jacob Beser, jediný muž, který se účastnil obou atomových bombardování Japonska. Britští představitelé Cheshire a Penney tentokrát letěli v jednom ze dvou průzkumných letounů.

Byly možné pouze dva cíle: prvním byla Kókura a záložním Nagasaki. Oba ležely na ostrově Kjúšú jihozápadně od Hirošimy.

Sweeneyho let od samého začátku pronásledovala smůla. Předpověd počasí nad oběma městy nebyla nikterak slibná. Letoun Great Artiste vybavený vědeckými přístroji pro první úder měl letět se stejným určením i na druhý. Pro svržení pumy si Sweeney vypůjčil jinou B-29 - Bock’s Car. Krátce před startem mechanici zjistili závadu, když v jedné šestisetgalonové palivovénádrži se zasekl výpustný ventil a ta nebyla za letu k použití. Sweeney se rozhodl riskovat.

Když doletěl ke shromaždišti, kde se k němu měly připojit oba další bombardéry, uviděl tam jen jeden. Létal na okruhu čtyřicet minut, ale když se chybějící neobjevoval, už déle čekat nemohl. Nabral kurs směrem na Kókuru.

Bock’s Car přeletěl třikrát nad cílovým městem, ale zaměřovači bod, muniční komplex, zůstával skrytý v mračnech. Pod letounem vybuchovaly granáty protiletadlových kanónů. Beser zjistil rádiovou korespondenci na kmitočtech používaných japonským letectvem. Usoudil, že stíhači se mohou docela dobře k nim přiblížit.

Paliva ubývalo, a tak se Sweeney rozhodl „jít na Nagasaki^. Tam bylo také zataženo. Pak náhle bombometčík Karmit Beahan, stejně jako Ferebee veterán z Evropy, zahlédl mezeru v mracích a oznámil Sweeneymu: „Beru to!“

Požádal o malou úpravu kursu a pak svrhl plutoniovou pumu. Ta daleko minula určený cíl a vybuchla nad severozápadní částí města. I když je plutoniová puma v porovnání s uranovou účinnější, napáchala méně škod a způsobila méně obětí, v neposlední řadě i pro rozdílný terén v místě úderu. Ale i tak byl její výbuch zničující.

Po mezipřistání na Okinawě, kam doletěl téměř bez paliva, se Bock’s Car s dvacetihodinovým zpožděním vrátil na Tinian.

Tibbets Sweeneyho a Beahana za jejich výkon pochválil. V duchu se však rozhodl, že kdyby bylo zapotřebí zasadit třetí atomový úder, ujme se ho sám.

Zatím v Moskvě 8. srpna oznámil ministr zahraničí Vjačeslav Molotov otevřeně japonskému velvyslanci Naotakemu Satóovi, že od půlnoci toho dne vstoupil Sovětský svaz do válečného stavu s Japonskem. Naotake Sató se několikrát pokoušel přimět svou vládu ke kapitulaci dříve, než bude pozdě.

Příští ráno, když se poprvé od shození atomové pumy na Hirošimu sešel šestičlenný vnitřní kabinet, dozvěděl se, že sovětské jednotky pochodují do Mandžuska a že byla shozena atomová puma na Nagasaki.

Ale členové kabinetu se nikterak nemohli odhodlat ke kapitulaci. Jednali celý den a dlouho do noci. Ti, kteří byli pro pokračování ve válce, zdůrazňovali, že milióny japonských vojáků prakticky dosud nezasáhly do bojů. Mají vysokou bojovou morálku a patrně by nesložily zbraně, i kdyby k tomu dostaly rozkaz.

Premiér Suzuki v zoufalé snaze vyváznout ze složité situace navrhl, aby císař Hirohito milostivě napomohl dospět k nějakému rozhodnutí.Ve dvě hodiny ráno 10. srpna japonský božský vládce prohlásil, že naprosto souhlasí s názorem svého ministra zahraničí. Pak opustil jednací místnost.

Ministr zahraničí Tógo byl toho názoru, že je třeba přijmout postupimské podmínky za předpokladu, že spojenecké požadavky „nebudou na úkor výsad Jeho Veličenstva Svrchovaného Vládce“.

Když se Truman a jeho poradci dozvěděli o této podmínce, i oni nebyli jednotni. Nakonec ministr zahraničí Byrnes navrhl přijatelnou formulaci: Japonci dostanou na vědomí, že osoba císaře bude zprvu podléhat nejvyššímu spojeneckému veliteli v Japonsku. Později si bude japonský lid moci svobodně zvolit formu vlády podle své vůle.

Jakmile japonští vůdcové dostali americkou odpověď, ani pak se nemohli dohodnout na kapitulaci. Jednali dále celý dvanáctý a třináctý srpen a ještě čtrnáctého srpna, než Hirohito zasáhl znovu. Oznámil vojenským a civilním předákům, že se „musí smířit s nesnesitelným a přijmout spojeneckou odpověď“. Souhlasil s tím, že buďe nazítří osobně rozhlasem o tomto rozhodnutí informovat svůj lid.

O prohlášení japonské vlády, že přijímá podmínky Postupimské deklarace, se americká veřejnost dověděla v pozdním odpoledni 14. srpna. Většina Američanů byla přesvědčena, že atomová puma ukončila válku.Před polednem 15. srpna čekalo celé Japonsko na slova svého císaře. V minulosti se jim říkalo, a mnozí tomu do té doby věřili, že válku vyhrávají. Neměli zatím představu, co se to stalo v Hirošimě a Nagasaki.V Hirošimě samé se dav shromáždil kolem tlampače na demolované železniční stanici, aby vyslechl posvátná slova svého božského panovníka.

Císař Hirohito mluvil v tak neurčitých frázích – slova „kapitulace“ vůbec nepoužil – že bylo téměř nemožné, aby průměrný člověk pochopil, co tím vlastně myslí.

 EPILOG

Počátkem září 1945 se Tibbets, Ferebee a van Kirk přiletěli podívat do Nagasaki. Po prohlídce města, která Tibbetse nijak nezaujala, šel nakupovat. „Koupil jsem si misky na rýži a dřevěné vyřezávané podnosy,“ vzpomínal, „Ferebee taky. Stali se z nás typičtí američtí turisté.“

V Americe Tibbets pociťoval, že se stal rozpornou osobností. Na rozdíl od dalších členů své osádky nenáviděl publicitu. Byl spokojený, když ho vyslali na Leteckou akademii v Alabamě, kde mohl studovat válečné umění. Jako odpověd Ameriky na zrod evropských socialistických států napsal pojednání „O použití atomových pum velitelstvím strategického letectva^.

Koncem padesátých let sloužil jako vyšší důstojník u Severoatlantického paktu ve Francii. Posléze se vrátil do Spojených států k velitelství strategického letectva jako letec, což byla práce, jež ho těšila.

Znovu se oženil. Tentokrát to bylo manželství úspěšné,

V květnu 1965 byl padesátiletý brigádní generál Tibbets jmenován zástupcem ředitele americké vojenské podpůrné mise v Indii, I když od doby, kdy s Enolou Gay letěl nad Hirošimou, uplynulo téměř dvacet let, do týdne po příjezdu do Dillí ho pokrokový tisk nenávistnými titulky označoval za největšího vraha na světě“.

Dostal za osobního strážce Gurkhu. Nikdo ho ale nebyl s to ochránit před neustálými útoky tisku. Americké ministerstvo zahraničí Tibbetse odvolalo a misi ukončilo.

Po návratu do Washingtonu dostal kancelářskou práci. Vyrovnal se s tím, že jeho kariéra v letectvu končí. Po třicetileté službě šel do penze v přesvědčení, že byl „obětován^ změnám ve veřejném mínění za to, co svého času podle rozkazu vykonal v Hirošimě.

Letouny však zůstaly jeho hlavní láskou i v ústraní a v rodinném kruhu. Koncem sedmdesátých let se stal prezidentem společnosti vyrábějící malé dopravní letouny na americkém Středozápadě, stále pravidelně pilotoval proudové letouny Lear a při vzácných příležitostech i letouny B-29. Prohlásil, že po jeho smrti má být popel roztroušen po nebesích.

Claude Eatherly, výstřední Texasan, jehož osobní život by ho připravil o místo v 509. smíšené skupině, kdyby nebyl býval tak znamenitým pilotem, se civilnímu životu nikdy nepřizpůsobil. Jeho cesta byla poseta nekrytými šeky, odsouzeními pro padělatelství, vylupováním poštovních úřadů a prokládána pobyty v psychiatrických léčebnách Správy pro vojenské veterány. Manželka ho opustila a dokonce jeho bratr Joe po létech trpělivé snášenlivosti odmítal smiřovat se dál s jeho pijáctvím a sklonem k trestné činnosti. Lidé se ale pozastavovali nad tím, jak se z tohoto budižničemy mohl stát mučedník, americký Dreyfus, který se z pocitu viny zbláznil.

Reportér listu Fort Worth Star-Telegram lovící historky ze života narazil na Eatherlyho při pravidelné běžné prohlídce vězení. Na první stránku svého listu pak 20. března 1957 umístil článek pod titulkem HRDINA DRUHÉ SVĚTOVÉ VÁLKY V NESNÁZÍCH. Jeho první věta zněla: „Vojenský pilot, jenž vedl první atomový útok na světě na Hirošimu, byl ve středu v okresním vězení v Tarrantu obviněn ze zločinu proti své vlasti.“ Příběh sice dál popisoval Eatherlyho roli jako pilota jednoho údajně ze čtyř průzkumných letounů, jenže senzace byla na světě. Eatherly se stál „hrdinou” a „řídil” bombardování. Příští den titulek na první straně zněl: HRDINA SE PROTI OBVINĚNÍ z VYLOUPENÍ POŠTY HÁJÍ DUŠEVNÍ PORUCHOU.

Deník Newsweek 1. dubna 1957 historku převzal, aniž si ověřil fakta. Eatherlyho mýtus se rozšířil po celé zemi i za hranice. Několik pisálků v Evropě se chopilo nové příležitosti: Eatherly je trestán, protože se přiznal k pocitu viny za Hirošimu. Texasan se rychle stal symbolem skupin Ban the Bomb bojujících za zákaz atomových zbraní. Tuto publicitu Eatherly miloval. Konečně se stal hrdinou, přestože opakoval myšlenky, které mu byly připisovány dřív, než je vůbec vyslovil.

V      roce 1964 napsal publicista William Bradford Huie knihu Hirošimský pilot, která na dokumentech detailně odhalovala, jak byl vyroben Eatherlyho mýtus. Jenže mýty se vysvětlit nedají. Lidé věří v to, v co věřit chtějí.

V      roce 1974 připravila rakovina krku Eatherlyho o hlas, nicméně roku 1976 se ve věku 57 let znovu oženil, stal se otcem dvou dcerušek a podle všeho dosáhl klidného života podle svých představ. Šedivějící muž ve slaměném klobouku a kovbojských botách žil v roce 1977, kdy autoři knihu dopsali, ze sociální podpory a invalidní penze ve skromném domku nedaleko Houstonu v Texasu. Díval se rád na televizi, lovil ryby a hrál kulečník.

Cesty dalších členů osádky Enoly Gay se rozdělily. Od roku 1945 dostávají neustále nenávistné dopisy, jejichž počet každoročně vrcholí k 6. srpnu. Čas od času dostávají pohrůžky zabitím, jež pak vyšetřuje policie. Letci se většinou naučili žít s anonymními urážkami a výčitkami.

Beser dodnes lituje, že „neshodil pumu na Berlín za to, co Němci udělali židům“. Velkou část času tráví organizováním vzpomínkových schůzek příslušníků 509. smíšené skupiny každé tři roky.

Lewis vydražil svůj palubní deník roku 1971 na 37 000 dolarů. Nakoupil za ně mramor, z něhož vytesává náboženské motivy. Ještě třicet let po Hirošimě, v roce 1976, byl stále přesvědčen, že to byl „můj letoun“ a „moje osádka“, kdo splnil atomovou misi.

Van Kirk se vrátil na vysokou školu, vystudoval s vyznamenáním a získal diplom inženýra chemie. V roce 1950 šel k DuPontovi a zůstal u této firmy.

Nelson žije v Kalifornii. Caron sbírá památky na atomové bombardování, ale zatím se mu nepodařilo vydělat nějaký slušnější obnos prodejem barevných obrázků Enoly Gay.

Duzenbury a Stiborik žijí poklidným životem a Hirošimu dávno pustili z hlavy. Shumard zemřel v dubnu 1967.

Parsons to dotáhl na kontradmirála. Zemřel 5. prosince 1953. Morris Jeppson, jeho pomocník nad Hirošimou, byl vědeckým poradcem.

Ferebee zůstal u letectva a po krátkém působení ve Vietnamu odešel do výslužby. Svůj čas dělil mezi obchod s pozemky, pěstování své zahrádky s květinami a zeleninou a příležitostné stanování pod širou oblohou. I když na svou návštěvu v Nagasaki s Tibbetsem vzpomínal jako na „strašlivý“ zážitek, současně si připomínal stovky letounů kamikaze, které viděl ukryté v maskovaných hangárech. Na svou roli bombometčíka, který jako první na světě svrhl atomovou pumu, pohlížel bez lítosti, považoval ji za „práci, která se musela udělat“.

Po válce byl polní maršál Hata souzen jako jeden z pětadvaceti hlavních japonských válečných zločinců. Roku 1948 byl shledán vinným a odsouzen k doživotnímu žaláři. Zemřel roku 1962Korvetní kapitán Hašimoto byl rovněž zapleten do procesu, ale v souvislosti s vojenským soudem nad kapitánem Indianapolisu Charlesem McVayem. Námořnictvo oznámilo Hašimotův příjezd do Spojených států 8. prosince 1945, den po čtvrtém výročí Pearl Harboru. Velitel ponorky byl přijat chladně. Rozuměl trochu anglicky a nelíbilo se mu, co slyšel. Během procesu měl často dojem, že jeho svědectví není překládáno správně.

McVay byl shledán vinným za zanedbání služebních povinností a byl degradován. Původní rozsudek byl později zrušen, Hašimoto se stal kapitánem obchodní lodi často připlouvající do amerických a britský^ch přístavů. Nyní je na penzi a působí jako hlavní kněz ve svatyni Sinto šrine v Kjótu.

Podplukovníka Óju Američané vyslýchali pro špatné zacházení s válečnými zajatci. Snažil se zatajit, že ještě po skončení války bylo deset válečných zajatců zavražděno ve Fukuoce na Kjúšú. Vyšetřovatelům řekl, že zahynuli v Hirošimě společně s ostatními. Když mu začali klást otázky na tělo, Ója prostě ukázal na svůj zraněný krk a prohlásil, „od té pumy jsem ztratil paměť.“ V roce 1976 byl Ója živ a zdráv a je častým návštěvníkem Spojených států.

Hrdina od Pearl Harboru Micuo Fučida po válce přestoupil od buddhismu ke křesťanství. Jezdil po Spojených státech jako „létající misionář^ a ne vždycky ho posluchači radostně vítali. Napsal brožuru „Už nikdy Pearl Harbor“ a byl znechucen tím, že stále dostával vojenská vyznamenání a pochvaly. Zemřel 30. května 1976.

Leteckému instruktorovi Macuo Jasudzawovi, který odletěl se svým poškozeným letounem z Hirošimy, bránily okupační úřady létat až do roku 1952. Tehdy už měl špatný zrak a byl stižen dávivým kašlem. Nedokázal uskutečnit svůj celoživotní sen, aby se stal pilotem civilní letecké společnosti. Žil střídmě z nevysokého invalidního důchodu.

Důstojnický čekatel Imai, který se přes rok skrýval na Tinianu, se vzdal v září 1945 jako poslední z mužů v jeskyni. V roce 1976 byl prezidentem velkého stavitelského sdružení v Tokiu.

Tinian má dnes statut přidružené země v rámci amerických poručenských území v Tichém oceánu. Džungle zahladila takřka všechny stopy po jeho válečném poslání. Asi sedm set Tinianců žije v chatrčích v San Jose, jediné vesnici na ostrově. O jejich duchovní potřeby se v impozantním katolickém kostele stará kapucínský kněz v bílé říze s kápí. Jeho oltář a křtitelnice jsou vyrobeny ze třicetigalonových dýmovnic, jichž vojenské námořnictvo Spojených států používalo v druhé světové válce. Interiér kostela je vykládán obkladovými deskami z technické oblasti 509. smíšené skupiny.

Generál Curtis LeMay dostal 14. prosince 1970 děkovný dopis vděčného tinianského lidu za „vynikající služby“, jež mu prokázal „neúnavným úsilím o zlepšení jeho blaha a životní úrovně“.

O šest let dříve obdržel LeMay od japonské vlády Řád prvního stupně Velké stuhy Vycházejícího slunce za pomoc, kterou poskytl Japonsku při budování poválečného protiletadlového vojska. Bylo to kritizováno v japonském parlamentu, ale Minoru Genda, původce útoku na Pearl Harbor, toto rozhodnutí obhájil.

Genda sám dostal roku 1962 z rukou prezidenta Johna F. Kennedyho vytoužený U. S, Legion of Merit. V roce 1976 byl senátorem japonského parlamentu.

Dnešní Hirošima je pestré kypící město s téměř devíti sty tisíci obyvatel, což je téměř třikrát více, než měla před svržením pumy. Jeho občané málokdy hovoří o 6. srpnu 1945. Ti, kdo na sobě stále nesou stopy zranění, se raději vyhýbají a často trpí pocitem viny, že oni přežili, zatímco mnozí museli zemřít. „Atomový dóm“ (zděná budova hirošimské Haly pro průmyslový rozvoj, na níž se zachovala kovová kostra kupole -pozn. přeU.) stojí, tak jak zůstal po atomovém útoku ve vší své hrůznosti jako strašlivé memento. Když ho návštěvníci zahlédnou, otřesou se a odvrátí zrak.

Paul Tibbets se objevil ve světovém tisku opět v říjnu roku 1976, když na letecké přehlídce v Texasu jako extrakousek předvedl shození „atomové pumy“ z renovovaného bombardéru B-29. Výbušniny, jež vytvořily hřibovitý mrak, dodali ženisté armády Spojených států.

Mnoho lidí se zhrozilo. Japonská vláda protestovala, americká vláda se omluvila.

Tibbets byl toho názoru, že všechen ten rozruch byl „směšným. Domníval se, stejně jako organizátoři leteckého dne, že šlo o prosté „předvedení historické události, jaká se běžně provádějí po celém světě“.

Před několika lety věnovalo americké ministerstvo obrany Enolu Gay Smithsonovu institutu. V roce 1977 ležela rozebraná.Na podlaze hangáru v Silver Spring ve státě Maryland v očekávání, že bude jednoho dne opět smontována a vystavena v novém Muzeu letectví a kosmonautiky ve Washingtonu, D. C.

Autoři 1977

 ENOLA GAY

GORDON THOMAS MAX MORGAN WITTS

FAKTA

A SVÉDECTVÍ

SVAZEK 91

Lektoroval:

pplk. PhDr. J. Gojda

Z anglického originálu Enola Gay, vydaného nakladatelstvím Stein and Day, New York 1977, přeložil Radovan Pražák. Obálku, vazbu a frontispice navrhla Andrea Korbelárová. Vydání I., Praha 1984. Vydalo Naše vojsko, nakladatelství a distribuce knih, n. p., v Praze jako svou 5399. publikaci, stran 272, 16 stran příloh. Vojenskopolitickou redakci řídí pplk. RSDr. Evžen Orth. Odpovědná redaktorka Květuše Brabcová. Výtvarná redaktorka Larisa Dašková. Technický redaktor Pavel Jehlička. K tisku schváleno 18. 7. 1984. Vytiskla tiskárna Naše vojsko, n. p. v Praze. AA 18,85 (toho obr. 1,10). VA 19,86. Náklad 55 000 výtisků. 28-109-84. 13/34.

Váz. 37 Kčs.

605/22/856.